ROBERT CHARLES WILSON

PÖRGÉS

A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Robert Charles Wilson:

Spin

A Tom Doherty Associates Book, 2005

Fordította:

Gálvölgyi Judit

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978 963 87357 2 0

© 2005 by Robert Charles Wilson

© Hungarian translation 2007, Gálvölgyi Judit

© Hungarian edition 2007, Metropolis Media

Felelős kiadó: Svelta Zsóka

Tördelő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

Nyomdai munkák: Keskeny és társai Nyomdaipari Kft.

Felelős vezető: Keskeny Árpád

KR. U. 4 X 10^9

MINDENKI zuhan, és előbb-utóbb mind megérkezünk valahová.

Mi egy koloniál stílusú szálló harmadik emeletén vettünk ki szobát, Padangban, ahol egy ideig nem figyelhettek fel ránk.

Éjszakánként kilencszáz euróért visszavonultságot vásároltunk, meg egy erkélyt, kilátással az Indiai-óceánra. Kellemes időben – és abból nem volt hiány az utóbbi néhány napban – láttuk az Átjáró hozzánk közelebb eső darabját: egy felhőszínű

függőleges vonalat, amely a látóhatártól emelkedett felfelé, majd, még egyre emelkedve, eltűnt a kéklő párában. Bármilyen impozáns is, az egész szerkezetnek csupán töredéke volt látható Szumátra nyugati partjáról. Az Átjáró túlsó lába a Carpenter-gerinc tenger alatti csúcsaiig nyúlt le több mint ezer kilométernyi távolban, úgy ívelve át a Mentawai-árkot, akár egy pocsolyába dobott jegygyűrű, ami az élére állva állapodott meg. Szárazföldön az India keleti partján lévő

Bombaytól a nyugati parton elhelyezkedő Madrasig ért volna. Vagy durván New Yorktól Chicagóig.

Diane a délután nagyobb részét az erkélyen töltötte, ott izzadt a kifakult, csíkos napernyő alatt. Izgatta a látvány, én pedig örömmel és megkönnyebbüléssel vettem tudomásul, hogy a történtek után még mindig képes örömét lelni benne.

Jómagam napnyugtakor csatlakoztam hozzá. A napnyugta jelentette a legjobb időszakot. A part közelében Teluk Bayur kikötője felé tartó teherhajó fények gyöngysorává változott a víz feketeségében, amint erőfeszítés nélkül siklott előre. Az Átjáró közelebbi lába úgy világított, mint holmi vörösen izzó, az eget a földhöz rögzítő szög. Néztük, amint bolygónk árnyéka egyre magasabbra kúszott az oszlopon, miközben a város elsötétedett.

Olyan technológia volt ez, amely a híres idézet szerint „nem különböztethető meg a varázslattól”. Ha nem varázslat, akkor ugyan mi tette volna lehetővé, hogy a levegő meg a víz megszakítás nélkül áramoljon a Bengáli-öbölből az Indiai-óceánba, ám a felszínen haladó járművet jóval különösebb kikötőkbe vigye? A mérnöki tudomány miféle csodája engedte meg, hogy a több ezer kilométeres sugarú szerkezet megtartsa önnön súlyát? Miből készült, és hogyan tette, amit tett?

Talán csak Jason Lawton tudott volna válaszolni ezekre a kérdésekre. De Jason nem volt velünk.

Diane elnyúlt a nyugágyban, sárga napozóruháját és komikusan széles karimájú szalmakalapját a növekvő sötétség az árnyak geometriai ábráivá változtatta. A bőre tiszta volt, sima, nem barna. Szeme elbűvölően ejtette rabul az utolsó fényeket, de a tekintete még mindig óvatosan csillogott – ez nem változott.

Felpillantott rám.

– Egész nap nem voltál képes nyugton maradni.

– Arra gondoltam, írnék valamit – mondtam. – Mielőtt elkezdődik. Amolyan emlékiratszerűséget.

– Félsz, hogy elveszítesz valamit? De hát ez ésszerűtlen, Tyler. Az emlékezeted nem törlődik ki.

Nem, nem törlődik ki; de lehetséges, hogy elmosódik, fellazul, súlypontjai áthelyeződnek. A szer többi mellékhatása ideiglenes és elviselhető volt, ám az emlékezet elvesztésének eshetősége rémületbe ejtett.

– Különben is – mondta –, az esélyeid kedvezőek. Éppolyan jól tudod, mint bárki más. Kockázat van… de az csupán kockázat, ráadásul nem is nagy.

Az ő

esetében, ha megtörtént, talán áldás is volt.

– Mégis – mondtam. – Jobban érezném magam, ha leírnék egyet s mást.

– Ha nem akarod most, nem muszáj. Te tudod, mikor állsz készen.

– Akarom. – Legalábbis ezt mondtam magamnak.

– Akkor ma este kell elkezdeni.

– Tudom. De a következő hetekben…

– Nemigen kívánsz majd írni.

– Hacsak nem tudok majd uralkodni magamon. – A grafománia volt az egyik kevésbé ijesztő

mellékhatás.

– Meglátjuk, mit gondolsz majd, ha elfog a hányinger. – Vigasztalón mosolygott rám. – Úgy sejtem, mindannyiunknak van valamije, amitől fél megválni.

Nyugtalanító megjegyzés volt ez, ilyesmire gondolni sem akartam.

– Nézd – mondtam –, talán hozzá is kezdhetnénk.

A levegőnek trópusi illata volt, de belekeveredett a három emelettel lejjebb lévő

úszómedence klórszaga is. Padang ekkoriban jelentős nemzetközi kikötő volt már, tele külföldiekkel: indiaiakkal, Fülöp-szigetekiekkel, koreaiakkal, de akadt néhány kóbor amerikai is, mint Diane meg én, akiknek nem tellett luxus-tranzitra, és nem tartották őket érdemesnek az ENSZ által finanszírozott áttelepülési programra. Eleven, ám gyakorta törvénytelen város volt ez, kivált amióta az új reformázik kerültek hatalomra Jakartában.

Ám a szálloda biztonságot adott, és a csillagok teljes szétszórt dicsőségükben ragyogtak. Az Átjáró csúcsa volt most a legfényesebb dolog az égbolton, ez a finom, ezüstös U-betű (Ultrarövid Ugrás), amelyet fejjel lefelé írt oda holmi diszlexiás Isten. Fogtam Diane kezét, úgy néztük, amint elhalványult.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte.

– Amikor utoljára láttam a régi csillagképeket. – Szűz, Oroszlán, Nyilas: a csillagászati lexikon immár lábjegyzet csupán a történelemkönyvekben.

– Úgyis másként festenének innen, nem igaz? A déli féltekéről.

Bizonyára, gondoltam.

Aztán az éjszaka teljes sötétjében visszamentünk a szobánkba. Felgyújtottam a villanyt, Diane pedig becsukta a spalettát, és előszedte az injekciós tűt meg az ampullát, amelyek használatára megtanítottam. Megtöltötte a steril tűt, majd a homlokát ráncolva kinyomott belőle egy buborékot. Profinak látszott, de remegett a keze.

Levettem az ingem, és végigfeküdtem az ágyon.

– Tyler…

Most ő

bizonytalanodott el.

– Ne félj! – mondtam. – Tudom, mibe mászom bele. És már tucatnyi alkalommal átbeszéltük.

Bólintott, és lemosta a vénám környékét alkohollal. A jobbjában tartotta a tűt, hegyével felfelé. A benne lévő csekélyke folyadék olyan ártalmatlannak látszott, mint a víz.

– Régen volt – mondta.

– Micsoda?

– Amikor akkor felnéztünk a csillagokra.

– Örülök, hogy nem felejtetted el.

– Persze, hogy nem felejtettem el. Most szorítsd ökölbe a kezed!

A fájdalom jelentéktelen volt. Legalábbis kezdetben.

A NAGY HÁZ

JÓMAGAM tizenkét éves voltam, az ikrek tizenhármak azon az éjszakán, amikor a csillagok eltűntek az égről.

Október volt, néhány héttel Mindenszentek előtt, és hármunkat leparancsoltak a Lawton ház alagsorába – mi a Nagy Háznak hívtuk – a csak felnőtteknek rendezett társasági esemény idejére.

Az alagsorban tartózkodás egyáltalán nem számított büntetésnek. Diane-nek és Jasonnek sem, akik önszántukból is sok időt töltöttek ott; nekem pedig semmiképpen. Az ikrek apja szigorú határt szabott a ház felnőtt és gyerek zónái között, csakhogy odalenn volt egy pompás játékterünk, filmjeink lemezeken, még biliárdasztalunk is… viszont nem volt felnőtt felügyelet, eltekintve a rendszeres beszállítók egyikétől, bizonyos Mrs. Trualltól, aki óránként lejött, hogy ne kelljen szendvicseket készítenie, és beszámoljon a buli állásáról (A Hewlett-Packard egyik embere lebukott a Post egyik újságírójának a nejével. A dolgozószobában ül egy részeg szenátor.) Amiben Jason szerint hiányt szenvedtünk, az csak a csend volt (a fenti tánczene olyan hangosan hallatszott le, mint valami ogre szívdobogása), és az égbolt látványa.

Csend és kilátás: Jase a rá jellemző módon kijelentette, hogy szüksége van mindkettőre.

Diane és Jason mindössze pár percnyi eltéréssel születtek, de nyilvánvalóan nem egypetéjű ikrek voltak; csak a mamájuk hívta őket ikreknek. Jason mindig mondogatta, hogy olyan „kétpólusú sperma termékei, amelyek ellentétes töltésű petesejteket termékenyítettek meg”. Diane, akinek az IQ-ja majdnem olyan imponáló volt, amilyen Jasoné, ám rövidebb pórázon tartotta a szókincsét, úgy fogalmazott, hogy ők ketten „egymástól különböző foglyok, akik ugyanabból a cellából szöktek meg”.

Én áhítatos tisztelettel néztem fel mindkettőjükre.

A tizenhárom éves Jason nemcsak ijesztően okos volt, de testileg is edzett – nem különösebben izmos, de élénk, és sikeres az atlétikában. Már akkor is majdnem 183 centiméter magas volt, sovány, kamaszodó képét féloldalas és őszinte mosoly varázsolta megnyerővé. A haja akkoriban szőke drótként övezte a fejét.

Diane jó 12 centiméterrel alacsonyabb volt, a fivéréhez képest valamivel teltebb és barnább. A bőre tiszta, eltekintve a szemét keretező, a tekintetének különös bájt kölcsönző szeplőktől: a mosómedve-maszkom, mondogatta rá. Amit a leginkább kedveltem Diane-ben – és immár olyan kort értem el, amikor ezeknek a részleteknek jelentkezett alig értett, de tagadhatatlan jelentősége –, az a mosolya volt. Ritkán, ám akkor látványosan mosolygott. Szentül hitte, hogy túlságosan kiállnak a fogai (tévedett), és rászokott arra, hogy nevetéskor eltakarja a száját. Szerettem megnevettetni, de titkon a mosolyára ácsingóztam.

Az előző héten Jasonnek méregdrága csillagászati látcsövet ajándékozott az apja. Ő egész este babrált vele, szemügyre vette a tévé fölötti bekeretezett utazási plakátot, mintha csak Washington külvárosából kémlelné Cancunt, végül felállt, és kijelentette:

– Ki kell mennünk, hogy megnézzük az égboltot.

– Nem – vágta rá nyomban Diane. – Hideg van kinn.

– De tiszta az idő. Ezen a héten ez az első tiszta éjszaka. És csak hűvös van.

– Reggel jeges volt a pázsit.

– Deres – vágott vissza Jason.

– Elmúlt éjfél.

– Péntek van.

– Nem lenne szabad elhagynunk az alagsort.

– Nem szabad zavarnunk a bulit. Arról senki sem szólt, hogy kimenni sem szabad. Senki nem fog látni minket, ha a lebukástól félsz.

– Nem a lebukástól félek.

– Hát akkor mitől?

– Hogy hallgatnom kell a hablatyolásodat, miközben lefagy a lábam.

Jason hozzám fordult.

– És te, Tyler? Nem akarod látni az eget?

Az ikrek gyakran kértek fel vitáikban döntőbírónak, ami igencsak kínos volt számomra. Ha Jasonnek adtam igazat, az elhidegíthette tőlem Diane-t; de ha túlságosan gyakran álltam volna Diane pártjára, akkor az úgy lett volna értelmezhető, mintha… nos, nagyon is nyilvánvaló.

– Nem is tudom, Jase – mondtam –, odakinn eléggé hűvös…

Diane szabadított ki szorult helyzetemből. A vállamra tette a kezét.

– Mindegy – mondta. – Egy kis friss levegő mindig jobb, azt hiszem, mint hallgatni Jason nyavalygását.

Így hát az alagsor előszobájában felvettük a dzsekinket, és kimentünk a hátsó ajtón.

A Nagy Ház nem volt annyira grandiózus, mint azt az általunk neki adott beceneve sugallta, mégis nagyobb az átlagosnál ezen a magas jövedelmű környéken, és jóval nagyobb telken állt. Jókora, dimbes-dombos, gondozott pázsit húzódott mögötte a szabadon növekvő fenyősorig és az enyhén szennyezett patakig. Jason a ház és az erdőcske között félúton állt meg csillagokat nézni.

Október hónapja kellemes volt az előző napig, amikor is hidegfront törte meg a vénasszonyok nyarát. Diane látványosan fonta maga köré a karját, és vacogott, de csak azért, hogy bosszantsa Jasont. Az éjszakai levegő csupán hűs volt, nem kellemetlen. Az égbolt kristálytiszta, a fű pedig meglehetősen száraz, bár reggelre újra beköszönthetett a fagy. Se hold, se felhő. A Nagy Ház ki volt világítva, akár egy gőzhajó a Mississippin, és tüzes, sárga fényt vetett a gyepre, de tapasztalatból tudtuk, hogy ilyen éjszakákon, ha az ember egy fa árnyékába áll, olyannyira eltűnik, mintha fekete lyukba hullt volna.

Jason a hátán feküdt, és látcsövével a csillagos eget vette célba.

Én törökülésben ültem Diane-nel szemben, és néztem, amint a dzsekije zsebéből elővett egy, valószínűleg a mamájától lopott cigarettát. (Carol Lawton, aki kardiológus és állítólagos dohányzásról leszokott ember volt, titokban több csomag cigarettát tartott az öltözőasztala, az íróasztala és egy konyhaszekrény fiókjában. Anyám mesélte.) Diane a szájába tette a cigarettát, és egy áttetsző, piros öngyújtóval rágyújtott – egy pillanatra ez a láng volt a legfényesebb –, és kifújta a füstöt, amely sebesen beleveszett a sötétbe.

Észrevette, hogy figyelem.

– Kérsz egy slukkot?

– Tizenkét éves – mondta Jason. – Éppen elegendő problémája van. Nincs szüksége tüdőrákra.

– Persze – mondtam. Most már becsületbeli ügy volt.

Diane somolyogva nyújtotta oda a cigarettát. Vonakodva szippantottam, és sikerült nem megfulladnom. Diane visszavette a cigarettát.

– Ne vidd túlzásba!

– Tyler – mondta Jason –, tudsz valamit a csillagokról?

Nyeltem egy kis hideg, tiszta levegőt.

– Hát persze.

– Nem olyasmire gondolok, amiket azokban a papírkötéses könyvekben olvastál. Megtudsz nevezni valamilyen csillagot?

Elpirultam, de bíztam benne, hogy a sötétben nem látszik.

– Arcturus – mondtam. – Alfa Centauri. Szíriusz. A sarkcsillag…

– És melyikük – kérdezte Jason – a klingonok hazája?

– Ne szemétkedj! – mondta Diane.

Az ikrek mindketten koraéretten intelligensek voltak. Magam sem számítottam ostobának, de ők más kategóriába tartoztak, ezt mindannyian tudtuk. Ők a kivételes gyerekek iskolájába jártak; engem a busz az állami iskolába vitt. Ez is a köztünk lévő nyilvánvaló különbségek egyike volt. Ők a Nagy Házban éltek, én anyámmal egy, a birtok keleti végében álló bungalóban; az ő szüleik fényes pályát futottak be, anyám takarított náluk. Sikerült azonban ezeket a különbségeket úgy kezelnünk, hogy nem csináltunk belőlük nagy ügyet.

– Oké – mondta Jason –, meg tudod mutatni a Sarkcsillagot?

Az északi sarkcsillag. Régebben olvastam a rabszolgaságról meg a polgárháborúról. A szökött rabszolgáknak volt egy dala:

Amikor a nap visszatér, és rikolt az első fogolymadár,

Azt keresse tekinteted, ahol oly csillagos a láthatár.

Mert szabadság felé mutat az a sűrű csillagtelér,

Indulj hát bátran arra el, amit mutat a Göncölszekér.

,,Amikor a nap visszatér” azt jelentette, hogy a téli napforduló után. A fogolymadarak délen teleltek. A Göncölszekér pedig a sarkcsillag, azaz észak és a szabadság felé mutatott: meg is találtam, és reménykedve mutattam arrafelé.

– Látod? – mondta Diane Jasonnek úgy, mintha bizonyítottam volna egy érvet egy olyan vitában, amelyről nem tájékoztattak.

– Nem rossz – mondta kegyesen Jason. – Tudod, mi az az üstökös?

– Igen.

– Akarsz látni egyet?

Lefeküdtem Jason mellé, még mindig éreztem a számban – és már bántam is – Diane cigarettájának utóízét. Jason megmutatta, hogyan könyököljek a földre, aztán a kezembe adta a látcsövet, hogy magam állítgassam, amíg a csillagokból elmosódott oválisok, majd tűszúrások lettek, jóval több, mint amennyit szabad szemmel láttam. Addig forogtam, amíg megtaláltam, de legalábbis azt hittem, hogy megtaláltam a pontot, amelyre Jason mutatott: parányi foszforeszkáló csomócskát a könyörtelenül fekete égen.

– Az üstökös… – kezdte Jason.

– Tudom. Az üstökös amolyan poros hógolyószerűség, amely a Nap felé zuhan.

– Így is fogalmazhatunk – mondta gúnyosan. – Tudod-e, honnan jönnek az üstökösök, Tyler? A külső naprendszerből… abból a Nap körüli jeges gyűrűből, amely a Plútó pályájától a legközelebbi csillagig tartó távolság feléig ér. Ahol hidegebb van, mintsem el tudnád képzelni.

Bólintottam, kissé idegesen. Éppen elegendő science fictiont olvastam ahhoz, hogy felfogjam az éjszakai égbolt puszta, kimondhatatlan nagyságát. Olyasmi volt ez, amire néha szerettem gondolni, bár – az éjszaka rossz pillanataiban, amikor a ház néma volt – kissé ijesztő is tudott lenni.

– Diane? – mondta Jason. – Bele akarsz nézni?

– Muszáj?

– Nem, dehogy. Ha jobban tetszik, csak üldögélj ott, füstöld a tüdődet, és beszélj badarságokat!

– Seggfej. – Diane elnyomta a cigarettát a fűben, és nyújtotta a kezét. Odaadtam neki a látcsövet.

– Csak óvatosan. – Jase szerelmes volt a látcsövébe, amelyen még érződött a selyempapír meg a hungarocell csomagolás szaga.

Diane beállította a fókuszt, és felnézett. Egy darabig hallgatott. Aztán megszólalt.

– Tudod, mit látok, amikor ezzel a vacakkal nézem a csillagokat?

– Mit?

– Ugyanazokat a vén csillagokat.

– Használd a képzeletedet. – Jason igazán bosszús volt.

– Ha használhatom a képzeletemet, mi szükségem látcsőre?

– Úgy értem, gondolkodj el azon, amit látsz.

– Ó – mondta Diane. Aztán: – Ó. Ó! Jason, látom…

– Mit?

– Azt hiszem… igen… Istent! És hosszú, fehér szakálla van! És egy táblát tart a magasba. Azon pedig az áll, hogy… JASON HÜLYE!

– Nagyon vicces. Add vissza, ha nem tudod, hogyan kell használni.

Nyújtotta a kezét; Diane nem vett róla tudomást. Egyenes derékkal ült, és a távcsövet a Nagy Ház ablakaira irányította.

Késő délután óta tartott a buli. Anyám azt mondta nekem, hogy Lawtonék partijai „költséges bikaviadalok nagyvállalatok fejesei” számára, de minthogy kifinomult érzéke volt a túlzáshoz, ezt egy-két hajszálnyival finomabban kellett érteni. A vendégek többsége, állította Jason, repülőgép és űripari potentát vagy politikus volt. Nem a régi washingtoni gárdából valók, hanem jómódú újoncok nyugati gyökerekkel és hadiipari kapcsolatokkal. E.D. Lawton, Jason és Diane apja minden három-négy hónapban rendezett ilyen összejöveteleket.

– A szokásos – mondta Diane a látcső iker lencséi mögül.

– Első emelet, tánc és ivászat. Pillanatnyilag inkább ivászat, mint tánc. De úgy néz ki, a konyha bezárt. A beszállítók készülnek elmenni. A dolgozószoba függönye behúzva, E.D. a könyvtárban pár pasassal. Hű! Az egyik szivarozik.

– Ez nem valami meggyőző a te szádból – mondta Jason. – Marlboro kisasszony.

Diane továbbsorolta a látható ablakokat, miközben Jason odaloholt mellém.

– Megmutatod neki a mindenséget – súgta –, ő meg inkább egy esti mulatság vendégeit kémleli.

Erre nem tudtam mit mondani. Ahogyan oly sok minden, amit Jason mondott, ez is szellemesebben és okosabban hangzott, mint bármi, amivel elő tudtam volna hozakodni.

– A hálószobám – mondta Diane. – Üres, hála Istennek. Jason hálószobája, üres, kivéve a Penthouse egyik számát a matrac alatt…

– Jó látcső, de nem ennyire jó.

– Carol és E.D. hálószobája, üres; a vendég hálószoba… – Nos?

De Diane nem mondott semmit. Egy pillanatig mozdulatlanul ült a szeme előtt a látcsővel.

– Diane? – mondtam.

Még pár pillanatig mozdulatlan volt. Aztán megborzongott, megfordult, és a látcsövet odalökte – dobta – Jasonnek, aki tiltakozott, de nem értette meg, hogy Diane valami nyugtalanítót látott. Éppen meg akartam kérdezni Diane-t, jól van-e…

Amikor eltűntek a csillagok.

Nem nagy ügy volt.

Ezt gyakran mondogatják az emberek, akik látták, amikor megtörtént. Nem nagy ügy volt. Tényleg, és ezt szemtanúként mondom: én az égboltot néztem, amíg Diane és Jason veszekedtek. Nem volt semmi, csak egy pillanatnyi különös felvillanás, amely otthagyta a csillagok zölden foszforeszkáló utóképének lenyomatát a szememben. Pislogtam.

– Mi volt ez? Villámlás? – kérdezte Jason.

Diane semmit sem szólt.

– Jason – mondtam, még mindig pislogva.

– Mi az? Diane, Istenemre esküszöm, ha eltörted az egyik lencsét…

– Fogd be! – mondta Diane.

– Hagyjátok abba! – mondtam. – Nézzétek! Mi történt a csillagokkal?

Mindketten az ég felé fordították a fejüket.

Hármunk közül csak Diane volt kész elhinni, hogy a csillagok valóban „kialudtak” – kihunytak, mint gyertya a szélben. Az lehetetlen, makacskodott Jason: azoknak a csillagoknak a fénye ötven vagy száz vagy százmillió fényévet tett meg a forrásától függően; csak nem szűntek meg ragyogni valamiféle végtelenül kifinomult sorozatban, amelyet úgy terveztek, hogy úgy tűnjön a földlakóknak, mintha egyszerre történt volna. Különben, mutattam rá, a Nap is egy csillag, és az még mindig ragyog, legalábbis a bolygó másik oldalán – vagy nem?

Dehogy nem. És ha nem ragyogna, mondta Jason, reggelre mindannyian halálra fagynánk.

Így hát a logika szerint a csillagok még mindig ragyogtak, csak mi nem láthattuk őket. Nem tűntek el, hanem eltakarta őket valami, mint a napfogyatkozáskor. Igen, az égbolt egyszeriben ébenfekete lett, de ez rejtély volt, nem katasztrófa. Ám Jason kommentárjának egy másik aspektusa befészkelte magát a képzeletembe. Mi van, ha a Nap tényleg eltűnt? Elképzeltem a hószitálást az örök sötétségben, és aztán, gyanítottam, maga a levegő is másfajta hóvá fagy, amíg minden emberi civilizációt be nem borít az anyag, amelyet belélegzünk. Ezért jobb, határozottan jobb volt azt hinni, hogy a csillagokat „eltakarja” valami. De mi?

– Nos, nyilvánvalóan valami nagy. Valami gyors. Te láttad, ahogy történt, Tyler. Egyszerre történt, vagy mintha mozgott volna valami az égen?

Elmondtam, hogy úgy festett, mintha a csillagok felragyogtak, aztán kihunytak volna, egyszerre az összes.

– Basszák meg az ostoba csillagok! – mondta Diane. (Megdöbbentem: Diane általában nem használta a basszák meg kifejezést, bár Jase meg én meglehetősen szabadon éltünk vele, amióta az életkorunk elérte a kétjegyű számokat. Sok minden megváltozott azon a nyáron.)

Jason hallotta a testvére hangjában az idegességet.

– Nem hinném, hogy bármitől is félni kellene – mondta, bár ő is nyilvánvalóan nyugtalan volt.

Diane csak morgott.

– Fázom – mondta.

Így hát úgy döntöttünk, visszamegyünk a Nagy Házba, és megnézzük, eljutott-e már a hír a CNN-hez vagy a CNBC-hez. Amint átvágtunk a pázsiton, az égbolt félelmetes volt, teljesen fekete, súlytalan, de nehéz, sötétebb, mint amilyen eget valaha is láttam életemben.

– Meg kell mondanunk E.D.-nek – mondta Jason.

– Te mondd meg neki – mondta Diane.

Jase és Diane a keresztnevükön szólították a szüleiket, mert Carol úgy hitte, progresszív családot vezet. A valóság ennél bonyolultabb volt. Carol engedékeny volt, de nem túlzottan avatkozott az ikrek életébe, miközben E.D. módszeresen örököst nevelt magának. Ez az örökös természetesen Jason volt. Jason imádta az apját. Diane félt tőle.

Én pedig okosabb voltam, semhogy a felnőtt zónában mutatkozzam egy Lawton társasági esemény ittas vége felé;

Így Diane-nel egy ajtó mögötti demilitarizált zónában tipródtunk, amíg Jason megkereste az apját a szomszédos szobában. Nem hallottuk a beszélgetés részleteit, de E.D. hangjának tónusát nem lehetett eltéveszteni – bosszús volt, türelmetlen és ingerlékeny. Jason vörös képpel, majdnem sírva jött vissza az alagsorba, én pedig elnézést kértem, és a hátsó ajtó felé indultam.

Diane az előszobában ért utol. Megfogta a csuklómat, mintha össze akarna kapcsolni kettőnket.

– Tyler – mondta –, ugye előjön, ugye? A Nap, reggel. Tudom, hogy ostoba kérdés. De ugye fel fog kelni a Nap?

Teljesen kétségbe volt esve. Mondani akartam valami hetykét – mind meghalunk, ha nem –, de Diane aggodalma bennem is kétségeket ébresztett. Pontosan mit is láttunk, és az mit jelentett? Jason nyilvánvalóan nem tudta meggyőzni az apját, hogy valami fontos történt az éjszakai égen, így talán hiába riogattuk magunkat. De mi van, ha valóban vége a világnak, és csak mi hárman tudjuk?

– Nem lesz semmi baj – mondtam.

Vékony hajszálak közül nézett rám.

– Úgy gondolod?

Mosolyogni próbáltam.

– Kilencven százalék.

– De fennmaradsz reggelig, igaz?

– Talán. Valószínűleg. – Tudtam, hogy nincs kedvem lefeküdni.

– Felhívhatlak később?

– Persze.

– Valószínűleg nem fogok aludni. És – tudom, hogy hülyén hangzik – ha mégis, felhívsz, ha felkel a Nap?

Megígértem.

– Ígéred?

– Ígérem. – Teljesen feldobott, hogy megkért rá.

Anyámmal egy takaros, deszkaburkolatú bungalóban éltünk a Lawton birtok keleti végében. Egy fenyőkorláttal körülvett rózsakert ölelte körül az elülső lépcsőt – a rózsák még ősszel is szépen virágoztak, de a hideg utóbbi fuvallataitól elhervadtak. Ezen a holdtalan, felhőtlen, csillagtalan éjszakán a tornác lámpája világítótoronyként vonzott.

Csendesen beléptem. Anyám már régen visszavonult a hálószobájába. Az apró nappaliban tökéletes volt a rend, kivéve egy üres poharat a tálalóasztalkán: anyám hetente öt napig vízivó volt, ám a hétvégeken magához vett egy kis whiskyt. Mindig azt mondta, csak két bűne van, és egy ital szombat este az egyik. (Egyszer, amikor megkérdeztem, mi a másik, hosszan nézett rám, és azt mondta, „Az apád”. Nem erőltettem a témát.)

Elnyúltam az üres pamlagon egy könyvvel, és olvastam, amíg nem telefonált Diane, nem egészen egy órával később.

– Bekapcsoltad a tévét? – ezzel kezdte.

– Kellett volna?

– Ne fáradj. Nincs semmi.

– De hiszen tudod, hogy hajnali kettő van.

– Nem, úgy értem, egyáltalán semmi. Reklámok vannak meg helyi kábeladások, de semmi más. Mit jelent ez, Tyler?

Azt jelentette, hogy az összes Föld körüli pályán lévő műhold eltűnt a csillagokkal együtt. A Telecom, az időjárási műholdak, katonai műholdak, a GPS-rendszer: egy szempillantás alatt megszűnt minden. De erről semmit sem tudtam, és semmiképpen nem tudtam volna elmagyarázni Diane-nek.

– Jelenthet bármit.

– Kissé ijesztő.

– Valószínűleg nincs miért aggódni.

– Remélem. Örülök, hogy még ébren vagy.

Egy óra múlva újabb hírekkel hívott fel. Az internet sem működik, mondta. A helyi tévé törölt reggeli repülőjáratokról kezdett beszámolni Reaganból és a helyi repülőterekről, figyelmeztette az embereket, hogy érdeklődjenek telefonon.

– De lökhajtásos gépek repültek egész éjjel. – Láttam a futófényeiket a hálószoba ablakából, hamis, sebesen mozgó csillagokat. – Nyilván katonai gépek. Talán valami terrorista cselekmény.

– Jason a szobájában van egy rádióval. Bostoni és New York-i állomásokat sikerült fognia. Azt mondja katonai tevékenységről és repülőterek lezárásáról beszélnek, de terrorizmusról semmit – és a csillagokról sem.

– Valakinek észre kellett vennie.

– Ha észrevették, akkor sem említik. Talán parancsot kaptak rá. A napkeltét sem említették.

– Miért említették volna? A Napnak fel kell kelnie, mondjuk, egy óra múlva? Ami azt jelenti, hogy már felkelőben is van az óceán fölött. Az atlanti parton túl. A hajóknak látniuk kell. Nemsokára mi is meglátjuk.

– Remélem. – A hangjában együtt volt félelem és bosszúság. – Remélem, igazad van.

– Meglátod.

– Szeretem a hangodat, Tyler. Mondtam már? Nagyon megnyugtató a hangod.

Még ha marhaságot mondtam is.

Ám a bók nagyobb hatással volt rám, de nem akartam, hogy Diane megtudja. Csak azután gondolkodtam el rajta, miután letette. Többször végiggondoltam azért a melegségért, amellyel eltöltött. És azon is, hogy mit jelenthetett. Diane egy évvel idősebb és háromszor kifinomultabb volt nálam – hát miért éreztem hirtelen úgy, hogy nekem kell őt megvédenem, miért szerettem volna, ha olyan közel lett volna, hogy megérinthettem volna az arcát, és megígérhettem volna, hogy minden rendben lesz? Olyan sürgető és majdnem annyira nyugtalanító volt ez a rejtély, mint az, amelyik az égen történt.

Újra hívott tíz perccel öt előtt, amikor akaratom ellenére már majdnem elszenderedtem, teljesen felöltözve. Kimarkoltam az ingem zsebéből a telefont.

– Halló.

– Csak én vagyok. Még mindig sötét van, Tyler. Kinéztem az ablakon. Igen. Sötét. Aztán az éjjeliszekrényen álló órára pillantottam.

– Még nincs napkelte, Diane.

– Aludtál?

– Nem.

– De igen. Mázlista. Még mindig sötét van. És hideg. Megnéztem a konyhaablakon kívüli hőmérőt. Mínusz 1,6 fok. Ilyen hidegnek kell lennie?

– Tegnap reggel ugyanilyen hideg volt. Más is ébren van nálatok?

– Jason bezárkózott a szobájába a rádiójával. A, huh, szüleim, huh, gondolom a bulit alusszák ki. A mamád ébren van?

– Ilyen korán nem. Hétvégén nem. – Ideges pillantást vetettem az ablakra. Ebben az időpontban már kellett volna valami fénynek lennie az égen. Már a nappali fény árnyéka is megnyugtató lett volna.

– Nem ébresztetted fel?

– Mit tehetett volna, Diane? Visszahozhatta volna a csillagokat?

– Nem hiszem. – Elhallgatott. – Tyler – mondta.

– Itt vagyok.

– Mi az első, amire emlékszel?

– Hogy érted – ma?

– Nem. Az első, amire emlékszel az életedből. Tudom, hogy buta kérdés, de azt hiszem, jobban leszek, ha öt percig valami másról beszélgetünk, nem az égboltról.

– Az első, amire emlékszem? – Belegondoltam. – Az még L.A.-ben volt, mielőtt keletre költöztünk. – Amikor apám még élt, és még E.D. Lawtonnál dolgozott az első cégüknél Sacramentóban. – Volt az a lakásunk a nagy, fehér függönyökkel a hálószobában. Az első, amire valóban emlékszem, hogy azokat a függönyöket néztem, ahogy fújta őket a szél. Napfényes nap volt, az ablak nyitva, és fújt a szél. – Az emlékkép váratlanul éles volt, mint egy távolodó part utolsó képe. – És te?

Diane is egy sacramentói pillanatra emlékezett, bár az egészen más volt. E.D. körülvitte a két gyereket a gyáron, Jasont már akkor is leendő örököseként. Diane-t lázba hozták a hatalmas, perforált padlógerendák, a ház nagyságú mikro-vékony alumínium tekercsek, az állandó zaj. Minden olyan nagy volt, hogy félig-meddig arra számított, hogy mesebeli óriást talál a falakhoz láncolva az apja foglyaként.

Nem jó emlék volt. Azt mondta, úgy érezte akkor, őt kihagyták az egészből, szinte elveszettnek, elhagyatottnak érezte magát a gyár hatalmas és ijesztő gépezetében.

Egy darabig erről beszélgettünk. Aztán Diane azt mondta:

– Ellenőrizzük az eget.

Kinéztem az ablakon. Annyi fény áradt szét a nyugati láthatáron, hogy a feketét tintakékre változtatta.

Nem akartam megvallani, mekkora megkönnyebbülést éreztem.

– Azt hiszem, igazad volt – mondta egyszeriben derűlátón. – Mégis felkel a Nap.

Persze nem az igazi Nap volt. Csaló Nap volt, ügyes hamisítvány. De akkor ezt még nem tudtuk.

FELNŐTTÉ VÁLÁS FORRÓ VÍZBEN

A NÁLAM fiatalabbak többször kérdezték: miért nem estél pánikba? Miért nem esett pánikba senki? Miért nem volt fosztogatás, zendülés? Miért nyugodott bele a nemzedéketek, miért csúsztatok bele a Pörgésbe egyetlen hangosabb zokszó nélkül?

Néha azt mondom, De szörnyű dolgok történtek.

Néha azt mondom, De nem értettük. És ugyan mit tehettünk volna ellene?

És néha a béka parabolát idézem. Dobj egy békát forró vízbe, és kiugrik. Dobj egy békát egy fazék kellemesen meleg vízbe, fokozatosan szítsd a tüzet, és a béka megdöglik, mielőtt eljutna az agyáig, hogy baj van.

A csillagok eltűnése nem volt sem lassú, sem kifinomult, de a legtöbbünk számára nem volt azon nyomban katasztrofális sem. Ha az ember csillagász vagy védelmi stratéga volt, ha a telekommunikációban vagy a repülőgép és űriparban dolgozott, akkor a Pörgés első napjait nyomorúságos rettegésben töltötte. De aki buszt vezetett, vagy hamburgert árult, az többé-kevésbé meleg vízben érezhette magát.

A média „az októberi eseménynek” nevezte (a „Pörgés” elnevezés csak néhány évvel később jött), és az első és a leginkább nyilvánvaló hatása a sokmilliárd dolláros orbitális műhold ipar teljes tönkremenetele volt. A műholdak elvesztése egyben a legtöbb relével továbbított vagy közvetlenül műholdas közvetítésű televízió elvesztését jelentette; a hosszú távú telefonrendszerek megbízhatatlanná, a GPS-lokátorok használhatatlanná váltak; felszámolta a Világhálót, a legra-fináltabb modern haditechnikát elavulttá tette, korlátozta a globális felderítést és megfigyelést, és a helyi meteorológusokat arra kényszerítette, hogy az Egyesült Államok térképére rajzoljanak izobárokat, ahelyett, hogy a meteorológiai műholdak képeit mutatnák. A Nemzetközi Űrállomással való többszöri kapcsolat-felvételi kísérletek eredménytelennek bizonyultak. A Canaveralról (és Bajkonurból és Kourou-ról) tervezett kereskedelmi műhold fellövések időpontját meghatározatlan időre elhalasztották.

Hosszú távon mindez igencsak rosszat jelentett a GE Americonnak, az ATT-nek, a COMSAT-nak és a Hughes Communicationsnek, többek között.

És sok szörnyűség is történt annak az éjszakának a következményeképpen, bár a média kimaradásai a legtöbbjét homályba borították. A hírek suttogva terjedtek, inkább óceán alatti száloptikai kábeleken átpréselve, semmint az orbitális űrből visszapattanva: majdnem egy hétbe telt, amíg megtudtuk, hogy egy nukleáris robbanófejjel ellátott pakisztáni Hatf V rakéta, amelyet tévedésből vagy téves számítások alapján lőttek ki az Esemény első, mindenkit megzavaró perceiben, letért a pályájáról, és eltörölt a Föld színéről egy mezőgazdasági völgyet a Hindukusban. Ez volt ez első, háborús körülmények között robbantott nukleáris eszköz 1945 óta, és az esemény bármennyire tragikus volt is, a telekommunikáció elvesztése okozta globális paranoiában szerencsénk volt, hogy csupán egyszer történt meg. Egyes jelentések szerint kis híján elvesztettük Teheránt, Tel Avivot és Phenjant.

A napkeltétől megnyugodva, délig aludtam. Amikor felkeltem, és felöltöztem, anyámat a nappaliban találtam, még a kockás köntösében, a televízió képernyőjét bámulta komoran. Amikor megkérdeztem, reggelizett-e, azt felelte, nem. Így hát ebédet készítettem mindkettőnknek.

Azon az őszön töltötte be a negyvenötödik évét. Ha arra kértek volna, hogy egyetlen szóval írjam őt le, azt mondtam volna, „megbízható”. Ritkán haragudott, és életemben csak egyszer láttam sírni, amikor becsöngettek a rendőrök (ez még Sacramentóban történt), és közölték vele, hogy apám meghalt a 80-as úton Vacaville közelében, hazafelé tartva egy üzleti útról. Anyám, azt hiszem, ügyelt rá, hogy nekem csak ezt az oldalát mutassa. De voltak más oldalai is. Volt egy portré a nappaliban lévő könyvespolcon, évekkel a születésem előtt készült, egy olyan elegáns, szépséges, gátlástalanul a lencsébe néző nőről, hogy megdöbbentem, amikor közölte velem, hogy az a kép róla készült.

Szemlátomást nem tetszett neki, amit a tévében hallott. Egy helyi adó szünet nélkül mondta a híreket, rövidhullámon és amatőr rádiósoktól beszerzett anyagokat ismételt, valamint a szövetségi kormány ködös maradjon-nyugodt-mindenki felhívását.

– Tyler – intett nekem, hogy üljek le –, ezt nehéz megmagyarázni. Valami történt a múlt éjjel…

– Tudom – mondtam. – Hallottam róla, mielőtt lefeküdtem.

– Tudtál erről? És nem ébresztettél fel?

– Nem tudtam, hogy…

De anyám bosszúsága éppen olyan gyorsan elmúlt, ahogyan jött.

– Nem – mondta –, semmi baj, Ty. Azt hiszem, semmit sem mulasztottam el azzal, hogy aludtam. Fura… de úgy érzem, mintha még mindig aludnék.

– Csak a csillagok – mondtam hülyén.

– A csillagok meg a Hold – javított ki. – Nem hallottál a Holdról? Az egész világon senki sem látja a csillagokat, és senki sem látja a Holdat.

Természetesen a Hold volt a megoldás kulcsa.

Üldögéltem egy ideig anyámmal, aztán ott hagytam még mindig a tévét bámulni („Sötétedés előtt itthon légy”, mondta, és komolyan is gondolta), és átsétáltam a Nagy Házba. Bekopogtam a hátsó ajtón, amelyet a szakácsnő meg a nappali szobalány használt, bár Lawtonék gondosan ügyeltek rá, hogy soha ne nevezzék „cseléd bejárónak”. Ezen az ajtón át járt be hétköznaponként anyám is, hogy vezesse a Lawton család háztartását.

Mrs. Lawton, az ikrek anyja engedett be, üres tekintettel meredt rám, intett, hogy menjek fel. Diane még aludt, szobájának zárva volt az ajtaja. Jason egyáltalán nem aludt, és szemlátomást nem is állt szándékában. A szobájában találtam, ahol rövidhullámú rádióadásokra vadászott.

Jason szobája olyan kincsek Aladdin-barlangja volt, amelyekre vágytam, de amelyek birtoklásáról mindörökre lemondtam: számítógép ultragyors ISP kapcsolódással meg egy a szüleitől megörökölt televízió, kétszer akkora képernyővel, mint amilyen a mi házunk nappaliját díszítette. Ha nem hallotta volna, közöltem vele a hírt.

– Eltűnt a Hold – mondtam.

– Érdekes, igaz? – Jase felállt, nyújtózott, beletúrt fésületlen hajába. Előző este óta nem öltözött át. Ez rá nem jellemző szórakozottság volt. Bár Jason igazoltan zseni volt, sosem viselkedett úgy a jelenlétemben – ezt úgy értem, hogy sosem viselkedett úgy, ahogyan a zsenik a filmekben; nem kancsított, nem dadogott, nem írt algebraképleteket a falra. Ma azonban határozottan szórakozottnak látszott.

– A Hold természetesen nem tűnt el – hogy is tűnhetett volna el? A rádió szerint az atlanti parton változatlan árapályt mérnek. A Hold tehát a helyén van. És ha a Hold a helyén van, akkor ez áll a csillagokra is.

– Akkor miért nem látjuk őket?

Bosszús pillantást vetett rám.

– Honnan tudjam? Csak annyit mondok, hogy ez legalábbis részben optikai jelenség.

– Nézz ki az ablakon, Jase. Süt a nap. Miféle optikai illúzió engedi át a napfényt, de rejti el a csillagokat és a Holdat?

– Megint csak, honnan tudjam? De ez lenne az alternatíva, Tyler? Valaki zsákba dugta a Holdat meg a csillagokat, és elszaladt velük?

Nem, gondoltam. A Föld volt zsákba dugva, olyan okból, amelyet még Jason sem volt képes kitalálni.

– Ez azért jó megjegyzés – mondta –, a napról. Nem optikai korlát, hanem optikai filter. Érdekes…

– Szóval ki tette oda?

– Honnan tudnám? – bosszúsan csóválta a fejét. – Túlságosan sokra következtetsz. Ki mondta, hogy bárki is odatette? Lehet egy egymillió évente egyszer előforduló természetes jelenség is, mint a mágneses pólusok megfordulása. Nagy ugrás feltételezni, hogy valamiféle uralkodó értelem áll mögötte.

– De igaz is lehet.

– Igaz lehet sok minden.

Éppen elegendő szelíd csipkelődésben volt részem ahhoz, hogy ne mondjam ki az „idegenek” szót. Ám természetesen ez jutott először az eszembe. Nekem is és sok más embernek. És még Jasonnek is el kellett ismernie, hogy a beavatkozó földön kívüliek gondolata az utóbbi huszonnégy órában sokszorosan hihetőbbé vált.

– De akkor is – mondtam –, az ember kénytelen elgondolkodni, miért teszik.

– Csak két elképzelhető oka lehet. Hogy elrejtsenek valamit előlünk. Vagy hogy elrejtsenek minket valami elől.

– Apád mit gondol?

– Nem kérdeztem. Egész nap telefonál. Feltehetőleg annak érdekében, hogy minél előbb túladjon a GTE részvényein. – Ez vicc volt, és nem tudtam, mit jelent, de ez volt számomra egyben az első célzás is arra, hogy a Föld körüli műholdas pályák elvesztése mit jelent a repülőgép és űripar számára általában, és kifejezetten a Lawton családnak. – Múlt éjjel nem aludtam – ismerte be Jason. – Féltem, hogy elszalasztok valamit. Néha irigylem a testvéremet. Tudod, ébresszen fel valaki, ha valaki rájött.

Dühbe gurultam, amiért ennyire semmibe vette Diane-t.

– Ő sem aludt – mondtam.

– Igazán? Te meg honnan tudod?

Csapdába estem.

– Beszéltünk egy kicsit telefonon…

– Felhívott?

– Aha, hajnaltájban.

– Jézusom, Tyler, te pirulsz.

– Nem én.

– De igen.

Határozott kopogtatás mentett meg: E.D. Lawton is úgy festett, mint aki nem aludt.

Jason apja ijesztő jelenség volt. Nagydarab, széles vállú, akinek nehéz volt a kedvében járni, de könnyen lehetett megharagítani; hétvégeken úgy söpört végig a házon, mint valami viharfront, mennydörögve és villámokat szórva. Anyám egyszer azt mondta: „E.D. nem az a fajta ember, akinek igazán szeretnéd magadra vonni a figyelmét. Sosem értettem, miért ment hozzá Carol.”

Nem kifejezetten a maga erejéből lett sikeres üzletember – a nagyapja, egy látványosan sikeres San Franciscó-i ügyvédi iroda nyugalomba vonult alapítója finanszírozta E.D. első vállalkozásait –, de jövedelmező üzletet épített fel magának magas légköri szerkezetek és levegőnél könnyebb technológiák forgalmazásából, méghozzá a nehezebb utat járva be, mert komoly ipari kapcsolatai nem voltak, legalábbis kezdetben.

Komoran lépett be Jason szobájába. A szeme rám villant, de már tovább is fordult.

– Sajnálom, Tyler, most haza kell menned. Meg kell beszélnem pár dolgot Jasonnel.

Jason nem ellenkezett, én sem igen akartam maradni, így hát magamra kaptam posztódzsekimet, és távoztam a hátsó ajtón át. A délután további részét a pataknál töltöttem, kavicsokkal kacsáztam, és néztem, hogyan halmozzák fel az élelmet a mókusok télre.

A Nap, a Hold és a csillagok.

A rákövetkező években a gyerekek úgy nőttek fel, hogy a tulajdon szemükkel sosem látták a Holdat; a nálam öt-hat évvel fiatalabbak úgy értek felnőtté, hogy a csillagokat csupán filmekből és egyre kevésbé alkalmas klisékből ismerték. Egyszer, amikor a harmincas éveimben jártam, lejátszottam Antonio Carlos Jobin Corcovado című dalát egy fiatal nőnek – „Csendes éjszakák csendes csillagai” –, aki őszinte kíváncsisággal kérdezte:

– A csillagok zajosak voltak?

De elvesztettünk valami finomabb dolgot is, mint néhány fénypontot az égbolton. Elvesztettük a megbízható helyérzetünket. A Föld gömbölyű, a Hold forog a Föld körül, a Föld forog a Nap körül: ennyi kozmológiát ismert és akart a legtöbb ember, és nem hiszem, hogy százból egynél több gondolt ilyesmire a középiskola befejezése után. De amikor ezt ellopták tőlük, meghökkentek.

A napról nem kaptunk hivatalos állásfoglalást az Októberi Esemény utáni második hétig.

A nap látszólag megjósolható és örök szokása szerint mozgott. Szokványos táblázata szerint kelt és nyugodott, az egymást követő napok rövidültek; semmi nem utalt a nappal kapcsolatban vészhelyzetre. A Földön sok minden, maga az élet is a bolygó felszínét elérő napsugárzás természetétől és mennyiségétől függ, és ebből a szempontból nem történt változás. Mindaz, amit a napból szabad szemmel láttunk, azt sugallta, hogy ugyanaz a sárga, G-osztálybeli csillag, amelyre felnéztünk egész életünkben.

Amik hiányoztak azonban, azok a napfoltok, kilövellések, napkitörések voltak.

A nap erőszakos, turbulens objektum. Bugyborékol, fortyog, hatalmas energiák tombolnak benne; elektromos töltésű részecskék olyan áramlatában füröszti a Naprendszert, amely megölne minket, ha nem védene minket a Föld mágneses mezeje. De az Októberi Esemény óta, jelentették be a csillagászok, a napból a rezzenéstelenül egyforma és szeplőtlen ragyogás geometriailag tökéletes gömbje lett. És híre jött, hogy az északi fény, amely a mágneses mezőnek és azoknak az elektromos töltésű részecskéknek a kölcsönhatásából jött létre, lekerült a műsorról, mint valami bukott darab a Broadway-n.

Az éjszakai égbolt további hiányossága: nincsenek hulló csillagok. A Földre azelőtt évente több mint 36 millió kilogramm űrpor hullott, amelynek a nagy többsége lángra lobbant, amint belépett a Föld légkörébe. De már nem: az Októberi Esemény első heteiben nem lépett be a légkörbe észlelhető meteorit, még a Brownlee részecskéknek nevezett mikroszkopikus méretűek sem. Asztrofizikai értelemben tehát fülsiketítő csönd volt.

Erre még Jason sem tudott magyarázatot adni.

A nap tehát nem a nap volt; de változatlanul sütött, akár hamisítvány volt, akár nem, és ahogy múltak a napok, napok rétegeződtek napokra, az értetlenség elmélyült, de a fenyegető veszély érzése csökkent. (A víz nem forrt, csak meleg volt.)

No de milyen pompás beszédtéma volt minden. Nemcsak az égi rejtély, hanem közvetlen következményei is: a telekommunikáció összeomlása; hogy a külföldön dúló háborúkat immár nem közvetítették és kommentálták műholdak segítségével; a GPS által irányított okos bombák egyszeriben jóvátehetetlenül ostobává váltak; az üvegszálas optika aranyláza. Washington nyomasztó rendszerességgel bocsátott ki közleményeket: Nincs bizonyítékunk egyetlen nemzet vagy szervezet ellenséges szándékáról sem és Nemzedékünk legkiválóbb elméi dolgoznak azon, hogy megértsék, megmagyarázzák, és végül visszafordítsák ennek a lepelnek az esetleges negatív hatásait, amely eltakarja előlünk a világmindenséget. Megnyugtató szósaláta egy olyan adminisztrációtól, amely még mindig abban reménykedett, hogy talál egy földi vagy másfajta ellenséget, amelyik képes ilyet tenni. Csakhogy az ellenség makacsul megfoghatatlan maradt. Az emberek bizonyos „hipotetikus irányító intelligenciáról” kezdtek beszélni. Minthogy nem voltunk képesek túllátni börtönünk falain, megpróbáltuk feltérképezni a határait és a sarkait.

Jason az Eseményt követő hónapot jószerivel a szobájában töltötte. Ez alatt az idő alatt nem beszéltem vele közvetlenül, csak néha-néha láttam, amikor az ikreket felvette a Rice akadémia busza. De Diane szinte minden este felhívott a mobilomon, általában tízkor vagy tizenegykor, amikor mindketten azt remélhettük, hogy magunk vagyunk. Én pedig nagyra becsültem a hívásait, olyan okból, amelyet nem egészen akartam még magamnak sem bevallani.

– Jason komisz kedvében van – mondta az egyik este Diane. – Azt mondja, ha nem tudjuk biztosan, hogy a nap-e a nap, igazában nem tudunk semmit.

– Lehet, hogy igaza van.

– De Jase-nél ez szinte vallásos dolog. Mindig szerette a térképeket – tudtad ezt, Tyler? Már egészen kicsi korában megértette, mi a térkép lényege. Szerette tudni, hol van. Ez értelmet ad a dolgoknak, szokta mondani. Istenem, de szerettem hallgatni, amikor térképekről beszélt! Azt hiszem, ezért van most úgy kiborulva, az átlagosnál jobban. Semmi nincs ott, ahol lennie kellene. Elvesztette a térképét.

Természetesen már gyűltek az adatok. Még véget sem ért a hét, amikor a katonaság már gyűjteni kezdte a lezuhant műholdak törmelékét – azok a műholdak, amelyek stabil orbitális pályán keringtek addig az októberi éjszakáig, hajnal előtt egytől egyig visszazuhantak a Földre, és némelyik után olyan törmelék maradt, amely nyugtalanító bizonyítékot hordozott. De időbe telt, amíg az információ eljutott még E.D. Lawton kiváló kapcsolatokkal rendelkező házába is.

A sötét éjszakák első tele klausztrofóbiás és különös volt. Korán megjött a hó: nem laktunk messzebb Washington D.C.-től a naponta bejáró dolgozóknál, de karácsonykor a táj inkább Vermontra emlékeztetett. A hírek fenyegetők maradtak. Az India és Pakisztán közti törékeny, sietősen összetákolt békeszerződés ismét azzal fenyegetett, hogy újra fellángol a háború; az ENSZ sugármentesítő programja a Hindukusban újabb több tucat áldozatot követelt az eredetileg elpusztultakon kívül. Észak-Afrikában felizzottak a helyi csatározások, amíg az ipari hatalmak seregei visszavonultak, hogy átrendezzék soraikat. Az olajárak az égbe szöktek. Otthon a fűtést néhány fokkal a kellemesnél hidegebbre állítottuk, amíg hosszabbodni nem kezdtek a napok (amikor a nap visszatért, és rikoltozni kezdtek az első fogolymadarak).

De becsületünkre legyen mondva, hogy az ismeretlen és meg nem értett fenyegetések ellenére az emberiségnek sikerült nem kirobbantania a világháborút. Átigazítottuk a dolgokat, folytattuk az életünket, és tavasszal az emberek már „az új normális állapotról” beszéltek. Mindenki tudta, hogy hosszú távon talán nagy árat kell majd fizetnünk azért, ami a bolygóval történt… no de hosszú távon, ahogy mondani szokás, mindannyian meghalunk.

Láttam a változást anyámon. Az idő múlásától lehiggadt, és a meleg idő, amikor végre beköszöntött, letörölte az arcáról a feszültség egy részét. És láttam a változást Jasonön, aki előjött meditációs remeteségéből. Diane ugyanakkor aggasztott, mert egyáltalán nem volt hajlandó a csillagokról beszélni, és az utóbbi időben arról faggatott, hiszek-e Istenben – hiszem-e, hogy Isten tehet arról, ami októberben történt.

Fogalmam sincs, válaszoltam neki. A családom nem templomjáró. A téma őszintén szólva kissé felidegesített.

Mi hárman azon a nyáron bicikliztünk utoljára a Fairway Mallhoz.

Korábban százszor, ezerszer megtettük ezt az utat. Az ikrek már kissé túlkorosak voltak a kiránduláshoz, de abban a hét esztendőben, amikor mindnyájan a Nagy Házhoz tartozó birtokon éltünk, szertartássá, a nyári szombat elkerülhetetlen programpontjává vált. Esős vagy túlságosan forró hétvégeken kihagytuk, de amikor szép volt az idő, mintha láthatatlan kéz vonzott volna minket a hosszú Lawton kocsifelhajtó végén lévő találkozási pontunkig.

Ma a levegő gyengéd és szellős volt, és a napfény mindent, amihez csak ért mélységes, szerves melegséggel itatott át. Mintha csak az éghajlat meg akart volna nyugtatni minket: a természet világa köszöni szépen, jól van, majdnem tíz hónappal az Esemény után… még akkor is, ha immár megművelt bolygó voltunk (ahogyan Jason gyakran nevezett minket), és nem a kozmikus vadon egyik pontja.

Jason méregdrága mountain bike-on kerekezett, Diane ugyanennek a valamivel olcsóbb, női változatán. Az én bringám bizományiban vett járgány volt, anyám vásárolta. Nem számított. Ami fontos volt, az a levegő fenyőillata meg a ránk váró üres órák sora volt. Én éreztem, Diane is érezte, és azt hiszem, Jason is, bár szórakozottnak és kissé bosszúsnak látszott, amikor aznap reggel nyeregbe szálltunk. Ezt a stressznek vagy (augusztus volt) a közelgő újabb tanévnek tudtam be. Jason gyorsított képzésben vett részt az amúgy is nagyon erős Rice Akadémián. Az előző évben matematika és fizika kurzusokat végzett el viharsebesen – a két tárgyat már taníthatta volna –, de a következő szemeszterre latinra iratkozott be.

– Még csak nem is élő nyelv – mondta. – Ki a fene olvas latinul, a klasszikafilológusokon kívül? Mintha FORTRAN-ul tanulna az ember. Az összes fontos szöveget már régen lefordították. Talán jobb emberré tesz, ha eredetiben olvasom Cicerót? Cicerót, az ég szerelmére? A római köztársaság Alan Dershowitzát?

Ezt egyáltalán nem vettem komolyan. Ezeken a kirándulásokon az egyik kedvenc időtöltésünk a panaszkodás művészetének gyakorlása volt. (Sejtelmem sem volt, ki az az Alan Dershowitz; úgy sejtettem, az egyik srác lehet Jason sulijában.) De ma Jason hangulata illékony és kiszámíthatatlan volt. Felállt a pedálra, és kissé megelőzött minket.

A sétányhoz vezető út fákkal sűrűn borított telkek és ápolt, beépített öntözőrendszerrel ellátott kertek ölelte, pasztell házak között vezetett, és a vízcseppek szivárványosan csillogtak a reggeli fényben. Lehet, hogy a napfény hamis volt, ám mégis színekre töredezett, amikor az aláhulló vízcseppeken hatolt át, és mégis áldásnak éreztük, amikor kigurultunk az árnyat adó tölgyek alól a szikrázóan fehér útra.

Tíz-tizenöt percnyi könnyű kerekezés a Bantam Hill Road csúcsáig tornyosult még előttünk – az utolsó akadály és határjel útban a sétányig. A Bantam Hill Road meredek volt, de a túloldalán gyönyörűségesen és hosszan lehetett legurulni a sétány parkolójába. Jase már a felfelé vezető út negyedénél járt. Diane huncut pillantást vetett rám.

– Versenyezzünk – mondta.

Ez bosszantó volt. Az ikreknek júniusban volt a születésnapja. Az enyém októberben. Minden nyáron tehát nem egy, hanem két évvel voltak nálam idősebbek: az ikrek már betöltötték a tizennégyet, ám én még mindig tizenkét éves voltam négy idegesítő hónapon át. A különbség persze fizikai előnyt is jelentett. Diane-nek tudnia kellett, hogy nem vehetem fel vele a versenyt hegynek fölfelé, de máris elhajtott, én pedig sóhajtottam, és próbáltam vén masinámmal utolérni. Nem volt ez verseny. Diane felemelkedett maratott alumíniumból készült, csillogó-villogó gépén, és mire az emelkedő tetejére ért, jóval előttem járt. Három, az úttestre krétával rajzolgató kislány rebbent szét előtte. Diane hátranézett rám, félig biztatón, félig gúnyosan.

Az emelkedő valamit visszavett a lendületéből, de ő ügyesen sebességet váltott, és újra tekerni kezdett. Jason, immár a csúcson, már megállt, és egyensúlyozott az egyik hosszú lábán, kérdőn nézve vissza. Igyekeztem, de félúton felfelé a dombra vén bicajom inkább imbolygott, semhogy haladt volna, ezért kénytelen voltam leszállni róla, és tolni felfelé.

Amikor végre felértem, Diane rám vigyorgott.

– Győztél – mondtam.

– Sajnálom, Tyler. Nem voltam tisztességes.

Zavartan vontam vállat.

Az út itt zsákutcában végződött, ahol karókkal és kötelekkel kijelölték a lakótelkeket, de házak még nem épültek. A sétány egy hosszú, homokos lanka alján húzódott nyugat felé. A döngölt földút bozótoson vezetett át.

– Viszlát odalenn – mondta Diane, és újra elhajtott.

A bicajokat egy rácshoz láncoltuk, és beléptünk a sétány üveges „főhajójába”. A sétány megnyugtató környezet volt, főként azért, mert alig változott október óta. Bárhogy fújták a riadót a lapok meg a televízió, a sétány áldott tagadásban élt. Hogy valami félresiklott, arra csupán az utalt, hogy az elektronikai üzletlánc boltjainak kirakataiban nem láthattunk műholdvevő „lavórokat”, és a könyvesboltok polcain ott sorakoztak az októberrel kapcsolatos kötetek. Jason felhorkant, amikor meglátott egy fényes, kék-arany borítójú könyvet, amely azt állította, hogy összefüggés van az Októberi Esemény és a bibliai jóslatok között.

– Az a legegyszerűbb jóslat – mondta –, amelyik már megtörtént eseményeket jósol meg.

Diane sértődött pillantást vetett rá.

– Nem kell gúnyolódnod rajta, csak azért, mert te nem hiszel benne.

– Valójában csupán a borítóján gúnyolódom, A könyvet még nem olvastam.

– Talán el kéne olvasnod.

– Miért? Mit védelmezel itt?

– Nem védelmezek semmit. De lehet, hogy Istennek köze van tavaly októberhez. Nem látszik annyira nevetségesnek.

– De igen – mondta Jason –, nevetségesnek látszik.

Diane az égre emelte a szemét, és faképnél hagyott minket, magában sóhajtozva. Jason visszatette a kötetet a polcra.

Mondtam neki, hogy az emberek csak szeretnék megérteni, mi történt, azért akadnak ilyen könyvek.

– Vagy az emberek csak szeretnének úgy tenni, mintha értenék. Ezt nevezik „tagadásnak”. Szeretnél tudni valamit, Tyler?

– Naná – mondtam.

– Titokban tartod? – Lehalkította a hangját, hogy még a pár lépésnyire lévő Diane se hallja. – Még nem nyilvános.

Jasonnek az volt az egyik figyelemre méltó tulajdonsága, hogy gyakran tudott valóban fontos dolgokat egy-két nappal az előtt, hogy bemondták volna az esti hírekbe. Ebből a szempontból a Rice Akadémia csupán a nappali iskolája volt, a való oktatását az apja irányította, és E.D. kezdettől azt akarta, hogy Jason tisztában legyen azzal, hogyan fonódik össze üzlet, tudomány és technológia a politikai hatalommal. E.D. maga is ezekkel manipulált. A telekommunikációs műholdak elvesztése hatalmas új civil és katonai piacot nyitott a nagy magasságban egy helyben álló ballonok (úgynevezett ,,aerostatok”) számára, amelyeket az ő cége gyártott. Egy eddig mellékszerepet játszó technológia főszereplővé lépett elő, és E.D. meglovagolta a hullám tetejét. És néha olyan titkokat osztott meg tizenöt éves fiával, amelyeket valamelyik versenytársának nem mert volna megsúgni.

E.D. természetesen nem tudta, hogy Jason ezeket a titkokat néha megosztja velem. De én lelkiismereti kérdést csináltam a megőrzésükből. (Különben is, kinek mondtam volna el? Nem voltak igazi barátaim. Olyan újgazdag környéken éltünk, ahol az osztálykülönbségeket borotvaéles pontossággal határozták meg: az egyedülálló, dolgozó anyák komolykodó, szorgalmas fiai pedig itt nem tartoztak senkinél az elsők közé.)

Jason még halkabbra fogta a hangját.

– Ugye tudsz a három orosz űrhajósról? Akik Föld körüli pályán voltak tavaly októberben?

És odavesztek, és valószínűleg meghaltak az Esemény éjjelén. Bólintottam.

– Az egyikük él – mondta Jason. – Él, és Moszkvában van. Az oroszok nem mondanak sokat. De az a hír járja, hogy a fickó teljesen megőrült.

Hitetlenkedve bámultam Jasonre, de ő nem mondott többet.

Tucatnyi évnek kellett eltelnie, amíg közzétették az igazságot, de amikor végül megtették (a Pörgés évek európai történelmének lábjegyzeteként), arra a napra gondoltam a sétányon. A következő történt:

Három orosz űrhajós volt Föld körüli pályán az Októberi Esemény éjszakáján, hazafelé tartva a halódó Nemzetközi Űrállomáson elvégzett karbantartói munkából. Keleti standard idő szerint valamivel éjfél után a parancsnok, bizonyos Leonyid Glavin ezredes észlelte, hogy megszakadt a kapcsolatuk a földi irányítással, és többszöri sikertelen kísérleteket végzett a helyreállítására.

Bármilyen ijesztő volt is ez az űrhajósoknak, a helyzet gyorsan rosszabbodott. Amikor a Szojuz a bolygó éjszakai oldaláról átért a hajnalira, úgy tetszett, a bolygó helyén, amely körül keringtek fénytelen, fekete gömb található.

Glavin ezredes idővel pontosan így írta le: mint feketeséget, hiányt, amely csak akkor látható, amikor eltakarja a napot, mint állandó napfogyatkozást. A napkelte és a napnyugta sebes orbitális váltakozása volt az egyetlen meggyőző vizuális bizonyítéka annak, hogy a Föld még egyáltalán létezett. A napfény hirtelen bukkant elő a korong árnyéka mögül, nem tükröződött a lenti sötétségen, és éppoly hirtelen eltűnt, amikor az űrkapszula belesiklott az éjszakába.

Az űrhajósok nem érthették, hogy mi történt, és rémületük nyilván elképzelhetetlen volt.

Miután egy hétig keringtek az alattuk lévő üres sötétség körül, az űrhajósok úgy határoztak, hogy inkább megkísérlik a segítség nélküli leszállást, mintsem, hogy az űrben maradjanak, vagy újra kikössenek az elhagyott Nemzetközi Űrállomáson – hogy inkább haljanak meg a Földön vagy ott, amivé a Föld lett, mint hogy elszigetelten éhezzenek. Ám földi irányítás és látható földi terepjelek nélkül az utolsó ismert pozíciójuk alapján végzett számításokra voltak kénytelenek hagyatkozni. Ennek eredményeként a Szojuz kapszula veszélyesen meredek szögben lépett be a Föld légkörébe, ijesztő gyorsulásba kezdett, és leszállás közben elveszítette az egyik kritikusan fontos ejtőernyőjét.

A kapszula keményen csapódott be a Ruhr-völgy egyik erdős hegyoldalába. A becsapódáskor Vaszilij Golubjov meghalt; Valentyina Kirhov súlyos koponyasérülést szenvedett, és néhány órán belül szintén meghalt. A kábult Glavin ezredesnek törött csuklóval és néhány horzsolással sikerült elhagynia az űrkapszulát, és idővel rátalált egy német kutató-mentő csapat, akik visszaadták őt az orosz hatóságoknak.

Többszöri elbeszélgetés után az oroszok arra a következtetésre jutottak, hogy a megrázkódtatások következtében Glavin elvesztette az eszét. Az ezredes egyre azt állította, hogy csapatával három héten át keringtek a Föld körül, de ez nyilvánvalóan őrültség volt…

Mert a Szojuz kapszula, ahogyan az összes többi, ember kéz alkotta, orbitális pályán lévő tárgy, amelyeket sikerült összegyűjteni, magának az Októberi Eseménynek az éjjelén zuhant vissza a Földre.

Megebédeltünk a sétány egyik büféjében, ahol Diane észrevett három lányt a Rice-ról. Nagyobb lányok voltak, az én szememben lehetetlenül kifinomultak, kékre vagy lilára festett hajjal, drága, harang alakú csípőszoknyában, parányi aranykereszttel fehér nyakukban. Diane befalta MexiTaco palacsintáját, és átült az asztalukhoz, ahol négyesben összedugták a fejüket, és nevetgéltek. A tányéromon lévő burritó-tól és sült krumplitól egyszeriben elment az étvágyam. Jason értékelte az arckifejezésemet.

– Tudod – mondta gyengéden –, ez elkerülhetetlen.

– Micsoda?

– Diane már nem a mi világunkban él. Te, én, Diane, a Nagy Ház meg a Kis Ház, szombat a sétányon, vasárnap mozi. Mindez jól ment, amíg kölykök voltunk. De már nem vagyunk gyerekek.

Nem? Hát persze, hogy nem; de vajon végiggondoltam-e igazán, hogy ez mit jelentett, vagy mit jelenthet?

– Diane már egy éve menstruál – tette hozzá Jason.

Elsápadtam. Ez több volt, mint amennyit tudnom kellett.

Mégis: irigy voltam, hogy Jason tudta ezt, én meg nem. Diane nem beszélt nekem sem a menstruációjáról, sem a barátnőiről a Rice-on. Mindazok a bizalmas titkok, amelyeket elárult nekem telefonon, jöttem rá egyszeriben, gyerekes apróságok voltak, történetek Jasonről meg a szüleikről meg hogy mi nem tetszett neki vacsoránál. De itt volt annak a bizonyítéka, hogy Diane legalább annyit eltitkolt, mint amennyit megosztott velem; ott ült az a Diane, akivel sosem találkoztam vidáman a másik asztalnál.

– Haza kéne mennünk – mondtam Jasonnek.

Szánakozva nézett rám.

– Ha akarod. – Felállt.

– Szólsz Diane-nek, hogy elmegyünk?

– Azt hiszem, dolga akadt. Tennivalója.

– De haza kell jönnie velünk.

– Nem kell.

Megsértődtem. Diane nem hagyhat minket faképnél. Különb annál. Felálltam, és odaléptem Diane asztalához. Ő meg a három barátnője teljes figyelmüket fordították rám. Egyenesen Diane-re néztem, a többiekről nem vettem tudomást.

– Hazamegyünk – mondtam.

A három Rice-beli lány hangosan felnevetett, Diane csak zavartan mosolygott.

– Oké, Ty. Nagyszerű. Később találkozunk.

– De…

De micsoda? Már rám se nézett.

Amint otthagytam őket, hallottam, hogy az egyik lány megkérdezi, vajon én is „az öccse” vagyok-e. Nem, mondta Diane. Csak egy ismerős srác.

Jason idegesítően együtt érzőnek mutatkozott, és felajánlotta, hogy hazafelé cseréljünk biciklit. Akkor nem igazán érdekelt a bringája, de arra gondoltam, a cserével palástolhatom, hogy mit érzek.

Így hát feltekertünk újra a Bantam Hill Road tetejére, ahonnan a kövezet fekete szalagként nyúlt le a fák árnyékolta utcákig. Az ebéd salaktéglaként ült meg a gyomromban. Haboztam a zsákutca végén, felmértem az utca erős lejtését.

– Próbálj lesiklani – mondta Jason. – Rajta. Próbáld ki az érzést.

Vajon eltereli-e a figyelmemet a sebesség? Vagy bármi? Gyűlöltem magamat, amiért hagytam hinni abban, hogy én vagyok Diane világának a középpontja. Amikor valójában csupán egy ismerős srác voltam.

De valóban csodálatos jószág volt a Jasontől kölcsön kapott bicaj. Álltam a pedálon, hagytam, hogy dolgozzon a gravitáció. A kerekek csikorogtak a poros kövezeten, de a láncok meg a fogaskerekek selymesen, hangtalanul működtek, csupán a csapágyak zümmögtek finoman. Süvített mellettem a szél, ahogy felgyorsultam. Őrülten és szabadon száguldottam el a takarosan festett házak és az előttük parkoló drága autók előtt. Amikor már eléggé lenn jártam, szorítani kezdtem a kéziféket, csökkentve a lendületet, de valójában nem lassítva. Nem akartam megállni. Sosem akartam megállni. Jó száguldás volt.

De az út vízszentes lett, hát végül fékeztem, oldalra dőltem, és bal lábamat az aszfaltra tettem. Visszanéztem.

Jason még a Bantam Hill Road tetején volt, alatta az én rozoga bringám, olyan messze, hogy úgy festett, mint a magányos lovas valami régi vadnyugati filmben. Intettem neki. Rajta volt a sor.

Jason azt a dombot felfelé és lefelé legalább ezerszer végigbiciklizte már. De sohasem rozsdás, régi kerékpáron.

Jobban illett hozzá a járgány, mint hozzám. Hosszabb volt a lába, nem törpült el a váz mellett. De addig sosem cseréltünk bicajt, és ekkor eszembe jutottak a bringa összes betegségei és sajátságai, meg hogy milyen bensőségesen ismerem, hogyan tanultam meg, hogy nem szabad vele élesen jobbra fordulni, mert a váz nem egészen tökéletes, hogyan kell kivédeni az imbolygást, hogy a sebességváltója vicc csupán. Jason mindezt nem tudta. A domb pedig veszélyes lehetett. Szólni akartam neki, hogy jöjjön lassan, de ha kiabáltam volna, akkor se hallott volna meg; túlságosan előreszaladtam. Felhúzta a lábát mint valami nagy, esetlen csecsemő. A bringa nehéz volt. Beletelt pár másodpercbe, amíg felgyorsult, de tudtam, milyen nehéz lesz lefékezni. Csupa tömeg volt, semmi kecsesség. A kezem láthatatlan fékeket markolt.

Szerintem Jason nem tudta az út kétharmadáig, hogy bajban van. Akkor pattant el a bicaj rozsdás lánca, akkor csapta meg a bokáját. Már eléggé közel volt, hogy lássam, amint összerándul, és felkiált. A kerékpár imbolyogni kezdett, de Jasonnek csodával határos módon mégis sikerült egyenesben tartania.

A láncdarab belegabalyodott a hátsó kerékbe, verte a küllőket, olyan hangokat hallatva, mint a lerobbant légkalapács. Két házzal odébb egy, a kertjében gyomláló asszony befogta a fülét, és odanézett, hogy mi lehet az.

Ami elképesztő volt, hogy Jasonnek mennyi ideig sikerült uralnia a gépet. Jase nem volt atléta, de otthon volt magas, karcsú testében. Két lábát kinyújtva egyensúlyozott – a pedál hasznavehetetlen volt –, és az elülső kereket egyenesben tartotta, miközben a hátsó akadozott és csúszkált. Jason kitartott. Ami a legjobban megdöbbentett, hogy a teste nem feszült meg, hanem ellazult, mintha valami nehéz, de lebilincselő probléma megoldásán dolgozna, mintha teljes magabiztossággal hinné, hogy elméje, teste és az alatta lévő gép biztonságba viszik.

Először a gép vallott kudarcot. A veszélyesen csapkodó, gépolajos láncdarab a kerék és a váz közé szorult. A már meggyengült kerék lehetetlenül eldeformálódott, aztán összehajolt, gumidarabokat és kiszabadult csapágygolyókat szórva. Jason elengedte a bringát, és úgy repült a levegőben, mint a magas ablakból kihajított próbababa. Először a lábfeje ért földet, aztán a térde, a könyöke, a feje. Akkor állapodott meg éppen, amikor a széttört bicaj elrepült mellette. A csatornában kötött ki az út mellett, elülső kereke még egyre pörgött és kattogott. Eldobtam Jason gépét, és odarohantam hozzá.

Átfordult a hátára, és egy pillanatig döbbenten nézett felfelé. Inge, nadrágja elszakadt. A homloka és az orra brutálisan lehorzsolódott, erősen vérzett. Bokáján feltépődött a hús. A szeme könnyezett a fájdalomtól.

– Tyler – mondta. – Huh, huh… elnézést a bringáért, öregem.

Nem akarok nagy ügyet csinálni ebből az incidensből, ám a rákövetkező esztendőkben mégis többször gondoltam rá – Jason gépe és Jason teste, amint veszélyes gyorsulásban összeforrnak, és Jason megingathatatlan hite, hogy jóra tudja fordítani a dolgot, teljesen egyedül, ha eléggé keményen próbálkozik, ha nem veszíti el az uralmát önmaga és a gép fölött.

*

A reménytelenül összeroncsolt bringát otthagytuk az árokban, és hazatoltam Jason remek gépét. Ő mellettem bicegett, minden porcikája fájt, de igyekezett nem mutatni, és jobb kezével úgy fogta vérző homlokát, mintha nagyon fájna a feje, ami valószínűleg igaz is volt.

A Nagy Háznál Jason mindkét szülője lejött elénk a kocsifelhajtóra. E.D. Lawton, aki bizonyára a dolgozószobája ablakából látott meg minket, dühösnek és rémültnek látszott, szája komoran lefelé görbült, szemöldöke beárnyékolta éles szemét. Mögötte Jason mamája tartózkodóbb volt, kevésbé érdeklődő, talán kissé ittas is, mert tántorogva lépett ki az ajtón.

E.D. megvizsgálta Jase-t – aki egyszeriben sokkal gyerekesebbnek és kevésbé magabiztosnak látszott –, aztán azt mondta neki, szaladjon be, és mosakodjon meg.

Aztán hozzám fordult.

– Tyler – mondta.

– Uram?

– Feltételezem, hogy nem vagy felelős ezért. Remélem, így van.

Észrevette volna, hogy az én bringám nincs ott, Jasoné pedig sértetlen? Vádolt valamivel? Nem tudtam, mit mondjak. Lesütöttem a szemem.

E.D. Sóhajtott.

– El kell magyaráznom valamit, te Jason barátja vagy. Ez jó. Jasonnek szüksége van erre. De meg kell értened, ahogyan anyád is megérti, hogy az itteni jelenléted bizonyos felelősségekkel jár. Ha Jasonnel akarsz lenni, elvárom, hogy vigyázz rá. Elvárom, hogy használd az ítélőképességed. Talán te hétköznapinak látod Jasont. De nem az. Jason tehetséges, nagy jövő vár rá. Nem engedhetjük, hogy bármi közbeszóljon.

– Úgy van – helyeselt Carol, és ekkor már biztosan tudtam, hogy Jason mamája ivott. Félrebillentette a fejét, és kis híján elbotlott a kocsifelhajtót a sövénytől elválasztó murvás útpadkában. – Úgy van, Jason egy kibaszott zseni. Ő lesz a legfiatalabb zseni a Massachusetts Institute of Technology történetében. Össze ne törd, Tyler, törékeny.

E.D. le nem vette rólam a szemét.

– Menj be, Carol – mondta színtelenül. – Megértettük egymást, Tyler?

– Igen, uram – hazudtam.

Egyáltalán nem értettem E.D.-t. De azt tudtam, hogy amit mond, abban van igazság. Igen, Jason különleges. És igen, nekem az volt a dolgom, hogy vigyázzak rá.

KIZÖKKENT IDŐ

AZ IGAZSÁGOT a Pörgésről először öt évvel az Október Esemény után, egy ródlizáson hallottam, egy cudar-hideg téli éjszakán. Természetesen Jason volt az, aki elmondta.

Az este vacsorával kezdődött Lawtonéknál. Jason hazajött az egyetemről a téli szünetre, így az esemény kissé ünnepi volt, bár csupán „családinak” nevezték – engem azért hívtak meg, mert Jason ragaszkodott hozzá, bár E.D. valószínűleg ellenezte.

– Édesanyádnak is itt kellene lennie – súgta Diane, amikor ajtót nyitott nekem. – Próbáltam rávenni E.D.-t, hogy hívja meg, de… – Vállat vont.

Semmi baj, mondtam neki, Jason már beköszönt anyámhoz.

– Különben sem érzi jól magát. – Anyám lefeküdt, mert rá nem jellemző módon fájt a feje. Különben sem panaszkodhattam E.D. viselkedése miatt: éppen az előző hónapban ajánlotta fel, hogy fizeti az egyetemi tanulmányaimat, ha jól sikerülnek a vizsgáim, „mert”, mondta, „apádnak így tetszene”. A gesztusa egyszerre volt nagyvonalú és érzelmileg hamis, csakhogy nem állt módomban visszautasítani.

Marcus Dupree, az apám E.D. Lawton legjobb (egyesek szerint egyetlen) barátja volt még Sacramentóban, amikor aerostat monitorokat gyártottak a meteorológiának és a határőrségnek. Nekem csak halvány emlékeim vannak róla, azok is egybemosódnak anyám róla szóló visszaemlékezéseivel, bár határozottan emlékszem a kopogtatásra az ajtón a halála éjszakáján. Egy küszködő francia-kanadai család egyetlen fia volt Maine-ből, büszke a mérnöki diplomájára, tehetséges, de pénzügyekben naiv: megtakarításait elveszítette a tőzsdén, anyámra olyan jelzálogkölcsönt hagyott, amelyet ő nem tudott visszafizetni.

Carol és E.D. Lawton felvették anyámat házvezetőnőnek, amikor keletre költöztek, és ez E.D. részéről mintegy kísérlet volt a tisztelgésre a barátja emléke előtt. Számított-e, ha E.D. sosem engedte, hogy anyám elfeledje, mit tett érte E.D.? Hogy attól kezdve úgy kezelte, mint valami háztartási tartozékot? Hogy amolyan kasztrendszerfélét honosított meg, amelyben a Dupree család nyilvánvalóan másodosztályúnak számított? Talán igen, talán nem. A nagylelkűség bármilyen formája ritka állat, mondogatta anyám. Így hát talán csak képzeltem (vagy túlságosan érzékeny voltam), hogy örül az intellektuális szakadéknak Jason és köztem, nyilvánvalóan az a meggyőződése, hogy én mintegy Jason ellentétének születtem, a normális mércének, amelyhez Jason különlegessége mérhető.

Szerencsére Jason meg én egyaránt tudtuk, hogy ez marhaság.

Diane és Carol már az asztalnál ültek, amikor leültem. Carol azon az estén figyelemre méltóan józan volt, de legalábbis nem érzékelhetően ittas. Pár éve feladta orvosi praxisát, és az utóbbi időben inkább otthon ült, nehogy lefülelhessék ittas vezetésért. Gépiesen rám mosolygott.

– Tyler – mondta. – Isten hozott.

Pár perc múlva lejött Jason meg az apja is, út közben többször komoran néztek össze: látszott, hogy valami történt. Jason szórakozottan biccentett, amikor leült mellém.

Ahogyan a legtöbb családi esemény Lawtonéknál, a vacsora szívélyes volt, de feszült. Carol másutt járt gondolatban, E.D szokatlanul hallgatag volt. Diane és Jason tettek pár kísérletet a társalgásra, de nyilvánvalóan történt valami Jason meg az apja között, amit egyikük sem óhajtott kitárgyalni. Jase olyannyira visszafogott volt, hogy a desszertnél már azt hittem, beteg – alig nézett fel a tányérjából, viszont nem is evett. Amikor eljött a szánkózás ideje, szemlátomást vonakodva állt fel, és mintha nem akart volna jönni, de E.D. Lawton rászólt.

– Gyerünk, szabadságold magad ma éjszakára. Jót fog tenni. Én pedig eltűnődtem, mitől szabadságolja magát? Diane kocsiján mentünk a bulira, egy jelentéktelen kis Hondán, amolyan „az én első kicsi kocsimon”, ahogyan Diane szokta mondani. Én a vezető mögött ültem, Jase az anyósülésen a testvére mellett, térde a kesztyűtartót verte, és még mindig komor volt.

– Mit tett veled – kérdezte Diane –, elfenekelt?

– Aligha.

– Úgy viselkedsz.

– Igazán? Bocs.

Az égbolt természetesen fekete volt. Reflektoraink füves pázsitokat, csupasz fákat világítottak meg, amint észak felé fordultunk. Három nappal korábban rekord mennyiségű hó esett, ezt hidegfront követte, amely jégkérget vont a hóra ott, ahol nem jártak a hóekék. Csak néhány autó haladt az úton óvatosan.

– Akkor hát mi történt ? – kérdezte Diane. – Valami komoly?

Jason vállat vont.

– Háború? Járvány? Éhínség?

Jason ismét vállat vont, és felhajtotta a kabátgallérját.

A bulin sem volt sokkal jobb hangulatban. No de hát a buli sem volt igazi.

Jason és Diane egykori Rice-beli osztálytársainak és ismerőseinek összejövetele volt egy szintén Rice-ban végzett volt diák családjánál, aki szintén téli szünetre jött haza az egyetemről. A szülők igyekeztek méltóságteljes és tematikus bulit rendezni: apró szendvicsek, forró kakaó és szánkózás a ház mögötti szelíd lankán. Ám a vendégek nagyobb része szempontjából – mogorva egyetemi előkészítősök, akik már síeltek Zermatt vagy Gstaad magas hegyi pályáin még mielőtt megszabadultak volna a fogszabályozójuktól – a buli csupán alkalom volt arra, hogy suttyomban piáljanak. Odakinn, színes égők sorai alatt ezüstflaskák jártak körbe szabadon; az alagsorban egy Brent nevű srác Ecstasy tablettákat árult.

Jason leült az egyik sarokba, és csúnyán nézett mindenkire, aki barátságos pillantást vetett rá. Diane bemutatott egy Holly nevű, nagy szemű lánynak, aztán otthagyott. Holly monologizálni kezdett az elmúlt tizenkét hónapban látott összes filmről. Majdnem egy órán át vonszolt körbe a szobában, csak néha állt meg, hogy elhappoljon a tálcáról egy-egy mini-szendvicset. Amikor aztán kiment a mosdóba, átosontam a duzzogó Jasonhöz, és megkértem, hogy jöjjön ki velem a szabadba.

– Nincs kedvem szánkózni.

– Nekem sincs. Éppen azért légy szíves, jó?

Így hát felvettük a hótaposónkat meg a dzsekinket, és kimentünk. Hideg éjszaka volt, szél nem járt. Féltucatnyi egykori Rice-os állt a tornácon cigarettafüst felhőjében, és csúnyán néztek ránk. Végigballagtunk egy csapáson a hóban, amíg többé-kevésbé magunkra maradtunk egy alacsony dombtetőn, és lenéztünk arra a néhány srácra, akik nem valami túlzott lelkesedéssel szánkóztak a karácsonyi izzósorok cirkuszi fényében. Beszéltem Jasonnak Hollyról, aki piócaként tapadt rám Gap szerelésében. Jason vállat vont.

– Mindenkinek vannak problémái.

– Mi a fene bajod van ma este?

De mielőtt válaszolhatott volna, megszólalt a mobilom. Diane hívott a házból.

– Hová tűntetek, fiúk? Holly pipa. Szépen faképnél hagytad. Bunkóság, Tyler.

– Dumálhat bizonyára más fülébe is.

– Csak ideges. Alig ismer itt valakit.

– Sajnálom, de mi közöm hozzá?

– Csak azt hittem, összejöttök.

Pislogtam.

– Összejövünk? – Ezt csak egyféleképpen lehetett értelmezni. – Hogy érted, össze akartál vele boronálni?

Diane egy-két pillanatig bűntudatosan hallgatott.

– Ugyan már, Tyler… ne vedd a szívedre.

Diane öt éven át hol bejött a képbe, hol elhalványult, mint valami amatőr film, legalábbis én így tapasztaltam. Voltak időszakok, kivált az után, hogy Jason egyetemre ment, amikor úgy éreztem, én vagyok a legjobb barátja. Telefonálgatott, beszélgettünk; vásárolni, moziba jártunk. Barátok voltunk. Ha akadt egyáltalán szexuális feszültség, hát csakis az én részemről, én pedig jól eltitkoltam, mert még ez a részleges intimitás is törékeny volt – tudtam, anélkül, hogy ő mondta volna. Bármit óhajtott is tőlem Diane, abban a szenvedély semmilyen formája nem szerepelt.

E.D. természetesen nem tűrt volna semmiféle kapcsolatot köztem és Diane közt gardedám nélkül, ha az nem lett volna lényegében infantilis, vagy váratlan fordulattal fenyegetett volna. De a köztünk lévő távolság szemlátomást Diane-nek is megfelelt, és néha hónapokig nem láttam. Esetleg integethettem neki, amíg a Rice buszát várta (amíg még odajárt); de ezek alatt az időszakok alatt nem telefonált, és ha voltam olyan merész, és én hívtam, sosem volt kedve beszélgetni.

Ezekben az időszakokban néha jártam lányokkal a suliból, általában félénk lányokkal, akik többnyire (titokban) szívesebben jártak volna menőbb srácokkal, de kénytelenek voltak beérni másodosztályú társasági élettel. Ezek a kapcsolatok nem tartottak sokáig. Tizenhét évesen veszítettem el a szüzességemet egy csinos, meghökkentően magas Elaine Bowland nevű lánnyal; próbáltam meggyőzni magam, hogy szerelmes vagyok, de a megbánás és a megkönnyebbülés vegyes érzésével szakítottunk nyolc vagy kilenc hét után.

Minden ilyen epizód után Diane váratlanul telefonált, és beszélgettünk, és én nem említettem Elaine Bowlandet (vagy Toni Hicockot vagy Sarah Bursteint), és Diane sosem számolt be teljesen arról, hogyan töltötte a kihagyásaink alatti időszakokat, ami rendben is volt, mert kisvártatva újra ott voltunk a buborékban, félúton románc és tettetés, gyerekkor és felnőttség között.

Próbáltam nem várni többet. De nem tudtam nem óhajtani a társaságát. És úgy gondoltam, ő is óhajtja az enyémet. Elvégre mindig visszatért hozzám. Láttam, hogy megnyugodott mindig, amikor velem volt, láttam a spontán mosolyát, amikor beléptem a szobába, mintha csak kijelentette volna: Ó, helyes, itt van Tyler. Nem történhet semmi rossz, amikor itt van Tyler.

– Tyler?

Nem tudtam, mit mondhatott Hollynak. Tyler igazán rendes fiú, de már évek óta lohol utánam… csodálatosak lesztek együtt ti ketten!

– Tyler? – Diane hangja csüggedt volt. – Tyler, ha nem akarsz beszélni…

– Azt hiszem, nem akarok.

– Akkor adnád Jasont?

Odaadtam Jasonnek a mobilt. Ő egy percig hallgatott, aztán azt mondta:

– Fenn vagyunk a dombon. Nem. Nem. Miért nem jössz ide te? Nincs is olyan hideg. Nem.

Nem akartam látni Diane-t. Elindultam. Jason odadobta a mobilt, és azt mondta:

– Ne légy hülye, Tyler. Beszélnem kell veled és Diane-nel is.

– Miről?

– A jövőről. Bosszantóan titokzatos volt.

– Lehet, hogy te nem fázol, de én igen. Megfagyok.

– Ez fontosabb, mint bármiféle probléma, amely közted és a testvérem között lehet. – Jason szinte komikusan komoly volt. – És tudom, mit jelent neked Diane.

– Nem jelent nekem semmit.

– Ez akkor sem lenne igaz, ha csak barátok volnátok.

– Csak barátok vagyunk. – Sosem beszéltem Jasonnek igazán Diane-ről; ez volt az az irány, amelyben a beszélgetésünk nem folytatódhatott. – Kérdezd csak meg őt!

– Pipa vagy, amiért bemutatott ennek a Hollynak.

– Nem akarok erről beszélni.

– De hát csak azért, mert Diane játssza a szentet. Ez új nála. Olvassa azokat a könyveket.

– Milyen könyveket?

– Apokaliptikus teológia. Jobbára a bestseller polcról. Tudod: C.R. Ratel, Imádság a sötétben, a világi én megtagadása. Többet kell nézned nap közben a televíziót, Tyler. Diane nem akar megbántani. Ez valamiféle gesztus.

– És ettől már oké? – Tettem még néhány lépést Jason-től távolodva, a ház felé. Azon kezdtem tűnődni, hogy jutok haza kocsi nélkül.

– Tyler – mondta Jason, és volt a hangjában valami, amitől meg kellett fordulnom. – Tyler. Figyelj! Azt kérdezted, mi nyugtalanít. – Sóhajtott. – E.D. mondott valamit az Októberi Eseményről. Még nem nyilvános. Megígértem, hogy nem beszélek róla. De megszegem az ígéretem. Megszegem, mert összesen három ember van a világon, akiket a családomnak érzek, és az egyik az apám, és a másik kettő te és Diane vagytok. Szóval velem maradsz még néhány percen át?

Megpillantottam Diane-t, amint felfelé kaptat a dombon, még bele sem bújt egészen hófehér parkájába, az egyik keze benn van, a másik kinn.

Jason arcára pillantottam. Súlyosan boldogtalannak látszott a lenti ünnepi lámpások halvány fényében. Ez megijesztett, és az érzéseim ellenére úgy döntöttem, meghallgatom a mondandóját.

Jason súgott valamit Diane-nek, amikor az a nyári lakhoz ért. Diane csodálkozva bámult rá, és kissé hátrább lépett mindkettőnktől. Aztán Jason beszélni kezdett, halkan, módszeresen, szinte megnyugtatón, úgy adta elő a lidércnyomást, mintha esti mese lett volna.

Természetesen E.D.-től hallotta az egészet.

E.D.-nek jól ment az Októberi Esemény után. Amikor az összes műhold kudarcot vallott, a Lawton Vállalat előállt az azonnali, gyakorlati pótlás technológiájával: nagy magasságban lebegő aerostatokkal, rafinált ballonokkal, amelyek a végtelenségig képesek fennmaradni a sztratoszférában. Öt évvel később E.D. aerostatjai hordozták a telekommunikáció hasznos terheit és erősítőit, végezték a hang és az adatok sugárzását világszerte, szinte mindenre képesek voltak (a GPS és a csillagászat kivételével), amire egy hagyományos műhold. E.D. hatalma és befolyása ezzel arányosan növekedett. Nemrégiben létrehozott egy repülőgép és űripari lobbi csoportot, a Napközeli Alapítványt, és a szövetségi kormányzat nevében ő tárgyalt számos kevéssé nyilvános projektről – ebben az esetben a NASA AVJ (Automata Visszatérő Jármű) programjáról.

A NASA immár évek óta finomította AVJ programját. Eredetileg azért lőttek fel űrszondákat, hogy az októberi pajzsot vizsgálják. Áthatolható-e, és lehet-e odakintről hasznos információt lehozni?

Az első próbálkozás a szó szoros értelmében ugrás volt a sötétbe, egy egyszerű AVJ egy kissé átalakított Lockheed Martin Atlas 2AS-re szerelve, amelyet a Vandenberg Légi Támaszpont fölé lőttek ki az abszolút sötétségbe. Szinte azonnal kudarcnak látszott. A műhold, amelynek a terv szerint egy hetet kellett volna Föld körüli pályán töltenie, valamivel Bermudán túl zuhant az Atlanti-óceánba pár perccel a kilövése után. Mintha, mondta Jason, nekiütközött volna az Esemény óta létező határvonalnak, és visszacsapódott volna róla.

De nem csapódott vissza.

– Amikor megtalálták, egy teljes heti adatmennyiséget töltöttek le róla.

– Ez hogy lehetséges?

– A kérdés nem az, hogy mi lehetséges, hanem az, hogy mi történt. Az történt, hogy a hasznos teher hét napot töltött orbitális pályán, és visszajött még a kilövése éjszakáján. Azért tudjuk, hogy ez történt, mert ugyanez történt az összes kilövési próbálkozásnál, márpedig többször is próbálkoztak.

– Mi történt? Miről beszélsz, Jase? Időutazás?

– Nem… nem egészen.

– Nem egészen?

– Hadd mondja el – mondta csendesen Diane.

Mindenféle elképzelés volt arról, hogy mi is történik valójában, mondta Jason. A földi megfigyelések azt állapították meg, hogy a gyorsítórakéták felgyorsultak a határvonal előtt, mielőtt eltűntek benne, mintha az magába szívta volna őket. Ám a műholdakról letöltött adatok nem mutattak ilyen hatást. A kétféle megfigyelés adatait nem lehetett összebékíteni. A Földről nézve, a műholdak felgyorsulva behatoltak a határvonalba, és szinte nyomban visszahulltak a Földre; maguk a műholdak azt jelentették, hogy simán ráálltak Föld körüli pályájukra, a kijelölt ideig a pályán maradtak, és a saját erejükből tértek vissza hetekkel vagy hónapokkal később. (Ahogyan az orosz űrhajós, akinek hivatalosan soha meg nem erősített, de nem is tagadott története amolyan városi legendává vált, gondoltam.) Feltéve, hogy mindkét adathalmaz igaz volt, csupán egyetlen magyarázat létezhetett:

A határvonalon túl az időnek más a sebessége. Vagy, a képletet megfordítva, a Földön lassabban múlt az idő, mint általában a világmindenségben.

– Érted, mit jelent ez? – kérdezte Jason. – Azelőtt úgy nézett ki, mintha valamiféle elektromágneses barlangban volnánk, amely szabályozza a Föld felszínére eljutó energiát. És ez igaz is. De ez csak mellékhatás, egy jóval nagyobb képlet apró része.

– Minek a mellékhatása?

– Annak, amit időgradiensnek hívnak. Felfogod a jelentőségét? Minden, a Földön eltelő másodperc alatt jóval több idő telik el a határvonalon kívül.

– Ennek semmi értelme – mondtam azonnal. – Miféle fizikát kellene ehhez elképzelni?

– Nálam jóval tapasztaltabb emberek kínlódnak ezzel a kérdéssel. Ám az időgradiensnek van bizonyos magyarázó ereje. Ha időbeli különbség van köztünk és a mindenség között, a Földet minden adott pillanatban elérő környezeti sugárzás – napfény, röntgensugárzás, kozmikus sugárzás – ezzel arányosan felgyorsulna. És ha egyévi napsugárzást egy másodpercbe sűrítenénk, azonnali pusztulást okozna. Így hát a Földet körülvevő elektromágneses határvonal nem elrejt, hanem véd minket. Kiszűri mindazt a koncentrált sugárzást.

– A hamis napfény – mondta Diane, mert megértette.

– Úgy van. Hamis napfényt adtak nekünk, mert a valódi halálos lenne. Éppen elegendőt és megfelelően adagoltat ahhoz, hogy utánozza az évszakokat, hogy lehetővé tegye a növénytermesztést, és szabályozza az időjárást. Az árapályt, a nap körüli pályánkat – tömeg, mozgásmennyiség, gravitáció –, mindezt manipulálják, nemcsak azért, hogy lelassítsanak minket, hanem azért is, hogy életben maradjunk, amíg ezt teszik.

– Szabályozzák – mondtam. – Tehát nem természeti jelenség. Mérnöki munka.

– Azt hiszem, el kell ismernünk – mondta Jason –, igen.

– Ezt teszik velünk.

– Az emberek feltételezett irányító intelligenciáról beszélnek.

– De mi a célja, mit akarnak ezzel elérni?

– Nem tudom, senki sem tudja.

Diane a hideg és mozdulatlan téli levegőben a fivérére meredt. Összehúzta magán a parkát, és megborzongott. Nem a hőmérséklet miatt, hanem mert rálelt az alapkérdésre.

– Mennyi idő, Jason? Mennyi idő telik el odakinn? Ott, túl az égbolt feketeségén.

Jason habozott, szemlátomást nem szívesen válaszolt neki.

– Sok – ismerte be.

– Mondd meg – kérte erőtlenül Diane.

– Nos. Mindenféle mérések történnek. De az utolsó műholdat úgy lőtték ki, hogy a Hold felszínéről kapott jelet hozza vissza. A Hold évről évre távolodik a Földtől, ezt tudtátok? Egészen kicsi, de azért mérhető mértékben. Ha ezt az ember megméri, hozzájut valamiféle durva naptárhoz, amely annál pontosabb, minél több idő telt el. Ha ezt hozzáadjuk más jelzésekhez, például a közelebbi csillagok mozgásához…

– Mennyi idő, Jason?

– Az Októberi Esemény óta öt év és néhány hónap telt el. A határvonalon túl ez valamivel több, mint ötszázmillió évet jelent.

Lélegzetelállító szám volt.

Nem tudtam erre mondani semmit. Egyetlen szót sem. Megnémultam. A fejemben nem volt gondolat. Abban a pillanatban pisszenés sem volt, semmi, csak az éjszaka ropogós üressége.

És ekkor Diane, aki nyomban elértette az ijesztő lényeget, megkérdezte.

– És nekünk mennyi időnk van hátra?

– Azt sem tudom. Attól függ. Bizonyos mértékig véd minket a határvonal, de vajon mennyire hatékony ez a védelem? Ám akadnak elkerülhetetlen tények. A Nap halandó, ahogyan minden csillag. Hidrogént éget el, és növekszik, és egyre forróbb lesz, ahogy öregszik. A Föld bizonyos lakható zónában létezik a Naprendszerben, és ez a zóna állandóan kijjebb húzódik. Ahogyan mondtam, most védve vagyunk, egyelőre okék vagyunk, lett légyen bármi. De a Föld idővel napközelbe kerül. És a Nap elnyeli. Egy ponton túl egyszerűen nincs visszaút.

– Mennyi időnk van, Jase?

Jason szánakozva nézett a testvérére.

– Negyven, talán ötven évünk – mondta. – Plusz-mínusz.

KR. U. 4 X 10^9

A FÁJDALMAT

nehéz volt elviselni, még a morfiummal is, amelyet Diane nevetséges áron szerzett be egy padangi gyógyszertárban. A láz még rosszabb volt.

Nem folyamatosan tartott. Forróság és zaj hullámaiban, torlódásaiban, buborékaiban jött, amelyek váratlanul robbantak a fejemben. A testem szeszélyes lett tőle, kiszámíthatatlan. Az egyik éjjel egy nem létező pohár vizet akartam megfogni, és levertem az éjjeliszekrényről a lámpát, felébresztve a szomszéd szobában lakó párt.

Jött a reggel, ideiglenesen ismét magamnál voltam, és nem emlékeztem az esetre. De láttam a kezemen a rászáradt vért, és hallottam, hogy Diane fizet a dühös portásnak.

– Tényleg azt tettem? – kérdeztem tőle.

– Attól tartok.

Fonott széken ült az ágy mellett. A szobaszervizzel rántottát és narancslét hozatott fel, ebből gondoltam, hogy reggel van. Az áttetsző függöny mögött kék volt az ég.

Nyitva volt az erkélyajtó, hullámokban áradt be a kellemesen meleg levegő és az óceán illata.

– Sajnálom – mondtam.

– Nem voltál magadnál. Azt kéne mondanom, felejtsd el. Csakhogy már el is felejtetted. – A homlokomra tette nyugtató kezét. – És félek, még nincs vége.

– Mióta…?

– Egy hete.

– Csak egy hete?

– Csak.

Még a megpróbáltatás felénél sem tartottam.

Ám a világos pillanatok jók voltak írásra.

A grafománia a szer sok mellékhatásának az egyike volt. Amikor Diane ment végig ugyanezen a megpróbáltatáson, több százszor írta le az avagy őrzője vagyok-é én az én atyámfiának idézetet tizennégy fólia alakú papírlapra szinte teljesen egyformán. Az én grafomániám legalább egy kicsit összefüggőbb volt. Az éjjeliszekrényen álltak halomban kézzel írott lapjaim, amíg vártam a láz újabb rohamát, és újraolvastam az addig írottakat, igyekeztem mindent megjegyezni.

Diane a szállodán kívül töltötte a napot. Amikor megjött, megkérdeztem, hol járt.

– Kapcsolatokat építettem – mondta nekem. Elmesélte, hogy megismerkedett egy Jala nevű minang származású szállítmányozási ügynökkel, akinek export-import tevékenysége csupán arra szolgált, hogy fedezze a jóval jövedelmezőbb embercsempészetet. A dokkokban mindenki ismerte Jalát, mondta. Diane néhány őrült-utópista kibuc-lakó elől szeretett volna megszerezni két helyet, így az üzlet nem jött össze, de azért ő óvatosan optimista volt.

– Légy óvatos – mondtam. – Még mindig kereshetnek minket.

– Tudomásom szerint nem, de… – Vállat vont. A kezemben tartott jegyzetfüzetre pillantott. – Megint írtál?

– Eltereli a figyelmem a fájdalomról.

– Képes vagy tartani a tollat?

– Olyan, mintha az ízületi gyulladás végső fázisában lennék, de kibírom. – Egyelőre, gondoltam.

– A figyelem elterelése megéri a kényelmetlenséget.

De persze nem csak erről volt szó. És nem egyszerű grafománia volt. Az írás arra is szolgált, hogy papírra vessem, amit fenyegetve éreztem.

– Igazán nagyon jól csinálod – mondta Diane.

Szörnyülködve néztem rá.

– Elolvastad?

– Te kértél rá. Könyörögtél, Tyler.

– Delíriumban?

– Ezek szerint… bár akkor meglehetősen racionálisnak látszottál.

– Amikor írtam, nem gondoltam közönségre. – És megdöbbentett, hogy elfelejtettem megmutatni neki. Mennyit felejthettem el máris?

– Akkor többet nem nézem meg. De amit írtál… – Félrebillentette a fejét. – Csak ámulok, és igazán hízelgőnek találom, hogy olyan erős érzéseket tápláltál irántam, már akkor.

– Nem érhetett meglepetésként.

– Jobban, mint hinnéd. De ez paradoxon, Tyler. A lapokon az a lány közönyös, szinte kegyetlen.

– Sosem gondoltam rád úgy.

– Engem nem a te véleményed aggaszt. Hanem az enyém.

Ültem az ágyban, azt képzeltem, hogy ez erőfitogtatás, sztoicizmusom bizonyítéka. Ám inkább azt bizonyította, hogy egyelőre hatottak a fájdalomcsillapítók.

Megborzongtam. A borzongás a láz újabb támadásának első jele volt.

– Akarod tudni, mikor szerettem beléd? Talán írnom kéne róla. Fontos. Amikor tízéves voltam…

– Tyler, Tyler. Senki sem lesz szerelmes tízévesen.

– Amikor St.

Augustine meghalt.

St. Augustine egy élénk, fekete-fehér springer spániel volt, Diane különleges kedvence.

„Szent Kutyának” hívta. Diane összerezzent.

– Hátborzongató.

De komolyan mondtam. E.D. Lawton hirtelen ötlettől vezérelve vette a kutyát, talán hogy valamivel dekorálja a kandallót a Nagy Házban, mintha antik kandallóvas lenne.

De Szent Kutya ellenállt a sorsának. Szent Kutya valóban dekoratív volt, ugyanakkor kíváncsi és nagy csibész. E.D. Hamarosan megvetette; Carol Lawton nem vett tudomást róla; Jason azonban szerette, és jókat mulatott rajta. De a tizenkét éves Diane volt az, akivel egymásra találtak. Szent Kutya hat hónapon át követte Diane-t mindenhová, kivéve az iskolabuszt. Nyári estéken együtt játszottak a nagy pázsiton, és ekkor fedeztem fel Diane-t először sajátos módon – először okozott örömet, ha pusztán néztem őt. Futkározott Szent Kutyával a kifulladásig, és Szent Kutya mindig türelmesen megvárta, amíg Diane kifújta magát. Diane úgy odafigyelt az állatra, ahogy a többi Lawton soha, érzékelte az állat hangulatait, és az is az övéit.

Nem tudtam volna megmondani, hogy ez miért tetszett nekem Diane-ben. Ám Lawtonék bonyolult, érzelmi töltésekkel teli világában ez az egyszerű szeretet oázisa volt. Ha kutya lettem volna, féltékeny lettem volna. E helyett azonban ráébresztett, hogy Diane különleges, számos fontos dologban különbözik a család többi tagjától. Olyan érzelmi nyíltsággal fordult a világ felé, amelyet a többiek sosem birtokoltak, vagy elveszítettek.

St. Augustine hirtelen és igen korán – szinte még kölyök volt – halt meg azon az őszön. Diane mélységesen gyászolta, én pedig rájöttem, hogy szerelmes vagyok belé…

Nem, ez tényleg hátborzongatóan hangzik. Nem azért szerettem belé, mert gyászolta a kutyáját. Azért szerettem bele, mert képes volt gyászolni a kutyáját, amikor mindenki más közömbös maradt, vagy titokban megkönnyebbült, hogy St.

Augustine végre nincs a házban.

Diane elfordult az ágytól a napfényes ablak felé.

– Megszakadt a szívem, amikor az az állat elpusztult.

Szent Kutyát a pázsiton túli fák alá temettük. Diane kövekből kis síremléket rakott neki, amelyet minden tavasszal újjáépített, amíg tíz éve el nem hagyta a házat.

Imádkozott is a sírnál az évszakok minden változásakor, némán, összekulcsolt kézzel. Hogy kihez imádkozott vagy miért, nem tudom. Nem tudom, mit tesznek az emberek, amikor imádkoznak. Nem hinném, hogy én képes vagyok rá.

De számomra ez volt annak az első bizonyítéka, hogy Diane még a Nagy Háznál is nagyobb világban él, olyan világban, ahol gyász és öröm olyan súllyal mozognak, mint az árapály, mögöttük egy óceán súlyával.

*

Éjjel újra elkapott a láz. Semmire sem emlékszem, eltekintve a vissza-visszatérő

félelemtől (óránként kerített hatalmába), hogy a szer több emléket törölt ki, mint amennyit valaha is képes leszek újra felidézni, a pótolhatatlan veszteségnek az ahhoz hasonló érzésétől, mint amikor az ember álmában hiába keres egy elveszett tárcát, órát, becses tárgyat vagy önmaga érzékelését. Azt képzeltem, érzem, amint a marsbeli szer dolgozik a testemben, újabb és újabb rohamokat indít, és ideiglenes tűzszüneteket köt az immunrendszeremmel, sejt alapú támaszpontokat épít, ellenséges kromoszómaláncokat távolít el.

Amikor ismét magamhoz tértem, Diane nem volt ott. Miután a fájdalomtól elszigetelt a Diane által beadott morfium, felkeltem, sikerült kimennem a mosdóba, aztán kivánszorogtam az erkélyre.

Vacsora ideje volt. A nap még fenn járt, ám az égbolt kékje immár sötétebb lett. A levegőben kókusztej és dízel szaga szállt. Az Átjáró úgy csillogott nyugaton, mint a megfagyott higany.

Azon kaptam magam, hogy ismét írhatnékom van, a késztetés mintegy a láz visszhangjaként tört rám. Nálam volt a jegyzetfüzet, amelyet már félig teleírtam alig olvasható macskakaparással. Meg kell kérnem Diane-t, hogy vegyen egy másikat. Esetleg többet is. Amelyeket aztán meg fogok tölteni szavakkal.

A szavak vasmacskaként rögzítik az emlékezet csónakjait, amelyeket másként szétszórna a vihar.

AZ APOKALIPSZIS HÍRE ELJUT BERKSHIRE-BE

JASONT évekig nem láttam a szánkózás után, bár tartottuk a kapcsolatot. Akkor találkoztunk ismét, amikor befejeztem az orvosi egyetemet, egy bérelt nyaralóban, Berkshire-ben, húszpercnyire Tanglewoodtól.

Éveken át sok volt a dolgom. Lenyomtam négy évet az egyetemen, önkéntesként dolgoztam egy helyi klinikán, és előkészítő tanulmányokat folytattam a doktorimhoz már évekkel az előtt, hogy megírtam volna. Az általános orvosi és a sebész orvosi vizsgáim eredménye, a hallgatókkal foglalkozó tanácsadók és más tiszteletre méltó kiválóságok ajánlólevelei (no és E.D. nagylelkűsége) alapján folytathattam tanulmányaimat még egy éven át Stony Brookban a SUNY orvosi egyetemen. Ezt is elvégeztem, vége volt, mögöttem, de még legalább háromévi kórházi gyakorlatot szerettem volna folytatni, mielőtt élesben kezdek praktizálni.

Ami engem is azok közé az emberek közé sorolt, akik úgy folytatták az életüket, mintha a világvégét nem jelentették volna be.

Talán másként lett volna, ha a világvégét napra és órára pontosan kiszámították volna. Mindannyian megválaszthattuk volna indítékainkat a pániktól a szenthez méltó rezignációig, és tisztességesen időzítve, szemünkkel az órán játszottuk volna végig az emberi történelmet.

De amivel szembenéztünk, csupán annak erős valószínűsége volt, hogy előbb-utóbb kipusztulunk, mert naprendszerünk rövid időn belül alkalmatlan lesz az életre. Valószínűleg semmi nem védhet meg minket meghatározhatatlan ideig a táguló naptól, amelyet mindannyian láttunk a NASA orbitális pályára küldött szondáinak képein… de egyelőre védve voltunk tőle olyan okokból, amelyeket senki sem értett. A válság, már ha volt válság, nem volt érzékelhető; az érzékek számára létező egyetlen bizonyíték a csillagok hiánya volt – hiány mint bizonyíték, bizonyíték mint hiány.

Hogyan építi fel tehát az ember az életét, amikor kihalás fenyegeti? Nemzedékünket ez a kérdés határozta meg. Jasonnek szemlátomást ez eléggé könnyű volt. Fejest ugrott a problémába: a Pörgés szélsebesen az életévé vált. És azt hiszem, eléggé könnyű volt nekem is. Mindig is vonzódtam az orvostudományhoz, és ez még bölcsebb választásnak látszott a fortyogó válság légkörében. Talán azt képzeltem magamról, hogy életeket fogok menteni, ha a világvége feltételezésnél többnek, de azonnalinál kevesebbnek bizonyul. Hogy ez számít-e, ha mindannyian halálra vagyunk ítélve? De az orvosok valójában nem mentenek életeket, csak meghosszabbítják őket; és ha ez sem sikerül, csillapítják a fájdalmat, enyhítik a szenvedést. Ami a leghasznosabb tudásnak bizonyulhat.

Ráadásul a kollégium és az egyetem egyetlen hosszú, könyörtelen, kimerítő, de szívesen fogadott figyelemelterelés volt a világ más bajairól.

Én tehát beilleszkedtem. Jason is. De sokan éltek át jóval nehezebb időket. Ezek egyike volt Diane is.

Éppen egy hálószobás bérleményemet takarítottam ki Stony Brookban, amikor Jason telefonált.

Kora délután volt. A naptól meg nem különböztethető optikai illúzió ragyogóan sütött. Hyundaiomat már telepakoltam, készen álltam a hazaindulásra. Úgy terveztem, néhány hetet anyámmal töltök, aztán újabb néhány hétig lustán furikázom az országban. Ez volt az utolsó szabadságom, mielőtt bentlakásos orvos leszek a seattle-i Harborview-ban, és szándékomban állt világot látni, de legalábbis azt a részt felfedezni, amelyik Maine és Washington között terül el. Ám Jasonnek más elképzelései voltak. Alig hagyta, hogy üdvözöljem, máris a lényegre tért.

– Tyler – mondta –, ezt kár lenne kihagyni. E.D. bérelt egy nyaralót Berkshire-ben.

– Igazán? Jó neki.

– De nem tudja használni. A múlt héten ellátogatott egy alumíniumpréselő üzembe Michiganben, leesett egy rakodóról, és eltört a csípője.

– Sajnálattal hallom.

– Nem komoly, meg fog gyógyulni, de egyelőre mankóval jár, és semmi kedve elszállíttatnia magát Massachusettsbe, csak azért, hogy üldögéljen, és fájdalomcsillapítót szopogasson. Carol különben sem lelkesedett az ötletért. – Nem csodáltam. Carol hivatásos alkoholista lett. El nem tudtam képzelni, mit csinálhatott volna Berkshire-ben E.D. Lawtonnal, hacsak nem ivott volna még többet. – Az a helyzet – folytatta Jason –, hogy a szerződést nem tudja felbontani, így aztán a ház üresen áll három hónapon át. Mire én azt gondoltam, hogy te éppen befejezted az orvosit meg minden, és talán együtt tölthetnénk pár hetet. Talán sikerül Diane-t is rábeszélnem, hogy jöjjön oda. Meghallgatunk egy koncertet. Sétálunk az erdőben. Mint régen. Én már útban is vagyok oda. Mit szólsz hozzá, Tyler?

El akartam utasítani. De Diane-re gondoltam. Arra a néhány levélre és telefonbeszélgetésre, amelyeket előre megjósolható alkalmakkor váltottunk meg a kettőnk között felhalmozódott megválaszolatlan kérdésekre. Tudtam, hogy okosabb lenne nemet mondani. De már késő volt: a szám már igent mondott.

Így aztán még egy éjszakát töltöttem Long Islanden; aztán maradék földi javaimat is bezsúfoltam a kocsi csomagtartójába, és az Északi Állami Főúton elhajtottam a Long Island-i Gyorsforgalmiig.

A forgalom csendes volt, az idő pedig nevetségesen szép. Tágas, kék délután volt, éppen kellemesen meleg. A legszívesebben eladtam volna a holnapot annak, aki a legtöbbet ígéri, és mindörökre megállapodtam volna július másodikán. Olyan ostobán, fizikailag is boldognak éreztem magam, mint már régen nem.

Aztán bekapcsoltam a rádiót.

Kellőképpen idős voltam ahhoz, hogy emlékezzem rá, amikor a „rádióállomás” egy épület volt adóval és toronyantennával, amikor a rádióadás áradt és apadt városról városra. Sok ilyen állomás még mindig létezett, csakhogy a Hyundai analóg rádiója vagy egy héttel korábban minden előzetes bejelentés nélkül bedöglött. Így csak a digitális adás vételének lehetősége maradt (ezeket E.D. egy vagy több magas légköri aerostatja sugározta). Általában huszadik századi dzsesszt szoktam hallgatni, akkor kaptam rá, amikor átböngésztem apám lemezgyűjteményét. Szerettem elhitetni magammal, hogy ezt hagyta rám: Duke Ellingtont, Billie Holidayt, Miles Daviest, a zenét, amely már akkor is öreg volt, amikor Marc Dupree fiatal, és úgy szállt rám lopva, mint valami családi titok. Most éppen a „Harlemi világítóudvart” szerettem volna hallgatni, de a fickó, aki a kocsit indulás előtt szervizelte törölte előre beprogramozott zenéimet, és beállított egy hírcsatornát, amelytől nem tudtam szabadulni, így hát nyakamba szakadtak a természeti katasztrófák és a híres emberek disznóságai. Még a Pörgésről is szó esett.

Addigra már Pörgésnek neveztük.

Bár a világ nagyobb része nem hitt benne.

Erről tanúskodtak a közvélemény kutatások. A NASA azon az éjszakán hozta nyilvánosságra űrszondáinak adatait, amikor Jason elmondta a hírt Diane-nek és nekem, és számos európai szonda igazolta az amerikai eredményeket. És mégis, nyolc évvel azután, hogy a Pörgés ténye nyilvánosságra került, csupán az európaiak és észak-amerikai kisebbsége vélte úgy, hogy a jelenség „fenyegeti őket és családjukat”. Ázsia, Afrika és a Közel-Kelet nagyobb részén a nagy többség az egészet az amerikaiak cselvetésének vagy balul sikerült kísérletének tartották, az utóbbiról feltételezték, hogy valamiféle űrbeli védelmi rendszer létrehozása lehetett a cél.

Egyszer megkérdeztem Jasont, miért van ez így.

– Gondolj csak bele, mit kívánunk tőlük, hogy elhiggyenek – mondta. – Világszerte olyan népességgel van dolgunk, amelyiknek nagyjából Newton előtti fogalmai vannak a csillagászatról. Mennyit kell az embernek tudnia a Holdról meg a csillagokról, amikor abból áll az élete, hogy elegendő biomasszát kaparjon össze ahhoz, hogy táplálhassa önmagát meg a családját? Hogy valami értelmeset mondjunk ezeknek az embereknek a Pörgésről, jóval messzebbről kéne kezdenünk. Például onnan, hogy a Föld néhány milliárd éves. És életükben talán először meg kellene birkózniuk a „milliárd év” fogalmával. Nagy falat ez, ha valaki a muzulmán papok uralma alatt, egy animista faluban vagy a hitbuzgó déli amerikai államok valamelyik állami iskolájában nevelkedett. Aztán próbáld csak elmondani nekik, hogy a Föld nem változatlan, hogy volt egy, a miénknél jóval hosszabb korszak, amikor az összes óceán pára, a levegő meg méreg volt. Mondd el nekik, hogyan fejlődtek ki spontán az élőlények, hogyan fejlődtek szórványosan hárommilliárd éven át, amíg létrejött az első vitathatóan emberszabású lény. Aztán beszélj a Napról, hogy a Nap sem állandó, hanem összehúzódó gáz-és porfelhőként kezdte, és egyszer majd, újabb néhány milliárd év múlva kitágul, és felemészti a Földet, aztán szétrobbannak a külső rétegei, és a szupersűrű anyag apró rögévé zsugorodik össze. Kozmológia kezdőknek, igaz? Összecsipegetted azokból a papírkötéses könyvekből, amelyeket olvastál, számodra mindez magától értetődik, de a legtöbb ember számára teljesen új világnézet, amely ráadásul sérti számos alapvető hiedelmüket. Tehát hagyjuk, hogy ezt megemésszék. És amikor megemésztették, akkor állhatunk elő az igazi rossz hírrel. Maga az idő is képlékeny és kiszámíthatatlan. A világot, amely olyan normálisnak néz ki – mindannak ellenére, amit az imént megtudtunk – a közelmúltban amolyan kozmológiai mélyhűtőbe zárták. Miért kellett ezt tenni velünk? Pontosan nem tudjuk. Úgy hisszük, olyan nagy hatalmú és hozzáférhetetlen entitások szándékos akaratából történt, amelyeket nevezhetnénk akár isteneknek is. És ha az isteneket megharagítjuk, visszavonhatják tőlünk a védelmet, és akkor a hegyek megolvadnak, és az óceánok felforrnak. De a szavunkat erre sem adjuk. Ne vegyenek tudomást a napnyugtáról, sem a hóról, amely a hegyekben esik minden télen, ahogyan mindig. Bizonyítékunk van rá. Vannak számításaink, logikus következtetéseink és gépek készítette fényképeink. A legmagasabb kaliberű bűnügyi bizonyítékaink vannak. – Jason arcán megjelent az a jellegzetes, szomorkás mosolya. – Különös, de a bíróságot nem győztük meg.

És nem csak a tudatlanokat nem sikerült meggyőzni. A rádióban egy biztosítási fejes kezdett panaszkodni „az úgynevezett Pörgés gátlástalan, kritika nélküli tárgyalásának” káros gazdasági következményeiről. Az emberek kezdik komolyan venni, mondta. És ez árt az üzletnek. Az emberek elveszítik a gátlásaikat. Nő az erkölcstelenség, a bűnözés és a kölcsönökre alapozott költekezés. És ami még rosszabb, felborítja a halálozási táblázatokat. „Ha nem lesz világvége a következő harminc-negyven évben”, mondta, „katasztrófára számíthatunk”.

Nyugat felől felhők kúsztak az égre. Egy óra múlva a ragyogóan kék eget sűrű felhőzet borította, és esőcseppek kezdtek dobolni a szélvédőn. Felkapcsoltam a fényszórókat.

A rádióban eljutottak a halálozási táblázatokig. Sokat beszéltek másról is a legfrissebb hírek közül: a városnyi nagyságú ezüstládákról, amelyek a Pörgés határvonalán kívül lebegtek, több száz mérföldnyire a Föld két pólusa fölött. Lebegtek, nem keringtek Föld körüli pályán. Valamely tárgy stabil Föld körüli pályán keringhet az egyenlítő fölött – a Földdel együtt mozgó műholdak egykor ezt tették –, de a mozgás legelemibb törvényei szerint semmi sem „keringhet Föld körüli pályán” fix helyzetben a bolygó pólusa fölött. Ezek az izék mégis ezt tették. Először egy radarszonda jelezte őket, aztán egy ember nélküli űrszonda le is fényképezte őket: a Pörgés rejtélyének újabb rétegével álltunk szemben, amely éppoly érthetetlen volt a tanulatlan tömegeknek, ebben az esetben engem is beleértve. Beszélni akartam róla Jasonnel. Azt hiszem, azt szerettem volna, ha érthetővé teszi számomra a dolgot.

Zuhogott az eső, mennydörgés gördült végig a dombokon, amikor végre megálltam E.D. Lawton rövid időre bérelt házánál Stockbridge határában.

Az épület négy hálószobás, angol kúria stílusú ház volt, a deszkaburkolata arzénzöld, mindez százholdnyi, gondosan megőrzött erdő közepén. Úgy világított a sötétben, mint a viharlámpa. Jason már ott volt, fehér Ferrarija a csöpögő eresz alatt állt.

Nyilván meghallotta közeledő kocsimat, mert még be sem kopogtam, amikor már kinyitotta a nagy bejárati ajtót.

– Tyler! – üdvözölt vigyorogva.

Bementem, és egyetlen, esővíztől csöpögő bőröndömet letettem a mozaikpadlóra.

– Régen láttalak – mondtam.

E-mailben és telefonon tartottuk a kapcsolatot, de néhány rövid felbukkanástól eltekintve a Nagy Házban szünidőkben, nyolc év óta most voltunk először egy légtérben. Az idő múlása, gondolom, meglátszott mindkettőnkön, a változások kifinomult leltára. Már el is felejtettem, milyen fantasztikusan nézett ki Jason. Mindig is magas volt, mindig könnyed mozgású; most is, bár még vékonyabbnak tetszett, mint a végén álló seprűnyél. A haja egyenletesen rövidre nyírt tüskeréteg volt a feje körül. És bár Ferrarin járt, az öltözködésére változatlanul nem adott; szakadt farmert viselt, buggyos kötött pulcsit mindenütt kiálló fonalgöbök-kel és leértékelt tornacipőt.

– Ettél valamit út közben? – kérdezte.

– Későn ebédeltem.

– Éhes vagy?

Nem voltam az, de bevallottam, hogy elepedek egy kávéért. Az orvosin koffeinfüggő lettem.

– Mázlid van – mondta Jason. – Idefelé vettem fél kiló guatemalait. – A guatemalaiak, mit sem törődve a világvégével, még mindig leszüretelték a kávét. – Felteszem. Amíg fő, körülvezetlek.

Végigjártuk a házat. Huszadik századian puccos volt az egész, a falak almazöldek vagy búzasárgák, masszív antik parasztbútor és rézágyak, csipkefüggönyök a megvetemedett ablakokon, amelyeket könyörtelenül vert az eső. Modern kényelmi berendezések a konyhában és a nappaliban, nagy televízió, zenegép, internet kapcsolat. Esőben otthonos. Amikor újra lementünk, Jason kávét töltött. Ültünk a konyhaasztalnál, próbáltuk behozni a kihagyott éveket.

Jase ködösített a munkájával kapcsolatban, szerénységből vagy biztonsági okokból. A Pörgés valós természetének kiderülése óta eltelt nyolc évben Jason asztrofizikai doktorátust szerzett, aztán faképnél hagyott mindent, hogy középvezetői állást vállaljon E.D. Napközeli Alapítványánál. Talán nem is volt rossz húzás, hiszen E.D. immár második embere volt Walker elnök Globális és Környezeti Válság Tervezési Bizottságának. Jason szerint a Napközeli éppen átalakulóban volt repülés és űripari ötletgyárból hivatalos tanácsadó testületté, amelynek immár valódi, politikaformáló hatalma lesz.

– Legálisan? – kérdeztem.

– Ne légy naiv, Tyler. E.D. már eltávolodott a Lawton Vállalattól. Lemondott a testületi tagságáról, és a részvényeit bizottság kezeli. Az ügyvédeink szerint E.D. konfliktusmentes.

– Tehát mivel foglalkozol a Napközelinél?

Mosolygott.

– Figyelmesen meghallgatom a feletteseimet – mondta –, és udvarias javaslatokat teszek. Mesélj az orvosiról.

Megkérdezte, nem találtam-e undorítónak, hogy annyi emberi gyengeséget és betegséget láttam. Így aztán meséltem a második évben lezajlott anatómia szemináriumról. Tucatnyi más hallgatóval együtt feldaraboltunk egy emberi hullát, és a tartalmát osztályoztuk szín, méret, funkció és súly szerint. Az élmény egyáltalán nem volt kellemes. Egyedüli vigasza az igazsága és egyedüli erénye a hasznossága volt. Ugyanakkor határkövet, beavatási aktust is jelentett. Azon túl semmi sem maradt a gyerekkorból.

– Jézusom, Tyler. Nem kérsz valamit, ami erősebb a kávénál?

– Nem azt mondom, hogy nagy ügy volt. Ez benne a megdöbbentő. Hogy nem volt nagy ügy. Abbahagyod, és elmész moziba.

– De a Nagy Házhoz képest hosszú út.

– Hosszú. Kettőnkre. – Felemeltem a csészémet. Aztán emlékezni kezdtünk, és beszélgetésünkből eltűnt a feszültség. A régi időkről beszélgettünk. Beleestünk az általam immár felismert sémába. Jason mondott egy helyet – az alagsor, a sétány, az erdei patak –, én pedig előálltam egy történettel: amikor feltörtük az italos szekrényt; amikor észrevettük, hogy a Kelley Weems nevű Rice-iskolás lány elcsent egy csomag Trojanst a Pharmasave boltban; a nyarat, amikor Diane részleteket olvasott fel izgatottan Christina Rossettiből, mintha valami nagyon mély bölcsességre bukkant volna.

A nagy pázsit, mondta Jason. Az éjszaka, amikor eltűntek a csillagok, mondtam.

És akkor egy darabig hallgattunk.

– Szóval… – mondtam végül. – Jön Diane vagy sem?

– Még gondolkodik – mondta közömbös hangon Jason. – meg kellene változtatnia bizonyos elkötelezettségeket. Ha igaz, holnap hív, és megmondja.

– Még mindig lenn van délen? – Utoljára ezt hallottam róla, anyám közvetítésével. Diane valamelyik déli egyetemre járt, ahol olyasmit tanult, amire nem egészen emlékeztem, geográfiát, oceanográfiát vagy valami más valószínűtlen – gráfiát.

– Aha, még mindig – változtatott az ülőhelyzetén Jason. – Tudod, Ty, sok minden változott Diane-nel kapcsolatban.

– Azt hiszem, ez nem meglepő.

– Félig-meddig gyűrűs menyasszony. Férjhez megy.

Eléggé jól fogadtam a hírt.

– Jó neki – mondtam. Hogy is lehettem volna féltékeny? Immár nem volt kapcsolatom Diane-nel – a szó szoros értelmében soha nem is volt vele „kapcsolatom”. És magam is majdnem eljegyeztem a másodéves Candice Boone-t Stony Brookban. Egy darabig élvezettel mondogattuk egymásnak, hogy „szeretlek”, aztán ráuntunk. Azt hiszem, előbb Candice.

De mi az a „félig-meddig gyűrűs menyasszony”? Az hogy működik.

Kísértést éreztem, hogy megkérdezzem. Ám Jasont szemlátomást kínosan érintette a beszélgetésnek ez a fordulata. Eszembe jutott egy emlék: egyszer, még a Nagy Házban, Jason hazahozott egy lányt, hogy bemutassa a családjának. Egyszerű, de kellemes lány volt, akivel a Rice sakk-klubjában ismerkedett meg, nagyon szégyenlős és hallgatag. Carol azon az estén viszonylag józan maradt, ám E.D. nyíltan helytelenítette, hogy a lány ott volt, szándékosan gorombán bánt vele, és miután távozott, leteremtette Jase-t, amiért „egy ilyen példányt képes volt a házba hozni”. A nagy intellektus, mondta E.D., nagy felelősséggel jár. Nem óhajtja, hogy Jasont belerángassák holmi közönséges házasságba. Nem óhajtja, hogy azt lássa, ahogyan „pelenkákat tereget”, amikor „otthagyhatja a kézjegyét a világon”.

Jason helyében sokan többé nem vitték volna haza a partnereiket, akikkel éppen jártak.

Jason többé nem járt senkivel.

Amikor másnap reggel felébredtem, a ház üres volt.

A konyhaasztalon cédula várt: Jase elment beszerezni a kellékeket egy grillezéshez. Délben vagy később jövök. Fél tíz volt. Fényűzően sokáig aludtam, rám tört a nyári tunyaság.

Szerintem a ház gerjesztette. Az előző esti vihar elvonult, és kellemes, enyhe szellő fújt be a kartonfüggönyök közt. A nap kiemelte a deszka konyhapult egyenetlenségeit. Lassan fogyasztottam el a reggelimet az ablaknál, és néztem, amint a felhők fenséges szkúnerekként vitorláztak át a láthatáron.

Valamivel tíz után csöngettek, és egy pillanatra pánikba estem, attól tartva, hogy Diane az – talán úgy határozott, hogy mégis eljön? De kiderült, hogy csak „Mike, a kertész” az, aki széles övkendőben és ujjatlan pólóban jelent meg, és figyelmeztetett, hogy füvet fog nyírni – nem akar felébreszteni senkit, de a fűnyíró meglehetősen hangos. Visszajöhet délután is, nem gond. Nekem sem, mondtam, és pár perccel később Mike már a birtok peremén járt a vén John Deere nyergében, égő olaj szagával szennyezve a levegőt. Még mindig kissé álmosan eltűnődtem, hogy ez a kerti munka hogyan fest annak a szemszögéből, amit Jason a legszívesebben a mindenség egészének nevezett. A mindenség egésze szempontjából a Föld, egy majdnem pangásban lévő bolygó. Azok a fűszálak évszázadok során át keletkeztek, mozgásukban éppoly impozánsan, akár a csillagok fejlődése. Mike, ez a pár milliárd évvel ezelőtt létrejött természeti erő végtelen és ellenállhatatlan türelemmel vágja le őket. A levágott fűszálak úgy hulltak, mintha könnyedén megérintette volna őket a gravitáció, sok évszak nap és termőtalaj között, és a termőtalajban Matuzsálem-férgek kúsztak, amíg a galaktikában másutt talán birodalmak emelkedtek fel, és buktak el.

Jasonnek természetesen igaza volt: ebben a dologban nehéz volt hinni. Vagy nem, nem is „hinni benne” – az emberek számtalan valószerűtlen dologban hisznek –, hanem elfogadni mint a világról szóló alapvető igazságot. Ültem a ház tornácán, és a levegő hűs volt, és a napsütés finom, még felé is fordítottam az arcomat, pedig tudtam, valójában micsoda, egy nagyarányú, megvadult Pörgésben lévő csillag megszűrt sugárzása, egy olyan világban, ahol az évszázadok úgy fecsérelődnek el, mint a másodpercek.

Nem lehet igaz. Igaz.

Újra eszembe jutott az orvosi, az anatómiakurzus, amelyről meséltem Jasonnek. Candice Boone, egykori majdnem menyasszonyom együtt járt rá velem. A test feltárásakor nyugodt volt, de utána nem. Egy emberi testnek, mondta, tartalmaznia kell szeretetet, gyűlöletet, bátorságot, gyávaságot, lelket, szellemet… nemcsak a kék és vörös, nyálkás lemérhe-tetleneknek ezt a gyűjteményét. Igen. És nem lenne szabad minket belerángatni egy kegyetlen és halálos jövőbe.

Csakhogy a világ az, ami, és nem lehet vele alkudozni. Ezt mondtam Candice-nek is.

Azt felelte, „hideg” vagyok. Mégis ez állt a legközelebb ahhoz a bölcsességhez, amelyet valaha is fel tudtam mutatni.

Folytatódott a délelőtt. Mike végzett a fűnyírással, és elhajtott, nyirkos csendet hagyva maga után a levegőben. Egy idő múlva összeszedtem magam, és felhívtam anyámat Virginiában, ahol, mondta, az idő nem volt annyira csábító, mint Massa-chusettsben: még mindig felhős volt az előző esti vihar után, amely kidöntött néhány fát és vezetéket. Elmondtam neki, hogy biztonságban megérkeztem E.D. bérelt nyaralójába. Megkérdezte, hogy néz ki Jason, bár ő valószínűleg rövidebb ideje látta nálam, hiszen Jason többször hazalátogatott a Nagy Házba.

– Idősebb – mondtam. – De még mindig Jase.

– Aggódik a kínaiak miatt?

Anyám mániákus hírhallgató lett az Október Esemény óta, a CNN-t nem élvezetből, még csak nem is információért nézte, hanem főként azért, hogy megnyugtassa magát, ahogyan a mexikói paraszt lesi a közeli vulkánt, annak reményében, hogy nem látja füstölögni. A kínai ügy egyelőre csak diplomáciai válság, mondta, bár már hallatszik némi halk kardcsörgetés. Valami vitás rakétakilövésről van szó.

– Meg kell kérdezned róla Jasont.

– E.D. aggódik miatta?

– Aligha. Néha hallok egyet s mást Caroltól.

– Abban nem tudom, mennyire bízhatsz meg.

– Ugyan már, Ty. Iszik, de nem ostoba. Egyébként én sem vagyok az.

– Nem úgy értettem.

– Amit mostanában megtudok Jasonről és Diane-ről, azt főként Caroltól hallom.

– Elárulta, hogy jön-e Diane Berkshire-be? Jase-től nem kapok egyenes választ.

Anyám habozott.

– Az utóbbi években Diane kissé megbízhatatlan lett. Azt hiszem, erről lehet szó.

– Mit jelent pontosabban ez a „megbízhatatlan”?

– Jaj, hát tudod. Sikertelenség a tanulásban. Egy kis összeütközés a törvénnyel…

– A törvénnyel?

– Nem, úgy értem, nem rabolt bankot vagy ilyesmi, de egy párszor bevitték, amikor az ÚK gyűlések elszabadultak.

– Mi a csudát keresett ÚK gyűléseken? Újabb szünet.

– Erről tényleg Jasont kell kérdezned.

Szándékomban állt.

Anyám köhögött – elképzeltem, amint kezével befogja a kagylót, a fejét finoman elfordítja –, én pedig megkérdeztem: – Hogy vagy?

– Fáradtan.

– Új hír a dokitól? – Anyám vérszegény volt. Marokszámra szedte a vasat.

– Semmi. Csak öregszem, Ty. Előbb-utóbb mindenki megöregszik. – Aztán hozzátette. – Arra gondoltam, hogy visszavonulok. Már ha munkának nevezhető, amit csinálok. Amióta az ikrek elmentek, csak Carol és E.D. maradt, bár E.D. sem igen van itt, amióta Washingtonban beindult az üzlet.

– Mondtad már nekik, hogy ilyesmit forgatsz a fejedben?

– Még nem.

– Nélküled a Nagy Ház nem is létezne. Nevetett, nem boldogan.

– Azt hiszem, egy életre elegem van a Nagy Házból, köszönöm.

De visszavonulásról soha többet nem beszélt. Carol volt az, azt hiszem, aki rávette a maradásra.

Jase a délután közepén lépett be az elülső ajtón.

– Ty? – Túlméretezett farmerja úgy lógott a csípőjén, mint valami szélcsendben megrekedt vitorlás petyhüdt vitorlázata, pólóján zsírfoltok éktelenkedtek. – Segítenél grillezni, légy szíves?

Kimentem vele. A grill hagyományos gázpalackos szerkezet volt. Jase még sosem használt ilyet. Kinyitotta a tartályon a szelepet, megnyomta a gyújtógombot, és összerezzent, amikor a lángok felcsaptak. Rám vigyorgott.

– Marhahúsunk van. És hoztam hárombabos salátát a városi csemegéből.

– Szúnyog meg szinte nincs is – mondtam.

– Tavasszal volt irtás. Éhes vagy?

Az voltam. Ahogy szunyókáltam fél délután, megéheztem.

– Két személyre sütünk vagy háromra?

– Még mindig hírt várok Diane-től. Estig valószínűleg hiába. Azt hiszem, kettesben fogunk vacsorázni.

– Feltéve, ha a kínaiak nem dobják ránk előbb az atombombát.

Ez csali volt. Jason ráharapott.

– A kínaiak miatt aggódsz, Ty? Már válság sincs. Elrendezték.

– Örömmel hallom. – Mind a válságról, mind a megoldásáról aznap szereztem tudomást. – Anyám említette. Valamit hallott a hírekben.

– A kínai katonaság nukleáris rakétákat akar kilőni a sarkok fölött lebegő létesítményekre. Kilövésre kész, nukleáris robbanófejjel ellátott rakéták várakoznak Csiukanban. Úgy okoskodnak, hogy ha kárt tudnak tenni a sarki szerkezetekben, akkor le tudják szedni az egész októberi pajzsot is. Természetesen semmi okunk azt hinni, hogy beválik. Mennyire tartod valószínűnek azt, hogy egy az idő és a gravitáció manipulálására is alkalmas technológiában kárt tehetnének a mi fegyvereink?

– Tehát megfenyegettük a kínaiakat, mire ők meghátráltak?

– Azt is. De kockacukrot is kínáltunk. Hogy bevesszük őket.

– Nem értem.

– Hogy beszállhatnak a világ megmentését célzó kis projektünkbe.

– Ez engem kissé megrémít, Jase.

– Add ide azt a fogót, kérlek. Tudom, hogy ez titokzatosan hangzik. Egyáltalán nem lenne szabad erről beszélnem. Senkivel.

– Velem kivételt teszel.

– Veled mindig kivételt teszek. – Mosolygott. – Vacsoránál megbeszéljük, oké?

A grillnél hagytam őt, füstbe és forróságba burkolózva.

Két egymást követő amerikai adminisztrációt is hibáztatott a sajtó, amiért „nem tettek semmit” a Pörgessél. De a bírálatnak nem volt ereje. Ha lett volna is bármi, amit gyakorlatilag tenni lehetett volna, senki sem tudta, mi az. És minden nyilvánvalóan megtorló intézkedés – mint az, amelyet a kínaiak javasoltak – végtelenül veszélyes lett volna.

A Napközeli egy radikálisan másféle megközelítést erőltetett.

– Az irányvezető metafora – mondta Jase – nem az összecsapás. Hanem a dzsúdó. Hogy a nagyobb ellenfél súlyát és lendületét ellene használjuk fel. Ez a szándékunk a Pörgéssel.

Ezt lakonikusan közölte velem, miközben sebészi precizitással szeletelte a marhasültet. A konyhában ettünk, nyitott hátsó ajtó mellett. Jókora poszméh, olyan sárga és kövér, hogy leginkább repülő pamutgombolyagnak látszott, csapódott a szúnyoghálónak.

– Próbálj úgy gondolni a Pörgésre – mondta Jase –, mint lehetőségre, ne úgy, mint támadásra!

– Lehetőség mire? Az idő előtti elhalálozásra?

– Lehetőség arra, hogy a saját céljainkra használjuk az időt, úgy, ahogyan eddig sosem tudtuk.

– Nem éppen az időt vették el tőlünk?

– Ellenkezőleg. A mi kis földi buborékunkon kívül évmilliókkal játszadozhatunk. És van olyan eszközünk, amelyik rendkívül megbízhatóan működik éppen ilyen időszakaszokban.

– Eszközünk – motyogtam értetlenül, miközben ő a villájára szúrt egy újabb húskockát. A vacsora lényegre törő volt. A tányéron marhasült, mellette sör. Semmi túlzás, kivéve a hárombabos salátát, amelyből Jase szerény adagot vett magának.

– Igen eszközünk, a nyilvánvaló: evolúció.

– Evolúció.

– Nem folytathatjuk ezt a beszélgetést, Tyler, ha csak utánam mondasz mindent.

– Oké, az evolúció eszköz… Még mindig nem értem, hogyan fejlődhetnénk kellőképpen harminc-negyven év alatt ahhoz, hogy az számítson.

– Nem mi, az Isten szerelmére, és egyáltalán nem harminc-negyven év alatt. Egyszerű életformákról beszélek. Eonokról beszélek. A Marsról beszélek.

– Mars. – Hoppá.

– Ne légy már ostoba. Gondolkodj.

A Mars gyakorlatilag halott bolygó volt, még ha egykor megtalálhatók voltak rajta az élet primitív előfutárai is. A Pörgés buborékán kívül lévő Mars immár több millió éve „fejlődött” az Októberi Esemény óta, hiszen a táguló Nap felmelegítette. A legutóbbi műholdas fényképek szerint még mindig halott, száraz bolygó volt. Ha megfelelő lett rajta az éghajlat, és léteztek rajta primitív életformák, akkor, gyanítottam, mostanra buja, zöld őserdővé változhatott. De nem ez történt, és nem lett azzá.

– Az emberek gyakran beszéltek más bolygók Földdé alakításáról, lakhatóvá tételéről – mondta Jason. – Emlékezz csak vissza azokra a fantasztikus regényekre, amelyeket gyerekkorodban olvastál.

– Most is olvasom őket, Jase.

– Annál jobb. Hogyan alakítanád Földszerűvé a Marsot?

– Megpróbálnék elegendő melegházi gázt a légkörébe juttatni, hogy felmelegítse. Felolvassza a fagyott vizet. Bevetném egyszerű szervezetekkel. De még a legoptimistább feltevések esetén is, ehhez szükség lenne legalább…

Mosolygott.

– Viccelsz – mondtam.

– Nem. – A mosoly eltűnt. – Egyáltalán nem. Nem, ez komoly.

– Egyáltalán, hogyan fognál hozzá?

– Azzal kezdjük, hogy egyszerre lövünk ki számos hordozót mesterségesen manipulált baktériumokkal. Egyszerű ionhajtóművekkel, lassan siklanak a Marsra. Jobbára szabályozottan érnek le, amit az egysejtűek túlélnek, de fellövünk néhány nagyobb rakétát is a talajon áthatoló, a mélyben robbanó töltettel is, hogy ezeket az organizmusokat bejuttassa a felszín alá is, ahol eltemetett víz jelenlétét gyanítjuk. Szorozd be a találgatásainkat számos rakétával és az esélyes organizmusok széles skálájával. A lényege az, hogy elegendő szerves mozgást indítsunk be ahhoz, hogy felszabadítsa a kéregbe zárt szenet, és a légkörbe párologtassa. Adunk pár millió évet – a Földön ez hónapokat jelent –, és újra megnézzük a bolygót. Ha már melegebb, és sűrűbb a légköre, és akad rajta néhány félig-meddig folyékony vízből álló pocsolya, megismételjük a ciklust, ezúttal több sejtű, a környezethez tervezett növényekkel. Ami némi oxigént visz a légkörbe, és a légköri nyomást is növeli néhány millibarral. Ismétlések szükség szerint. Hozzáadunk további évmilliókat, és megkeverjük. És rövid – a mi időszámításunk szerint rövid – idő alatt létrehozunk egy lakható bolygót.

Lélegzetelállító elképzelés volt. Úgy éreztem magam, mint a mellékszereplők egyike azokban a Viktória korabeli krimikben: „Vakmerő, sőt kacagtató tervet eszelt ki, de bárhogyan próbáltam is, nem leltem hibát benne!”

Egyet kivéve. Egy alapvető hibát.

– Jason – mondtam. – Ha lehetséges volna is. Mit használ mindez nekünk?

– Ha a Mars lakható, az emberek odamehetnek, és élhetnek ott.

– Mind a hét vagy nyolcmilliárd?

Felhorkant.

– Aligha. Nem, csak néhány úttörő. Tenyészpéldányok, ha tudományos akarsz lenni.

– És mit kell tenniük.

– Élni, szaporodni, meghalni. Nemzedékek millióinak, minden földi évre átszámítva.

– Mi célból?

– Ha másért nem, hát hogy az emberi fajnak még egy lehetőséget biztosítsanak a Naprendszerben. A legjobb esetben – birtokában lesznek mindannak a tudásnak, amit nyújtani tudunk nekik plusz pár millió évnek arra, hogy továbbfejlesszék. A Pörgés-buborékban nekünk nincs időnk rá, hogy kiderítsük, kik a Feltételezettek, vagy miért teszik ezt velünk. Marsbeli örököseinknek talán több lehetősége lesz. Talán gondolkodhatnak helyettünk.

Vagy harcolhatnak helyettünk?

(Egyébként ekkor hallottam őket először „Feltételezetteknek” nevezni – a feltételezett irányító intelligenciák, azok a láthatatlan és nagyjából csak elméletben létező teremtmények, akik bezártak minket időbuborékukba. A nagyközönség körében még évekig nem terjedt el ez az elnevezés. Sajnáltam, amikor mégis megtörtént. A szó túlságosan tudományos volt, valami elvontra és hűvösen objektívra utalt; az igazság valószínűleg bonyolultabb volt.)

– És van terv – kérdeztem – mindezeknek a gyakorlati végrehajtására?

– Ó, igen. – Jason elfogyasztotta húsa kétharmadát. Eltolta a tányérját. – Még csak nem is hihetetlenül költséges. A rendkívül strapabíró egysejtűk létrehozása az egyetlen probléma. A Mars felszíne hideg, száraz, gyakorlatilag levegőtlen, és sterilizáló sugárzásban fürdik, ahányszor csak felmegy ott a nap. De még így is számos, rendkívüli körülményeket kedvelő egysejtű jöhet számításba – az Antarktisz szikláiban élő baktériumok, a nukleáris reaktorokból kifolyó szennyvízben élő baktériumok. Minden egyéb tökéletesen kipróbált technológia. Tudjuk, hogy a rakéták működnek. Tudjuk, hogy a szerves evolúció működik. Az egyetlen igazi újdonság a perspektívánk. Rendkívül hosszú távú eredményeket nyerni a szó szoros értelmében napokkal vagy hónapokkal kilövés után. Ez az… amit az emberek „teleologikus mérnöki munkának” neveznek.

– Majdnem olyasmi – mondtam (ízlelgetve a tőle kapott új szót) –, amit a feltételezettek tesznek.

– Igen – mondta Jason, felhúzva a szemöldökét, olyan arckifejezéssel, amelyet az eltelt évek ellenére még mindig hízelgőnek találok: egyszerre volt benne meglepődés és tisztelet. – Igen, bizonyos szempontból, azt hiszem, olyasmi.

Olvastam egyszer egy érdekes részletet egy könyvben az első holdra szállásról még 1969-ben. Akkoriban, állította a könyv, a legidősebbek közül sokan – a tizenkilencedik században született nők és férfiak, akik még emlékeztek az autók és a televízió nélküli világra – vonakodtak elhinni a hírt. Olyan szavakat, amelyeknek gyerekkorukban csupán tündérmesében lehetett volna értelme („két ember sétált ma a holdon”), tényként kellett volna elfogadniuk. Erre nem voltak képesek. Ellentétben állt azzal, ami szerintük megkülönböztette a hihetőt az abszurdumtól.

Most rajtam volt a sor.

Lakhatóvá alakítjuk, és gyarmatosítjuk a Marsot, mondta az én Jason barátom, és nem beszélt félre… legalábbis nem jobban több tucatnyi okos és nagy hatalmú embernél, akik szemlátomást osztoztak a meggyőződésében. A javaslat tehát komoly volt; bizonyos bürokratikus szinten már folyamatban lévő munkáról volt szó.

Sétáltam egyet a környéken, amíg még világos volt kissé.

Mike, a kertész tisztességes munkát végzett. A pázsit úgy festett, ahogyan egy matematikus elképzelése a kertről, az egyik alapszín kifejeződése. A füvön túl árnyak gyülekeztek az erdőn. Diane tudta volna értékelni az erdőt ebben a fényben, gondoltam. Eszembe jutottak azok a nyári esték a pataknál, évekkel korábban, amikor Diane régi könyvekből olvasott fel nekünk. Egyszer, amikor a Pörgésről beszélgettünk, Diane A.E. Housman angol költő versikéjét idézte:

Egy szürkemedve, vad és gálád,

Megevett egyszer egy kisbabát.

A kisbaba észre sem vette,

Azt hogy a medve már megette.

Jason éppen telefonált, amikor a konyhaajtón át beléptem. Rám pillantott, aztán elfordult, és lehalkította a hangját.

– Nem – mondta. – Ha úgy kell lennie, de… nem, értem. Rendben van. Azt mondtam, rendben van, vagy nem? Rendben van azt jelenti, hogy rendben van.

Zsebre tette a telefont.

– Diane volt? – kérdeztem.

Bólintott.

– Jön?

– Jön. De el akarok mondani pár dolgot, mielőtt ideér. Tudod, miről beszéltünk vacsoránál? Nem mondhatjuk el neki. Vagyis senkinek. Nem a nyilvánosságnak szánták.

– Úgy érted, titkos?

– Azt hiszem, az.

– De nekem elmondtad.

– Igen. Bűncselekmény volt. – Elmosolyodott. – Részemről, nem a te részedről. És megbízom benned, hogy hallgatni fogsz róla. Légy türelemmel – pár hónap múlva teli lesz vele a CNN. Meg aztán, terveim vannak veled, Ty. A Napközeli nemsokára önként jelentkezőket fog válogatni nagyon kemény telepesi feladatra. Szükségünk lesz mindenféle orvosokra. Nem lenne pompás, ha te is közöttük lennél, ha együtt dolgozhatnánk?

Meghökkentem.

– Csak most végeztem, Jase. Nincs kórházi gyakorlatom sem.

– Mindent a maga idejében.

– Nem bízol Diane-ben? – kérdeztem.

Lehervadt a mosolya.

– Nem, őszintén szólva. Már nem. Mostanában nem.

– Mikor ér ide?

– Holnap dél előtt.

– És mi az, amit nem akarsz nekem megmondani?

– A barátját is hozza.

– És az baj?

– Meglátod.

SEMMI SEM MARADANDÓ

AMIKOR felébredtem, tudtam, hogy még nem állok készen Diane viszontlátására.

E.D. Lawton fényűző nyaralójában ébredtem Berkshire-ben, ahol a nap finom csipkefüggönyön át sütött be, és arra gondoltam, Elég a baromságokból. Belefáradtam. Az utóbbi nyolc év összes önmagát erősítő marhaságából, beleértve a viszonyomat Candice Boone-nal, aki előbb látott át vágyakozással teli hazugságaimon, mint én magam.

– Kissé fixálódtál Lawtonékra – mondta egyszer Candice. Nekem mondta?

Nem állíthattam őszintén, hogy még mindig szerelmes vagyok Diane-be. A kettőnk kapcsolata sosem volt ennyire egyszerű. Mindketten hol belenőttünk, hol kinőttünk belőle, ahogyan a szőlőindák szövik át az apácarácsot. De a csúcsán igazi kapcsolat volt, súlyában és érettségében szinte ijesztő érzelem. Éppen ezért próbáltam annyira leplezni. Diane-t is megrémítette volna.

Rendszeresen kaptam azon magam, hogy még mindig képzeletbeli beszélgetéseket folytatok vele, általában késő éjjel, megjegyzéseket fűzök a csillagtalan égbolthoz. Kellőképpen önző voltam ahhoz, hogy hiányozzon, és kellőképpen normális ahhoz, hogy tudjam, valójában sosem voltunk együtt. Tökéletesen felkészültem rá, hogy elfelejtsem őt.

Csak arra nem, hogy újra lássam.

Odalenn Jason ült a konyhában, amíg én reggelit készítettem magamnak. Kitámasztotta az ajtót. Lágy szellők járták át a házat. Komolyan gondoltam rá, hogy bedobom a cuccom a Hyundaiba, és elhajtok.

– Mesélj erről az ÚK ügyről – kértem.

– Olvasol egyáltalán újságot? – kérdezte Jason. – Stony Brookban teljesen elszigetelik az orvostanhallgatókat?

Persze, hogy tudtam egyet s mást az ÚK-ról, többnyire azt, amit a hírekben vagy az étkezdében hallottam. Az ÚK az „Új Királyság” rövidítése volt. Tudtam, hogy a Pörgés ihlette keresztény mozgalom – legalábbis névleg keresztény, mert mind a főáramba tartozó, mind a konzervatív irányzatok elutasították. Tudtam, hogy a leginkább a fiatalokat és az elégedetleneket vonzza. Az elsőéves diáktársaim közül többen otthagyták az egyetemet az ÚK életforma kedvéért, a bizonytalan tanulmányi karriert felcserélve a kevésbé fárasztó megvilágosodással.

– Valójában csak a Krisztus eljövendő ezeréves uralmára vonatkozó mozgalom – mondta Jase. – Az ezredfordulót ugyan lekéste, de a világvégéhez éppen megfelel.

– Tehát szekta.

– Nem egészen. Az „ÚK” magába foglalja az egész keresztény hedonista színskálát, tehát önmagában nem szekta, bár beletartoznak szekta jellegű csoportok is. Nincs egyszemélyi vezetője. Nincs szentírása sem, csupán néhány marginális teológussal azonosítható lazán a mozgalom – ilyenek például C.R. Ratel vagy Laura Greengage. – Láttam a könyveiket a drogériák polcain. Pörgés-teológia kérdőjelekkel: A második eljövetel tanúi voltunk? Túlélhetjük-e az idők végezetét? – És programot sem igen adnak, hacsak nem holmi hétvégi kommunabaráti hozzáállást. De ami a tömegeket vonzza, az nem a teológia. Láttál-e már felvételt ÚK gyűlésekről, azokról, amelyeket Eksztázisnak neveznek?

Láttam, és ellentétben Jase-zel, aki sosem volt igazán járatos a hús dolgaiban, meg tudtam érteni a vonzerejüket. Amit láttam, az egy videofelvétel volt egy gyülekezetről a Cascadesben, tavaly nyárról. Úgy hatott, mint egy baptista piknik meg egy Grateful Dead koncert kereszteződése. Napsütötte rét, vadvirágok, fehér szertartásruhák, egy nulla százalékos testzsírral megáldott srác sófárt fújt. Estére vidáman pattogott a tábortűz, és a zenészek számára színpadot állítottak fel. Aztán kezdtek lehullni a köntösök, és elkezdődött a tánc. És néhány, a táncnál intimebb aktus.

A főirányhoz tartozó média által közvetített utálkozás ellenére én bájosan ártatlannak láttam az egészet. Semmi prédikáció, csupán pár száz zarándok, akik a kipusztulás képébe mosolyognak, és úgy szeretik felebarátaikat, ahogyan elvárnák másoktól, hogy őket szeressék. A felvételt kiadták sok száz DVD-n, és országszerte kézről kézre járt a kollégiumi hálótermekben, így Stony Brookban is. Nincs a világon olyan édeni nemi aktus, hogy arra egy orvostanhallgató ne tudná kiverni a farkát.

– Nehéz elképzelni, hogy Diane-t vonzza az ÚK.

– Ellenkezőleg. Diane a célközönségük. Halálra van rémülve a Pörgéstől és mindattól, amit a világra jelent. Az ÚK fájdalomcsillapító a hozzá hasonlóknak. Amitől a legjobban félnek, azt változtatja az imádat tárgyává, bejárattá a Mennyek Királyságába.

– Mióta tart ez nála?

– Már majdnem egy éve. Amióta megismerkedett Simon Townsenddel.

– Simon ÚK-s?

– Simon, attól tartok, az ÚK kemény magjához tartozik.

– Te már találkoztál vele?

– Tavaly karácsonykor Diane hazahozta a Nagy Házba. Azt hiszem, látni akarta a tűzijátékot. E.D. természetesen nem helyesli Simont. Az ellenségessége nagyon is nyilvánvaló volt. (Itt Jason összerezzent az emléktől, mert E.D. Lawton nyilván nagy cirkuszt csinált.) Csakhogy Diane és Simon az ÚK szellemében viselkedtek – odatartották a másik arcukat. Gyakorlatilag halálra mosolyogták E.D.-t. A szó szoros értelmében. Hajszál választotta csak el még egy gyengéd, elnéző mosolytól és a szívinfarktustól.

Egy nulla Simon javára, gondoltam.

– És Simon jó Diane-nek?

– Pontosan az, amit Diane akar. És az utolsó, amire szüksége van.

Délután érkeztek, egy olyan, tizenöt éves túrakocsin pöfögtek fel a kocsifelhajtón, amely több olajat fogyasztott Mike, a kertész traktorjánál. Diane vezetett. Leparkolt, és kiszállt a kocsi túloldalán, ahol eltakarták a csomagok, miközben Simon teljes egészében lépett elénk, szégyenlős mosollyal.

Jóképű srác volt. Legalább 182 centiméter magas, ha nem több, kissé hosszúkás lóarcát lágyította kócos, aranybarna haja. Amikor mosolygott, az elülső fogai közt egy kis hézag volt. Farmert viselt kockás inggel, a bal karjára kék kendő volt kötve, mint valami érleszorító; ez az ÚK jele volt, ahogyan később megtudtam.

Diane megkerülte a kocsit, és megállt a srác mellett, és mindketten felmosolyogtak a tornácra, Jasonre és rám. Diane is az ÚK divatja szerint öltözött: búzavirág-kék, földig érő szoknyát viselt, kék blúzt meg egy nevetségesen széles karimájú fekete kalapot, amilyet az amish férfiak szoktak. De illet hozzá ez az öltözék, pontosabban pompásan keretezte őt, ugyanakkor kicsattanó egészséget és felfokozott érzékiséget sugallt. Az arca olyan eleven volt, akár a leszedetlen bogyó. Szemét a tenyerével árnyékolta a nap ellen, és mosolygott – különösen rám, akartam hinni. Istenem, az a mosoly. Valahol az igazi és a huncut között.

Kezdtem elveszettnek érezni magam.

Jasonnek megszólalt a telefonja. Előhúzta a zsebéből, megnézte, ki az.

– Ezt fel kell vennem – súgta.

– Ne hagyj itt egyedül, Jase.

– A konyhában leszek. Rögtön jövök.

Akkor lépett le, amikor Simon éppen lehuppantotta jókora hátizsákját a tornác fadeszkáira, és megszólalt.

– Nyilván te vagy Tyler Dupree!

Nyújtotta a kezét. Megszorítottam. Erős keze volt és mézédes, délies akcentusa, a magánhangzói akár a csiszolt fadarabok, a mássalhangzói udvariasak, mint amikor az ember kártyázáskor lapot kér. A szájából a nevem határozottan dél-amerikai franciásan hangzott, bár a családom sosem járt Millinocketnél délebbre. Diana felkiáltott.

– Tyler! – és hevesen megölelt. Egyszeriben az arcomban volt a haja, és csak napos, sós illatát érzékeltem.

Kényelmes karnyújtásnyira hátráltunk egymástól.

– Tyler, Tyler – ismételgette, mintha valami figyelemre méltóvá változtam volna. – Jól nézel ki ennyi év után.

– Nyolc – mondtam ostobán. – Nyolc év.

– Tényleg?

Segítettem becipelni a poggyászukat, megmutattam a verandán túli nappalit, és elsiettem Jasonért, aki még mindig a konyhában szórakozott a mobiljával. Háttal ült nekem.

– Nem – mondta. A hangja feszült volt. – Nem… még a külügy sem?

Megtorpantam. A külügy. Jaj nekem!

– Ott lehet néhány órán belül… ó. Értem. Oké. Nem, rendben. De folyamatos tájékoztatást kérek. Helyes. Köszönöm.

Zsebre tette a készüléket, és meglátott.

– E.D. volt az?

– Valójában a titkára.

– Minden rendben?

– Ugyan már, Ty, tudni akarod az összes titkot? – Mosolyogni próbált, de sikertelenül. – Jobb lett volna, ha ezt nem hallod.

– Csak annyit hallottam, hogy felajánlottad, hogy visszamész D.C.-be, engem pedig itt hagysz Simonnal és Diane-nel.

– Hát… előfordulhat az is. A kínaiak megmakacsolták magukat.

– Hogy értsem, hogy megmakacsolták magukat?

– Nem hajlandók teljesen letenni a rakéta-kilövési tervükről. Fenn akarják tartani azt a lehetőséget is.

A Pörgessél kapcsolatos tárgyak nukleáris megtámadására gondolt.

– Feltételezem, hogy valaki megkísérli lebeszélni őket?

– Folynak a tárgyalások. Csak nem éppen sikeresen. Zsákutcába jutottak.

– Akkor… a fenébe is, Jase! Mi lesz, ha lőnek?

– Két nagy teljesítményű fúziós fegyver robban a Pörgéssel kapcsolatos, ismeretlen tárgyak közvetlen közelében. Ami a következményeket illeti… nos, érdekes kérdés. De még nem történt meg. Valószínűleg nem is fog.

– Az ítélet napjáról beszélsz vagy a Pörgés esetleges végéről…

– Halkabban. Vendégeink vannak. És túlzásba esel. Amit a kínaiak akarnak, elhamarkodott és valószínűleg hiábavaló, de még ha megteszik is, aligha öngyilkos lépés. Bármik legyenek is a Feltételezettek, képesnek kell lenniük úgy megvédeniük magukat, hogy közben ne pusztítsanak el minket. És nem feltétlenül a sarkok fölött lebegő tárgyak teszik lehetővé a Pörgést. Lehetnek passzív megfigyelői állások, kommunikációs eszközök, sőt csalétkek is.

– Ha a kínaiak lőnek – mondtam –, mennyi tájékoztatásra számíthatunk?

– Az attól függ, hogy kire gondolsz. A nagyközönség valószínűleg semmit sem fog hallani addig, amíg túl nem leszünk az egészen.

Ekkor kezdtem megérteni, hogy Jason immár nem pusztán az apja tanítványa, neki is kezdenek kialakulni kapcsolatai magas helyeken. Később jóval többet is megtudtam a Napközeli Alapítványról és Jason ott végzett munkájáról. De ekkor még Jason titkos életének volt ez a része. Már gyerekkorunkban is volt árnyékélete is: a Nagy Háztól távol matematikai csodagyerek volt, úgy söpört végig az elit magániskolán, ahogyan egy világbajnok a minigolfpályán; otthon egyszerűen csak Jase volt, és ügyeltünk rá, hogy ez így is maradjon.

Még mindig így volt. De már nagyobb árnyékot vetett. Nem azzal töltötte a napjait, hogy a Rice matematikatanárait ámulatba ejti. Azzal töltötte a napjait, hogy elérje azt a pozíciót, amelyből befolyásolni tudja az emberiség történetét.

– Ha megtörténik – tette hozzá –, igen, engem figyelmeztetni fognak. Minket. De nem akarom, hogy Diane aggódjon miatta. És persze Simon.

– Remek. Egyszerűen nem gondolok rá. A világvégére.

– Szó sincs ilyesmiről. Még nem történt semmi. Higgadj le, Tyler! Tölts italokat, ha már tenned kell valamit.

Bármennyire lezsernek próbált is hangzani, remegett a keze, amint kivett négy poharat a konyhaszekrényből.

Elmehettem volna. Kisétálhattam volna az ajtón, beülhettem volna a Hyundaiba, és messze járhattam volna, mielőtt hiányolni kezdenek. Diane-re és Simonra gondoltam az elülső nappaliban, amint hippi kereszténységet gyakorolnak és Jasonre a konyhában, aki a világvégéről szóló közleményeket fogadja a mobilján: valóban ezekkel az emberekkel kívánom tölteni az utolsó éjszakámat a Földön?

És ugyanakkor arra gondoltam: de kivel mással? Kivel mással?

– Atlantában találkoztunk – mondta Diane. – Georgia állam szemináriumot rendezett az alternatív spiritualitásról. Simon azért volt ott, hogy meghallgassa C.R. Ratel előadását. Egyszerűen ott találtam az egyetem kávézójában. Egyedül üldögélt, és A második eljövetel egyik példányát olvasta, és én egyedül voltam, így hát letettem a tálcámat, és beszélgetni kezdtünk.

Diane és Simon egy elegáns, sárga, porszagú pamlagon ültek az ablak mellett. Diane a karfára támaszkodott. Simon éberen kihúzta magát. A mosolya kezdett nyugtalanítani. Sosem tűnt el.

Mind a négyen italokat kortyolgattunk, miközben a függönyök lebegtek a szellőtől, és az ablakpárkányon egy bögöly zümmögött. Nehéz volt csevegni, amikor olyan sok mindenről nem beszélhettünk. Erőfeszítést tettem, hogy utánozzam Simon mosolyát.

– Szóval diák vagy?

– Voltam – mondta.

– Az utóbbi időben mivel foglalkozol?

– Utazgatok. Főként.

– Simon megengedheti magának – mondta Jase. – Örökös.

– Ne légy undok – szólt közbe Diane, a hangjában valódi figyelmeztetés csengett. – Most az egyszer, Jase, jó?

De Simon nem vette fel.

– Nem, igaza van. Van némi félretett pénzem. Diane meg én ezért élünk a lehetőséggel, hogy lássunk valamit az országból.

– Simon nagyapja – mondta Jason – Augustus Townsend volt, a georgiai pipaszurkáló király.

Diane az égre emelte a szemét. A nyugalmából kizökkenthetetlen, szinte szentséges Simon vette át a szót.

– Az régen volt. Ma már nem is pipaszurkálónak hívják, hanem zseníliakefének. – Nevetett. – Hát itt vagyok én, a zsení-liakeféből szerzett vagyon örököse. – Valójában ajándék és rövidáru vagyonról volt szó, magyarázta később Diane. Augustus Townsend pipaszurkálókkal kezdte, de a vagyonát már préselt bádog játékok, szerencsehozó karkötők és műanyag fésűk nagybani terjesztésével szerezte Amerika déli államainak olcsó üzleteiben. Az 1940-es években a család előkelőnek számított az atlantai jobb körökben.

Jason nem hagyta annyiban.

– Magának Simonnak nincs igazán annak nevezhető pályafutása. Szabad szellem.

– Nem hinném, hogy bármelyikünk igazán szabad szellem lenne – mondta Simon –, de valóban, nincs pályafutásom, és nem is vágyom ilyesmire. Azt hiszem, ezért lustának gondolhattok. Nos, valóban lusta vagyok. Ez a megrögzött bűnöm. De nem tudom, hosszú távon miféle pálya lehetne hasznos. Tekintettel a dolgok állására. Nem akarok senkit megbántani. – Felém fordult. – Te ugye orvos vagy, Tyler?

– Csak most végeztem – mondtam. – Ami a pályát illeti…

– Nem, szerintem ez csodálatos. Valószínűleg a legértékesebb foglalkozás a bolygón.

Jason azzal vádolta Simont, hogy valójában haszontalan. Simon azt válaszolta, hogy a karrierek általában véve haszontalanok… kivéve az enyémhez hasonlókat. Támadás és hárítás. Mintha balettcipőben vívott ökölvívó mérkőzés tanúja lettem volna.

Mégis változatlanul én szerettem volna elnézést kérni Jase helyett. Jasont nem Simon filozófiája zavarta, hanem a jelenléte. Arról volt szó, hogy ezen a héten Berkshire-ben hárman jövünk össze újra, Jason, Diane és én, visszatérünk régi komfortzónánkba, a gyerekkorba. E helyett össze lettünk zárva Simonnal, akit Jason nyilvánvalóan betolakodónak tekintett, amolyan délről jött Yoko Onónak.

Megkérdeztem Diane-t, mióta vannak úton.

– Úgy egy hete – mondta –, de szinte egész nyáron folytatjuk. Jason bizonyára beszélt neked az új Királyságról. De tényleg csodálatos, Ty. Internetes barátaink vannak szerte az országban. Akikre rátörhetünk egy-két napra. Így aztán összejöveteleket és koncerteket tartunk Maine-től Oregonig, júliustól októberig.

– Ezzel gondolom megspóroljátok mind a szállás, mind az öltözködés költségeit – jegyezte meg Jason.

– Nem minden összejövetel Eksztázis – lőtt vissza Diane.

– Egyáltalán nem utazhatunk sokat – mondta Simon –, ha ez a vén kocsink szétesik. Rossz a gyújtás, és elképesztően lassú. Sajnos nemigen értek a szereléshez. Tyler, te értesz valamit a gépkocsi motorokhoz?

– Kicsit – mondtam. Megértettem, hogy Simon valójában arra invitál, hogy menjünk ki a házból, amíg Diane tűz-szünetet próbál kötni a testvérével. – Nézzük meg.

Még mindig tiszta volt az idő, meleg levegőhullámok követték egymást a kocsifelhajtón túli smaragdzöld gyep felől. Nem teljesen figyeltem oda, ezt be kell vallanom, amikor Simon felnyitotta vén Fordja motorházának a tetejét, és előadta a problémáit. Ha olyan gazdag, ahogyan Jason mondta, nem tud új kocsit venni? De sejtettem, hogy már csak szétforgácsolt vagyont örökölt, vagy a pénz le volt kötve.

– Nyilván nagyon ostobának látszom – mondta Simon. – Kivált abban a társaságban, amelyben forgok. Soha nem értettem tudományos vagy műszaki dolgokhoz.

– Én sem vagyok szakember. Még ha sikerül is úgy beállítanom a motort, hogy kicsit simábban működjön, meg kell nézetned igazi szerelővel, mielőtt nekivágtok az országnak.

– Köszönöm, Tyler. – Ámulva és izgatottan leste, amint átvizsgáltam a motort. – Megfogadom a tanácsodat.

A leggyanúsabbak a gyújtógyertyák voltak. Megkérdeztem Simont, cserélték-e már őket.

– Tudomásom szerint nem – mondta.

A kocsiban több, mint 60.000 mérföld volt. A magam szerszámaival kiszedtem az egyik gyertyát, és megmutattam Simonnak.

– Ez a bajok legfőbb forrása.

– Ez az izé?

– Meg a barátai. Jó hír azonban, hogy nem drága a cseréje. A rossz hír az, hogy okosabb nem útra kelni, amíg ki nem cseréljük.

– Hmm – mondta Simon.

– Bemehetünk a városba az én kocsimmal az alkatrészekért, ha hajlandó vagy várni holnapig.

– Hát hogyne. Nagyon kedves vagy. Nem állt szándékunkban nyomban továbbutazni. Hacsak Jason nem ragaszkodik hozzá.

– Jason le fog higgadni. Csak…

– Nem kell elmagyaráznod. Örülne, ha nem lennék itt. Ezt megértem. Nem döbbent meg, nem lep meg. Diane úgy érezte, nem fogadhat el olyan meghívást, amely rám nem vonatkozik.

– Hát akkor… jó neki. – Legalábbis így hittem.

– De kivehetek egy szobát a városban is.

– Arra semmi szükség – mondtam, és szinte csodálkoztam, hogyan jutottam odáig, hogy én próbáljam maradásra bírni Simon Townsendet. Nem tudtam pontosan, mire számítottam az újbóli találkozáskor Diane-nel, de Simon jelenléte eleve megölt minden születőben lévő reményt. És ez így volt jó, feltehetőleg.

– Gondolom – mondta Simon –, Jason beszélt neked az Új Királyságról. Ez a vita tárgya.

– Azt mondta, hogy benne vagytok.

– Nem áll szándékomban toborzóbeszédet tartani, de ha bármiféle aggodalmad van a mozgalommal kapcsolatban, szívesen feloldom.

– Annyit tudok mindössze az ÚK-ról, amennyit a televízióban látok, Simon.

– Egyesek keresztény hedonizmusnak nevezik. Én jobban kedvelem az Új Királyságot. Az a lényege, dióhéjban, komolyan. Megélni Krisztus ezeréves birodalmának hitét, itt és most. Olyan idillikussá tenni az utolsó nemzedéket, amilyen az első volt.

– Aha. Nézd… Jase-nek nemigen van türelme a vallásokkal szemben.

– Valóban, de szerintem tudod, mi a helyzet, Tyler? Szerintem nem a vallás dühíti.

– Nem?

– Nem. Én őszintén csodálom Jason Lawtont, és nem csak azért, mert híresen eszes. Az értők egyike, ha megbocsátasz a tízdolláros szóért. Komolyan veszi a Pörgést. A Földön mennyi, mintegy nyolcmilliárd ember él? És ezek szinte egytől egyig tudják, hogy a csillagok meg a Hold eltűntek az égről. De továbbra is tagadásban élnek. Csak néhányan hiszünk igazán a Pörgésben. Az ÚK komolyan veszi a Pörgést. Ahogyan Jason is.

Ez szinte döbbenetesen majdnem ugyanaz volt, amit Jason mondott.

– Csakhogy nem ugyanabban a … stílusban.

– Ez a bökkenő. Kétféle látomás küzd a köz tudatáért. Az embereknek nemsokára szembe kell nézniük az igazsággal, akár akarják, akár nem. És választaniuk kell a tudományos vagy a spirituális megértés között. Ez nyugtalanítja Jasont. Mert amikor élet-halál kérdéséről van szó, mindig a hit győz. Te hol töltenéd inkább az örökkévalóságot? Egy földi paradicsomban vagy egy steril laboratóriumban?

Számomra a válasz nem látszott annyira egyértelműnek, ahogyan Simon látta. Mark Twain válasza jutott az eszembe:

A mennyben, az éghajlat miatt. A pokolban, a társaság kedvéért.

A házból vitatkozás zaja hallatszott – Diane korholó hangja és fivérének makacs, modulálatlan válaszai. Simonnal kivittünk két összecsukható széket az udvarra, és a garázs árnyékában vártuk, hogy az ikrek befejezzék. Az időjárásról beszélgettünk. Az idő igen szép volt. Ebben egyetértettünk.

A házban aztán elült a zaj. Aztán kijött a megszelídültnek látszó Jason, és kérte, hogy segítsünk grillezni. Megkerültük vele a házat, és továbbcsevegtünk, amíg a grill felmelegedett. Diane kipirultan, de diadalmasan lépett ki a házból. Mindig így nézett ki, amikor győzött a vitában Jase ellen: kissé gőgösen, kissé meglepetten.

Leültünk a csirkéből, jeges teából és a hárombabos saláta maradékából álló menühöz.

– Szabad áldást mondanom? – kérdezte Simon.

Jason az égre emelte a szemét, de bólintott.

Simon áhítatosan lehajtotta a fejét. Jómagam felkészültem egy teljes misére. De Simon rövid volt.

– Add meg nekünk a bátorságot, hogy elfogadjuk a bőséget, amelyet nyújtasz ma és mindennap. Ámen.

Imádság, amely nem a hálát fejezi ki, hanem bátorságot kér. Igen időszerű. Diane rám mosolygott az asztal túloldaláról. Aztán megszorította Simon karját, és nekiláttunk.

Viszonylag korán végeztünk, még sütött a nap, a szúnyogok sem kezdtek még bele esti rohamukba. A szél elült, a hűvösödő esti levegő különösen lágy volt.

Másutt az események gyorsan peregtek.

Amit nem tudtunk – még Jasonnel sem közölték, bármilyen magas kapcsolatokkal dicsekedett is –, az volt, hogy valamikor az első harapásnyi csirkehús és az utolsó kanálnyi babsaláta között a kínaiak kiszálltak a tárgyalásokból, és elrendelték a termonukleáris robbanófejekkel felszerelt módosított Dong Feng rakéták azonnali kilövését. A rakéták éppen akkor állhattak pályára, amikor kivettük a frizsiderből a Heinekeneket. A jeges-zöld, a nyári melegben izzadó, rakéta alakú palackokat.

Leszedtük a tornácon az asztalt. Megemlítettem az elhasználódott gyújtógyertyákat és a tervemet, hogy beviszem Simont másnap a városba. Diane súgott valamit a fivérének, aztán (kis szünet után) megbökte a könyökével. Jase végre bólintott, és Simonhoz fordult.

– Stockbridge szélén van egy olyan kilencig nyitva tartó autós bolt. Elvigyelek oda most?

Ez ajánlat volt a békekötésre, bármennyire kelletlen is. Simon alig tért magához a meglepetéstől.

– Nem utasítanék vissza egy utazást azzal a Ferrarival, ha erre céloztál.

– Megmutatom, mit tud. – Jasont határozottan ellágyult a lehetőségtől, hogy eldicsekedhet a kocsijával, és bement a házba a kulcsaiért. Simon ámulva nézett vissza ránk, mielőtt követte. Én Diane-re pillantottam. Ő pedig vigyorgott diplomáciai győzelmén.

Másutt a Dong Feng rakéták megközelítették, majd átlépték a pörgés határvonalát, és célpontjaik felé közeledtek. Különös elképzelni őket, amint egy hirtelen elsötétült, hideg, mozdulatlan, kizárólag belső programozással működő Föld felől azok felé a titokzatos objektumok felé tartanak, amelyek sok száz mérföldnyivel a sarkok fölött lebegtek.

Mintha egy közönség nélküli dráma túlságosan hirtelen szemtanúi lettünk volna.

A tanult közmegegyezés – később – az volt, hogy a kínai robbanófejek detonációja semmiféle hatással nem volt az idő differenciált folyására. Amit (súlyos) hatás ért, az a Földet körülölelő vizuális szűrő volt. A Pörgés emberek általi érzékeléséről nem is beszélve.

Ahogyan Jase évekkel korábban rámutatott, az időgradiens azt jelentette, hogy a radikálisan felerősödött sugárzás hatalmas adagjai fürdették volna bolygónk felszínét, ha a Feltételezettek nem szűrték és szabályozták volna a sugárzást. Minden egyes eltelt pillanatban több mint háromévi napfény: elegendő ahhoz, hogy elpusztítson a Földön minden élőt, sterilizálja a talajt, és felforralja az óceánokat. A Feltételezettek, akik létrehozták a Föld időbeli elzárását óvtak minket ezektől a végzetes mellékhatásoktól is. Mi több, a Feltételezettek nemcsak azt szabályozták, hogy mennyi energia éri el a Földet, hanem azt is, hogy a bolygó saját hőjéből és fényéből mennyit sugározzon vissza az űrbe. Ezért volt az időjárás az utóbbi években olyan kellemesen… átlagos.

Berkshire fölött az ég mindenesetre olyan felhőtlen volt, mint a Waterford kristály, amikor a kínai robbanófejek elérték céljukat 7:55-kor keleti idő szerint.

Diane-nel voltam az elülső szobában, amikor a házi telefon megszólalt.

Észrevettünk-e valamit Jason hívása előtt? Változást a fényben, valami olyan jelentéktelent, mint annak az érzése, hogy egy felhő úszhatott el a nap előtt? Nem. Semmit. Teljes figyelmemet Diane-nek szenteltem. Hűsítőket ittunk, hétköznapi dolgokról fecsegtünk. Az olvasott könyvekről, a látott filmekről. A beszélgetés teljesen elbűvölt, nem a tartalma, hanem a beszéd kadenciái, a ritmusa miatt, amelybe újra beleestünk, amikor végre megint kettesben maradtunk. Barátok és szerelmesek között minden beszélgetés létrehozza a maga könnyed vagy suta ritmusait, a titkos beszédet, amely ott folyik föld alatti folyóként a legbanálisabb párbeszéd alatt is. Amit kimondtunk, lapos és hétköznapi volt, de ami alatta megbújt, az mély és időnként veszélyes.

És nem sok idő kellett hozzá, hogy ismét flörtöljünk egymással, mintha Simon Townsend és az utóbbi nyolc év semmit sem jelentettek volna. Előbb tréfásan, aztán talán már nem is viccből. Mondtam neki, hogy hiányzott.

– Előfordult, hogy beszélni akartam veled – mondta. – Beszélnem kellett volna. De nem tudtam a számodat, vagy arra gondoltam, sok a dolgod.

– A számomat megtudhattad volna. Nem volt olyan sok a dolgom.

– Igazad van, Valójában sokkal inkább… erkölcsi gyávaság volt.

– Ennyire ijesztő volnék?

– Nem te. A helyzetünk. Azt hiszem, úgy éreztem, bocsánatot kellene kérnem tőled. És nem tudtam, hogyan kezdjem. – Halványan elmosolyodott. – Még most sem tudom.

– Nincs miért bocsánatot kérned, Diane.

– Köszönöm, hogy ezt mondod, de történetesen nem értek egyet veled. Már nem vagyunk gyerekek. Nemcsak visszanézni tudunk, de sok mindent meg is értünk már, utólag. Olyan közel voltunk egymáshoz, amilyen közel két ember csak lehet, anélkül, hogy fizikailag érintkeznének. De ez volt az az egy, amit nem tehettünk. Még csak nem is beszélhettünk róla. Mintha némasági esküt tettünk volna.

– Az éjszaka óta, amikor eltűntek a csillagok – mondtam, kiszáradt szájjal, megrémülve magamtól, ijedten, felizgultan.

Diane legyintett.

– Az az éjszaka. Az az éjszaka – tudod, mire emlékszem abból az éjszakából? Jason látcsövére. Én a Nagy Házat lestem, amíg ti ketten az égboltot. Valójában egyáltalán nem emlékszem a csillagokra. Amire emlékszem, hogy megláttam Carolt az egyik hátsó hálószobában a parti-szerviz egyik emberével. Részeg volt, és úgy látszott, mintha próbálkozott volna a pasival. – Szégyenlősen elnevette magát. – Ez volt az én saját kis apokalipszisem. Mindaz, amit már gyűlöltem a Nagy Házban, a családomban egyetlen éjszakán összegeződött. Csak úgy akartam tenni, mintha nem létezett volna. Se Carol, se E.D., se Jason….

– se én?

Közelebb lépett, és minthogy a beszélgetés így alakult, a kezét az arcomra tette. A keze hűvös volt az italtól, amelyet előtte fogott.

– Te voltál a kivétel. Féltem. Te hihetetlenül türelmes voltál. Ezt nagyra értékeltem.

– De nem…

– Érinthettük egymást.

– Nem érinthettük egymást. E.D. nem tűrte volna. Elvette a kezét.

– Eltitkolhattuk volna előtte, ha akartuk volna. De igazad van, E.D. probléma volt. Mindent megfertőzött. Visszataszító volt, ahogyan anyádat arra kényszerítette, hogy amolyan másodosztályú életet éljen. Megalázó volt. Elárulhatok valamit? Gyűlöltem a lánya lenni. Kivált azt a gondolatot gyűlöltem, hogy ha bármi, tudod, történt volna kettőnk közt, az akár a bosszúd is lehetett volna E.D. Lawtonon.

Hátradőlt, egy kicsit talán maga is meghökkent magától.

– Persze ilyesmiről szó sem lehetett – mondtam óvatosan.

– Teljesen összezavarodtam.

– És az ÚK ez számodra? Bosszú E.D.-n?

– Nem – mondta, még mindig mosolyogva –, nem azért szeretem Simont, mert dühíti apámat. Az élet nem ilyen egyszerű, Ty.

– Nem arra céloztam, hogy…

– De látod, milyen alattomos dolog ez? Befészkeli magát a fejedbe a gyanú, és nem szabadulsz tőle. Nem, az ÚK nem apámról szól. Hanem az isteni felfedezéséről abban, ami a Földdel történt, és ennek az isteninek a kifejezése a napi életben.

– Talán a Pörgés sem ennyire egyszerű.

– Vagy meghalunk, vagy átalakulunk, mondja Simon.

– Nekem azt mondta, felépítitek a mennyeket a Földön.

– Nem ez volna a keresztények dolga? Felépíteni Isten királyságát azáltal, hogy azt fejezik ki az életükkel?

– De legalábbis táncolnak rá.

– Most úgy beszélsz, mint Jason. Nyilvánvalóan nem tudok mindent megvédeni a mozgalommal kapcsolatban. A múlt héten konklávé volt Philadelphiában, és találkoztunk egy párral, korunkbeliek voltak, barátságosak, intelligensek – „szellemükben elevenek”, ahogyan Simon mondta róluk. Elmentünk vacsorázni, a Parúziáról, a mi Urunk újra eljöveteléről beszélgettünk. Aztán felhívtak minket a szállodai szobájukba, és egyszerre csak kokaincsíkokat húztak, és pornó videókat kezdtek nézni. Az ÚK vonz mindenféle marginális alakokat. Nem kétséges. És a legtöbbjük számára a teológia alig létezik, eltekintve holmi homályos elképzeléstől az édenkertről. De a legjobb formájában ez a mozgalom az, aminek mondja magát, igazi, élő hit.

– Hit miben, Diane? Az Eksztázisban? A szabad szerelemben?

Mihelyt kimondtam ezeket a szavakat, már meg is bántam. Diane sebzetten nézett rám.

– Az Eksztázis nem a szabad szerelem. Legalábbis amikor sikerül. De Isten testében semmilyen cselekedet nem tilos, amíg nem bosszúszomjas vagy dühből jövő, amíg mind az isteni, mind az emberi szeretetet fejezi ki.

Ekkor szólalt meg a telefon. Nyilván bűntudatos képet vághattam. Diane látta ezt, és elnevette magát. Jason első szavai, amikor felvettem:

– Azt mondtam, kapunk valamiféle figyelmeztetést. Sajnálom. Tévedtem.

– Micsoda?

– Tyler… nem láttad az eget?

Felmentünk tehát, hogy olyan ablakot keressünk, amelyik a lenyugvó napra néz.

A nyugati hálószoba meglehetősen nagy volt, benne mahagóni ruhásszekrény, rézkeretes ágy és nagy ablak. Széthúztam a függönyt. Diane-nek elakadt a lélegzete.

Nem volt lenyugvó nap. Azaz több is akadt.

Lángolt az egész nyugati égbolt. A nap egyetlen korongja helyett a vöröslő izzás íve szelte át a láthatár legalább tizenöt fokát, és benne mintha tucatnyi lenyugvó napról készült felvételek sorozata szikrázott volna. A fény defektes volt; hol felerősödött, hol elhalványult, mint valami távoli tűz.

A végtelenségig bámultuk ámulva. Végül megszólalt Diane.

– Mi történik, Tyler? Mi folyik itt?

Elmondtam neki, mit mesélt Jason a kínai nukleáris robbanófejekről.

– Tudta, hogy ez megtörténhet? – kérdezte, aztán válaszolt is magának. – Hát persze. – A különös fény rózsás pirosra festette a szobát, Diane arcát pedig olyanra, mintha lázas lett volna. – Meg fog ölni minket?

– Jason nem hiszi. De az embereket halálra fogja rémíteni.

– De veszélyes? Nagy a sugárzás vagy ilyesmi?

Ebben kételkedtem. De azért szóba jöhetett.

– Próbáljuk ki a tévét – mondtam. Mindegyik hálószobában volt plazmatévé, diófa keretbe foglalva, az ággyal szemben. Arra gondoltam, bármiféle veszélyes sugárzás lehetetlenné tenné a vételt is.

Ám a tévé kellőképpen működött ahhoz, hogy megmutassa, hogyan gyűlnek össze tömegek szerte Európa városaiban, ahol már sötét volt – legalábbis olyan sötét, amilyen sötét az az éjszaka lett. Semmiféle végzetes sugárzás, annál nagyobb növekvő pánik. Diane mozdulatlanul ült az ágy szélén, a keze összekulcsolva az ölében, szemlátomást félt. Mellé ültem.

– Ha ez gyilkos hatással lenne ránk – mondtam neki –, már halottak lennénk.

Odakinn a napnyugta a sötétség felé botladozott. A szétszórt izzásból több külön-külön lenyugvó nap lett, mindegyik kísértetiesen sápadt, majd egy napsugár-tekercs fénylő sávként ívelt át az egész égbolton, és hirtelen eltűnt.

Szorosan egymás mellett ültünk, ahogy az égbolt sötétedett.

Aztán előjöttek a csillagok.

Sikerült még egyszer beszélnem Jase-zel, mielőtt a vonalak túlterhelődtek. Simon éppen kifizette a gyertyakészletet a kocsijához, mondta, amikor az égbolt felrobbant. A Stockbridge-ből kivezető utak már tele voltak, a rádió szétszórt fosztogatásokról számolt be Bostonból és dugókról az összes főútvonalon, így aztán Jase megállt egy motel mögötti parkolóban, és kivett egy szobát éjszakára magának és Simonnak. Reggel, mondta, valószínűleg el kell indulnia Washingtonba, de Simont kiteszi a háznál.

Aztán ő átadta a telefonját Simonnak, én Diane-nek, és kimentem a szobából, amíg Diane a vőlegényével beszélt. A nyaraló vészjóslón nagynak és üresnek látszott. Körbejártam, felgyújtottam a lámpákat, amíg Diane vissza nem hívott.

– Még egy italt? – kérdeztem.

– Hát persze – mondta.

Valamivel éjfél után kimentünk.

Diane igyekezett bátornak mutatkozni. Simon telebeszélte a fejét az Új Királyság biztató igéivel. Az ÚK teológiájában nem volt konvencionális Második Eljövetel, sem Eksztázis, sem Armageddon a Pörgés mindez együtt volt, az összes ősi jóslat kerülő úton történő beteljesedése. És ha Isten az égbolt vásznát akarta arra használni, hogy felfesse rá az idő mezítelen geometriáját, mondta Simon, akkor azt teszi, és a mi áhítatos félelmünk tökéletesen illik az alkalomhoz. De ne hagyjuk eluralkodni magunkon ezeket az érzelmeket, mert a Pörgés a megváltás végső aktusa, az emberi történelem legutolsó és legjobb fejezete.

Vagy ilyesmi.

Tehát kimentünk nézni az eget, mert Diane ezt tartotta bátor és spirituális dolognak. Az ég felhőtlen volt, a levegő fenyőillatú. Az autópálya messze volt, néha mégis hallottunk kürtölést vagy szirénázást.

Árnyékaink táncoltak körülöttünk, ahogy az égnek mindig más és más darabja lángolt fel, most északon, most délen. Ültünk a fűben pár méternyire a tornác lámpásának állandó fényétől, Diane a vállamra hajtotta a fejét, én átkaroltam, mindketten kissé ittasak voltunk.

Az érzelmi elhidegülés évei ellenére, a Nagy Házban történtek ellenére, Diane és Simon Townsend jegyessége ellenére, az ÚK és az Eksztázis ellenére és az égbolt nukleáris robbantásokkal létrehozott őrülete ellenére rendkívül erősen érzékeltem Diane testét mellettem. És az volt a fura, hogy tökéletesen ismerősnek éreztem, karjának ívét a kezem alatt és a feje súlyát a vállamon. Nem most fedeztem fel, hanem emlékeztem rá. Olyan érzés volt Diane, amilyen érzésnek mindig is tudtam őt. Még félelmének kisugárzása is ismerős volt.

Az ég különös fénnyel szikrázott. Nem a Pörgő mindenség csillapítatlan fényével, amely azon nyomban megölt volna minket. Inkább az égről készített pillanatfelvételek sorozata volt ez, másodpercek töredékeibe zsúfolt egymást követő éjfelek, a vaku felvillanását követő utóképek; aztán ugyanaz az égbolt egy évszázaddal vagy egy évezreddel később, mint valami szürrealista film kockái. Némely képek elmosódottak, mintegy hosszan exponáltak voltak, napfény és holdfény kísérteties gömbökké vagy sarlókká válva. Mások éles és gyorsan elhalványuló diaként tűntek fel. Észak felé a vonalak és a körök keskenyebbek voltak az égbolton, a sugaraik viszonylag rövidebbek, ugyanakkor az egyenlítő táján a csillagok nyughatatlanabbul viselkedtek, hatalmas ellipsziseken keringőztek. Teli és fél és fogyó holdak pislogtak láthatártól láthatárig halvány narancsvörösben. A Tejút fehéren foszforeszkáló (hol fényesebb, hol sötétebb) szalagját fellobbanó és haldokló csillagok alkották. A nyári éj minden lélegzetvételére csillagok születtek és pusztultak el.

És mozgott az egész.

Olyan hatalmas csillogásban és bonyolult táncban mozgott, amely még nagyobb, még láthatatlan ciklusokra engedett következtetni. Az égbolt úgy dobogott fölöttünk, mint egy szív.

– Mennyire eleven – mondta Diane.

Tudatunk szűk ablaka ránk kényszerít bizonyos előítéletet: ami mozog, az eleven; ami nem, az halott. Az eleven féreg vonaglik a halott és mozdulatlan kő alatt. A csillagok meg a bolygók mozognak, de csak a gravitáció élettelen törvényei szerint: egy kő leeshet, de nem eleven, és az orbitális mozgás ugyanilyen esés a végtelenig meghosszabbítva.

De terjesszük csak ki kérész létünket, ahogyan a Feltételezettek tették, és a különbség elmosódik. Csillagok születnek, élnek, meghalnak, és elemei hamvaikat újabb csillagokra hagyják. Különböző mozgásaik összege nem egyszerű, hanem elképzelhetetlenül bonyolult, vonzás és sebesség tánca, gyönyörű, de ijesztő. Ijesztő, mert, mint a földrengés, a vonagló csillagok változóvá változtatják azt, aminek változatlannak kéne lennie. Ijesztő, mert legmélyebb szerves titkainkról, közösülésünkről és szaporodásunk mocskos aktusairól kiderül, hogy egyáltalán nem titkok: a csillagok is véreznek és vajúdnak. Semmi sem maradandó, de minden folyik. Nem tudom, hol olvastam ezt.

– Hérakleitosz – mondta Diane.

Nem is vettem észre, hogy hangosan kimondtam.

– Mindazok az évek – mondta Diane –, otthon, a Nagy Házban, azok a piszkosul eltékozolt évek, és én végig tudtam, hogy…

Az ajkára tettem az ujjamat. Tudtam, mit tudott.

– Be akarok menni – mondta. – Vissza akarok menni a hálószobába.

Nem húztuk be a függönyt. A pörgő, táncoló csillagok bevilágítottak a szobába, és a sötétben fényeik táncoltak a bőrömön és Diane-én fókuszálatlan képekként, ahogyan az utcai lámpák sütnek be az esőtől csíkos ablaküvegen, némán, örvénylőn. Nem mondtunk semmit, mert csak hebegni tudtunk volna. A szavak hazugok lettek volna. Szótlanul szeretkeztünk, és csak amikor befejeztük, kaptam magam azon, hogy azt gondolom, Csak ez maradjon. Csak ez.

Aludtunk, amikor az ég újból elsötétült, amikor az égi tűzijáték végre elhalványult, és eltűnt. A kínai támadás nemigen jelentett többet gesztusnál. A globális pánik következtében ezrek haltak meg, ám a Földön nem voltak közvetlen áldozatok – feltehetően a Feltételezettek között sem.

Másnap reggel menetrend szerint felkelt a nap.

A házi telefon csörgésére ébredtem. Egyedül voltam az ágyban. Diane egy másik szobában vette fel, és bejött elmondani, hogy Jase volt az, aki azt mondta, az utak tiszták, és útban van visszafelé.

Diane lezuhanyozott, és felöltözött, szappan és keményített vászon szaga lett.

– És ennyi? – kérdeztem. – Jön Simon, és elfurikáztok? A tegnapi éjszaka nem jelentett semmit?

Leült mellém az ágyra.

– A tegnapi éjszaka nem jelentette azt, hogy nem megyek el Simonnal.

– Azt hittem, többet jelentett.

– Többet, mint amennyit el tudnék mondani. De a múltat nem törli ki. Ígéreteket tettem, és van egy hitem, és ezek bizonyos korlátok közé zárják az életemet.

Nem hangzott meggyőzően.

– A hited – mondtam. – Mondd meg bátran, hogy nem hiszel ebben a marhaságban.

Komoran felállt.

– Lehet, hogy nem – mondta. – De talán olyan ember közelében kell lennem, aki hisz.

Összecsomagoltam, és bepakoltam a Hyundaiba, még mielőtt Jase és Simon visszaértek volna. Diane a tornácról nézte, amint lecsuktam a csomagtartót.

– Majd hívlak – mondta.

– Hívj – mondtam neki.

KR. u. 4 x 10^9

AZ EGYIK lázrohamom alatt összetörtem még egy lámpát. Diane-nek ezúttal sikerült eldugnia a portás elől. Lepénzelte a személyzetet, hogy minden második nap az ajtóban cseréljék tisztára a szennyest, és nem hagyta, hogy takarítsanak a szobában, és engem önkívületi állapotban lássanak. Az utóbbi fél évben a kórház tele volt dengue-lázas, kolerás és emberi SZÉST-es betegekkel. Nem szívesen ébredtem volna a járványos betegek osztályán, vesztegzár alatti betegek között.

– Ami igazán nyugtalanít – mondta Diane –, hogy mi történhet, amikor nem vagyok itt.

– Tudok vigyázni magamra.

– A lázroham idején nem.

– Szerencse és időzítés dolga. Menni készülsz valahová?

– Csak a szokásos. A vészhelyzetekre gondolok. Vagy ha valamiért nem tudok ide visszajönni.

– Miféle vészhelyzetről beszélsz?

Vállat vont.

– Feltételezettről – mondta, de a hangja alapján mindenről lehetett szó, csak arról nem.

Mégsem erőltettem a témát. A helyzeten csupán azzal segíthettem, ha együttműködtem.

A kúra második hetének elejénél tartottam, közeledett a krízis. A marsbeli szer kritikus szintet ért el a véremben és a szöveteimben. Amikor csökkent a láz, akkor is zavarodott voltam, tétova. A tisztán fizikai mellékhatások sem sok örömöt okoztak. Fájó ízületek. Sárgaság. Kiütések, ha a „kiütésen” az ember azt érti, hogy a bőre rétegről rétegre lehámlik, és az egész teste úgyszólván egyetlen nyílt seb. Némelyik éjjel négy-öt órát tudtam aludni – öt volt a rekordom, azt hiszem –, és reggelente nyálkás váladékban ébredtem, amelyet Diane távolított el a vértől pettyezett ágyról, amíg én fájó ízületeimmel átmásztam az ágy mellett álló székre.

Még a legvilágosabb pillanataimban sem bíztam. Mert amit éreztem, az gyakran tiszta és világos hallucináció volt, a világ túlságosan is ragyogónak és határozottnak hatott, szavak és emlékek úgy kapcsolódtak egymáshoz, ahogyan a megvadult gép fogaskerekei.

Nekem rossz volt. Diane-nek talán még rosszabb, mert neki kellett tartania a kacsát, amikor bevizeltem volna. Lényegében viszonozta a szívességet. Én voltam vele, amikor ő maga esett át a kínlódásnak ezen a szakaszán. De az évekkel korábban történt.

*

Éjszakánként Diane többnyire mellettem aludt, bár nem tudom, hogyan bírta. Gondosan távolságot tartott közöttünk – néha a lepedő érintése elegendő volt ahhoz, hogy sírjak a fájdalomtól –, de jelenlétének szinte tudatalatti érzékelése is megnyugtató volt számomra.

A nagyon komisz éjszakákon, amikor elképzelhető volt, hogy hadonászni fogok, és esetleg megütöm, a virág mintás kanapén kucorgott az erkélyajtó mellett.

A Padangban tett kirándulásairól nemigen beszélt. Nagyjából tudtam, mivel foglalkozik a városban: hajópénztárosokkal és árufuvarozókkal ismerkedik, lehetőséget keres, hogy átjussunk az Átjárón. Veszélyes munka. Ha akadt valami, amitől még a szer hatásainál is rosszabbul éreztem magam, hát az volt, hogy láttam Diane-t kimenni az ajtón át a potenciálisan erőszakos ázsiai félvilágba, ahol nem volt több védelme egy zsebben elférő gázsprénél és a maga nem csekély bátorságánál.

De még ez az elviselhetetlen kockázat is jobb volt, mintha hagytuk volna magunkat elcsípni.

Több okból is kivívtuk a Chaykin adminisztráció és jakartai szövetségeseik érdeklődését. A szer miatt, természetesen, de ami még fontosabb volt, a marsbeli archívumok nálunk lévő több digitális példánya miatt. És boldogan kifaggattak volna minket Jason utolsó óráiról: a monológról, amelynek tanúja voltam, amelyet rögzítettem, mindarról, amit elmondott nekem a Feltételezettek és a Pörgés természetéről, a tudásról, amelynek egyedül Jason volt a birtokában.

Aludtam, felébredtem, és Diane nem volt ott.

Egy órán át bámultam az erkély függönyének mozgását, lestem, ahogyan a fény felfelé araszolt az Átjáró látható lábán, és a Seychelles-szigetekről ábrándoztam.

Jártak már a Seychelles-szigeteken? Én sem. A fejemben egy régi televíziós dokumentum film képei peregtek. A Seychelles-szigetek trópusi vidék, teknősök és a coco de mer és tucatnyi ritka madárfajta otthona. Földtanilag annak az ősi földrésznek a maradványai, amely egykor, jóval a modern ember evolúciója előtt összekötötte Ázsiát Dél-Amerikával.

Az álmok, mondta egyszer Diane, elállatiasodott metaforák. Azért álmodtam a Seychelles-szigetekről (képzeletemben ezt Diane mondta nekem), mert alámerültnek, ősöregnek, szinte kihalt fajnak éreztem magam.

Mint egy vízbe fúló földrész, alámerülve önnön átalakulásom kilátásaiban.

Megint aludtam. Felébredtem, és Diane még mindig sehol.

Sötétben ébredtem, még mindig egyedül, és tudtam, hogy immár túlságosan sok idő telt el. Rossz jel. Korábban sötétedésre Diane mindig megjött.

Álmomban csapkodtam. A lepedő a padlón hevert, alig látszott az utcai csekélyke fényben, amelyet a gipszmennyezet vert vissza. Fáztam, de túlságosan fájt mindenem ahhoz, hogy lehajoljak érte.

Odakinn csodálatosan tiszta volt az ég. Ha összeszorítottam a fogamat, és kissé balra hajtottam a fejemet, az erkélyajtón át láttam néhány fénylő csillagot. Azzal szórakoztam, hogy elképzeltem: abszolút értelemben azoknak a csillagoknak némelyike fiatalabb nálam.

Próbáltam nem gondolni Diane-re meg arra, hogy hol lehet, és mi történhetett vele.

És idővel ismét elaludtam, úgy, hogy a csillagfény átizzott a szemhéjamon, foszforeszkáló kísértetek lebegtek a vöröslő sötétben.

Reggel.

Legalábbis azt hittem, reggel van. Most nappali fényt láttam túl az ablakon. Valaki, valószínűleg a szobalány, kétszer bekopogott, mondott valami barátságtalant maláj nyelven, aztán elment.

Most már komolyan aggódtam, bár a kúrának ebben a szakaszában az aggódásból csak valami zavaros nyűgösség maradt. Mi szállta meg Diane-t, hogy ilyen tűrhetetlenül sokáig kimarad, miért nincs itt, hogy fogja a kezem, és vizes szivaccsal törölgesse a homlokomat? Az az elképzelés, hogy baj érhette, szóba sem jöhetett, nem volt bizonyítható, a bíróság elé tárni nem lehetett.

Az ágy melletti műanyag palack azonban mégis üresen állt legalább tegnap óta, ha nem régebben, az ajkam már berepedezett a szárazságtól, és nem emlékeztem, utoljára mikor vánszorogtam ki a vécére. Ha nem akartam, hogy a vesém teljesen leálljon, a fürdőszobai csapból kellett vízhez jutnom.

De felülni is nehezemre esett jajgatás nélkül. A lábam leengedése a matrac mellé szinte elviselhetetlen volt, mintha a csontvázam helyére törött üveget és rozsdás borotvákat tettek volna.

És bár próbáltam elterelni a figyelmemet azzal, hogy másra gondoltam (a Seychelles-szigetekre, az égre), még ezt a gyenge fájdalomcsillapítót is eltorzította a láz lencséje. Azt képzeltem, Jason hangját hallom a hátam mögül, Jason kér tőlem valamit – rongyot, szarvasbőrt; piszkos a keze. A fürdőszobából a mosdókesztyűvel jöttem ki a pohár víz helyett, és már félúton voltam vissza, az ágyig, amikor rájöttem a tévedésre. Ostoba. Kezdd elölről. Most vidd magaddal azt az üres vizes palackot. Töltsd tele. Csordultig. Kövesd az ivótököt.

A kerti kamrában adtam oda neki a szarvasbőrt a Nagy Ház mögött, ahol a kertészek szerszámait tartották.

Úgy tizenkét éves lehetett. Nyár elején, pár évvel a Pörgés előtt.

Kortyold a vizet, és ízleld meg az időt. Újra jönnek az emlékek.

Meglepődtem, amikor Jason javasolta, hogy javítsuk meg a kertész kaszálógépét. A Nagy Ház kertésze egy De Meyer nevű, zsémbes belga fickó volt, aki egyik Gauloise-ról a másikra gyújtott, és csak a vállát vonogatta barátságtalanul, amikor megszólítottuk. Szidta a kaszálógépet, mert füstölt, és folyton leállt. Miért tegyünk neki szívességet? Ám Jase-t az intellektuális kihívás izgatta. Elmondta, hogy éjfélig ébren volt, és a benzinmotorok működését tanulmányozta az interneten. Felébredt az érdeklődése. Azt mondta, látni akar egyet in vivő. Az a tény, hogy nem tudtam, az in vivő mit jelent, duplán érdekessé tette a kísérletet. Azt mondtam, örömmel segítek.

Valójában nemigen tettem többet annál, hogy néztem, amint Jase a kaszálógépet elhelyezi a Washington Post előző napi számának legalább tucatnyi lapján, és hozzálát a vizsgálatához. Ez a pázsit végében álló, dohos, de nem szem előtt lévő szerszámos kamrában történt, ahol bűzlött a levegő az olajtól meg a benzintől, a műtrágyától és a gyomirtótól. Több zsáknyi fűmag és talajtakaró fakéreg hevert kiszóródva a nyers fenyőfa polcokon a kerti szerszámok vacak pengéi és hasadt nyelei között. Nem lett volna szabad a szerszámkamrában játszanunk. Általában zárva is volt. Jason az alagsor ajtaja melletti fogasról vette el a kulcsát.

Odakinn forró péntek délután volt, és én szívesen voltam benn Jase-zel, és néztem, ahogy dolgozik; egyszerre volt tanulságos és furán megnyugtató. Először úgy vette szemügyre a gépet, hogy felágaskodott mellette állva. Türelmesen futott végig ujjaival a motorházon, megkereste a csavarfejeket, és amikor már elégedett volt, kicsavarta és félretette a csavarokat, rendesen, és melléjük a hozzájuk tartozó borítórészeket.

Így jutott egyre mélyebbre a szerkezetben. Jason valamiképpen kitanulta vagy megérezte, hogyan kell használni a csavarfúrót meg a nyomatékjelző csavarkulcsot. Mozdulatai néha határozatlanok voltak, de sohasem bizonytalanok. Úgy dolgozott, mint egy művész vagy sportoló – aprólékosan, ismeretek birtokában, tisztában léve önnön korlátjaival. Szétszedett mindent, amit elért, és az alkatrészeket úgy rakta ki a Post gépzsíros lapjaira, mint valami anatómiai illusztrációt, amikor nyílt a kamra ajtaja, és mindketten összerezzentünk.

E.D. Lawton korán ért haza.

– A francba – suttogtam, mire az idősebb Lawton csúnyán nézett rám. Kifogástalan szabású szürke öltönyben állt az ajtóban, nézte a romokat, mi pedig Jasonnel lesütöttük a szemünket, olyan ösztönös bűntudattal, mintha a Penthouse egyik példányával kaptak volna rajta minket.

– Javítod vagy tönkreteszed? – kérdezte E.D. Lawton a megvetésnek és a lekezelésnek azzal a sajátos keverékével, amelyet oly régen gyakorolt, hogy szinte nem is tudott már másként beszélni.

– Javítom, apa – mondta jámboran Jason.

– Értem. A tiéd ez a kaszálógép?

– Nem, természetesen nem, de azt gondoltam, Mr. De Meyer talán szívesen venné, ha…

– De nem is Mr. De Meyer kaszálógépe, igaz? Ezek a szerszámok nincsenek Mr. De Meyer tulajdonában? Segélyből élne, ha nem venném fel dolgozni nyaranta. Ez a kaszálógép véletlenül az enyém. – E.D. hagyta fájdalmasan hosszúra nyúlni a csendet. Aztán megkérdezte. – Rájöttél már, mi a baj?

– Még nem.

– Még nem? Akkor jó lesz igyekezned.

Jason szinte természetellenesen megkönnyebbült.

– Igenis, apa – mondta. – Arra gondoltam, hogy vacsora után…

– Nem. Nem vacsora után. Szétszedted, most csináld meg, és szereld össze. Aztán ehetsz. – E.D. terhes figyelme ezután rám irányult. – Eredj haza, Tyler. Nem akarlak még egyszer itt látni egyikőtöket sem. Több eszetek lehetne.

Pislogva siettem ki a késő délutáni napsütésbe.

Soha többé nem kapott rajta a kamrában, de csak azért, mert ügyesen elkerültem őt. Még aznap este visszamentem – tíz után, amikor a hálószobám ablakából kinézve fényt láttam kiszűrődni a kamra ajtaja alatti résen. Kivettem a frizsiderből egy megmaradt csirkecombot, alufóliába csomagoltam, és a sötétség leple alatt odaosontam. Suttogva beszóltam Jase-nek, aki annyi időre leoltotta a villanyt, hogy észrevétlenül besurranjak.

Jasont zsír és olaj maori tetoválások borították, és a motor még csak félig volt összeszerelve. Miután befalta a fél combot, megkérdeztem, mi tart ilyen sokáig.

– Tizenöt perc alatt össze tudtam szerelni – mondta. – De nem működött. A legnehezebb rájönni, hogy tulajdonképpen mi baja. Ráadásul még rontok is rajta. Ha megpróbálom kitisztítani az üzemanyag-vezetéket, levegő megy bele. Vagy elreped a gumi. Semmi sincs rajta jó állapotban. A porlasztó borítóján hajszálrepedések vannak, de nem tudom, hogyan javítsam meg. Nincsenek tartalék alkatrészek. Sem megfelelő szerszámok. Azt sem tudom, valójában milyen szerszámok volnának megfelelők. – Az arca szinte ökölbe szorult, azt hittem, elsírja magát.

– Akkor add fel! – mondtam. – Mondd meg E.D.-nek, hogy sajnálod, és vonja le a zsebpénzedből vagy mit tudom én!

Úgy nézett rám, mintha valami nemes, de nevetségesen naiv dolgot mondtam volna.

– Nem, Tyler. Kösz, de nem teszem.

– Miért?

De nem válaszolt. Csak letette a csirkecombot, és visszatért szeszélye szétszórt darabjaihoz.

Már menni akartam, amikor újabb, nagyon halk kopogás hallatszott. Jason intett, hogy oltsam el a lámpát. Résnyire nyitotta az ajtót, és beengedte a testvérét.

Diane nyilvánvalóan rettenetesen félt attól, hogy az apja ott találja. Csak suttogni mert. De ahogyan én, ő is hozott Jasonnek valamit. Nem csirkecombot. Drótnélküli, tenyérnyi internet-böngészőt.

Jason arca felderült, amikor meglátta a szerkentyűt.

– Diane! – mondta.

Diane leintette, és idegesen rám mosolygott.

– Csak egy kis kütyü – suttogta, mindkettőnknek biccentett, aztán kisurrant.

– Ő is nagyon jól tudja – mondta Diane távozása után Jason. – A ketyere triviális. A hálózat az, ami hasznos. Nem az eszköz, hanem a hálózat.

Egy órán belül már egy olyan nyugati-parti műszerésszel konzultált, akik kismotorokat módosítottak távirányítású robotversenyekre. Éjfélre ideiglenesen megjavította a gép tucatnyi hibáját. Hazamentem, és a hálószobám ablakából figyeltem, amikor Jase odahívta az apját. E.D. pizsamában és nyitott flanelingben kóválygott ki a Nagy Házból, és karba font kézzel állt, amint Jason beindította a kaszálógépet, amelynek zaja egyáltalán nem illett a hajnali sötétséghez. E.D. pár percig hallgatta, aztán vállat vont, és intett Jasonnek, hogy visszamehet a házba.

Jase az ajtóból látta a szobám ablakában a fényt, és titkon búcsút intett.

A javítások természetesen ideiglenesek voltak. A Gauloise-szívó kertész megjelent a következő szerdán, és körülbelül a pázsit felét nyírta le, amikor a masina örökre elhallgatott. A fasor árnyékából füleltünk, és legalább tucatnyi hasznos flamand káromkodást tanultunk meg. Jasonnek, akinek szinte teljesen vizuális memóriája volt, különösen az tetszett, hogy Godverdomme mijn kloten miljardedju! – szó szerint: „Isten verje meg a golyóimat milliószor, Jézus!”, legalábbis annak alapján, amit Jason a Rice könyvtárában fellelt holland-angol szótár alapján kisütött. A következő hónapokban mindig ezt használta, ha elszakadt a cipőfűzője, vagy bedöglött a számítógépe.

E.D. kénytelen volt beszerezni egy új masinát. A boltban azt mondták, a régi megjavítása túlságosan sokba kerülne; csoda volt az is, hogy addig működött. Ezt anyámtól hallottam, ő meg Carol Lawtontól. És tudomásom szerint E.D. soha többé nem beszélt a dologról Jasonnel.

Jase meg én azért még néhányszor nevettünk az eseten hónapokkal később, amikor a dolognak már egyáltalán nem volt éle.

Miközben visszavánszorogtam az ágyba, Diane-re gondoltam, aki olyan ajándékot adott a bátyjának, amely nemcsak vigasztaló volt, mint az én ajándékom, de valóban hasznos is. Szóval most hol lehet? Miféle ajándékot hozhatna nekem, amely enyhítene a terhemen? Beérném a puszta jelenlétével.

A nappali fény úgy árasztotta el a szobát, mint a víz, mint valami fénylő folyó, abban lebegtem, és belefúltam az üres percekbe.

Nem minden delírium fénylő vagy eszelős. Néha lassú, hüllőszerű, hidegvérű. Figyeltem, amint az árnyak megannyi gyíkként futottak fel a szállodai szoba falán. Egy szempillantás, és elmúlt egy óra. Még egy szempillantás, és éjszaka volt, nem világította meg a nap az Átjárót, amikor félrehajtottam a fejemet, hogy megnézzem, az ég fekete volt, trópusi viharfelhők, a villámokat nem tudtam megkülönböztetni a láz okozta szemkáprázástól, de a mennydörgést nem lehetett összetéveszteni mással, és kintről egyszeriben nedves, ásványszerű szag áradt be, és kopogott az eső az erkély betonján.

Aztán egy újabb hang: kártya az ajtózárban, zsanérok nyikordulása.

– Diane – mondtam. (Vagy suttogtam, vagy hörögtem.) Besietett a szobába. Utcai ruhát viselt, bőrszegélyes blúzkabátot és széles karimájú, esőtől csöpögő kalapot. Megállt az ágy mellett.

– Sajnálom – mondta.

– Nem kell mentegetőznöd. Csak…

– Úgy értem, sajnálom, Tyler, de fel kell öltöznöd. El kell mennünk. Most rögtön. Azonnal. Vár a taxi.

Némi időbe telt, amíg ezt az információt megemésztettem. Közben Diane kezdte bedobálni a holmit a kemény falú bőröndbe: ruhákat, hamis és valódi iratokat, memóriakártyákat, apró üvegcsék és injekciós tűk párnázott dobozba rejtett sorát.

– Nem tudok felállni – próbáltam mondani, de a szavak nem bírtak kijönni.

Így aztán egy perc múlva Diane öltöztetni kezdett, és sikerült megőriznem némi méltóságot azáltal, hogy kérés nélkül felemeltem a lábam, és jajgatás helyett összeszorítottam a fogamat. Aztán felültem, ő pedig itatott velem még egy kis vizet az ágy melletti palackból. Kivezetett a fürdőszobába, ahol ürítettem némi sűrű, kanárisárga vizeletet.

– A szentségit – mondta –, teljesen kiszáradtál. – Itatott velem még egy korty vizet, és belém szúrt egy fájdalomcsillapító injekciót, amely méregként égette a karomat. – Tyler, sajnálom! – De annyira nem sajnált, hogy rám ne erőltetett volna egy esőköpenyt meg egy súlyos kalapot.

Annyira éber voltam, hogy kiérezzem a hangjából az aggodalmat.

– Mi elől menekülünk?

– Legyen elég annyi, hogy összeakadtam néhány kellemetlen alakkal.

– Hová megyünk?

– A szárazföld belsejébe. Siess.

Így hát végigsiettünk a szálloda félhomályos folyosóján, le egy emeletnyit a földszintre, Diane a baljával a bőröndöt húzta, a jobbjával engem támogatott. Hosszú volt az út. Kivált a lépcső.

– Ne nyögdécselj – szólt rám többször is Diane. Hát nem nyögtem. Legalábbis azt hiszem.

Aztán ki az éjszakába. A saras járdáról visszapattanó esőcseppek sisteregtek a húszéves taxi motorházának felforrósodott tetején. A sofőr gyanakodva nézett rám a kocsi biztonságából.

– Nem beteg – mondta neki Diane, és kezével mutatta, hogy piás vagyok, és a sofőr sötéten nézett rám, de elfogadta a kezébe nyomott bankókat.

Az autóban aztán hatni kezdett a fájdalomcsillapító. Padang éjszakai utcáinak barlangszerű szaga volt, a vizes aszfalt és a rothadó hal bűze. Olajfoltok szivárványlottak a kocsi kerekei alatt. Elhagytuk a neonvilágításos turistanegyedet, és a boltok és lakóházak dzsungelébe jutottunk, amely az utóbbi harminc évben nőtt ki a város körül, ahol az összetákolt külvárosok lassan átadták a helyüket az újonnan jött felvirágzásnak, és a bádogtetős házak között immár buldózerek várakoztak. A szétszórt mezőgazdasági földekből gombaként nőttek ki a felhőkarcolók. Aztán áthajtottunk a szürke falú, szögesdrótos gyárnegyeden, és azt hiszem, ismét aludtam.

Nem a Seychelles-szigetekről álmodtam, hanem Jasonről. Jasonről meg a hálózatok iránti rajongásáról („nem az eszköz, hanem a hálózat”), a hálózatokról, amelyeket ő alkotott és népesített be és a helyekről, ahová azok a hálózatok vitték őt.

NYUGTALAN ÉJSZAKÁK

SEATTLE, szeptember, öt évvel az elvetélt kínai rakétatámadás után: esős pénteki csúcsforgalomban vezettem hazáig, és amint beléptem lakásom ajtaján, bekapcsoltam az audio kijelzőjét, és megkerestem azoknak a számoknak a listáját, amelyeket együtt „Terápia” címen tároltam.

Hosszú napom volt a Harborview intenzív osztályán. Két pisztolylövést és egy öngyilkossági kísérletet láttam el. A szemhéjam mögött már a kocsik kerekéből is vért láttam szivárogni. Esőtől nyirkos ruházatomat farmerra és pólóra cseréltem, töltöttem egy italt, és álltam az ablaknál, néztem a sötétbe merülő várost. Valahol odakinn volt Puget Sound fénytelen lyuka, amelyet gomolygó felhők homályosítottak el. A forgalom szinte beállt az 1-5-ösön, egybefüggő, vörös folyót formáltak a kocsik lámpái.

Az életem, lényegében, amilyenné tettem. És az egyensúly egyetlen szón múlt.

Hamarosan Astrud Gilberto énekelt vágyakozva és kissé hamiskásan gitárakkordokról és Corcovadóról, de én még mindig ideges voltam ahhoz, hogy átgondoljam, amit Jason mondott telefonon az előző este. Túlságosan ideges ahhoz is, hogy úgy hallgassam a zenét, ahogyan megérdemelte volna. „Corcovado”, „Desafmado”, egy kis Gerry Mulligan, némi Charlie Byrd. Terápia. De mindez beleolvadt az eső kopogásába. A mikroban vacsorát melegítettem, és megettem, anélkül, hogy ízt éreztem volna; aztán lemondtam a karmikus lelki egyensúly visszanyerésének minden reményéről, és bekopogtam Giselle ajtaján, hogy otthon van-e.

Giselle Palmer háromajtónyira bérelt lakást az enyémmel azonos folyosón. Rongyos farmerban és ócska flanelingben nyitott ajtót, ami otthon töltött estét jelentett nála. Megkérdeztem, van-e valami dolga, volna-e kedve velem lenni.

– Nem tudom, Tyler. Eléggé búbánatosan nézel ki.

– Inkább döntésképtelenül. Azon gondolkodom, hogy elutazom innen.

– Tényleg? Valami üzleti út?

– Örökre.

– Ó? – Az arcáról lehervadt a mosoly. – Ezt mikor határoztad el.

– Nem határoztam el. Éppen ez az.

Szélesebbre tárta az ajtót, intett, hogy menjek be.

– Komolyan? Hová mész?

– Hosszú história.

– Vagyis innál egyet, mielőtt beszélsz róla.

– Valami ilyesmi – mondtam.

Giselle egy lakógyűlésen mutatkozott be nekem az épület alagsorában az előző évben. Huszonnégy éves volt, és a vállamig ért. Nappal egy étteremláncnál dolgozott Rentonban, de amikor kezdtünk összejárni vasárnap délutánonként kávézni, közölte velem, hogy „kurva, prostituált, félmunkaidőben”.

Úgy értette, hogy tagja olyan barátnők laza csoportjának, akik olyan idősebb (tisztességes, általában nős) férfiak címeit cserélgetik egymás között, akik hajlandók szépen megfizetni a szexet, de az utcai lányoktól tartanak. Amikor ezt elmesélte, Giselle kihúzta magát, és dacosan nézett rám, ha netán megdöbbennék, vagy megbotránkoznék. Nem tettem. Elvégre a Pörgés éveit éltük. A Giselle korabeli emberek maguk alkották meg életük szabályait – jól vagy rosszul –, a hozzám hasonlók pedig óvakodtak ítélkezni felettük.

Továbbra is együtt kávéztunk, néha együtt is vacsoráztunk, én pedig többször utaltam be Giselle-t vérvizsgálatra. Giselle a legutóbbi vérképe alapján nem volt HIV-fertőzött, és az egyetlen fertőző betegség, amely ellen antitestek voltak a vérében, az a nyugat-nílusi vírus volt. Másként fogalmazva, Giselle óvatos és szerencsés volt.

Csakhogy a szexiparral az a helyzet, magyarázta el nekem Giselle, hogy még fél-amatőr szinten is meghatározza az ember életét. Olyan ember válik belőle, mondta, aki óvszert és Viagrát hurcol a ridiküljében. Akkor miért csinálta, amikor vállalhatott volna, mondjuk, éjszakai munkát az egyik áruházláncnál is? Ennek a kérdésnek nem örült, és védekező választ adott rá.

– Talán hóbort. Vagy hobbi, tudod, mint a vasútmodellek építése.

De tudtam, hogy erőszakos mostohaapja elől szökött meg Saskatoonból egészen fiatalon, és az ezután következő pályaívet nem volt nehéz elképzelni. És természetesen ott volt neki kockázatos viselkedésére az a sziklaszilárd mentség, amelyben az egész korosztályunk osztozott: szinte teljesen biztos, hogy hamarosan úgyis mind elpusztulunk. A halandóság, mondta egyszer nemzedékem egyik írója, erősebb ütőkártya a morálnál.

– Mennyire kell leinnod magad? – kérdezte Giselle. – Pityókásra vagy tökrészegre? Egyébként nemigen van választásunk. Eléggé kevés ma itthon a pia.

Kevert nekem valamit, ami főként vodkából állt, az íze meg akár a benziné. Ledobtam egy székről az aznapi újságot, és leültem. Giselle lakása tisztességesen be volt rendezve, de a háztartásra nagyjából annyi gondot fordított, mint egy elsőéves egyetemista a kollégiumi hálóban. A lap a vezércikknél volt nyitva. A karikatúra a Pörgésről szólt: a Feltételezetteket fekete pókokként ábrázolták, amelyek szőrös lábaik közt tartják a Földet. Aláírás: MOST EGYÜK MEG ŐKET, VAGY VÁRJUK MEG A VÁLASZTÁSOKAT?

– Egyáltalán nem értem – mondta Giselle, amint végigheveredett a pamlagon, és lábával az újságra mutatott.

– A karikatúrát?

– Az egészet. A Pörgést. „Nincs visszaút.” Amikor olvasom az újságokat, olyan, mint… micsoda? Van valami az ég túlsó oldalán, és nem barátságos. Valójában csak ennyit tudok.

Az emberiség nagyobb része aláírhatta volna ezt a kijelentést. De valami okból – talán az eső okozta, talán az aznap a jelenlétemben kiontott vér – feldühített, amit mondott.

– Nem olyan nehéz megérteni.

– Nem? Akkor miért történik?

– Nem a miért? Senki sem tudja, miért. Ami pedig azt illeti, hogy mi…

– Nem, tudom, nincs szükségem kiselőadásra. Valamiféle kozmikus burokban vagyunk, és a mindenség veszettül pörög körülöttünk.

Ettől megint bepöccentem.

– Tudod a saját címedet, igaz?

Belekortyolt az italába.

– Naná.

– Mert szereted tudni, hol vagy. Néhány mérföldnyire az óceántól, százmérföldnyire a határtól, pár ezer mérföldnyire New York Citytől, igaz?

– Igaz. És?

– Most mondom. Az emberek könnyen különbséget tudnak tenni Spokane és Párizs között. De amikor az égről van szó, csak egy nagy, amorf, titokzatos pacát látnak. Hogy lehet ez?

– Nem tudom. Mert amit tudok a csillagászatból, azt csak a Star Trek ismétléseiből szedtem össze? Úgy értem, valójában mennyit kellene tudnom holdakról meg csillagokról? Olyan dolgokról, amelyeket pici gyerek korom óta nem láttam. Még a tudósok is beismerik, hogy a legtöbbször ők sem tudják, mit beszélnek.

– És ez szerinted jól van így?

– Mit számít, hogy szerintem jól van-e így? Nézd, talán be kéne kapcsolnom a tévét. Megnézhetnénk egy filmet, és elmondhatnád, miért gondolkozol az elutazáson.

A csillagok olyanok, mint az emberek, mondtam neki: születnek és meghalnak, előre látható időszakokon belül. A Nap gyorsan öregedett, és ahogy öregedett, egyre gyorsabban égette el az üzemanyagát. A fényessége minden egymilliárd évben tíz százalékkal nőtt. A Naprendszer már úgy megváltozott, hogy a védtelen Föld lakhatatlan lenne akkor is, ha a Pörgés ma megállna. Nincs visszaút. Erről írnak az újságok. Ez nem lenne hír, csakhogy Clayton elnök hivatalossá tette, az egyik beszédében elismerte, hogy a legújabb tudományos vélemény szerint nincs visszaút a status quo antéhoz.

Giselle hosszan és elkeseredetten nézett rám.

– Ez az egész baromság…

– Nem baromság.

– Talán nem, de jót akkor sem tesz nekem.

– Csak próbálom megmagyarázni…

– Vazze, Tyler. Kértem én magyarázatot? Fogd a rémálmaidat, és menj haza. Vagy csillapodj le, és mondd el, miért akarod itt hagyni Seattle-t. Azokról a barátaidról van szó, igaz?

Már meséltem neki Jasonről és Diane-ről.

– Főként Jasonről.

– Az úgynevezett zseniről.

– Nem csak úgynevezett. Floridában van…

– A műholdasoknál csinál valamit, azt mesélted.

– Kertté varázsolja a Marsot.

– Az benne volt az újságokban is. Valóban lehetséges?

– Nem tudom. Jason annak tartja.

– De nem tart túlságosan sokáig?

– Az óra gyorsabban jár – mondtam –, bizonyos magasságon túl.

– Aha. Szóval mire kellesz neki?

No igen, mire? Jó kérdés. Kiváló kérdés.

– Fel akarnak venni egy orvost a Napközeli intézeten belüli klinikájára.

– Azt hittem, közönséges belgyógyász vagy.

– Úgy is van.

– Akkor mi képesít arra, hogy űrhajósok orvosa légy?

– Semmi. De Jason…

– Szívességet tesz a régi haverjának? Akkor értem. Isten óvja a gazdagokat, mi? Maradjunk a csókosaink között.

Vállat vontam. Hadd higgye. Ezt nem kell elárulnom Giselle-nek, és Jason nem részletezte, hogy…

De amikor beszéltünk, az volt az érzésem, hogy Jason nemcsak az intézet orvosának akar megnyerni, hanem a személyi orvosának is. Mert problémája van. Olyan problémája, amelyet nem kíván megosztani a Napközeli személyzetével. Olyan problémája, amelyről nem akar telefonon beszélni.

Giselle vodkája elfogyott, de addig turkált a ridiküljében, amíg előhalászott egy füves cigit, amelyet egy tamponos dobozban rejtegetett.

– Jól fizetnek, gondolom. – Műanyag öngyújtóval gyújtott rá a füves cigire, és mélyen leszívta a füstöt.

– Nem mentünk bele a részletekbe.

Kifújta a füstöt.

– Micsoda idióta! Talán ezért vagy képes állandóan a Pörgésről elmélkedni. Tyler Dupree, majdnem autista, határeset. Az vagy, tudod. Megvan az összes tünet. Fogadni mernék, hogy ugyanez a helyzet ennél a Jason Lawtonnál. Esküdni mernék, hogy feláll neki, valahányszor kimondja a „milliárd” szót.

– Csak ne gúnyold. Könnyen lehet, hogy ő segít megmenteni az emberi fajt. – Ha nem is bizonyos egyedi példányait.

– Idióta törekvés, hülyébbet nem is hallottam. És a testvére, akivel lefeküdtél…

– Egyszer.

– Egyszer. Az meg hívő, mi?

– Hívő. – Az volt, és tudomásom szerint az is maradt. Az óta az éjszaka óta nem hallottam Diane-ről. Nem egészen azért, mert nem próbálkoztam. Több e-mailemre nem jött válasz. Jase sem sokat tudott a testvéréről, de Carol szerint Diane valahol Utahban vagy Arizonában élt Simonnal – olyan nyugati államban, ahol sosem jártam, amelyet el sem tudtam képzelni –, ahová az Új Királyság mozgalom bomlása vetette őket.

– Azt sem nehéz megérteni. – Giselle átnyújtotta a füves cigit. Jómagam nemigen szoktam hozzá a fűhöz. De az bántott, hogy Giselle lehülyézett. Leszívtam a füstöt, és az eredmény pontosan az volt, mint anno Stony Brookban: teljes beszédzavar.

– Szörnyű lehetett neki. Jött a Pörgés, és ő semmit sem akart, csak megfeledkezni róla, de te meg a családod egy pillanatra sem engedtétek. A helyében én is hívő volnék. Énekelnék a kibaszott kórusban.

Nagy nehezen, dadogva nyögtem ki:

– Tényleg olyan nehéz a világot szemlélni?

Giselle visszavette tőlem a cigit.

– Ahol én állok – mondta –, onnan igen. Többnyire.

Szórakozottan fordította el a fejét. Mennydörgés reszkettette meg az ablakot, mintha irigyelné a benti meleget. Az idő kezdett igazán pocsékra fordulni.

– Fogadok, hogy komisz telünk lesz – mondta Giselle. – Gonosz. Bárcsak lenne itt egy kandallóm. A zene segítene. De ahhoz is fáradt vagyok, hogy felkeljek.

Odaballagtam az audio-berendezéséhez, és elindítottam egy letöltött Stan Getz albumot, és a szaxofon úgy átmelegítette a szobát, ahogyan kandalló sosem lett volna képes. Giselle rábólintott: nem mintha ezt választotta volna, de aha, jó…

– Szóval felhívott, és felajánlotta azt az állást.

– Úgy van.

– Te meg azt mondtad, vállalod.

– Azt mondtam, gondolkodom rajta.

– És azt teszed? Gondolkodsz rajta?

Mintha célzott volna valamire, de nem tudtam rájönni, mire.

– Azt hiszem.

– Én meg nem azt hiszem. Azt hiszem, már tudod, mit fogsz tenni. Tudod, mit hiszek? Azt, hogy azért vagy itt, hogy elbúcsúzz.

Azt feleltem, lehetséges.

– Akkor legalább ülj ide mellém.

Letargikusan odaültem. Giselle elnyújtózott, és a lábát az ölembe tette. Férfi zoknit viselt, kissé nevetséges, kibolyho-sodott, skót kockás zoknit. A farmerja felcsúszott a bokáján.

– Ahhoz képest, hogy rezzenéstelenül képes vagy ránézni a lőtt sebre – mondta –, a tükörbe nézést egészen ügyesen kerülöd.

– Ezt hogy érted.

– Úgy, hogy nyilvánvalóan nem végeztél Jasonnel és Diane-nel. Elsősorban a lánnyal.

De hát az nem lehetett, hogy Diane még mindig számítson nekem.

Talán ezt akartam bizonyítani. Talán ezért végeztük azzal, hogy betámolyogtunk Giselle rendetlen hálószobájába, elszívtunk még egy füves cigit, lehuppantunk a Barbie-rózsa-szín ágyra, és az esőtől vak ablakok alatt szeretkeztünk, addig ölelve egymást, amíg el nem aludtunk.

De nem Giselle arca úszott elém az ezt követő álmaimban, és néhány órával később úgy ébredtem: Istenem, igaza van, megyek Floridába.

Végül hetekbe telt, amíg sikerült elintézni, mind Jasonék-nél, mind a kórházban. Abban az időszakban újra találkoztam Giselle-lel, de csak rövid időre. Használt autót akart venni, és én eladtam neki az enyémet; nem mertem vállalni a kockázatot, hogy átszeljem vele az országot. (A közbülső államok útjain a rablások mennyisége kétjegyű számmal volt már csak leírható.) de az intimitást nem említettük, amely az esős idővel jött és múlt el, a kissé kapatos kedvesség aktusát valaki, főként az ő részéről.

Giselle-en kívül Seattle-ben nemigen volt kitől elbúcsúznom, a lakásomban pedig alig akadt megtartandó, kivéve néhány kiválóan szállítható digitális fájlt és pár száz régi hanglemezt. Elutazásom napján Giselle segített berámolni a holmimat a taxiba.

– SeaTac – mondtam a sofőrnek, és Giselle búcsút intett – nem különösebben szomorúan, de legalább reménytelenül vágyakozva –, amikor a kocsi belevegyült a forgalomba.

Giselle jó ember volt, és veszélyes életet élt. Soha többé nem láttam, de remélem, túlélte a későbbi káoszt.

Orlandóba egy rozoga, vén Airbuson utaztam. A kabinban a kárpitok kopottak voltak, a videoernyőket ideje lett volna kicserélni. Jómagam közepén ültem az ablaknál helyet foglaló orosz üzletember és a folyosó mellett ülő középkorú nő között. Az orosz makacsul ellenállt, ám az asszony beszélgetni akart: hivatásos orvosi gyorsíró volt, Tampába utazott kéthetes látogatásra a lányához meg a vejéhez. Elárulta, hogy Sarah-nak hívják, és orvos-szakmai kérdésekről beszélgettünk, amíg gépünk felkapaszkodott az utazómagasságig.

Hatalmas mennyiségű szövetségi pénzt pumpáltak a repülőgép és űriparba a kínai „tűzijáték” óta eltelt öt évben. Ebből azonban igen kevés jutott a kereskedelmi repülésre, ezért repültek még ezek a „felújított” Airbusok. A pénz e helyett az olyasfajta projektekhez vándorolt, amilyeneket E.D. Lawton irányított washingtoni irodájából és Jason tervezett a Napközelinél Floridában: a Pörgés kutatásához és az utóbbi időben a Marssal kapcsolatos erőfeszítésekhez. A Clayton adminisztráció a kiadásokat könnyedén elfogadtatta az engedelmes kongresszussal, amely örült, hogy azt a látszatot keltheti, mintha tenne valamit a Pörgessél kapcsolatban. Jót tett a közhangulatnak. És ami még jobb volt, senki nem várt nyomban megfogható eredményeket.

Szövetségi pénzből élt a helyi gazdaság is, legalábbis délnyugaton, Seattle-ben és környékén, Florida partvidékén. Csakhogy ez tunya és jégnél vékonyabb virágzás volt, és Sarah aggódott a lánya miatt: a veje csőszerelő volt, akit meghatározatlan időre fizetés nélküli szabadságra küldött egy tampai földgáz elosztó cég. Lakókocsiban éltek, és szövetségi segélyből próbálták eltartani hároméves fiukat, Sarah Buster nevű unokáját.

– Nem találja furának ezt a nevet egy kisfiúnak? – kérdezte Sarah. – Buster? Mint valami némafilm-sztár neve. De az a fura, hogy illik rá.

Azt feleltem neki, hogy a nevek olyanok, mint a ruhák: vagy az ember viseli őket, vagy azok viselik az embert.

– Gondolja, Tyler Dupree? – kérdezte, én pedig szégyenlősen mosolyogtam.

– Persze – folytatta – nem tudom, hogy a fiatalok egyáltalán minek akarnak manapság gyereket. Bármilyen rémesen hangzik is. Semmi kifogásom Buster ellen, természetesen. Szívemből szeretem, és remélem, hogy hosszú és boldog élete lesz. De kénytelen vagyok elgondolkodni, mik az esélyek.

– Az embereknek néha ok kell ahhoz is, hogy reménykedjenek – mondtam, és felötlött bennem, nem ezt a banális igazságot próbálta-e közölni velem Giselle.

– Ugyanakkor – folytatta Sarah – sokan nem akarnak gyereket, úgy értem, szándékosan, jó szándékból. Azt mondják, a legtöbb, amit az ember tehet a gyerekéért az, ha megkíméli a rá váró szenvedésektől.

– Nem hinném, hogy bárki tudná, mi vár ránk.

– Arra a pontra gondolok, ahonnan már nincs visszaút meg ilyesmi…

– No de azon a ponton túlléptünk, és mégis itt vagyunk. Valamilyen okból.

Felhúzta a szemöldökét.

– Maga szerint vannak okok, dr. Dupree?

Beszélgettünk még egy darabig, aztán Sarah azt mondta,

„Aludnom kell”, és a repülőn kapott miniatűr párnát begyömöszölte a nyaka és a fejtámla közé. Odakinn, bár a közönyös orosz félig kitakarta, a nap lenyugodott, koromfekete lett az ég; nem maradt látnivaló, csak a fejem fölötti lámpácska fénye, amelyet tompítottam, és a térdemre irányítottam.

Ostobaság volt, de minden olvasnivalót a feladott poggyászomba tettem. De a Sarah előtti ülés hátulján lévő tasakból kikandikált valami viharvert képes újság, hát előhalásztam. A fehér borítójú magazinnak Kapu volt a címe. Vallásos kiadvány volt, valószínűleg egy korábbi utas hagyta ott.

Végiglapoztam, és elkerülhetetlenül Diane-re gondoltam. A Pörgessél kapcsolatos létesítmények elleni, kudarcot vallott támadás óta az Új Királyság mozgalom elveszítette minden addigi összetartó erejét. Alapítói megtagadták, és boldog szexuális kommunizmusa kiégett a nemi betegségek és az emberi érzékiség nyomása alatt. Manapság már senki, még a trendi vallások legszélsőségesebb követőinek avant képviselői sem mondanák magukra egyszerűen, hogy „ÚK”-sok. Az ember lehet hektoriánus, (teljes vagy részleges) préterista, Királyság Rekonstrukcionista – de egyszerűen „ÚK”-s soha. Az az Eksztázis hálózat, amelyet Diane és Simon végigjárt azon a nyáron, amikor Berkshire-ben találkoztunk, már nem létezett.

Az ÚK fennmaradt frakciói sem voltak népesek. A déli baptisták például többen voltak az összes Királyság szekta valamennyi tagjánál. Csakhogy az a tény, hogy a mozgalom Krisztus eljövendő ezeréves uralmára összpontosított, aránytalanul nagy súlyt adott neki a Pörgést körülfogó nyugtalanságban. Részben az Új Királyságnak volt köszönhető, hogy olyan sok út menti tábla hirdette: KÖZEL A KÍN, és oly sok hivatalosan elfogadott vallás volt kénytelen szembenézni az apokalipszis kérdésével.

A Kapu feltehetőleg a nyugati parti rekonstrukcionista frakció nagyközönségnek szánt lapja volt. A kálvinistákat és a skót presbiteriánusokat megbélyegző vezércikken kívül három oldalon szerepeltek benne receptek és filmkritikák is. De amin megakadt a szemem az a „Véráldozat és a vörös üsző” című cikk volt – egy tiszta vörös borjúról, amely meg fog születni „a prófécia beteljesüléseként”, és feláldozásra kerül Izraelben a Templom-hegyen, az Eksztázis bevezetőjeként. Az ÚK régi hite, miszerint a Pörgés a megváltás aktusa szemlátomást kiment a divatból. „Mert mintegy tőr úgy lep meg mindeneket, a kik az egész föld színén lakoznak”, Lukács 21:35. Tőr és nem megváltás. Jobb lesz találni egy elégetni való állatot: a Kín a vártnál körülményesebbnek ígérkezik.

Amikor visszadugtam a korábbi helyére a lapot, a gép turbulenciába került. Sarah a homlokát ráncolta álmában. Az orosz üzletember csengetett az utaskísérőnek, és whiskyt rendelt.

Az autón, amelyet másnap reggel Orlandóban béreltem két golyó ütötte lyuk volt, igaz, hogy betapasztották, és lefestették őket, de csak látszottak az anyósülés felőli ajtón. Megkérdeztem a kölcsönzőst, nem volna-e másik.

– Az utolsó darab – mondta –, de ha hajlandó várni egykét órát…

Nem, mondtam, jó lesz.

A Bee Line autópályán mentem kelet felé, aztán ráfordultam dél felé a 95-ösre. Megálltam reggelizni egy út menti Denny'snél Cocoa mellett, ahol a pincérnő, talán érezve alapvető hontalanságomat, nagylelkűen töltögette nekem a kávét.

– Hosszú még az út?

– Legfeljebb egyórányi.

– Akkor gyakorlatilag már ott is van. Haza vagy el? – Amikor látta, hogy nincs válasz, elmosolyodott. – Majd elrendezi magában, szívi. Mind ezt tesszük, előbb vagy utóbb. – És cserében ezért az út menti áldásért, ostobán nagy borravalót adtam neki.

A Napközeli telephelye – amelyet Jason ijesztő módon „a tábornak” nevezett – jócskán délre helyezkedett el a Canaveral/ Kennedy kilövőállásoktól, ahol stratégiáit kézzel fogható tettekké változtatták. A Napközeli Alapítvány (immár hivatalosan kormányügynökség) nem volt része a NASA-nak, bár voltak vele „átfedései”, kölcsönöztek egymásnak mérnököket és személyzetet. Bizonyos értelemben olyan bürokratikus réteget jelentett, amelyet az egymást követő kormányok erőszakoltak a NASA-ra a Pörgés kezdete óta, és olyan irányokba vitte a halódó űrügynökséget, amelyet annak egykori főnökei nem láthattak előre, és nem helyeseltek volna. A kormányrúdnál E.D. állt, és a fejlesztési programot gyakorlatilag Jason irányította.

Kezdett melegedni, a floridai hőség mintha a földből szállt volna fel, a nyirkos talaj izzadt, mint marhaszegy a roston. Viharvert pálmaligetek, kopott kis boltok, zöldellő útszéli árkok és végül egy bűntény helyszíne mellett hajtottam el: rendőrautók fogtak körül egy fekete kis furgont, amelynek forró motorháztetejére három férfi hajolt, kezük a hátuk mögött, műanyag bilincsben. A forgalmat irányító egyik zsaru alaposan megnézte bérelt kocsim rendszámtábláját, aztán intett, hogy haladjak tovább, de a szemében tompa, veleszületett gyanakvás csillogott.

A Napközeli „tábor”, amikor odaértem, egyáltalán nem volt olyan komor, ahogyan a név sugallta. Lazacszínű ipari épületegyüttes volt, modern és tiszta, kifogástalan zöld pázsiton, erős kapukkal, de egyáltalán nem félelmet keltő. Az őrházból előjött őr bepillantott a kocsimba, megkért, hogy nyissam ki a csomagtartót, beletúrt a bőröndjeimbe meg a hanglemezes dobozaimba, aztán adott egy felcsíptethető ideiglenes belépőt, és a vendégek fogadására szolgáló épületrészhez irányított („a déli szárny mögött, a balra vezető úton menjen, szép napot”). Kék egyenruhájára sötétlő foltokat festett az izzadság.

Alig parkoltam le, amikor Jason kilépett a MINDEN LÁTOGATÓNAK BE KELL JELENTKEZNIE feliratú átlátszatlan üvegajtón, és átvágott a gyepen a parkoló izzó sivatagáig.

– Tyler! – mondta, és megállt egy lépésnyire tőlem, mintha eltűnhetnék, akár a délibáb.

– Szia, Jase – mondtam mosolyogva.

– Dr. Dupree! – Vigyorgott. – De ez a kocsi! Bérelt? Majd visszaküldjük valakivel Orlandóba. Kapsz valami szebbet. Van már szállásod?

Emlékeztettem, megígérte, hogy erről is gondoskodik.

– Ó, megtörtént. Azaz éppen folyamatban van. Ki akarunk venni egy kis kéglit nem egészen húszpercnyire innen. Kilátással az óceánra. Pár nap alatt meglesz. Addig szállodai szobára lesz szükséged, de azt könnyen elintézzük. Szóval miért állunk idekinn, magunkba szíva az UV-sugarakat?

Követtem őt a déli épületszárnyba. Néztem, ahogy megy. Észrevettem, hogy kicsit balra dől, hogy előszeretettel használja a jobb kezét.

Amint beléptünk, lecsapott ránk a légkondicionálás, a sarkvidéki hideg mintha a föld mélyében lévő steril barlangból tört volna fel. Az előcsarnokban töméntelen csiszolt csempe és gránit volt. Újabb, ezúttal kifogástalanul udvarias őrök.

– Úgy örülök, hogy itt vagy – mondta Jase. – Nem lenne szabad ellopnom ennyi időt, de körül akarlak vezetni. Gyors túra lesz. A Boeing emberei várnak rám a konferenciateremben. Egy fickó Torrance-ból és egy másik a St. Louis-i IDS csoporttól. Xenon-ion fejlesztők, nagyon büszkék, valamivel nagyobb átvitelt sikerült kiszorítaniuk, mintha olyan sokat számítana. Nem rafinériára van szükségünk, mondom nekik, hanem megbízhatóságra, egyszerűségre…

– Jason – mondtam.

– Ezek… tessék?

– Vegyél levegőt – mondtam.

Mereven, bosszúsan pillantott rám. Aztán megenyhült, hangosan felnevetett.

– Sajnálom – mondta. – Ez csak, ez olyan, mint… emlékszel, amikor gyerekek voltunk? Amikor bármelyikünk új játékot kapott, eldicsekedett vele.

Általában Jase kapta az új játékokat, a drágákat mindig. De igen, mondtam neki, emlékszem.

– Pimaszság volna bárki másnak így beszélni róla, de ami itt van, Tyler, az a világ legnagyobb játékraktára. Eldicsekszem vele, jó? Aztán gondoskodunk a szállásodról. Adunk időt, hogy akklimatizálódj, amennyiben egyáltalán lehetséges.

Így hát követtem őt végig a földszint mindhárom szárnyán, illendően megcsodáltam a konferenciatermeket és az irodákat, a hatalmas laboratóriumokat és tervezőirodákat, ahol prototípusokat terveztek, vagy átrangsorolták a célokat, mielőtt a terveket és a lehetőségeket a pénzes vállalkozók elé tárták. Minden érdekes és ámulatba ejtő volt. A házi gyengélkedőben fejeztük be a túrát, ahol dr. Koenig, a távozó orvos minden lelkesedés nélkül fogott velem kezet.

– Sok szerencsét, dr. Dupree – szólt vissza a válla fölött.

Addigra Jason személyhívója már annyiszor csipogott, hogy nem lehetett figyelmen kívül hagyni.

– A Boeing emberei – mondta. – Meg kell csodálnom az újításaikat, másként megsértődnek. Visszatalálsz a recepcióhoz? Ott vár Shelly – a személyi asszisztensnőm –, ő majd szerez neked szállást. Később beszélünk. Tyler, igazán jó téged újra látni!

Újabb kézfogás, furán erőtlen, és már ment is, még mindig balra dőlve, amiről nem azon kezdtem morfondírozni, hogy beteg-e, hanem hogy mennyire az, és mennyivel rosszabb állapotba kerülhet még.

Jason állta a szavát. Egy héten belül beköltöztem egy bútorozott kis házba, amely éppoly törékenynek tetszett számomra, mint az összes ilyen floridai vityilló, csupa fa az egész, a falak helyén többnyire ablakok, de drága lehetett: a fenti tornácról egy hosszú lanka vezetett az üzletsorig, amelyen túl a tenger látszott. Ez alatt az idő alatt három rövid tájékoztatót kaptam a szűkszavú dr. Koenigtől, aki nyilvánvalóan boldogtalan volt a Napközelinél, de praxisát nagy gravitasszal adta át nekem, rám bízta betegkartonjait és személyzetét, és hétfőn találkoztam az első páciensemmel, egy fiatal fémmunkással, akinek kificamodott a bokája, amikor a déli gyepen házon belüli focimeccset játszottak. A rendelő nyilvánvalóan „túlságosan fel volt szerelve”, ahogyan Jason mondta, azokhoz az egyszerű feladatokhoz, amelyeket naponta végeztünk. De Jason azt is állította, hogy olyan idők jönnek majd, amikor a kapukon kívül nehéz lesz orvosi ellátáshoz jutni.

Kezdtem berendezkedni. Recepteket írtam, aszpirint osztottam, betegkartonokat nézegettem. Udvariaskodtam Molly Seagrammel, a recepciósommal, aki sokkal jobban kedvelt engem (ő mondta), mint dr. Koeniget.

Esténként hazamentem, és néztem a felvillanó villámokat a felhőkben, amelyek úgy sorakoztak a víz fölött, mint jókora, elektromos vitorlás hajók.

És vártam, hogy Jason hívjon? Amit nem tett, majdnem egy hónapig. Aztán egy péntek este, napnyugta után megjelent nálam, bejelentés nélkül, civilben (farmer és póló), amitől tíz évvel látszott fiatalabbnak.

– Gondoltam, benézek – mondta. – Ha nem zavarok.

Nem zavart. Felmentünk, kivettem két üveg sört a hűtőből, és ültünk egy darabig a fehérre meszelt erkélyen. Jason olyanokat mondogatott, hogy „Örülök, hogy látlak” meg „Üdvözöllek a fedélzeten”, amíg félbe nem szakítottam.

– Semmi szükség erre az üdvözlődumára. Csak én vagyok az, Jase.

Zavartan nevetett, és aztán már könnyebb volt. Emlékeztünk. Egyszerre csak megkérdeztem.

– Gyakran kapsz hírt Diane-ről?

Vállat vont.

– Ritkán.

Nem erőltettem. Aztán, miután végeztünk pár üveg sörrel, és kissé hűvösebb lett, az este pedig csendesebb, megkérdeztem, hogy van, mi van vele valójában.

– Sok volt a dolgom – mondta. – Gondolhatod. Közel járunk az első megtermékenyítő rakéták kilövéséhez – közelebb, mint amennyit közöltünk a sajtóval. E.D. szeret a dolgok előtt járni. Mostanában jobbára Washingtonban van, maga Clayton kísér minket figyelemmel, mi vagyunk az adminisztráció kedvencei, legalábbis egyelőre. De e miatt kénytelen vagyok igazgatási szarságokkal foglalkozni, ahelyett, amit tenni akarok, és tennem kellene, a misszió tervezésével. Ez nagyon… – Tehetetlenül legyintett.

– Stresszes – siettem a segítségére.

– Stresszes. De haladunk. Centiméterről centiméterre.

– Észrevettem, hogy nincs betegkartonod – mondtam. – A rendelőben. Minden más alkalmazottnak és tisztviselőnek van. Kivéve téged.

Elfordult, aztán felnevetett, ugatásszerűen, idegesen.

– Nos… jobb szeretem így, Tyler. Egyelőre.

– Dr. Koenig másként gondolta?

– Dr. Koenig szerint mindannyian kicsit bolondok vagyunk. Ami természetesen igaz. Mondtam már neked, hogy egy óceánjárón vállalt munkát? El tudod képzelni? Koenig hawaii ingben Naksolt permetez a leégett turistákra.

– Csak azt mondd el, mi a baj, Jase.

A sötétedő keleti eget nézte. Halvány fény lebegett pár fokkal a láthatár fölött, nem csillag, szinte biztos, hogy az apja valamelyik aerostatja.

– A helyzet az – mondta szinte suttogva –, hogy nem szeretném, ha félreállítanának éppen amikor kezdünk eredményekhez jutni. – Hosszan nézett rám. – Szeretném, ha bízhatnék benned, Ty.

– Rajtunk kívül nincs itt senki – mondtam.

És akkor, végre, felsorolta a tüneteket – higgadtan, szinte sematikusan, mintha a fájdalomnak és a gyengeségnek nem lenne nagyobb érzelmi töltete mint valami gép hibás működésének. Megígértem néhány vizsgálat elvégzését, és azt is, hogy nem készül az eredményekről karton. Rábólintott, aztán nem beszéltünk többet a dologról, aztán megittunk még egy sört, majd köszönetet mondott nekem, és megszorította a kezemet, talán a kelleténél kissé ünnepélyesebben, és elhagyta a házat, amelyet ő bérelt a nevemben, az én új és idegen otthonomat.

Úgy feküdtem le, hogy féltem tőle.

BŐR ALATT

SOKAT tudtam meg a Napközeliről a betegeimtől: többet a tudósoktól, akik szívesebben beszéltek, mint a hallgatagabb adminisztrátoroktól; de a személyzet családtagjaitól is, akik a rogyadozó háziorvosi ellátás helyett egyre többen jöttek a benti klinikára. Nem telt el sok idő, és jól működő családorvosi praxisom lett, és a betegeim zöme olyan ember volt, aki mélységesen belelátott a Pörgés realitásába, és bátran és elszántan szállt szembe vele.

– A cinizmus megáll a főbejáratnál – mondta a misszió egyik programozója. – Tudjuk, hogy amit csinálunk, fontos.

Ez csodálatra méltó volt. És fertőző. Hamarosan magamat is közéjük valónak tekintettem, aki részt vesz abban a munkában, amelynek célja az emberi befolyás kiterjesztése a földön kívüli tomboló időviharra.

Bizonyos hétvégéken elkocsikáztam a Kennedyre megnézni a rakéták kilövését, a modernizált Atlasok és Delták az újonnan épített kilövőállások erdejéből röppentek rémítő robajjal a levegőbe; és néha, késő ősszel és tél elején abban az évben, Jase félretette a munkáját, és velem tartott. A rakéták egyszerű előre programozott felderítő eszközöket vittek, nehézkes ablakokat a csillagokra. Visszatérő moduljaik majd aláhullnak (hacsak nem vall kudarcot a misszió) az Atlanti-óceánba vagy a nyugati sivatag sós síkságaira, híreket hozva a világon túli világról.

Szerettem a kilövések pompáját. Jase-t bevallottan az a relatív szétbontás izgatta, amelyet képviseltek. Ezek a kis rakományok heteket, esetleg hónapokat fognak a Pörgés-határon túl tölteni, mérve a távolodó Hold távolságát és a táguló Nap kiterjedését, de (a mi számításaink szerint) még aznap délután visszahullnak a Földre, elvarázsolt palackok, amelyekbe több idő záratik, mint amennyi a lehetőségek szerint beléjük fér.

És amikor ezt a bort letöltik, a szóbeszéd elkerülhetetlenül végigsöpör a Napközeli termein: megnövekedett gamma-sugárzás, ami valami erőszakos eseményre utal a csillag-szomszédságban; új barázdák a Jupiteren, amint a Nap még több forróságot pumpál viharos légkörébe; jókora, friss kráter a Holdon, amely immár nem csak az egyik orcáját fordítja a Föld felé, hanem lassú forgással a sötét oldalát fordította felénk.

Egy decemberi reggelen Jase elvitt a telep egyik műhelyébe, ahol elkészítették a Marsra szálló jármű teljes méretű mását. Egy alumínium emelvényen állt a hatalmas, szektorokra osztott terem egyik sarkában, ahol körülöttünk más prototípusokat szereltek vagy próbáltak ki fehér műanyag kezeslábasba öltözött férfiak és nők. A szerkezet bosszantóan kicsi volt, szerintem, kutyaháznyi bütykös fekete doboz az egyik végén szórófejjel, egészen jelentéktelen a mennyezeti lámpák könyörtelen fényében. De Jase apai büszkeséggel dicsekedett el vele.

– Alapvetően három részből áll – magyarázta –, az ionhajtóműből és a reakciós tömegből, a fedélzeti navigációs rendszerből és a rakományból. A tömeg nagy része a hajtómű. Kommunikáció nincs: nem tud beszélni a Földdel, és erre nincs is szüksége. A navigációs programok sokszorosak, de maga a szerkezet nem nagyobb egy mobil telefonnál, amelyet napelemek működtetnek. – A napelemek nem voltak felszerelve, de a falra odatűzték egy grafikus vázlatát a teljes berendezésről, és azon a kutyaház inkább Picasso szitakötőjére emlékeztetett.

– Nem látszik kellőképpen erősnek ahhoz, hogy eljusson a Marsra.

– Nem az erő a probléma. Az ionhajtóművek lassúak, de kitartóak. Pontosan ez kell nekünk – egyszerű, durva, elkoptathatatlan technológia. A trükkös rész a navigációs rendszer, amelynek okosnak és autonómnak kell lennie. Amikor ez az objektum átlép a Pörgés-határon, „időleges sebességet” vesz fel, ahogyan egyesek próbálják körülírni a jelenséget. A hordozó jármű felgyorsul és felforrósodik – nem magához, hanem hozzánk viszonyítva –, és a differenciálhányados rendkívül nagy. A sebesség vagy a pálya legkisebb módosulása a kilövéskor, akár egy parányi szélfuvallat vagy az üzemanyag pillanatnyi kimaradása az indítótöltetnél lehetetlenné teszi, hogy megjósoljuk nem azt, hogyan, de hogy mikor jelenik meg a hordozó a kinti űrben.

– És ez miért fontos?

– Mert a Mars és a Föld egyaránt elliptikus pályán, de különböző sebességgel kering a Nap körül. Nem lehet megbízható módon kiszámítani előre a bolygók egymáshoz viszonyított helyzetét abban a pillanatban, amikor a hordozó eléri az orbitális pályát. A gépnek lényegében meg kell találnia a Marsot a zsúfolt égen, és meg kell terveznie önnön röppályáját. Ezért aztán okos, rugalmas programra és durva, elkoptathatatlan hordozóra van szükségünk. Szerencsére mindkettő a rendelkezésünkre áll. Bűbájos masina ez, Tyler. Kívülről egyszerű, de a bőre alatt szépséges. A benne rejlő képességei segítségével, ha nem történik valamiféle katasztrófa, előbb-utóbb eléri azt, amiért létrehoztuk, és orbitális pályán keringeni kezd a Mars körül.

– És akkor?

Jase mosolygott.

– A dolog lényege. Ez az. – Kinyitotta a modell elejét, és egy hatszögletű rekeszekre osztott, a méhek építette léphez hasonló, kívülről jól védett belső üreg tárult a szemem elé. Minden egyes „lépsejtben” letört hegyű tűre emlékeztető, fekete ovális valami volt. Ébenfekete tojások fészke. Jason kivette az egyiket a helyéről. Az ember fél kezében elfért.

– Úgy fest mint egy viselős nyílhegy.

– Csak egy kicsit bonyolultabb. Szétszórjuk ezeket a Mars légkörében. Bizonyos magasságnál kis szárnyak nyílnak ki belőlük, és az út további részét pörögve teszik meg lefelé, kivédve így a túlzott gyorsulást és felforrósodást. Hogy hol szórjuk szét őket – a sarkoknál vagy az egyenlítőnél –, az az egyes hordozók rakományától függ, attól, hogy felszíni sós vizet vagy nyers jeget keresünk, de az alapvető folyamat ugyanaz. Gondold őket injekciós tűknek, amelyekkel beoltjuk a bolygót élettel.

Ez az „élet”, magyarázta, mesterségesen létrehozott mikrobákat jelent, amelyek anyagát az Antarktisz száraz völgyeinek, szikláinak a belsejében élő baktériumokból, a nukleáris reaktorokból kifolyó szennyvízben megélni képes anaerobokból és a Barents-tenger fenekének jeges üledékéből nyert egysejtűekből szerkesztettek egybe. Ezek a szervezetek főként talajkondicionálóként fognak működni, úgy tervezték őket, hogy szaporodjanak, ahogy az öregedő Nap felmelegíti a Mars felszínét, és felszabadítja a fagyott vízgőzt és más gázokat. Ezt követik majd a kék-zöld algák szintén mesterségesen kifejlesztett törzsei, ezek az egyszerű fotoszintézissel élő lények, majd később az élet még bonyolultabb formái, amelyek képesek kihasználni azt a környezetet, amelyet az első rakéták teremtettek meg. A mars a legjobb esetben is sivatagos lesz mindig; az összes felszabadított vize is csak néhány sekély, sós, változó vízszintű tóhoz lesz elegendő… de az is elégnek bizonyulhat. Elegendő egy marginálisan lakható bolygó létrehozásához a pillanatnyilag védett Földön kívül, ahová az emberi lények elmehetnek, és a mi időszámításunk minden egyes éve alatt századok millióit élhetik végig. Ahol marsbeli unokatestvéreinknek lesz ideje megoldani olyan rejtélyeket, amelyeknél mi csak tapogatózni tudunk.

Ahol megteremtjük, vagy hagyjuk, hogy az evolúció megteremtse a megváltók faját.

– Nehéz elhinni, hogy ezt valóban meg tudjuk tenni…

– Ha meg tudjuk tenni. Ez aligha előre eldöntött ügy.

– Akkor is, mint a probléma megoldásának módja…

– A teleologikus elszántság cselekedete. Tökéletesen igazad van. Csak ki ne mondd hangosan. De egy nagy hatalmú erő a mi oldalunkon áll.

– Az idő – találgattam.

– Nem. Az idő fontos Tényező. De az aktív összetevő az élet. Az élet elvont értelemben: a sokszorozódás, az evolúció, a bonyolultabbá válás. Ahogyan az élet betölti a hézagokat és az űrt, mert úgy marad fenn, hogy váratlan dolgokat tesz. Én hiszek ebben a folyamatban: robosztus és makacs. Hogy meg tud-e menteni minket? Nem tudom. De a lehetőség valóságos. – Jase elmosolyodott. – Ha egy kongresszusi bizottság elnöke lennél, kevésbé kétértelműen beszélnék.

A kezembe adta a „nyílhegyet”. Meglepően könnyű volt, nem súlyosabb egy baseball-labdánál. Próbáltam elképzelni, amint százszámra potyognak az ilyenek a felhőtlen marsbeli égből, és megtermékenyítik a steril talajt emberi végzettel. Akármilyen végzet maradt is számunkra.

E.D. Lawton az új esztendő harmadik hónapjában kereste fel a floridai telepet, akkor, amikor Jason tünetei kiújultak. Hónapokig ugyanis nem jelentkeztek.

Amikor az előző évben Jase eljött hozzám, vonakodva, de módszeresen számolt be nekem az állapotáról. Múló gyengeség és zsibbadás a végtagjaiban. Homályos látás. Néha szédülés. Alkalmanként inkontinencia. Egyik tünet sem volt súlyos önmagában, de gyakoribbak voltak, semhogy figyelmen kívül hagyhatta volna őket.

Sok minden lehet, mondtam neki, bár ő nyilván éppen olyan jól tudta, mint én, hogy neurológiai problémával lehet csak dolgunk.

Mindketten megkönnyebbültünk, amikor a vérvizsgálat szklerózis multiplexet mutatott ki. Az SZM gyógyítható (legalábbis szinten tartható) betegség volt, amióta tíz évvel ezelőtt bevezették a vegyi szklerosztatinokat. A Pörgés egyik apró iróniája éppen az volt, hogy egybeesett a fehérjekutatásokból eredő több jelentős orvosi felfedezéssel. Lehet, hogy a mi nemzedékünk – Jasoné meg az enyém – pusztulásra van ítélve, de az biztos, hogy nem SZM, Parkinson-kór, cukorbaj, tüdőrák, érelmeszesedés vagy Alzheimer-kór fog végezni velünk. Az iparosodott világ utolsó nemzedéke minden bizonnyal a legegészségesebb lesz.

Persze a dolog azért nem volt ennyire egyszerű. A diagnosztizált SZM betegek majdnem öt százaléka nem reagált a szklerosztatinokra vagy más terápiákra. A klinikai kutatók kezdték ezeket az eseteket „többszörösen drogrezisztens SZM”-nek nevezni, sőt az is felmerült, hogy egészen más betegségről van szó azonos tünetekkel.

De Jason kezelése kezdetben úgy haladt, ahogyan vártam. Minimális napi adag Tremexet írtam fel neki, és azóta sem jelentkeztek nála a tünetek. Egészen addig a hétig, amíg meg nem érkezett a Napközelihez E.D. a trópusi vihar teljes finomságával, és úgy potyogtatta szét a kongresszusi tanácsadókat és sajtóattasékat a termekben, mint a szél fútta törmeléket.

E.D. Washington volt, mi Florida; ő adminisztráció, mi tudomány és mérnöki munka. Jase kissé bizonytalanul egyensúlyozott a kettő között. Elsősorban az volt a dolga, hogy gondoskodjon az irányító bizottság diktátumainak végrehajtásáról, de olyan gyakran szállt szembe a bürokratákkal, hogy a tudományos fiúk már nem emlegettek „nepotizmust”, hanem gyakran meghívták Jase-t egy-egy italra. A baj az volt, mondta Jase, hogy E.D.-t nem elégítette ki a Mars-program beindítása; kézi irányítással ő maga akarta vezérelni, gyakran politikai okokból, és néha azért adott megbízásokat kétes vállalkozóknak, hogy megvásárolja a kongresszus támogatását. A mi embereink ki nem állhatták, de azért boldogan szorongatták a kezét, ha ellátogatott a telepre. Az idei muri csúcspontja egy beszéd volt a személyzethez és a vendégekhez a nagyteremben. Mind bevonultunk szépen, mint a kisdiákok, csak látszólag sokkal lelkesebben, és mihelyt a hallgatóság helyet foglalt, Jason felállt, hogy bekonferálja az apját. Néztem, amint felment a színpadra a lépcsőn, és megállt a pódiumon. Figyeltem, ahogy a bal kezét lazán lelógatta comb magasságban, ahogyan sután megfordult a sarkán, ahogy megszorította az apja kezét.

Jase röviden, de nyájasan mutatta be az apját, aztán újra beleolvadt a színpad hátsó részén helyet foglaló tekintélyek sorába. E.D. előrelépett. E.D. a karácsony előtti héten töltötte be a hatvanat, de elment volna sportos ötvenesnek: a hasa lapos volt mellényes öltönye alatt, gyérülő haját katonás tüskére nyíratta. Előadása lehetett volna akár választási beszéd is, dicsérte a Clayton adminisztrációt előrelátásáért, az egybegyűlt személyzetet elkötelezettségéért a „Napközeli látomás” ügyéhez, a fiát azért, mert „ihletett helytartó”, a mérnököket meg a technikusokat azért, mert „életre keltettek egy álmot, és ha sikerrel járunk, életet viszünk egy steril bolygóra, és új reményt nyújtunk ennek a világnak, amelyet még mindig az otthonunknak nevezünk”. Ováció, integetés, vadállati vigyor, és már ott se volt, elragadta testőreinek serege.

Egy órával később láttam viszont Jase-t a főnöki ebédlőben, ahol egy kis asztalnál ült, és úgy tett, mintha az Asztrofizikai szemlét olvasná.

Leültem vele szemben.

– Mennyire komisz?

Erőtlenül mosolygott.

– Apám forgószélszerű látogatása?

– Tudod, miről beszélek.

Lehalkította a hangját.

– Szedem a gyógyszert. Óramű pontossággal, minden reggel és este. De visszajött. Reggel cudar volt. Bal kar, bal láb, mintha ezernyi tűvel szurkáltak volna. És egyre rosszabb. Rosszabb, mint valaha. Szinte óránként. Mintha villanyáramot vezetnének végig a testem egyik felén.

– Van időd bejönni a gyengélkedőbe?

– Időm van, de… – Csillogott a szeme. – Lehet, hogy nem tudok. Nem akarlak megijeszteni. De örülök, hogy felbukkantál. Ebben a pillanatban az sem biztos, hogy tudok menni. E.D. beszéde után eljutottam ide. De szinte biztos vagyok benne, hogy ha megpróbálnék felállni, elesnék. Nem hinném, hogy képes vagyok menni. Ty – nem tudok menni.

– Hívok segítséget.

Kihúzta magát ültében.

– Azt nem. Itt ülök, amíg nem marad itt más, csak az éjjeliőr.

– Marhaság.

– Vagy tudsz diszkréten segíteni felállnom. Mennyire, talán tíz vagy húsz méternyire vagyunk a gyengélkedőtől? Ha erősen karon fogsz, és megfelelő képet vágsz, talán sikerül eljutnunk odáig nagyobb feltűnés nélkül.

Végül beleegyeztem, nem mintha egyetértettem volna a színjátékkal, hanem mert csak így csalogathattam be a rendelőmbe. Megmarkoltam a bal karját, ő az asztal szélére támaszkodott jobb kézzel, és sikerült felállnia. Sikerült botlás nélkül átvágnunk a kávézón, bár Jason leplezetlenül húzta a bal lábát – de szerencsére nemigen figyeltek ránk. A folyosón a fal mellett maradtunk, ott kevésbé volt feltűnő, hogy Jase húzza a lábát. Amikor egy magasabb beosztású tisztviselő jelent meg a folyosó végén, Jason odasúgta, „Állj!”, és lezser beszélgetésbe kezdtünk, miközben Jason az egyik kiállítási vitrinnek támaszkodott, jobb kezével annyira markolta az acélpolcot, hogy az öklén elfehéredtek a kiálló részek, a homloka pedig gyöngyözni kezdett. A fejes szó nélkül biccentett, és elment mellettünk.

Mire a klinika ajtajához értünk, jószerivel vittem Jasont. Szerencsére Molly Seagram nem volt benn; miután becsuktam a külső ajtót, kettesben voltunk. Felsegítettem Jase-t a asztalra az egyik vizsgálóban, aztán kimentem a recepcióra, és írtam egy cédulát Mollynak, hogy ne zavarjanak minket.

Amikor visszaértem a vizsgálóba, Jason sírt. Nem hangosan, de az arcán végiggördültek a könnyek, és az állán megálltak.

– Rohadtul kínos. – Nem nézett a szemembe. – Nem tehetek róla – mondta. – Sajnálom. Nem tehetek róla.

Nem tudott parancsolni a hólyagjának.

Átöltöztettem orvosi köpenybe, kimostam nedves ruháját a vizsgáló mosdójában, és a napfényes ablak elé tettem száradni a ritkán használt raktárhelyiségben, a gyógyszeres szekrények háta mögött. Aznap nem volt nagy forgalom nálam, ezért tehettem meg, hogy délutánra szabadságoltam Mollyt.

Jason némiképp visszanyerte az önuralmát, bár szánalmasan festett a papírköpenyben.

– Azt mondtad, ez gyógyítható betegség. Magyarázd el, mit rontottunk el.

– Kezelhető, Jase. A legtöbb betegnél, a legtöbbször. De vannak kivételek.

– És én közéjük tartozom? Én húztam ki a lottón a rossz hírt?

– Visszaestél. Ez tipikus a nem kezelt betegségnél, mozgásképtelenség periódusai követik a jobb állapot szakaszait. Az is lehet, hogy a szervezeted későn reagál. Egyes esetekben a drognak el kell érnie bizonyos szintet a testben hosszabb időn át ahhoz, hogy teljesen hatékony legyen.

– Hat hónapja szedem. És rosszabbul vagyok, nem jobban.

– Átállíthatlak másik szklerosztatinra, ha az segít. De vegyileg valójában igen hasonlók.

– Tehát a gyógyszerváltoztatás nem segítene.

– Talán igen. Talán nem. Kipróbáljuk, mielőtt kimondanánk.

– És ha nem segít?

– Akkor nem beszélünk tovább a betegség megszüntetéséről, hanem arról kezdünk beszélni, hogyan kezeljük. Az SZM még kezelés nélkül is ritkán halálos. Sokaknál vannak teljesen kifogástalan szakaszok a visszaesések között, és képesek viszonylag normális életet élni. – Azt azonban nem tettem hozzá, hogy ezek az esetek ritkán voltak olyan súlyosak és agresszívek, amilyennek Jasoné látszott. – Visszaeséskor a szokásos kezelés gyulladáscsökkentők, válogatott fehérje-gátlószerek és célzott serkentők koktélja. Ezzel igen hatékonyan el lehet fojtani a tüneteket, és lassítani lehet a betegség előrehaladását.

– Jó – mondta Jason. – Remek. Írd meg a recepteket.

– Ez nem olyan egyszerű. Lehetnek mellékhatások.

– Például?

– Esetleg semmi. Talán lélektani csüggedés – enyhe depresszió vagy mániákus epizódok. Általános testi gyengeség.

– De normálisnak fogok látszani?

– Nagyon valószínű. – Most és még úgy tíz vagy tizenöt évig, talán tovább is. – De ez csak kézben tartja a bajt, nem gyógyítja – szünet, nem teljes leállás. A betegség vissza fog térni, ha eléggé sokáig élsz.

– De egy évtizedet biztosan tudsz adni nekem?

– Csak annyira lehetek ebben biztos, mint bármi másban a magam szakmájában.

– Egy évtized – mondta elgondolkodva. – Vagy egymilliárd év. Attól függ, honnan nézzük. Talán annyi elegendő. Annak kell lennie, nem gondolod?

Nem kérdeztem meg, hogy elegendő mire.

– De közben…

– Nem akarok „közbent”, Tyler. Nem engedhetem meg magamnak, hogy távol legyek a munkámtól, és nem akarom, hogy erről bárki is tudjon.

– Nem kell miatta szégyenkezned.

– Nem szégyenkezem. – Jobb kezével a papírköpenyre mutatott. – Piszkosul megalázó, de nem szégyellem. Ez nem lélektani kérdés. Arról van szó, amit itt végzek a Napközelinél. Amit tennem szabad. E.D. gyűlöli a betegséget, Tyler. Gyűlöl mindenfajta gyengeséget. Gyűlölte Carolt is attól a naptól fogva, hogy az ital kezdett nála problémát jelenteni.

– Szerinted nem értené meg?

– Szeretem apámat, de látom a hibáit. Nem, nem értené meg. A Napközelinél lévő összes befolyásom rajta keresztül valósul meg. És már így is eléggé kényes a helyzet. Voltak nézeteltéréseink. Ha terhére lennék, beutaltatna valami méregdrága gyógyintézetbe Svájcban vagy Bali szigetén még ezen a héten, és meggyőzné magát, hogy az én érdekemben tette. Mi több, el is hinné.

– Hogy mit óhajtasz nyilvánosságra hozni, az a te dolgod. De látnia kellene egy ideggyógyásznak is, nem csak a házi belgyógyászodnak.

– Nem – mondta.

– Nem tudlak jó lelkiismerettel továbbkezelni, Jason, ha nem fordulsz szakorvoshoz. Már az is eléggé kockázatos volt, hogy elkezdtük a Tremex kúrát, anélkül, hogy szakember látott volna.

– Elvégeztetted az MRI-t meg a vérvizsgálatot? Mi kell még?

– Ideális esetben kellene egy teljesen felszerelt kórházi labor és egy ideggyógyász szakvizsga.

– Marhaság. Magad mondtad, hogy a SZM nem nagy ügy manapság.

– Kivéve, ha nem reagál a kezelésre.

– Én nem… – Vitatkozni akart. De nyilvánvalóan és brutálisan kimerült volt. Bár ez is lehetett a visszaesés egyik tünete; nagyon túlhajtotta magát az E.D. látogatása előtti héten. – Kössünk alkut. Elmegyek szakorvoshoz, ha diszkréten kezeled a dolgot, és nem kerül semmi az itteni kartonomra. De működőképesnek kell lennem. Működőképesnek már holnap. Működőképesnek annyiban, hogy tudjak járni, és ne pisiljek be. Az a koktél, amelyikről beszéltél, gyorsan hat?

– Általában. De neurológiai vizsgálat nélkül…

– Tyler, meg kell mondanom, hogy hálás vagyok mindazért, amit értem tettél, de meg tudok vásárolni olyan orvost, aki hajlandó velem együttműködni. Csinálj velem valamit most rögtön, és elmegyek szakorvoshoz, megteszek bármit, amit helyesnek vélsz. De ha azt képzeled, hogy tolókocsiban, a fütykösömben katéterrel fogok mutatkozni a munkahelyemen, nagyon tévedsz.

– Ha most felírom, Jase, holnapra akkor sem leszel jobban. Kell hozzá néhány nap.

– Néhány napról lehet szó. – Elgondolkodott. – Oké – mondta végül. – Akarom a gyógyszereket és azt, hogy feltűnés nélkül juttass ki innen. Ha képes vagy rá, a kezedben vagyok. Nincs vita.

– Orvosok nem alkudoznak, Jase.

– Ez a végső ajánlatom, Hippokratész.

Nem adtam be neki a teljes koktélt – a gyógyszertárunkból hiányzott több hozzávaló –, de adtam serkentőt, amely legalább szabályozta a hólyag működését, és lehetővé tette, hogy a következő napokban segítség nélkül járjon. A mellékhatás ingerlékeny, fagyos lelkiállapot volt, amilyen, nekem így mondták, a kokainmámorból való kijózanodás végén gyakori. Jason vérnyomása is felment, a szeme pedig karikás lett.

Megvártuk, amíg a személyzet nagyjából hazament, csak az éjszakások maradtak az épületekben. Jase mereven, de elfogadhatóan ment ki a recepción át a parkolóba, barátságosan integetett néhány későn távozó kollégának, és beült a kocsim anyósülésére. Hazafuvaroztam.

Ő többször járt az én kis bérelt házamban, de én sosem voltam nála. Olyasmire számítottam, ami tükrözi a helyét a Napközelinél. A hely, ahol aludt – nyilvánvalóan nemigen csinált ott semmi mást – szerény öröklakás volt, szeletnyi kilátással a tengerre. A berendezés egy pamlagból, egy televízióból, egy íróasztalból, néhány könyvespolcból és egy széles sávú média/internet kapcsolatból állt. A falak csupaszok voltak, kivéve az íróasztal mögöttit, ahová a Naprendszer fejlődésének kézzel rajzolt lineáris története volt felragasztva a Nap születésétől addig, amikor parázsló fehér törpévé omlik össze, és ahol az emberiség történetének vonala eltér a PÖRGÉS feliratú ponttól kezdve. A polcok zsúfolásig tele voltak folyóiratokkal és szakirodalommal, és három fénykép díszítette őket: E.D. Lawtoné, Carol Lawtoné és Diane legalább tíz évvel korábban készült, igen illedelmes portréja.

Jase elnyúlt a pamlagon. Maga volt a megtestesült paradoxon: a teste pihent, a szeme csillogott a drog okozta éberségtől. Kimentem a szomszédos kis konyhába, és rántottát sütöttem (egyikünk sem evett reggeli óta), miközben Jason beszélt. És beszélt. És egyre beszélt.

– Persze – mondta az egyik pillanatban – tisztában vagyok vele, hogy be nem áll a szám, tudom, de alvásra gondolni sem tudok… ez elmúlik?

– Ha beállsz a drogkoktélra, akkor igen, a nyilvánvaló serkentő hatás el fog múlni. – Odavittem neki a tányért a pamlaghoz.

– Nagyon felpörget. Mint a doppingszerek. De fizikailag megnyugtat. Úgy érzem magam, mint a neonreklám egy üres épületen. Kívül csupa ragyogás, de belül üres. A tojás, a tojás nagyon finom. Köszönöm. – Félretolta a tányért. Talán ha egyvillányit evett.

Ültem az íróasztalánál, és néztem a Pörgés-táblázatot a falon. Azon töprengtem, milyen lehet együtt élni az ember eredetének és sorsának ezzel a lecsupaszított ábrázolásával, ahol az emberi faj befejezett eseményként szerepel egy hétköznapi csillag életében. A rajzot Jason filctollal készítette közönséges, barna csomagolópapírra.

Jason követte a tekintetemet.

– Ők nyilvánvalóan azt várják – mondta –, hogy tegyünk valamit…

– Kik?

– A Feltételezettek. Ha már így kell őket neveznünk. És szerintem tennünk is kell valamit. Mindenki így jár el. Várnak tőlünk valamit. Nem tudom, mit. Ajándékot, jelet, elfogadható áldozatot.

– Honnan tudod?

– Ez aligha eredeti megállapítás. A Pörgés-határ miért átjárható ember készítette tárgyak, például műholdak számára és átjárhatatlan meteorok, de akár a Brownlee-részecskék számára is? Nyilvánvalóan nem határ; ez a szó sosem volt helyes. – A serkentő hatására Jason előszeretettel használta a nyilvánvaló szót. – Nyilvánvaló – mondta –, hogy szelektív szűrőről van szó. Tudjuk, hogy megszűri a Föld felszínét elérő energiát. A Feltételezettek tehát érintetlenül és életben akarnak tartani minket, de legalábbis a földi élővilágot, de akkor miért hagyják, hogy kijussunk az űrbe? Azok után is, hogy nukleáris támadást intéztünk a Pörgessél kapcsolatba hozható valaha is talált objektumokkal. Mire várnak, Ty? Mi a jutalom?

– Talán nem jutalomról van szó. Hanem váltságdíjról. Fizessetek, és békén hagyunk benneteket.

Jase a fejét rázta.

– Már késő, hogy békén hagyjanak. Szükségünk van rájuk. És még mindig nem zárhatjuk ki annak a lehetőségét, hogy jóságosak, de legalábbis jóindulatúak. Mi várt ránk? Sokan hiszik úgy, hogy életképes civilizációnk, esetleg fajunk utolsó évszázada. Globális felmelegedés, túlnépesedés, a tengerek halála, a termőföld-területek csökkenése, a betegségek elburjánzása, a nukleáris és a biológiai hadviselés fenyegetése…

– Elpusztíthattuk volna magunkat, de legalább a saját hibánkból.

– Igazán? Pontosabban kinek a hibájából? A tiédből? Az enyémből? Nem, pusztán azért, mert sok millió emberi lény viszonylag ártalmatlan döntéseket hoz: gyereket szülnek, autóval mennek dolgozni, nem adják fel a munkájukat, először a rövid távú problémákat oldják meg. Amikor aztán olyan ponthoz érünk, ahol a leghétköznapibb döntésekért egy faj kihalása a büntetés, akkor nyilvánvaló, nyilvánvaló, hogy kritikus fordulóponthoz értünk, másfajtához, ahonnan nincs visszaút.

– És jobb, ha felfal mindent a Nap?

– Az még nem történt meg. És nem a mi csillagunk az első, amelyik kiég. A galaktika tele van fehér törpecsillagokkal, amelyeknek egykor lakható bolygói lehettek. Gondolkodtál-e már azon, hogy velük mi történt?

– Ritkán – mondtam.

A csupasz parkettán átvágva a könyvespolchoz mentem, a családi fotókhoz. E.D. belemosolygott a gépbe – csakhogy E.D. mosolya sosem volt teljesen meggyőző. Feltűnt a hasonlóság közte és Jason között. (Nyilvánvaló volt, mondta volna Jason.) Hasonló gép, másfajta kísértet.

– Hogyan maradhat fenn az élet csillagkatasztrófa után? De nyilvánvaló, hogy attól függ, mit értünk „életen”. Szerves életről beszélünk, vagy bármiféle általános önkatalizáló visszacsatolási hurokról? A Feltételezettek vajon szervesek? Ami önmagában is érdekes kérdés…

– Tényleg meg kéne próbálnod aludni egy kicsit. – Elmúlt már éjfél. Jason olyan szavakat használt, amelyeket nem értettem. Felvettem Carol fényképét. Itt a hasonlóság finomabb volt. A kép Carol egyik jó napján készült: a szeme nyitva volt, nem félárbocra eresztve, és bár a mosollyal fukarul bánt, alig húzta fel vékony ajkának sarkát, a mosoly nem volt teljesen hiteltelen.

– Lehet, hogy bányásznak a Napon – mondta Jason, még mindig a Feltételezettekről. – Bizonyos adataink vannak napkitörésekről. Nyilvánvaló, hogy amit a Földdel tettek, ahhoz hatalmas energiamennyiség szükséges. Körülbelül annyi, amennyivel egy bolygó nagyságú tömeget le lehet hűteni megközelítőleg az abszolút nulla fokra. Hol van tehát az energiaforrás? A legvalószínűbb, hogy a Nap az. És jelentős csökkenéseket észleltünk nagy napkitörésekben a Pörgés óta. Valami, valamiféle erő vagy hatás elszívja a nagy energiájú részecskéket, mielőtt kitörnének a kéreg alól. Bányászni a napon, Tyler! Majdnem annyira megdöbbentő technológiai arcátlanság, mint maga a Pörgés!

Felvettem Diane bekeretezett fényképét. Még a Simon Townsenddel kötött házassága előtt készült. Bizonyos rá jellemző nyugtalanságot kapott el a felvétel, mintha Diane valami zavarba ejtő ötlet hallatán húzta volna össze a szemét. Gyönyörű volt erőfeszítés nélkül, de nem egészen elengedett, csupa báj, ugyanakkor kissé kiegyensúlyozatlan.

Annyi emlékem volt róla. De egytől egyig több évesek, és szinte a Pörgés sebességével tűntek a múltba. Jason látta, hogy a képet nézem, és néhány áldott pillanatig csendben maradt. Aztán megszólalt.

– Ez a mániákus ragaszkodás igazán nem méltó hozzád, Tyler.

– Aligha mániákus ragaszkodás, Jase.

– Miért? Mert túl vagy Diane-en, vagy mert félsz tőle? De ugyanezt kérdezhetném tőle is. Ha felhívna. Simon rövid pórázon tartja. Gyanítom, hogy hiányoznak neki a régi ÚK napok, amikor a mozgalom tele volt pucér unitáriusokkal és evangélikus hippikkel. A kegyességnek most nagyobb az ára. – Aztán hozzátette. – Carollal néha beszél.

– Legalább boldog?

– Vakbuzgók között él. Talán ő is az. A boldogság szóba se jöhet.

– Gondolod, hogy veszélyben van?

Vállat vont.

– Szerintem azt az életet éli, amelyet ő választott magának. Dönthetett volna másként. Feleségül mehetett volna például hozzád, Ty, ha nincs ez a nevetséges fantazmagóriája…

– Miféle fantazmagória?

– Hogy E.D. az apád. Hogy ő a biológiai testvéred.

Túlságosan gyorsan hátráltam el a könyvespolctól, és a fényképeket levertem a földre.

– Ez nevetséges.

– Nyilvánvalóan nevetséges. De szerintem nem hagyott fel a gondolattal teljesen egészen addig, amíg egyetemre nem ment.

– Hogy gondolhatta…

– Fantazmagória volt, nem elmélet. Gondolj csak bele. Diane és E.D. sosem rajongtak egymásért. Diane úgy érezte, E.D. nem is vesz róla tudomást. És bizonyos értelemben igaza volt. E.D. sosem akart lányt, örököst akart, fiú örököst. Nagy elvárásai voltak, és én megfeleltem nekik, Diane zavaró tényező volt csupán, legalábbis E.D. szemében. Elvárta, hogy a lányt Carol nevelje fel… – Vállat vont. – És Carol nem volt képes teljesíteni a feladatot.

– Így aztán Diane kitalálta ezt a… sztorit?

– Ő következtetésnek vélte. Ez magyarázta azt is, ahogy E.D. ott tartotta anyádat veled együtt a birtokon. Ez magyarázta Carol szakadatlan boldogtalanságát. És ami a legfőbb, ettől Diane jobban érezte magát a bőrében. Anyád kedvesebb és figyelmesebb volt hozzá, mint Carol bármikor is. Tetszett hát neki a gondolat, hogy a Dupree család vérrokona.

Néztem Jasont. Az arca sápadt volt, a pupillája kitágult, tekintete az ablakon túli távolba nézett. Emlékeztettem magamat, hogy Jason a betegem, hogy éppen előre megjósolható lélektani reakciót produkál egy erős gyógyszerre; hogy ez ugyanaz az ember, aki néhány órával korábban sírt az inkontinenciája miatt.

– Most igazán mennem kell, Jason – mondtam.

– Miért olyan megdöbbentő ez? Azt hitted, a felnőtté válás fájdalommentes? – Aztán hirtelen, mielőtt válaszolhattam volna, felém fordult, és a szemembe nézett, aznap este először. – Jóságos ég. Kezdem gyanítani, hogy rosszul viselkedtem.

– A gyógyszer… – kezdtem.

– Szörnyen viselkedtem. Tyler, sajnálom.

– Jobban fogod érezni magad, ha alszol egy nagyot. De pár napig nem kéne bemenned a Napközelibe.

– Nem fogok. Benézel holnap?

– Igen.

– Köszönöm – mondta.

Válasz nélkül hagytam ott.

ÉGI KERTÉSZKEDÉS

AZ ÁLLVÁNYZATOK tele voltak.

Új kilövőállásokat építettek nemcsak Canaveralnél, de szerte a sivatagban is délnyugaton, Dél-Franciaországban és az egyenlítői Afrikában, Csiucsiangban és Hszi-csiang-ban Kínában, Oroszországban pedig Bajkonurban és Szvobodnijban: állványzatokat az úgynevezett Mars-mag rakétáknak és nagyobb kilövőállványzatokat az úgynevezett Nagy Gúláknak, azoknak a hatalmas rakétaszerkezeteknek, amelyek emberi önkénteseket fognak a marginálisan lakható Marsra szállítani, ha a durva élhetővé tétel sikerrel jár. Azon a télen úgy nőttek ki a földből az állványzatok, akár az acélerdők, burjánzón és buján, a gyökereik betonba ágyazva, és a szövetségi pénzek záporai locsolták őket.

Az első magvakat hordozó rakéták kevésbé voltak látványosak, mint a kilövőállásaik. Futószalagon összerakott, a régi Titán és Delta hordozók mintájára készített tömegtermékek voltak, nem akadt rajtuk egyetlen fölösleges gramm vagy mikrochip sem, és ahogy a tél tavaszba fordult, döbbenetes mennyiségben népesítették be a kilövőállványokat, a rakéták úgy sorakoztak, akár a nyárfák termései, hogy szunnyadó életet vigyenek távoli, steril talajra.

Bizonyos értelemben a Naprendszerben is tavasz volt, de legalábbis elnyújtott vénasszonyok nyara. A Naprendszer lakható zónája kifelé terjedt, ahogy a Nap kimerítette héliummagját, és kezdte magába foglalni a Marsot, ahogyan idővel beletartozik majd a Jupiter vizes Ganümédész holdja is, a későbbi lakhatóvá tétel egyik tervezett célpontja. A Marson hallatlan mennyiségű szén-dioxid és vízjég kezdett a légkörbe párologni a felmelegítő nyarak milliói során. A Pörgés kezdetén a Mars atmoszférikus nyomása talajszinten durván nyolc millibar volt, olyan ritka, mint a levegő mintegy ötezer méternyivel a Mount Everest csúcsa fölött. Most, emberi beavatkozás nélkül is, a bolygó klímája azonos lett azzal, amilyen egy gáz halmazállapotú szén-dioxidban fürdő hegytetőé lehet a sarkvidéken – vagyis marsbeli mértékkel mérve balzsamos.

De mi tovább akartuk vinni a folyamatot. Telíteni akartuk a bolygó légkörét oxigénnel, zölddé szándékoztunk varázsolni a síkságokat, tavakat teremteni ott, ahol most a periodikusan felolvadó felszín alatti jég páragejzíreket vagy mérgező sártócsákat alkotott.

Veszélyesen optimisták voltunk az állványzatok telén.

Március harmadikán, nem sokkal a magvak első kilövése előtt Carol Lawton felhívott otthon, és közölte, hogy anyám súlyos agyvérzést kapott, és nem valószínű, hogy túléli.

Intézkedtem a helyi orvosoknál, hogy helyettesítsenek a Napközelinél, Orlandóba hajtottam, és felültem az első D.C.-be tartó repülőgépre.

Carol a Reagan Nemzetközi Repülőtéren várt, szemlátomást józanul. Kitárta a karját, és megölelt, az az asszony, aki nem mutatott irántam soha zavart közönynél többet az évek során, amíg a birtokán éltem. Aztán hátrább lépett, és remegő kezét a vállamra tette.

– Sajnálom, Tyler.

– Él még?

– Lélegzik. Vár a kocsi. Út közben beszélhetünk. Követtem ki az autóhoz, amelyet bizonyára maga E.D. bocsátott a rendelkezésünkre, fekete limuzin volt szövetségi matricákkal. A sofőr jóformán meg se szólalt, amíg berakta a poggyászomat a csomagtartóba, megbökte a sapkáját, amikor megköszöntem, és beült a fényűző utastértől gondosan elzárt vezetőfülkébe. Kérés nélkül indult a George Washington Egyetemi Kórházhoz.

Carol soványabb volt, mint amilyenre emlékeztem, törékeny madárként kuporgott a bőrülésen. Pamut zsebkendőt vett ki parányi ridiküljéből, és a szemét törölgette.

– Ez a nevetséges sírás – mondta. – Tegnap kisírtam a kontaktlencsémet. Egyszerűen kisírtam, ha el tudod képzelni. Az ember bizonyos dolgokat készpénznek vesz. Számomra ilyen volt, hogy anyád ott van a házban, rendben tartja a dolgokat, vagy csak tudni, hogy a közelben van, pár lépésnyire a pázsit túloldalán. Éjszakánként fel szoktam ébredni – nem jól alszom, ami téged valószínűleg nem lep meg –, és olyankor úgy érzem, a világ törékeny, és áteshetem rajta, egyenesen át a padlón, és attól fogva csak zuhanok mindörökké. És olyankor mindig őrá gondoltam odaát, a Kis-Házban, ahogy édesen alszik. Egészségesen. Akár bizonyíték, amely megáll a bíróság előtt is. Első számú bizonyíték, Belinda Dupree, a lelki béke lehetősége. Ő volt a családunk oszlopa, Tyler, akár tudtad, akár nem.

Azt hiszem, tudtam. Valójában egy család voltunk, bár gyerekként elsősorban a különbségeket láttam a két ház között: az én házam szerény volt, de nyugalmas és a Nagy ház, ahol a játékok drágábbak, a veszekedések komiszabbak voltak.

Megkérdeztem, járt-e E.D. a kórházban.

– E.D.? Nem. Elfoglalt. Ahhoz, hogy űrhajók repüljenek a Marsra, úgy látszik, számos vacsorára van szükség a belvárosban. Tudom, hogy Jasont is ez tartja Floridában, de úgy gondolom, Jason a dolog gyakorlati oldalával foglalkozik, ha ugyan van gyakorlati oldala, miközben E.D. színpadi bűvészként a pénzt szedi elő különböző cilinderekből. De abban biztos vagyok, hogy a temetésen látni fogod E.D.-t. – Összerezzentem, és ő mentegetőzve nézett rám. – Ha és amikor. De az orvosok azt mondják…

– Nem fog meggyógyulni.

– Haldoklik, Igen. Mint orvos az orvosnak. Emlékszel még, Tyler? Egykor praktizáltam. Amikor még képes voltam rá. És ma már te vagy orvos, saját praxissal. Édes Istenem.

Hálás voltam az őszinteségéért. Talán hirtelen jött józansága hozta ezt is. Újra itt volt a ragyogóan megvilágított világban, amelyet került húsz éven át, és pontosan olyan rettenetes volt, amilyenre emlékezett.

Megérkeztünk a George Washington Egyetemi Kórházhoz. Carolt már ismerte az intenzív osztály személyzete, így egyenesen anyám szobájába mentünk. Amikor Carol habozott az ajtónál, megkérdeztem.

– Bejössz?

– Én… nem, nem hinném. Már sokszor elbúcsúztam. Olyan helyen akarok lenni, ahol nincs fertőtlenítőszag. Kinn leszek a parkolóban, elszívok egy cigarettát a betegszállítókkal. Odajössz?

Megígértem.

Anyám eszméletlenül feküdt a szobában, életmentő gépektől körülvéve, a légzését gép szabályozta, amely sziszegett, ahogy anyám mellkasa fel-le mozgott. A haja fehérebb volt, mint amilyenre emlékeztem. Megcirógattam az arcát, de nem reagált.

Valamiféle ostoba orvosi ösztönből felhúztam az egyik szemhéját, nyilván a pupilláját akartam ellenőrizni. Csakhogy az agyvérzéstől a szeme is bevérzett. Olyan vörös volt, mint a koktélparadicsom.

Carollal mentünk el a kórházból, de a vacsorameghívását visszautasítottam azzal, hogy majd összeütök magamnak valamit.

– Biztos vagyok benne, hogy anyád konyhájában találsz valamit – mondta. – De több mint szívesen látlak a Nagy Házban, ha van hozzá kedved. Még ha eléggé nagy is a disznóól, mert nincs ott anyád, hogy rendben tartsa. Azért biztosan tudunk biztosítani megfelelő vendégszobát.

Megköszöntem, de megmondtam, hogy szívesebben maradok a Kis Házban.

– Szólj, ha meggondolnád magad. – A murvás autófelhajtóról úgy nézett a Kis Házra, mintha évek óta most látná tisztán először. – Van még hozzá kulcsod?

– Van – mondtam.

– Akkor magadra hagylak. A kórház mindkét számot ismeri, ha valami változás történne anyád állapotában. – És Carol ismét megölelt, és olyan határozottan, ha nem is mohón ment fel a tornác lépcsőjén, hogy arra kellett gondolnom, már régen nem iszik.

Bementem anyám házába. Inkább az övé, mint az enyém, gondoltam, bár a jelenlétem nyomait nem tüntette el. Amikor egyetemre mentem, lecsupaszítottam kis hálószobámat, és összecsomagoltam mindent, ami fontos volt számomra, de anyám megtartotta az ágyamat, és az üres helyeket (a fenyőfa polcokat, az ablakpárkányokat) megtöltötte cserepes növényekkel, amelyek távollétében gyorsan elszáradtak; megöntöztem őket. A ház többi része éppen ilyen takaros volt. Diane egyszer „lineárisnak” nevezte anyám házvezetését, amin szerintem azt értette, hogy rendezett, de nem mániákusan. Végigjártam a nappalit, a konyhát, benéztem anyám hálószobájába, Nem minden volt a helyén. De mindennek volt helye.

Amint besötétedett, összehúztam a függönyöket, és minden szobában felgyújtottam minden lámpát, több lett a fény, mint amennyit anyám bármely adott időpontban megfelelőnek tartott volna, tiltakozásul a halál ellen. Eltűnődtem, vajon látja-e Carol a fényt a két ház közötti téli-barna terület fölött átpillantva, és ha igen, vajon vigasztalónak találja-e vagy inkább nyugtalanítónak.

E.D. aznap kilenc tájban ért haza, és volt olyan kegyes, hogy bekopogjon hozzám, és kifejezze együttérzését. Szemlátomást kínosan érezte magát a tornác lámpafényében, csináltatott öltönye is zilált volt. Meglátszott a lélegzete az esti hidegben. Megérintette a zsebeit, a zakója mellén és a csípőjén is, öntudatlanul, mintha elfelejtett volna valamit, vagy egyszerűen nem tudná, mihez kezdjen a kezével.

– Sajnálom, Tyler – mondta.

Kondoleálása elképesztően elsietett volt, mintha anyám halála nem csupán elkerülhetetlen, hanem immár befejezett tény lett volna. Ő már leírta. Pedig még lélegzett, gondoltam, vagy legalábbis feldolgozta az oxigént, több mérföldnyire, a kórházi ágyán a George Washingtonban.

– Köszönöm, Mr. Lawton.

– Jézusom, Tyler, szólíts E.D.-nek. Ahogyan mindenki. Jason azt mondja, jó munkát végzel a Napközelinél Floridában.

– A pácienseim elégedettnek látszanak.

– Remek. Minden hozzájárulás számít, a legcsekélyebb is. Mondd csak, Carol tett ki ide? Mert van vendégszobánk, ha akarod.

– Jó nekem itt.

– Oké. Megértem. Csak kopogj be, ha bármire szükséged van, rendben?

Visszabaktatott a téli-barna gyepen. A sajtó és a Lawton család egyaránt nagyra értékelte Jason zsenialitását, de emlékeztettem magamat, hogy E.D. is joggal tarthatta magát zseninek. Mérnöki diplomáját és üzleti tehetségét egy hatalmas vállalatbirodalom létrehozására használta, és már akkor nagyban árusította az aerostatokra alapozott telekomot, amikor az Americom és az ATT még úgy pislogtak a Pörgésre, mint a megriadt őzikék. Nem Jason intelligenciája hiányzott belőle, hanem Jason szellemessége és a fizikai univerzum iránti mélységes érdeklődése. És talán egy cseppnyi Jason humanizmusából.

Aztán ismét egyedül voltam, otthon és nem otthon, és ültem a pamlagon, és egy darabig azon elmélkedtem, hogy milyen keveset változott ez a szoba. Előbb-utóbb rám fog hárulni a feladat, hogy intézkedjek a házban lévő holmikról, olyan munka, amelyet elképzelni is alig tudtam, olyan munka, amely nehezebb és abszurdabb, mint életet teremteni egy másik bolygón. De talán éppen azért, mert a felszámolásnak ezen a művén gondolkodtam, vettem észre egy hézagot a TV melletti polc tetején.

Észrevettem, mert tudomásom szerint a fenti polcot legfeljebb futólag leporolták azokban az években, amikor itt éltem. A felső polc anyám életének a padlástere volt. El tudtam volna sorolni a polcon lévő dolgokat, ha becsukom a szemem, és magam elé képzelem: a középiskolai évkönyvek (Martell Középiskola a Maine állambeli Binghamben, 1975, '76, '77, '78); a végzős évfolyam évkönyve a Berkeleyn, 1982; egy jáde Buddha könyvtámasz; anyám diplomája állványos műanyag keretben; a barna harmonika-dosszié, amelyben a születési bizonyítványát, az útlevelét és az adópapírjait tartotta; és egy másik zöld Buddhával elválasztva három viharvert New Balance cipős doboz EMLÉKEK (ISKOLA), EMLÉKEK (MARCUS) és VEGYES címkékkel ellátva.

De a második jade Buddha ma este ferdén állt, és az EMLÉKEK (ISKOLA) doboz hiányzott. Feltételeztem, hogy ő maga vette le, bár a házban sehol sem láttam. A három dobozból az én jelenlétemben rendszeresen csak a VEGYES-t nyitotta ki. Tele volt koncertműsorokkal és jegyekkel, zizegő újságkivágásokkal (köztük a szülei gyászjelentésével), akadt ott egy az Új-Skócia szkúnert formázó emlék kitűző anyám új-skóciai nászútjáról, gyufásdobozok az éttermekből és a szállodákból, ahol járt, némi bizsu, egy keresztlevél, még egy fürt az én kisbabakori hajamból is celofánzacskóban, felül összetűzve.

Levettem a másik dobozt, amin az állt: EMLÉKEK (MARCUS). Soha nem érdekelt különösebben az apám, anyám pedig nemigen mondott róla mást az alapvető és vázlatos tényeknél (jóképű férfi, mérnök, dzsessz-gyűjtő, E.D. legjobb barátja az egyetemen, de nagyivó és egy este, útban hazafelé egy elektronikai üzletből Milpitasban, a gyors autók iránti rajongásának áldozata). A cipős dobozban levélköteget találtam, velinpapír borítékokat takaros, tiszta kézírással, amely nyilván apámé volt. A leveleket Belinda Sutton-nak címezte, ez volt anyám lánykori neve, egy olyan címre Berkeleybe, amelyet nem ismertem.

Kivettem a csomagból az egyik borítékot, kinyitottam, előhúztam belőle a sárguló papírt, és széthajtottam.

A papír nem volt vonalas, a kézírás mégis apró és nett sorokban állt rajta. Drága Bel, így kezdődött, és folytatódott, azt hittem, mindent elmondtam neked tegnap este telefonon, de állandóan csak rád gondolok. Amikor ezt írom, ez mintha közelebb hozna, bár nem annyira közel, mint szeretném. Nem olyan közel, amilyen közel tavaly augusztusban voltunk! Emlékezetben mindig újra lejátszom, mint egy videószalagot, ahány este csak nem fekhetek le melléd.

És még más is, amit nem olvastam el. Összehajtottam a levelet, visszatettem elsárgult borítékjába, a dobozt becsuktam, és visszatettem a helyére.

Reggel kopogtak az ajtón. Arra számítottam, hogy Carol az vagy valamelyik titkár a Nagy Házból.

De nem Carol volt. Hanem Diane. Diane éjkék, földig érő szoknyában, magas nyakú blúzban. A keze a keble alatt összekulcsolva. Felnézett rám, csillogott a szeme.

– Sajnálom – mondta. – Jöttem, amint megtudtam.

De elkésett. A kórházból tíz perccel azelőtt telefonáltak. Belinda Dupree meghalt, anélkül, hogy visszanyerte volna az eszméletét.

A temetésen E.D. beszélt röviden és kényelmetlenül, és nem mondott semmi fontosat. Beszéltem én, beszélt Diane; Carol is szándékozott, ám végül sírósabb vagy részegebb volt, semhogy fel tudott volna menni az emelvényre.

Diane gyászbeszéde volt a legmegindítóbb, szép ritmusú és szívből jövő, mindannak a sok kedvességnek a felsorolása, amelyet anyám küldött keresztül a gyepen, mint valami gazdagabb, szívélyesebb nemzetség ajándékát. Ehhez a beszédhez viszonyítva a temetésen minden egyéb gépiesnek hatott: félig ismerős arcok bukkantak a tömeg felszínére, hogy lelki fröccsökkel meg féligazságokkal traktáljanak, én pedig köszönetet mondtam nekik, és mosolyogtam, köszöntem, és mosolyogtam, amíg el nem jött annak az ideje, hogy a koporsót a sírhoz kísérjük.

*

A Nagy Házban azon az estén összejövetel volt, temetés utáni fogadás, ahol E.D. üzleti partnerei kondoleáltak nekem, akik közül senkit sem ismertem, de akik ismerték apámat, de részvétét nyilvánította a Nagy Ház személyzete is, akiknek a gyásza valóságosabb és nehezebben elviselhető volt.

Pincérek siklottak a tömegben borospalackokkal és ezüstözött tálakkal, én többet ittam a kelleténél, amíg Diane, aki szintén siklott a vendégek között, elcibált a fogadja-részvétünket-nagy-veszteségében kör elől, és azt mondta:

– Friss levegőre van szükséged.

– Hideg van kinn.

– Ha tovább iszol, goromba leszel. Félig máris az vagy. Gyere, Ty. Csak pár percre.

Ki a gyepre. A barna, tél közepei gyepre. Ugyanarra a gyepre, ahol majdnem húsz évvel korábban tanúi voltunk a Pörgés első pillanatainak. Körüljártuk a Nagy Házat – inkább körülbaktattuk, a csípős márciusi szél és a minden rejtett vagy szélvédett helyen még megmaradt, szemcsés hó ellenére.

A nyilvánvaló dolgokat már elmondtuk. Információt cseréltünk: a pályafutásom, a költözés Floridába, a munkám a Napközelinél; Diane évei Simonnal, kisodródás az ÚK-ból a szelídebb ortodoxia felé, ájtatossággal és önmegtagadással várni az Eksztázist. (– Nem eszünk húst – árulta el. – Nem viselünk műszálat.) Ahogy ott ballagtam mellette pityókosan, azon tűnődtem, nem váltam-e Diane szemében otrombává vagy visszataszítóvá, hogy érzi-e a sonka-és-sajt szendvicseket a leheletemen vagy a rajtam lévő műszálas zakót. Ő nem sokat változott, bár vékonyabb volt, mint azelőtt, talán a kelleténél is vékonyabb, állának vonala kissé kiugrott a magas, szoros gallérból.

Kellőképpen józan voltam ahhoz, hogy megköszönjem neki, amiért megpróbált kijózanítani.

– Nekem is ki kellett jönnöm – mondta. – Ez a sok ember, akiket E.D. meghívott. Egyikük sem ismerte komolyabban anyádat. Egyetlen egy sem. Hitelkeret összegekről vagy a rakéták hasznos terhelhetőségéről tárgyalnak odabenn. Üzletelnek.

– Talán E.D. Így tiszteleg anyám emléke előtt. Politikai hírességekkel fűszerezi a tort.

– Igazán nagylelkűen értelmezed.

– Apád tehát még mindig dühít. – Ilyen könnyen, gondoltam.

– E.D.? Hát persze. Bár könyörületesebb lenne megbocsátani neki. Amit te meg is tettél.

– Nekem kevesebb a megbocsátanivalóm – mondtam. – Nem az én apám.

Nem akartam ezzel semmit. De mégis tudatában voltam annak, amit Jason közölt velem néhány héttel korábban. Kis híján torkomon akadt a megjegyzés, meggondoltam magam, még mielőtt a mondatot befejeztem volna, elpirultam, amikor mégis kicsúszott a számon. Diane hosszan, értetlenül nézett rám; aztán a szeme kikerekedett, és úgy keveredett a tekintetében a düh és a bosszússág, hogy még a tornác lámpájának csekély fényében is elemezni tudtam.

– Beszéltél Jasonnel – mondta hidegen.

– Sajnálom…

– Pontosan hogy megy ez? Üldögéltek kettecskén, és rajtam szórakoztok?

– Szó sincs róla. Ő… bármit mondott is Jason, a gyógy-szerezése miatt történt.

Újabb groteszk ballépést követtem el, Diane le is csapott rá.

– Miféle gyógyszerezés?

– Én vagyok Jason belgyógyásza. Néha felírok neki gyógyszert. Számít?

– Miféle gyógyszerezés az, amelynek a kedvéért valaki megszegi az ígéretét, Tyler? Jason megígérte, hogy sosem mondja el neked… – Újabb következtetést vont le. – Jason beteg? Azért nem jött el a temetésre?

– Sok a dolga. Pár napunk van csak az első kilövésekig.

– De te kezeled valamivel.

– Nem etikus Jason orvosi históriájáról beszélnem – mondtam, tudván, hogy ez csak megerősíti Diane gyanúját, hogy lényegében elárultam Jason titkát, éppen akkor, amikor meg akartam őrizni.

– Jellemző volna rá, hogy beteg, és nem árulja el egyikünknek sem. Jason annyira, annyira hermetikusan elzárkózik…

– Talán neked kellene kezdeményezned. Hívd fel néha.

– Azt hiszed, nem teszem? Ezt is elmondta neked? Régebben hetente hívtam. De csak üresen bájolgott, nem volt hajlandó érdemben mondani semmit. Hogy vagy, én jól, mi újság, semmi. Nem akar hallani felőlem, Tyler. E.D. táborának oszlopos tagja. Számára én csak bosszúság vagyok. – Szünet. – Hacsak ez nem változott.

– Nem tudom, mi változott. De talán találkoznod kéne vele, személyesen beszélned vele.

– És hogyan?

Vállat vontam.

– Vegyél ki még egy hetet. Repülj oda velem.

– Te mondtad, hogy sok a dolga.

– Amint megkezdődnek a kilövések, nincs más dolgunk, mint hátradőlni, és várni. Velünk jöhetsz Canaveralre. Láthatod, hogyan készül a történelem.

– A kilövések hiábavalók – mondta, de úgy hangzott, mint amit betanítottak neki, hogy mondania kell; aztán hozzátette. – Szeretnék, de nem engedhetem meg magamnak. Simonnal jól megélünk. De gazdagok nem vagyunk. Nem vagyunk Lawtonok.

– Fizetem neked a repülőjegyet.

– Nagylelkű részeg vagy.

– Komolyan.

– Köszönöm, de nem – mondta. – Nem lehet.

– Gondolkozz rajta.

– Majd kérdezz meg, ha józan leszel. – Amint felfelé mentünk a tornác lépcsőjén, és sárga fény hullt a szemére, hozzátette. – Bármit hittem is egykor… bármit mondtam is Jasonnek…

– Nem kell ezt mondanod, Diane.

– Tudom, hogy E.D. nem az apád.

A kijelentésében az volt az érdekes, ahogyan mondta. Szilárd hittel, határozottan. Mintha ma már jobban tudná. Mintha egy másik igazságot fedezett volna fel, alternatív kulcsot a Lawton rejtélyekhez.

Diane visszament a Nagy Házba. Én úgy éreztem, nem tudnék fogadni még több részvétnyilvánítást. Bementem anyám házába, amely levegőtlennek és túlfűtöttnek hatott.

Carol, másnap, azt mondta, nem kell kapkodnom anyám holmijának az eltakarításával, amit ő „a dolgok elrendezésének” nevezett. A Kis Ház nem megy sehová, mondta. Ha jólesik, intézd egy hónapig. Egy évig. „Elrendezhetem a dolgokat”, amikor időm engedi, és nekem jó.

Arról szó sem lehetett, hogy jó legyen, de megköszöntem a türelmét, és egész nap csomagoltam a visszautazáshoz Orlandóba. Gyötört a gondolat, hogy magammal kellene vinnem valamit anyám holmijából, hogy azt akarta volna, hogy nekem is legyen egy emlékekkel teli cipős dobozom. De mit vigyek? Az egyik Hummel-figurát, mert azokat kedvelte, de én csak drága giccsnek tartottam őket? A keresztöltéses pillangót a nappali faláról, a Vízililiomok nyomatát a csináld magad keretben?

Amíg töprengtem, Diane jelent meg az ajtóban.

– Áll még az ajánlat? Az utazás Floridába? Komolyan gondoltad?

– Természetesen.

– Mert beszéltem Simonnal. Nincs elragadtatva, de azt hiszi, kibírja még pár napig egyedül.

Igazán kedves tőle, gondoltam.

– Szóval – mondta –, hacsak… úgy értem, tudom, hogy ittál…

– Ne csacsiskodj. Felhívom a légitársaságot. Foglaltam Diane nevére egy helyet a másnapi D.C.-Orlando járatra.

Befejeztem a csomagolást. Anyám holmijából végül a két faragott jade Buddha könyvtámaszt választottam.

Átkutattam a házat, még az ágyak alá is benéztem, de a hiányzó EMLÉKEK (ISKOLA) cipős doboz nyomtalanul eltűnt.

PILLANATFELVÉTELEK AZ ECOPOIESISRŐL

JASON azt javasolta, vegyünk ki szobákat Cocoa Beachen, és ott várjunk rá egy napot. Futott még egy propagandakört a Napközelinél, de a kilövések előtti napot szabadon hagyta, mert úgy akart jelen lenni, hogy közben a CNN ne bombázza ostoba kérdésekkel.

– Remek – mondta Diane, amikor közöltem vele a hírt. – Legalább magam tehetem fel neki az ostoba kérdéseket.

Sikerült lecsillapítanom Diane félelmeit Jason egészségi állapotát illetően: nem, nem haldoklik, és ha a kórlapján akadnának ideiglenes visszaesések, az az ő dolga. Diane ezt elfogadta, legalábbis úgy látszott, de még mindig látni akarta a fivérét, már csak azért is, hogy megnyugtassa magát, mintha anyám halála megingatta volna a hitét a Lawton-mindenség állócsillagaiban.

Így hát Napközeli igazolványom és a Jasonnel való kapcsolatom segítségével sikerült kivennem két szobát egy Holiday Innben, kilátással Canaveralre. Nem sokkal az után, hogy a Mars-projekt megszületett – és az EPA ellenvetéseit meghallgatták, és figyelmen kívül hagyták – tucatnyi sekély vízi kilövőpadot építettek és helyeztek el Merritt Island partjai mentén. Ezeket láthattuk felettébb jól a szállodából. A kilátás további része parkolókból, téli tópartokból és kék vízből állt.

Álltunk Diane lakosztályának erkélyén. Diane lezuhanyozott és átöltözött miután Orlandóból megtettük az autóutat, és éppen ki akartuk próbálni a szálloda éttermét. Az összes többi erkélyen fényképezőgépek és lencsék sorakoztak: a Holiday Inn igazi médiaszálloda lett. (Lehet, hogy Simon nem bízott a világi sajtóban, ám Diane egyszeriben térdig gázolt benne.) A lenyugvó napot nem láttuk, ám a fénye megvilágította a távoli állványzatokat és rakétákat, és a valóságosnál éteribbé változtatta őket, óriás robotok seregévé, amelyek csatára indulnak a Közép-atlanti Árokba. Diana úgy hőkölt hátra, mintha megriadt volna tőlük.

– Miért van ilyen sok?

– Ecopoiesis vadászpuskával – mondtam.

Diane kissé keserűen nevetett.

– Jason mondása?

Nem volt egészen az. Az „ecopoiesis” szót egy Robert Haynes nevű ember alkotta 1990-ben, amikor a terraformáció még teljesen spekulatív tudomány volt. Technikailag önszabályozó anaerob bioszféra létrehozását jelentette ott, ahol addig nem létezett ilyen, de modern szóhasználat szerint a Marson végzendő minden tisztán biológiai módosítást értettünk rajta. A Mars zöldbe borításához kétfajta bolygó-mérnöki munkára volt szükség: durva terraformációra, hogy a felszíni hőmérsékletet és légnyomást az élet létrejöttéhez szükséges küszöbig emeljük és ecopoiesisre: mikrobák és növényzet alkalmazását a talaj kondicionálására ahhoz, hogy oxigénnel telítse a levegőt.

A Pörgés már sokat tett a felmelegedés érdekében. A táguló Nap – a Föld kivételével – minden bolygót jelentős mértékben felmelegített a Naprendszerben. Ránk csak az ecopoiesis finomabb munkája maradt. Ám az ecopoiesisnek számos lehetséges útja-módja volt, sok lehetséges organizmus jöhetett szóba a sziklalakó baktériumoktól az alpesi mohákig.

– Azért hívjátok tehát vadászpuskásnak – mondta Diane –, mert megsorozzátok a Marsot az összessel.

– Az összessel, és mindegyikből minél többel, mert nincs olyan egyetlen organizmus, amely garantáltan alkalmazkodik, és életben marad. De az egyikük talán.

– Talán több is.

– Ami nagyszerű lenne. Ökológiát, nem monokultúrát akarunk. – Úgy terveztük, hogy a kilövések időzítve és szakaszokban történnek majd. Az első hullám csak anaerob és foto-autotróf organizmusokat fog vinni, olyan egyszerű életformákat, amelyeknek nincs szükségük oxigénre, és a napfényből nyernek energiát. Ha ezek kellő számban fejlődnek és halnak el, olyan biomassza-réteget hoznak létre, amelyen bonyolultabb ökológiai rendszerek is megélnek. A mostanhoz egy évre tervezett második hullám oxigénképző szervezeteket szállít majd; az utolsó, ember nélküli rakéták primitív növényeket visznek majd, hogy rögzítsék a talajt, és szabályozzák a párolgás és az eső ciklusait.

– Annyira valószínűtlen ez az egész.

– Valószínűtlen időket élünk. De nem, nincs rá garancia, hogy beválik.

– És ha nem válik be?

Vállat vontam.

– Mi a veszítenivalónk?

– Rengeteg pénz. És rengeteg emberi munka.

– Jobb célra nem is használhatnánk. Igen, ez kockázatos játék és nem, nem biztos a siker, de a lehetséges haszon jóval nagyobb a kockázatnál. És mindenkinek jó volt, legalábbis eddig. Jót tett idehaza a közhangulatnak, és jól segítette a nemzetközi együttműködést.

– De rengeteg hétköznapi embert félrevezettetek. Meggyőztétek őket, hogy a Pörgés olyasmi, amit kezelni tudunk, aminek a rendbehozatalához képesek vagyunk technológiát találni.

– Úgy érted, reményt adtunk nekik.

– De rossz fajtát. Ha kudarcot vallotok, semmiféle reményük nem marad.

– Szerinted mit kellett volna tennünk, Diane? Visszavonulni a ti imaszőnyegeitekre?

– Aligha lenne a kudarc beismerése – mármint az ima. És ha sikerrel jártok, a következő lépésnél embereket is küldtök?

– Igen. Ha zöldellővé tesszük a bolygót, embereket küldünk. – Jóval bonyolultabb és etikailag összetettebb javaslat. Tízfős csoportokban küldünk majd önként jelentkezőket. Megjósolhatatlanul hosszú utazást kell majd kibírniuk nevetségesen szűk helyen, korlátozott fejadagokkal. El kell majd szenvedniük a majdnem halálos légnyomást a súlytalanság hónapjai után, amelyet a bolygó felszínére történő veszélyes leszállás követ majd. Ha mindez sikerül, és ha csekély felszerelésüknek is sikerül valahol a közelben velük párhuzamosan leérkeznie, meg kell tanítaniuk magukat a létezés alapvető készségeire egy, az emberi életre csak nagyjából alkalmas környezetben. A küldetésük célja pedig nem az, hogy visszatérjenek a Földre, hanem az, hogy eléggé hosszú életet éljenek, és kellő számban szaporodjanak, és továbbadják utódaiknak a létezés fenntartásához szükséges ismereteket.

– Miféle épeszű ember megy bele ebbe?

– Csodálkoznál. – Nem beszélhettem a kínaiakról, az oroszokról vagy a többi nemzetközi önkéntesről, ám az északamerikai jelentkezők meglepően hétköznapi férfiak és nők voltak. Fiatalságuk, testi edzettségük és a kényelmetlenség elviselésére való alkalmasságuk miatt esett rájuk a választás. Csak néhány berepülőpilóta akadt közöttük, de mindegyikben megvolt az, amit Jason „berepülőpilóta mentalitásnak” nevezett, hajlandóság a súlyos fizikai kockázat vállalására a látványos eredmény érdekében. És persze a legtöbbjük pusztulásra volt ítélve, ahogyan az azokon a távoli rakétákon lévő baktériumok. Józan ésszel a legjobb, amire számíthattunk az volt, hogy a nomád túlélők kis csapata a Valles Marineris mohos kanyonjaiban vándorolva összetalálkozik oroszok vagy dánok vagy kanadaiak hasonló kis csoportjával, és megteremtik a túlélésre képes Mars-emberiséget.

– És te ezt helyesled?

– Senki sem kérdezte a véleményemet. De sok sikert kívánok nekik.

Diane amolyan ez-nem-elegendő pillantást vetett rám, de nem vitatkozott tovább. Lementünk a lifttel az előcsarnokból nyíló étterembe. Amint sorban álltunk asztalért tucatnyi híradós technikus mögött, Diane bizonyára megérezte az egyre növekvő feszültséget.

Miután rendeltünk, Diane a fejét forgatta, beszélgetés-töredékekre fülelt – olyan szavak, mint „foto-disszociáció” és „kriptoendelitikus és igen, „ecopoiesis” – a zsúfolt asztalok felől, amint újságírók próbálgatták másnapi munkájukat, és igyekeztek megérteni azt. Volt persze nevetgélés is, és vadul csörömpöltek az evőeszközök, mindent betöltött a szédült és bizonytalan várakozás légköre. A több mint hatvan évvel korábbi holdra szállás óta ez volt az első alkalom, hogy a világ ilyen egységesen összpontosított egy űrbeli kalandra, és a pörgéstől most megvolt az is, ami a holdra szállásból hiányzott: a valódi sürgősség és a globális kockázat érzése.

– Mindez Jason műve, igaz?

– Talán Jason és E.D. nélkül is megtörténne. De másként, valószínűleg kevésbé gyorsan és hatékonyan. Jase volt mindig is a középpontja.

– Mi pedig a perifériája. Akik keringünk a géniusza körül. Elárulok egy titkot. Kicsit félek Jasontől. Félek találkozni vele ennyi idő után. Tudom, hogy elítél.

– Nem téged. Az életstílusodat, talán.

– Úgy érted, a hitemet. Beszélhetünk róla nyugodtan. Tudom, hogy Jase egy kicsit úgy érzi – elárultam. Mintha Simon meg én visszautasítanánk mindent, amiben ő hisz. De ez nem igaz. Jason meg én sosem jártunk egy úton.

– Alapjában véve, tudod, ő most is Jase. A régi Jase.

– De én a régi Diane vagyok-e?

Amire nem volt válaszom.

Láthatóan jó étvággyal evett, és a főfogás után desszertet és kávét rendeltünk.

– Szerencse, hogy tudtál erre időt szakítani – mondtam.

– Szerencse, hogy Simon elengedett a pórázáról?

– Nem úgy értettem.

– Tudom. De bizonyos szempontból igaz. Simon tényleg szeret ellenőrizni. Szereti tudni, hol vagyok.

– És ez probléma számodra?

– Úgy érted, gond van-e a házasságommal? Nem. Nincs, és nem is hagynám. Ami nem jelenti azt, hogy nincsenek néha nézeteltéréseink. – Habozott. – Ha beszélek róla, veled osztom meg, jó? Nem Jasonnel. Csak veled.

Bólintottam.

– Simon kissé megváltozott, amióta találkoztál vele. Mindnyájan megváltoztunk az ÚK idők óta. Az ÚK az ifjúságról szólt és a hívők közösségéről, olyan megszentelt helyről, ahol nem kellett félnünk egymástól, ahol nemcsak átvitt értelemben, de a szó szoros értelmében is átölelhettük egymást. Éden a Földön. De tévedtünk. Azt hittük, az AIDS nem számít, a féltékenység sem számít – nem számíthattak, hiszen eljött a világ vége. De ez lassú Megpróbáltatás, Ty. A Megpróbáltatás egy élet munkája, és erősnek és egészségesnek kell maradnunk hozzá.

– Te és Simon…

– Ó, mi egészségesek vagyunk. – Mosolygott. – És köszönöm a kérdést, dr. Dupree. De barátaink belehaltak az AIDS-be meg a drogokba. A mozgalom úgy haladt, mint a hullámvasút, csupa szeretet felfelé, csupa bánat lefelé. Aki csak tagja volt, ezt fogja mondani.

Valószínűleg, de az egyetlen ÚK-veterán, akit ismertem Diane volt.

– Az utóbbi néhány év senkinek sem volt könnyű.

– Simon nehezen dolgozta fel. Őszintén hitte, hogy mi áldott nemzedék vagyunk. Egyszer azt mondta nekem, Isten olyan közel jött az emberiséghez, mintha kályha mellett ülnél téli éjszakán, hogy megmelegíthesse a kezét a Mennyei Királyság tüzénél. Mind így éreztük, de Simonból tényleg a legjobbat hozta ki. És amikor kezdett rosszra fordulni, amikor oly sok barátunk megbetegedett, vagy függővé vált valamitől, az igen mélyen bántotta őt. A pénz is akkor kezdett elfogyni, és idővel Simonnak munkát kellett keresnie – mindkettőnknek. Évekig végeztem alkalmi munkákat. Simon nem talált világi munkát, de takarítói munkát végez a templomunkban, a Jordán Imaházban, és fizetnek neki, amikor tudnak… és csőszerelői vizsgára készül.

– Nem kifejezetten az ígéret Földje.

– Aha, de tudod, mit? Szerintem nem is kell annak lennie. Ezt mondom neki is. Lehet, hogy érezzük Krisztus ezeréves birodalmának eljövetelét, de még nincs itt – végig kell játszanunk a játék utolsó perceit is, ha a kimenetele eldöntetett is már. És lehet, hogy a szerint fogunk elbíráltatni. Úgy kell játszanunk, mintha számítana.

Felmentünk a lifttel a szobáinkhoz. Diane megállt az ajtajánál, és hozzám fordult.

– Amire emlékszem, hogy milyen jó veled beszélgetni. Ugyancsak jó beszélgetőpartnerek voltunk, emlékszel?

Megvallottuk egymásnak a félelmeinket a telefon szűzi közvetítésével. Intimitás a távolból. Ő mindig ezt szerette. Bólintottam.

– Talán megismételhetnénk – mondta. – Talán felhívlak majd néha Arizonából.

Természetesen ő fog hívni, mert Simon nem szeretné, ha én hívnám őt. Értettem. Ahogyan a nekem felajánlott kapcsolat természetét is. A plátói barátja lennék. Ártalmatlan barát, akiben meg lehet bízni a nehéz időkben, mint a főszereplő hölgy meleg fiú barátja a filmdrámákban. Beszélgetnénk. Megosztanánk a titkainkat. Senkinek nem esne bántódása.

Nem ezt akartam, nem erre volt szükségem. De ezt nem mondhattam meg, olyan mohón és elveszetten nézett rám. Inkább azt mondtam tehát:

– Aha, persze.

Mire elvigyorodott, megölelt, és ott hagyott a folyosón.

Tovább fenn maradtam a kelleténél, pátyolgattam sértett méltóságomat, és körülfogott a környező szobákból áradó nevetés és zaj, és a számtalan tudósra meg mérnökre gondoltam a Napközelinél és a JPL-nél és a Kennedyn meg a rengeteg újságíróra és tévésre, akik nézik a jupiterlámpák fényeit a távoli rakéták fölött, hogy mindannyian végezzük a munkánkat itt, az emberiség történetének végén, tesszük, amit elvárnak tőlünk, úgy játszunk, mintha számítana.

Jason másnap délben érkezett, tíz órával a tervezett első kilövéssorozat előtt. Az idő napfényes és nyugodt volt, jó ómen. Az összes globális kilövőállomás közül az egyetlen biztosan nem működő az Európai Űrügynökség kibővített Kourov komplexuma volt francia Új-Guineában, amelyet egy rettenetes márciusi vihar miatt le kellett zárni. (Az EŰÜ mikroorganizmusok késni fognak egy-két napot – vagy félmillió évet, Pörgés-idő szerint.)

Jase egyenesen a lakosztályomba jött, ahol vártuk Diane-nel. Olcsó műanyag széldzsekit és a szeméig behúzott Marlins sapkát viselt, hogy az ott lakó riporterek ne ismerjék fel.

– Tyler – mondta, amint benyitott. – Sajnálom. Ha ott tudtam volna lenni, ott lettem volna.

A temetésen.

– Tudom.

– Belinda Dupree volt a legjobb a Nagy Házban. Komolyan.

– Köszönöm – mondtam, és elléptem az útjából.

Diane óvatos arccal közeledett. Jason becsukta maga mögött az ajtót, nem mosolygott. Megálltak egymástól egy lépésnyire, méregették egymást. A csend súlyos volt. Jason törte meg.

– Ezzel a gallérral – mondta – úgy festesz, mint valami Viktória korabeli bankár. És híznod kellene. Olyan nehéz volna összelopkodni egy ebédre valót itt, a tehenek földjén?

– Több a kaktusz, mint a tehén, Jase – mondta Diane. És nevetve borultak egymás nyakába.

Sötétedés után kiköltöztünk az erkélyre, kényelmes székeket vittünk ki, és a szobaszervizzel felhozattunk egy tálca zöldséges szendvicset (Diane választotta). Az éjszaka éppen olyan fekete volt, mint minden csillagtalan Pörgés-övezte éjjel, de a kilövőállásokat óriás reflektorok világították meg, és visszfényeik tükröződtek a szelíden hullámzó vízen.

Jason immár néhány héttel korábban járt ideggyógyásznál. A szakorvos ugyanazt a kórképet állította fel, amelyet én is: Jasonnek súlyos és a gyógyszerekre nem reagáló szklerózis multiplexe van, amelyre egyedül csillapítószerek rendszeres adásával lehet némi hatást gyakorolni. A neurológus át akarta adni Jason esetét a Betegség Felügyeleti Központnak a folyamatban lévő kutatáshoz azzal a betegséggel kapcsolatban, amelyet ASZM-nek, a-típusos szklerózis multiplexnek neveztek el. Jason vagy fenyegetéssel, vagy pénzzel eltérítette ettől a szándékától. És az új gyógyszerkoktél egyelőre jó állapotban tartotta. Éppen olyan jól mozgott és funkcionált, mint mindig. Ha Diane netán gyanakodott, most megnyugodhatott.

Jason hozott egy palack drága és igazi francia pezsgőt, hogy azzal ünnepeljük a kilövéseket.

– Kaphattunk volna VIP jegyeket is – mondtam Diane-nek. – Az összeszerelő műhely előtti tribünön, Garland elnök közelében.

– Innen legalább olyan jól látni – mondta Jason. – Jobban. És nem vagyunk reklámfotózás kellékei.

– Sosem találkoztam még elnökkel – mondta Diane.

Az ég természetesen sötét volt, de a szállodai szobában a tévé (bekapcsoltuk, hogy halljuk a visszaszámlálást) a Pörgés-határról beszélt, és Diane felnézett az égre, mintha a világot körülzáró burok valami csoda folytán láthatóvá vált volna. Jason látta Diane mozdulatát.

– Nem kellene határnak nevezniük – mondta Jason. – Egyetlen újság sem hívja már így.

– Tényleg? Hát hogy hívják?

Jason megköszörülte a torkát.

– „Különös hártyának”.

– Jaj, ne – nevetett Diane. – Ez rémes. Elfogadhatatlan. Úgy hangzik, mint valami nőgyógyászati betegség.

– Lehet, de a „határvonal” pontatlan. Inkább határréteg. Nem egyetlen átléphető vonal. Válogatva enged át tárgyakat, és gyorsítva löki őket tovább a kinti univerzumba. A folyamat inkább ozmózisra, átszivárgásra hasonlít, mint áttörésre a kerítésen. Tehát, hártya.

– Elfelejtettem, milyen beszélgetni veled, Jase. Kissé szürreális tud lenni.

– Pszt – szóltam mindkettőjükre. – Figyeljetek.

A tévé átvágott a NASA vonalára, egy kifejezéstelen irányító hangján csak a visszaszámlálás hallatszott. Harminc másodperc. A kilövőállásokon tizenkét útra kész rakéta sorakozott. Tizenkét kilövés egyszerre, olyasmi, amire egy kevésbé nagyra törő űrügynökség egykor azt mondta volna, nem praktikus és messzemenően veszélyes. De merészebb és elkeseredettebb időket éltünk.

– Miért kell az összesnek egyszerre felmennie? – kérdezte Diane.

– Mert – kezdte Jason; aztán azt mondta: – Nem. Várj! Figyelj!

Húsz másodperc. Tíz. Jason felállt, és az erkély korlátjának támaszkodott. A szállodai erkélyei zsúfolásig megteltek. A part is. Ezernyi fej és lencse nézett azonos irányba. A későbbi becslések szerint a Cape körül mintegy kétmillióan gyűltek össze. A rendőrség szerint azon az éjjelen több, mint száz pénztárcát loptak el. Két halálos kimenetelű késelésre, tizenöt megkísérelt rablótámadásra és egy koraszülésre került sor. (A gyerek, egy 1800 grammos kislány egy kecskelábú asztalon jött a világra Cocoa Beachen a Nemzetközi Palacsintázóban.)

Öt másodperc. A szállodai szobában elhallgatott a tévé. Egy pillanatig csak a fényképező felszerelések kattogása és zörgése hallatszott.

Aztán az óceán a láthatárig tűzbe borult.

Ezeknek a rakétáknak egyike sem imponált volna egymagában a helyi tömegnek még sötétben sem, de itt nem egyetlen lángcsóva volt, de öt, hét, tíz, tizenkettő. A tengeren úszó kilövőállványok egy pillanatra felhőkarcolók csontvázának tetszettek, aztán belevesztek a tengervíz párájába. Tizenkét, egymástól valójában mérföldekre lévő, de a perspektíva által egymáshoz közelített fehér lángoszlop kúszott a közös fényüktől indigókékre festett égboltra. A parton ujjongott a tömeg, és a zaj egybeolvadt a tömör üzemanyag meghajtású gyorsítórakéták dübögésével, a lüktetéssel, amely úgy szorította össze a szívet, mint az eksztázis vagy a rémület. De nem csak ezt a brutális látványt ünnepeltük. Ebből a kétmillió emberből biztosan mindenki látott már rakétakilövést, legalább televízióban, és bár ez a többszörös kilövés grandiózus és hangos volt, a legfontosabb mégis a szándéka, a motivációja volt. Nemcsak a földi élet zászlaját küldtük ezzel a Marsra, hanem dacoltunk magával a Pörgessél.

A rakéták emelkedtek. (És a tévé szögletes képernyőjén, amikor odapillantottam az erkélyajtón át, hasonló rakéták repültek fel felhős nappali fényben Csiucsiangban, Szvobodnijban, Bajkonurban és Hszicsangban). A tüzes, vízszentes fény megdőlt, és halványulni kezdett, amint az éjszaka visszaáramlott a tengerről. A hang beleveszett a homokba meg a betonba meg a felforrósodott sós vízbe. Azt képzeltem, érzem a partra mosott tűzijáték szagát, a római gyertyák kellemesen szörnyű bűzét.

Ezernyi fényképezőgép kattant, akár a haldokló tücskök, aztán elhallgattak.

Az ujjongás, ilyen vagy olyan formában, hajnalig tartott.

Bementünk, a normálishoz visszatért sötétség ellen behúztuk a függönyt, és kinyitottuk a pezsgőt. Néztük a külföldi híreket. A francia késedelemtől eltekintve, mindenütt másutt megtörténtek a kilövések. A baktériumsereg úton volt a Mars felé.

– Szóval miért kell az összesnek egyszerre felmennie? – kérdezte újra Diane.

Jason hosszan, töprengve nézett rá.

– Mert azt akarjuk, hogy nagyjából egyszerre érjenek célba. Ami nem olyan könnyű, ahogyan hangzik. A Pörgés-hártyába többé-kevésbé egyszerre kell belépniük, vagy több éves vagy évszázados különbséggel fognak kilépni belőle. Nem annyira kritikus ennél az anaerob rakománynál, de arra az időre gyakorlunk, amikor valóban számítani fog.

– Évek vagy évszázadok? Hogy lehetséges ez?

– A Pörgés természete, Diane.

– Igen, de évszázadok?

Jason úgy fordította a székét, hogy szembenézzen a testvérével, komoran.

– Próbálom felmérni itt a tudatlanságod mértékét…

– Csak egy kérdés, Jase.

– Számolj nekem egy másodpercet.

– Tessék?

– Nézz az órádra, és számolj nekem egy másodpercet. Nem, majd én. Egy… – Szünetet tartott. – Másodperc. Megértetted?

– Jason…

– Próbálj követni. Ismered a Pörgés arányt?

– Nagyjából.

– Nagyjából nem elegendő. Egyetlen földi másodperc Pörgés-idő szerint 3,17 év. Ezt ne feledd. Ha az egyik rakéta egyetlen másodperccel később ér a Pörgés-hártyába a többinél, több, mint három évvel később kerül orbitális pályára.

– Csak mert nem tudok számokat idézni…

– Ezek fontos számok, Diane. Tegyük fel, hogy a flottillánk éppen kilépett a hártyából, éppen most, most… – Ujjával a levegőbe bökött. – Egy másodperc, itt és már el is múlt. A flottillának ez több, mint három év volt. Egy másodperccel ezelőtt a Föld körüli pályán voltak. Most letették a szállítmányukat a Mars felszínére. Úgy értem, most, Diane, a szó szoros értelmében most. Már megtörtént, kész. És amíg elmúlik egy perc az órádon, az a kinti órán százkilencven év.

– Az persze sok, de kétszáz év alatt nem lehet átalakítani egy bolygót, igaz?

– Szóval már a Pörgés-idő kétszázadik évében jár a kísérlet. Ebben a pillanatban, amikor beszélünk mindazok a baktériumkolóniák, amelyek túlélték az utazást, már kétszáz éve szaporodnak a Marson. Egy óra múlva már tizenegyezer-négyszáz éve lesznek ott. Holnap ilyenkor majdnem kétszázhetvennégyezer esztendeje szaporodnak.

– Oké, Jase. Értem az ötletet.

– Egy hét múlva 1,9 millió éve.

– Oké.

– Egy hónap múlva 8,3 millió éve.

– Jason…

– Egy év múlva százmillió éve.

– Igen, de…

– A Földön százmillió év durván az az időszak, amely eltelt attól fogva, hogy a tengerből előbukkant az élet a legutóbbi születésnapodig. Százmillió esztendő elegendő idő azoknak a mikroorganizmusoknak, hogy kipumpálják a szén-dioxidot a kéreg szénlerakataiból, nitrogént vonjanak ki a nitrátokból, oxidokat szűrjenek ki a regolitból, és gazdagítsák azzal, hogy nagy számban elpusztulnak. Mindez a felszabadított szén-dioxid üvegházi gáz. A légkör sűrűbbé és melegebbé válik. Mához egy évre lélegző szervezetek újabb seregét küldjük fel, és azok elkezdik átalakítani a szén-dioxidot szabad oxigénné. Még egy esztendő – mihelyt a bolygóról kapott spektroszkópos képeink ígéretesnek látszanak –, és felküldünk fűféléket, növényeket, más bonyolult organizmusokat. És amikor mindez durván homeosztatikus bolygóökológiává szilárdul, emberi lényeket küldünk. Tudod, mit jelent ez?

– Mondd – nézett a fivérére dacosan Diane.

– Azt jelenti, hogy öt éven belül virágzó emberi civilizáció lesz a Marson. Gazdaságok, gyárak, utak, városok…

– Van erre egy görög szó, Jase.

– Ecopoiesis.

– Én a „hübrisz”-re gondoltam.

Jason mosolygott.

– Sok minden van, amiért aggódom. De ezek között nem szerepel az istenek megsértése.

– Vagy a Feltételezetteké?

Erre Jason elhallgatott. Hátradőlt, és a pezsgőjét kortyolta a szállodaszobai pohárból.

– Nem félek attól, hogy megsérteném őket – mondta végül. – Ellenkezőleg. Attól tartok, pontosan azt tesszük, amit ők akarnak, hogy tegyünk.

De ezt nem magyarázta meg, és Diane gyorsan másra terelte a szót.

*

Másnap elfuvaroztam Diane-t Orlandóba, hogy onnan visszarepülhessen Phoenixbe.

Az utóbbi néhány napban nyilvánvalóvá vált, hogy nem tárgyaljuk meg, nem említjük, de még csak nem is célzunk arra a testi közelségre, amely megvalósult kettőnk közt azon az éjszakán Berkshire-ben, mielőtt hozzáment Simonhoz. Ha valamilyen formában mégis elismertük, hát azok a nehézkes kerülőutak voltak, amelyeket csak azért tettünk, hogy a témát kikerüljük. Amikor (szűziesen) megöleltük egymást a repülőtér biztonsági kapuja előtt, azt mondta, „Hívni foglak”, és tudtam, hogy úgy lesz – Diane ritkán ígért, de akkor mindig betartotta –, de annak is tudatában voltam, milyen régen nem láttam őt, és milyen sok idő telik majd el, amíg újra láthatom: nem Pörgés-idő, de valami hasonlóképpen pusztító és éhes. Ráncocskák voltak a szeme meg a szája sarkában, egészen hasonlók azokhoz, amelyeket reggelente a tükörben láttam.

Döbbenetes, gondoltam, milyen szorgosan változtattuk magunkat olyan emberekké, akik nem valami jól ismerik egymást.

További kilövésekre került sor tavasszal és nyáron, megfigyelő csomagokat küldtek fel, amelyek hónapokig keringtek nagy magasságban a Föld körül, és vizuális spektrográf-képekkel tértek vissza a Marsról – az ecopoiesis pillanatfelvételeivel.

Az első eredmények egyhangúak voltak: a szén-dioxid szerény mérvű növekedése a légkörben, ami a Nap okozta felmelegedés mellékhatása is lehetett. A Mars hideg, barátságtalan bolygó maradt minden józan mércével mérve. Jason beismerte, hogy az is meglehet, hogy még a GLMO-k – a genetikailag létrehozott Mars-organizmusok, amelyek az eredeti rakomány legnagyobb részét alkották – sem voltak képesek alkalmazkodni a bolygó szüretlen nappali ultraibolya sugárzásszintjéhez és oxidánsokkal fertőzött regolitjához.

Ám nyár közepére a biológiai aktivitás erőteljes spektrográfos bizonyítékait láthattuk. Több vízpára volt sűrűbb atmoszférában, több metán és etán és ózon, még a szabad nitrogén parányi, de kimutatható mennyiségi növekedését is észleltük.

Karácsonyra ezek a még mindig nagyon finom változások annyira felgyorsultak, hogy azt már nem lehetett a Nap okozta felmelegedéssel magyarázni, és nem maradt kétség. A Mars élő bolygóvá vált.

A kilövőállásokat újra előkészítették, újabb mikrobakultúrákat készítettek elő, csomagoltak be. Abban az évben az Egyesült Államokban a nemzeti össztermék teljes két százalékát fordították a Pörgéssel összefüggő űrprojektekre – lényegében a Mars-programra –, és a többi iparilag fejlett országban az arány hasonló volt.

Jasonnél februárban következett be a visszaesés. Úgy ébredt, hogy nem tudta fókuszálni a szemét. A neurológusa változtatott a gyógyszerezésén, és ideiglenes megoldásként leragasztotta az egyik szemét. Jason gyorsan jobban lett, de majdnem egy hétig nem járt dolgozni.

Diane tartotta a szavát, Hívogatni kezdett, legalább havonta egyszer, általában többször, sokszor késő éjjel, amikor Simon aludt már picike lakásuk másik végében. Pár szobácskában éltek egy antikvárium fölött Tempében, ennyire futotta Diane fizetéséből meg abból, amit Simon néha hazavitt a Jordán Imaházból. Meleg időben jókora ventilátor zümmögését hallottam a háttérben; télen a rádió szólt halkan, hogy elleplezze Diane hangját.

Meghívtam, hogy jöjjön Floridába a következő kilövés-sorozatra, de persze nem tudott: sok volt a munkája, az egyházhoz tartozó barátaikat várták vacsorára azon a héten, Simon nem értette volna meg.

– Simon éppen spirituális válságban van. A Messiás kérdése foglalkoztatja…

– Messiás kérdés?

– Újságot kéne olvasnod – mondta Diane, nyilván túlbecsülve, hogy a sajtó fősodrában mennyit írtak ezekről a vallási vitákról, legalábbis Floridában; lehet, hogy nyugaton másként volt. – A régi ÚK mozgalom a Krisztus nélküli Eljövetelben hitt. Az tett minket egyedülállóvá. – Az, gondoltam, és a rajongásotok a nyilvános meztelenkedésért. – A korai szerzők, Ratel és Greengage a Pörgést a bibliai jövendölés közvetlen beteljesedésének látták – ami azt jelentette, hogy magát a próféciát is átalakították a történelmi események. Nem volt szükség a szó szoros értelmében vett Csapásra, de még Krisztus fizikai Második Eljövetelére sem. Az egész Thessalonikabeliekhezt meg Korinthusbeliekhezt meg Jele-nésekrőlt szabadon újraértelmezhették vagy figyelmen kívül hagyhatták, mert a Pörgés valódi isteni beavatkozás volt az emberi történelembe – kézzel fogható csoda, amely érvénytelenítette a Szentírást. Ez szabadított fel minket, hogy létrehozzuk a Földi Királyságot. Egyszeriben magunk lettünk felelősök önnön hitünkért Krisztus ezeréves birodalmában.

– Nem tudlak követni. – Tulajdonképpen már az Eljövetelnél feladtam.

– Arról van szó – szóval, az a lényeg, hogy a Jordán Imaház, a mi kis egyházunk hivatalosan megtagadta az összes ÚK tanítást, holott a tagság fele régi ÚK-sokból áll, amilyenek mi vagyunk Simonnal. Egyszerre kitör ez a sok vita a Csapásról és hogy a Pörgés hogyan érinti a bibliai próféciát. Az emberek megoszlanak. A Bere-hívők szembeszállnak a Progresszívekkel, az ígéret Földje hívők a Múlt-hitűekkel. Létezik-e most Antikrisztus, és ha igen, hol van? Az Eksztázis vajon a Csapás előtt történik vagy alatta vagy utána? Ilyesmiken vitáznak. Talán csekélységnek hangzanak, de a spirituális kockázat igen nagy, és akik ezeken vitatkoznak, olyan emberek, akik nekünk fontosak, a barátaink.

– Te hol állsz?

– Személy szerint én? – Hallgatott, és ott volt megint, a rádió ott hümmögött mögötte, valami altatótól kába bemondó híreket olvasott az álmatlanoknak. Legfrissebb hírek a mesai lövöldözésről. Eljövetel vagy El Nem Jövetel? – Mondjuk úgy, zavarban vagyok. Nem tudom, miben hiszek. Néha hiányoznak a régi idők. Megteremteni menet közben a paradicsomot. Úgy fest…

Elhallgatott. Most egy újabb hang szólt bele a rádió zörejes mormolásába: Diane? Még fenn vagy?

– Bocs – suttogta. Simon őrködött. Ideje volt véget vetni telefontalálkánknak, Diane érintés nélküli hűtlenkedésének. – Hamarosan beszélünk.

És már le is tette, mielőtt elbúcsúzhattam volna.

A megtermékenyítő rakéták második sorozatának kilövése éppolyan hibátlanul sikerült, mint az első. A média ismét ellepte Canaveralt, de ezt a kört én egy nagy, digitális kivetítőn néztem a Napközeli előadótermében, ez a nappali kilövés úgy szórta szét a gémeket a Merritt Island fölötti égbolton, mint a ragyogó konfettit.

Ezt a várakozás újabb nyara követte. Az orbitális teleszkópok és interferométerek új nemzedéke által lehozott adatok az előző évinél is kiválóbbak és tisztábbak voltak. Szeptemberre a Napközeli összes irodájának falai sikerünk nagy pontosságú képeivel voltak kitapétázva. Egyet bekereteztettem a klinika várója számára. A színes felvételen a Mars tájai látszottak, a havas vagy jeges Olümposz hegy, oldalában frissen ásott csatornákkal, a Valles Marinerist folyóvízként kitöltő köd, a Solis Lacusra felkúszó zöld hajszálerek. A Terra Sirenom déli fennsíkja még sivatag volt, ám a régió becsapódási krátereit szinte nyomtalanul erodálta a nedvesebb, szelesebb klíma.

A légkör oxigéntartalma pár hónapon át ingadozott, ahogyan az aerob organizmusok mennyisége is, de decemberre meghaladta a húsz millibart, és stabilizálódott. Az egyre növekvő mennyiségű üvegházi gázok, a bizonytalan hidrológiai ciklusok és az újsütetű bio-geokémiai visszatáplálási körök káoszából a Mars kezdte létrehozni a maga egyensúlyát.

A sikersorozat jót tett Jasonnek. Jó állapotban maradt, és a rengeteg munka nemcsak boldoggá, de szinte egészségessé tette. Ha valami zavarta, hát az, hogy ő lett a Napközeli Alapítvány ikonként tisztelt géniusza, de legalábbis tudományos sztárja, a Mars átalakításának plakátokon megcsodált bálványa. Ez inkább E.D. műve volt, mintsem Jasoné: E.D. tudta, hogy a nagyközönség arra vágyik, hogy a Napközelinek emberi arca legyen, lehetőleg fiatal, okos, de nem ijesztően okos, és mindig Jasont lökte a kamerák elé, már attól fogva, amikor a Napközeli még csak űripari lobbi-csoport volt. Jase elviselte – jó és türelmes előadó volt, ráadásul meglehetősen fotogén –, de gyűlölte az egészet, és inkább kiment a szobából, semhogy magát nézze a televízióban.

Ez volt az első ember nélküli NEH repülések éve, amelyekre Jason különleges figyelmet fordított. Ezek voltak a hordozók, amelyeknek majd embereket kell szállítaniuk a Marsra, és ellentétben a megtermékenyítő magvak viszonylag egyszerű hordozóival, a NEH járművek új technológiát képviseltek. A NEH a „nukleáris elektromos hajtómű” rövidítése volt: az ionhajtóműveket miniatűr nukleáris erőművek táplálták, és jóval erősebbek voltak, mint a magvakat hordozó rakétákéi, vagyis képesek nagy tömegű hasznos rakomány szállítására. Ám ezeknek a leviatánoknak a levegőbe emeléséhez nagyobb gyorsítórakétákra volt szükség, mint amilyet a NASA valaha is felbocsátott, olyan tettekre, amelyeket Jason „hősi mérnöki munkának” nevezett, és ami hősiesen drága volt. Az árcédula már a rendkívül segítőkész kongresszust is arra késztette, hogy piros zászlót mutasson, ám a jelentős siker még rajta tartotta a fedőt az egyet nem értés gőzén. Jason aggódott, hogy a legapróbb kudarc is felborítja ezt a kényes egyensúlyt.

Nem sokkal újév után egy NEH teszt-rakéta nem hozta vissza a próba-adatokat, és feltételezhető volt, hogy az orbitális pályán megsérült. A Capitol Hillen vádbeszédek hangzottak el egy fiskális szempontból ultra-konzervatív klikk vezetésével, amely olyan államok képviselőiből állt, ahol nem virágzott az űripar, ám E.D. barátai a kongresszusban visszaverték a kifogásokat, és egy sikeres teszt egy héttel később örökre fátylat borított az ügyre. Jason mégis azt mondta, éppen, hogy félreugrottunk a golyó elől.

Diane követte, de gyarlónak tartotta a vitát.

– Amiért Jase-nek valóban aggódnia kell – mondta –, az az, hogy mit művel ez a Mars-ügy a világgal. Eddig a sajtója jó, igaz? Mindenki boldog és lelkes, mindannyian azt akarjuk, hogy valami biztosítson minket – hogy is nevezzem – az emberiség potenciájáról. De az eufória előbb-utóbb elhal, és közben az emberek egyre inkább tisztába jönnek a Pörgés természetével.

– És az baj?

– Ha a Mars-projekt kudarcot vall, vagy nem felel meg az elvárásoknak, igen. Nem csak azért, mert az emberek csalódottak lesznek. Tanúi voltak egy bolygó átalakításának – immár van mércéjük a Pörgés felméréséhez. Mármint ennek a tisztára őrült hatalmának. A Pörgés nem csak holmi absztrakt jelenség – ti, fiúk, gondoskodtatok róla, hogy az emberek a vadállat szemébe nézzenek, és ez nektek jó, azt hiszem, de ha a projektetek nem sikerül, ismét elveszitek a bátorságot, és most még rosszabb lesz, mert az emberek már látták a dolgot. És nem fognak szeretni titeket a kudarcért, Tyler, mert az emberek még rémültebbek lesznek, mint voltak valaha is.

A Housman verset idéztem, amelyre ő tanított réges-régen: A kisbaba észre sem vette/Azt hogy a medve már megette.

– A kisbaba kezdi észrevenni – mondta Diane. – Talán így lehetne meghatározni a Csapást.

Talán. Éjszakákon, amikor nem tudtam aludni, a Feltételezettekre gondoltam, hogy kicsodák vagy micsodák. Egyetlen szembeszökő, kézenfekvő tényt tudtam csak róluk: nem egyszerűen azt, hogy képesek voltak a Földet körülzárni ezzel a… különös hártyával, hanem azt, hogy ott vannak – birtokolnak minket, szabályozzák a bolygónkat és az idő múlását – odafenn, immár majdnem kétmilliárd éve.

Semmi akár csak távolról is emberi nem lehet ennyire türelmes.

Jason ideggyógyásza azon a télen felhívta a figyelmemet egy tanulmányra. A Cornell kutatói felfedeztek egy genetikai markert, amellyel kimutatható az akut drog-rezisztens SZM. A neurológus – egy David Malmstein nevű szívélyes, kövér floridai fickó – végigfuttatta Jason DNS-profilját, és megtalálta benne a gyanús szekvenciát. Megkérdeztem, mit jelent ez.

– Azt, hogy a gyógyszerezését kicsit specifikusabban állíthatjuk be. De azt is, hogy nem számíthatunk olyan, állandóan fenntartható normális állapotra, amilyenre egy normális SZM-es beteg számíthat.

– Több, mint egy éve van már normálisnak látszó állapotban. Nem eléggé hosszú idő?

– Csupán ellenőrzés alatt tartjuk a tüneteit. Az ASZM azonban titkon továbbizzik, mint a tűz a széntelérben. Eljön az idő, amikor nem tudjuk majd elfojtani.

– Az a pont, ahonnan már nincs visszatérés.

– Így is mondhatjuk.

– Mennyi ideig nézhet ki egészségesnek?

Malmstein elgondolkodott.

– Tudja – mondta –, Jason ugyanezt kérdezte.

– Mit mondott neki?

– Hogy nem vagyok jós. Az ASZM-nek nincs kialakult kór-oktani története. Az emberi testnek megvan a maga naptára.

– Szerintem nem tetszett neki a válasz.

– Aminek hangot is adott. De ez az igazság. Lehet, hogy még tíz évig tünetmentes lesz. És lehet, hogy a hét végére tolószékbe kerül.

– Ezt mondta neki?

– Kedvesebben, szelídebben. Nem akarom, hogy elveszítse a reményt. Küzdő szellemű ember, és ez sokat számít. Az a becsületes véleményem, hogy rövidtávon – két évig, öt évig, talán tovább is – jól lesz. Aztán nincs semmi esély. Örülnék, ha jobb lenne a prognózis.

Nem szóltam Jase-nek, hogy beszéltem Malmsteinnel, ám a következő hetekben láttam, hogy megkettőzött erővel dolgozott, számolta a sikereit az idővel és a halandósággal, nem a világ, hanem önnön halandóságával szemben.

A kilövések gyakorisága, a költségeiről nem is beszélve, egyre nőtt. A magvak utolsó kilövésére (valójában ez volt az egyetlen, amely valódi magvakat vitt) márciusban került sor, két évvel azután, hogy Jase, Diane meg én tucatnyi rakétát láttunk felszállni Floridából az akkor még kopár bolygóra.

A Pörgés segítséget nyújtott nekünk a hosszú ecopoiesis-hez. Most azonban, amikor bonyolult növények magvait lőttük fel, az időzítésnek döntő fontossága volt. Ha túlságosan sokáig várunk, a Mars kicsúszhat a kezünkből: egymillió év elteltével egy ehető növényfaj annyira elvadulhat, hogy már nem is emlékeztet ősi formájára, ehetetlenné, sőt mérgezővé válhat.

Ez azt jelentette, hogy az ellenőrző műholdakat pusztán hetekkel a magvak serege után kellett fellőnünk, és az embereket szállító NEH hajókat, ha az eredmények biztatónak mutatkoztak, közvetlenül utánuk.

Diane ismét késő éjjel telefonált az után, hogy az ellenőrző műholdakat fellőttük. (Az adatcsomagjaik órákon belül visszaérkeztek, de még útban voltak a JPL és Pasadena felé, hogy elemezzék őket.) Levert volt a hangja, és amikor kérdeztem, bevallotta, hogy legalább júniusig nem lesz munkája. Simonnal bajban voltak a lakbér-tartozásuk miatt. E.D.-től nem kérhetett pénzt, és Carollal nem lehetett beszélni. Próbált bátorságot gyűjteni, hogy beszéljen Jase-zel, de nem szívesen viselte volna el a megaláztatást.

– Mennyi pénzről lenne szó, Diane?

– Tyler, én nem azért…

– Tudom. Nem kértél. Én ajánlom fel.

– Nos… ebben a hónapban, már ötszáz dollár is sokat segítene.

– A csőszerelő vagyona, gondolom, elapadt.

– Elfogyott a vagyona. Családi pénz volna még, de a családja nem beszél Simonnal.

– Nem fog rajtakapni, ha küldök neked egy csekket?

– Nem tetszene neki. Arra gondoltam, majd azt mondom neki, rábukkantam valami régi biztosításra, és beváltottam. Valami ilyesmit. Olyasfajta hazugságot, amelyik nem számít bűnnek. Remélem.

– Még a Collier Street-i címetek él? – Ahová minden évben küldtem egy-egy udvariasan semleges karácsonyi üdvözlőlapot, és ahonnan egyet kaptam is, egy mesterségesen létrehozott havas tájról Simon és Diane Townsend, Isten áldásával! aláírással.

– Igen – mondta, aztán: – Köszönöm, Tyler. Nagyon köszönöm. Tudod, ez hihetetlenül megalázó.

– Sokan élnek most nehéz időket.

– De neked jól megy?

– Igen, nekem jól megy.

Hat csekket küldtem neki, mindegyiket a hó tizenötödik napjára dátumozva, félévi lakbérre, bár magam sem tudtam, ez megerősíti-e a barátságunkat, vagy megmérgezi inkább. Vagy hogy ez egyáltalán számít-e.

A megfigyelési adatok egy, a Földnél még mindig szárazabb világot mutattak, de már tavak csillogtak rajta, akár a türkiz berakás egy réztálon; a bolygót szelíden gomolygó felhőzet fogta körül, viharok zúdítottak esőket ősi tűzhányók széljárta hegyoldalaira, és olyan zöld folyómedreket és iszapos folyódeltákat tápláltak, akár a kertvárosok pázsitja.

A hatalmas gyorsítórakétákat feltöltötték üzemanyaggal, és a világ kilövőállomásain és kozmodromjain majdnem nyolcszáz emberi lény mászott fel az állványzatokra, hogy bezárkózzanak az alig szekrény méretű kabinokba, és szembenézzenek biztosnak egyáltalán nem mondható jövőjükkel. A gyorsítórakéták csúcsán lévő NEH-bárkákban (az asztronautákon kívül) helyet kaptak birka, marha, ló, disznó és kecske embriók is és olyan acélkeltetők, amelyekkel, szerencsés esetben, világra lehetett őket segíteni; méhek és más hasznos rovarok lárvái; tízezer növény magvai; tucatnyi másfajta biológiai rakomány, amelyek vagy túlélik az utazás és az újjászületés nehézségeit, vagy nem; az alapvető emberi tudás sűrített archívumai mind digitális formában (az elolvasásukhoz szükséges eszközökkel együtt), mind sűrűn nyomtatott formában; egyszerű lakóhelyek darabjai és a hozzájuk való készletek, napenergia-generátorok, üvegházak, víztisztítók és alapvető kórházi felszerelések. A legszerencsésebb forgatókönyv szerint mindezek az emberi expedíciós járművek nagyjából ugyanabban az időben fognak megérkezni az egyenlítő környéki síkságokra, legfeljebb néhány éves eltéréssel, ami attól függ, mikor és hogyan jutnak át a Pörgés-hártyán. A legrosszabb esetben, ha viszonylag sértetlenül érkezik oda, egyetlen hajó legénysége is képes fenntartani magát az akklimatizáció végéig.

Ismét a Napközeli előadótermébe mentem, mindazokkal együtt, akik nem mentek a partra, hogy személyesen legyenek jelen. Elöl ültem Jason mellett, és a nyakunkat nyújtogatva lestük a NASA videóközvetítését, a látványos hosszú snittet a vízen elhelyezett kilövőállásokról, a hatalmas sín-hidakkal összekötött acélszigeteket és a tíz óriás Prometheus rakétát (akkor nevezték el őket „Prométheusznak, amikor még a Boeing és a Lockheed-Martin gyártotta őket; az oroszok, a kínaiak és az EU ugyanezt a mintát használta, csak más színűre festette, és másként hívta a járműveket), amint fürödtek a reflektorok fényében, és az Atlanti-óceán kékjéből úgy meredtek fel, akár a fehérre meszelt kerítéslécek. Sok áldozatot hoztunk ezért a percért: adóban és anyagiakban, tengerpartokban és korallzátonyokban, karrierekben és életekben. (A Canaveral közelében a vízen álló állványzatok lábainál vésett tábla hirdette annak a tizenöt munkásnak a nevét, akik életüket vesztették szerelés közben.) Jason vadul dobogott a lábával a visszaszámlálás utolsó percében, és bennem felmerült, nem tünetről van-e szó nála, de amikor elkapta a tekintetemet, a fülemhez hajolt.

– Csak ideges vagyok. Te nem?

Akadtak már problémák. Világszerte nyolcvan ilyen óriás gyorsítórakétát szereltek össze és készítettek fel a mai szinkronizált kilövésre. Csakhogy új tervezésű jószágok voltak, nem tökéletesen kipróbáltak. Négyet technikai gondok miatt töröltek a sorból. Háromnál éppen leállt a visszaszámlálás – a kilövéseknek egyszerre kellett volna történniük világszerte – a szokásos okok miatt: kockázatos üzemanyag csövek, programozási hibák. Ez elkerülhetetlen volt, és számoltak is vele a tervezésnél, mégis baljós jelnek látszott.

Olyan sok mindennek kellett megtörténnie olyan gyorsan. Amit ezúttal átültetni szándékoztunk, az nem biológia volt, hanem emberi történelem, és az emberi történelem, ahogyan Jase mondta korábban, tűzként égett az evolúció lassú parázslásához viszonyítva. (Amikor jóval fiatalabbak voltunk, a Pörgés után, de még mielőtt elhagyta volna a Nagy Házat, Jase egy egyszerű trükkel mutatta be ezt az elgondolást. „Nyújtsd ki a két karodat”, mondta ilyenkor, „egyenesen oldalra”, és amikor az ember a megfelelő kereszt alakban állt már, folytatta, „A bal mutatóujjadtól a jobb mutatóujjadig egyenesen a szíveden keresztül, ez a Föld története. És tudod-e, mi az emberiség története? Az emberiség története a köröm a jobb mutatóujjadon. Még csak nem is az egész köröm. Csak a kis fehér része. Amit le szoktál vágni, ha túlságosan hosszú. Az a tűz felfedezése és az írás felfedezése és Galilei és Newton és a holdra szállás és 9/11 és a múlt hét és a ma reggel. Az evolúcióhoz képest újszülöttek vagyunk. A geológiához képest alig létezünk.”)

Aztán a NASA hang bejelentette, „Tűz”, és Jason a fogai közt szívta be a levegőt, és félrefordította a fejét, amint a tíz gyorsítórakétából kilenc, az Empire State Buildingnél magasabb, robbanó folyadékkal teli üreges csövekből a gravitáció és a tehetetlenség minden logikája ellenére ég felé indultak a lövedékek, üzemanyag tonnáit égetve el, hogy elérjék a magasság első néhány centiméterét, és párává változtatva a tengervizet, hogy elfojtsák a hangkatasztrófát, amely másként darabokra rázná szét őket. Aztán mintha gőzből és füstből építettek volna maguknak lajtorját, és azon haladtak volna felfelé, immár megmutatkozott a sebességük, lángnyelvek csaptak ki az általuk alkotott, gomolygó felhőkből. És máris fenn voltak, és eltűntek, ahogyan minden sikeres kilövésnél: szélsebesen és élénken, mint az álom, fenn voltak, és eltűntek.

Az utolsó gyorsítórakéta egy hibás szenzor miatt késlekedett, de tíz perccel később felszállt az is. Majdnem ezer évvel a többi után fog a Marsra érkezni, de a tervezésnél ezt is számításba vették, és lehet, hogy még jó is lesz, a földi technológia újabb injekciója, jóval az után, hogy az eredeti telepesek papírkönyvei és digitális olvasói már porrá lettek.

*

Pár perccel később a videóközvetítés francia Guyanára kapcsolt, a régi és jócskán kibővített Centre National d'Études Spatiales-ra Kourou-ban, ahol az Aerospatiale gyár egyik óriás gyorsítórakétája vagy harmincméternyit emelkedett, aztán elveszítette lendületét, és gomba alakú lángnyelvek között visszazuhant.

Tizenkét ember halt meg, tíz a NEH-bárkában, kettő a földön, de ez volt az egész kilövéssorozat egyetlen nyilvánvaló tragédiája, amely mindent összevetve szerencsésnek tetszett.

De ez még nem a gyakorlat vége volt. Éjfélre – és számomra ez volt a földi idő és a Pörgés-idő közti groteszk eltérés legvilágosabb mutatója – az emberi civilizáció a Marson vagy teljes kudarcot vallott, vagy immár százezer esztendeje fejlődött.

Nagyjából ennyi az időbeli különbség a Homo sapiens és a tegnap délután született új faj kialakulása között.

Megtörtént, amíg a Napközeliből hazahajtottam bérelt házamba. Teljes mértékben lehetséges volt, hogy marsbeli dinasztiák emelkedtek fel, és buktak el, amíg arra vártam, hogy a közlekedési lámpa zöldre váltson. Azokra az életekre gondoltam – azokra a teljesen valóságos emberi életekre, amelyek mindegyike egy percnél kevesebb időbe volt zárva az én órám szerint –, és kicsit beleszédültem. Pörgés-szédülés. Vagy valami mélyebb.

Féltucatnyi megfigyelő műholdat lőttek ki azon az éjszakán, hogy emberi élet nyomait kutassák a Marson. Az adatok ejtőernyővel érkeztek le a Földre, és még reggel előtt begyűjtötték őket.

Láttam az eredményeket, mielőtt nyilvánosságra hozták volna őket.

Ez a Prometheus kilövések után egy teljes héttel történt. Jason 10:30-ra jelentkezett be a klinikára, de az ő feladata volt a hírek bejelentése is. Nem mondta le az időpontot, de egyórás késéssel érkezett, borítékkal a kezében, szemlátomást olyasmit akart velem megbeszélni, aminek nem volt köze az egészségi állapotához. Bekísértem az egyik vizsgálóba.

– Nem tudom, mit mondjak a sajtónak – mondta. – Most jövök egy konferenciáról az ESA igazgatójával meg egy csomó kínai bürokratával. Próbáljuk megfogalmazni az államfők közös nyilatkozatát, de mihelyt az oroszok elfogadnak egy mondatot, a kínaiak megvétózzák, és fordítva.

– Nyilatkozatot miről, Jase?

– A műholdak adatairól.

– Vannak már eredmények? – Valójában máris túllépték a tervezett várakozási időt. A JPL általában gyorsabban közzétette a fényképeit. De amit Jason mondott, abból úgy sejtettem, valaki ült az adatokon. Ami azt jelentette, nem azt kapták, amit vártak. Talán rossz hírek érkeztek.

– Nézd! – mondta Jason.

Kinyitotta a borítékot, és két teleszkóppal készített, egymásra tett fényképet húzott elő. Mindkettő a Marsról készült a Föld körül keringő műholdról, a Prometheus kilövések után.

Az első képtől elállt az ember szívverése. Nem volt annyira részletes, mint amelyiket bekeretezve kitettem a váróm falára, mert ez a kép nem akkor készült, amikor a bolygó pályáján a legközelebb járt a Földhöz; a tisztasága a modern képalkotó technikát dicsérte. Felületesen szemlélve, nemigen különbözött a bekeretezett képtől: elegendő zöldet láttam ahhoz, hogy tudjam, az átplántált ökológia érintetlen és aktív volt.

– Nézd meg jobban! – mondta Jason.

Végighúzta az ujját egy folyóval átszelt alföld kanyargós vonalán. Zöld foltokat láttam éles, egyenes határvonalakkal. Minél jobban néztem, annál többet.

– Mezőgazdaság – mondta Jase.

Elakadt a lélegzetem, és belegondoltam, hogy mit jelent ez. Immár két lakott bolygó van a Naprendszerben, gondoltam. Nem feltételezés alapján, de valóban. Ezek olyan helyek voltak, ahol emberek éltek, emberek éltek a Marson.

Jobban szemügyre akartam venni. De Jase visszatette a képet a borítékba, és megmutatta az alatta lévőt.

– A második kép – mondta – huszonnégy órával később készült.

– Nem értem.

– Ugyanazzal a fényképezőgéppel, ugyanarról a műholdról. Vannak párhuzamos képeink is, hogy igazolják az eredményt. Hibának véltük a képalkotó rendszerben, amíg össze nem tömörítettük a kontrasztot annyira, hogy lássunk némi csillagfényt.

De a fényképen nem volt semmi. Néhány csillag, kiterjedt, korong alakú semmivel a közepén.

– Mi ez?

– Pörgés-hártya – mondta Jason. – Kívülről nézve. Most már a Mars körül is van.

KR. u. 4x10^9

PADANGBÓL a szárazföld belseje felé tartottunk – ennyit felfogtam –, méghozzá felfelé, néha selyem-sima, máskor kátyús utakon, végül az autó megállt valami előtt, ami a sötétben betonbunkernek látszott, de (az erős fényű tungsten lámpa alatt díszelgő vörös félholdból ítélve) valamiféle klinika lehetett. A sofőr felháborodott, amikor látta, hogy hová hozott minket – ez újabb bizonyíték volt rá, hogy beteg vagyok, nem csak részeg –, de Diane további bankókat nyomott a kezébe, így aztán lecsillapodva távozott, ha nem is boldogan.

Nehezemre esett állni. Diane-re támaszkodtam, aki engedelmesen viselte a súlyomat, így álltunk a nyirkos éjszakában, az üres úton, amint a holdfény áttört a rongyos felhőkön. Előttünk klinika állt, az út túloldalán pedig benzinkút, és semmi más, csak erdő és olyan sík területek, amelyek megművelt földdarabok is lehettek. Sehol semmi nyoma embernek, amíg ki nem nyílt a klinika ajtaja, és oda nem sietett hozzánk egy alacsony, gömbölyded asszony hosszú szoknyában, kis, fehér kalapban.

– Ibu Diane! – mondta az asszony izgatottan, de olyan halkan, mintha még ezen az elhagyatott helyen is félt volna, hogy meghallják. – Isten hozott!

– Akkor ő…?

– Pak Tyler Dupree. Akiről beszéltem neked.

– Túlságosan beteg, hogy beszéljen?

– Túlságosan beteg, hogy bármi értelmeset mondjon.

– Akkor mindenképpen vigyük be!

Diane támogatott az egyik oldalról, és az asszony, akit Ibu Inának nevezett megragadta a jobb vállamat. Nem volt fiatal, de annál erősebb volt. Fehér sapkája alatt a haja őszült és ritkult. Fahéj illata volt. Ahogyan felhúzta az orrát, abból úgy ítéltem, nekem lényegesen rosszabb lehet a szagom.

Aztán benn voltunk, elhagytuk a rattannal és olcsó fémszékekkel berendezett várót, és beléptünk az eléggé modernnek tetsző rendelőbe, ahol Diane leengedett a párnázott vizsgálóasztalra, Ina pedig azt mondta:

– Nézzük, mit tehetünk érte – és én éreztem magam annyira biztonságban, hogy elájultam.

Friss kávé illatára és arra ébredtem, hogy egy távoli mecsetből imára hívják a híveket.

Meztelenül feküdtem a matracon egy egyablakos kis betonszobában, ott jött csak be némi fény, a hajnal halovány hírnöke. Valami csipkeszerű bambuszfaragvánnyal borított ajtónyílást láttam, azon túlról annak a zaja hallatszott, amint valaki energikusan tesz-vesz poharakkal és tányérokkal.

Az előző este viselt ruhám kimosva, kivasalva, összehajtva feküdt a matrac mellett. Két lázroham között voltam – megtanultam felismerni a j ól-létnek ezeket a kis oázisait –, elég erőt éreztem ahhoz, hogy felöltözzek.

Éppen fél lábon egyensúlyozva próbáltam beletalálni a nadrágszárba, amikor Ibu Ina belesett a függönyön át.

– Tehát vagy olyan jól, hogy felállj! – mondta.

Voltam. Máris visszazuhantam a matracra, félig felöltözve.

Ina belépett a szobába egy tál fehér rizzsel, egy kanállal és egy zománcozott bögrével. Letérdelt mellém, és a fatálcára pillantott: vajon kérem-e a rajta lévők közül bármelyiket?

Rájöttem, hogy igen. Sok-sok napja először éhes voltam. Ez valószínűleg jó volt. A nadrágom nevetségesen bő volt, a bordáim erkölcstelenül kiálltak.

– Köszönöm – mondtam.

– Tegnap este bemutattak minket egymásnak – mondta, és a kezembe adta a tálat. – Emlékszel? Elnézésedet kérem a puritán szállásért. Ez a szoba inkább rejtekhely, nem a kényelméről híres.

Ötven-vagy hatvanéves lehetett. Az arca kerek és ráncos volt, a vonásai a barna hús holdjaként koncentrálódtak, és almababa szerű megjelenését csak fokozta a hosszú, fekete ruha meg a fehér sapka. Ha az amishok megtelepedtek volna Nyugat-Szumátrán, olyasmit produkálhattak volna, mint Ibu Ina.

Az akcentusa éneklően indonéz volt, ám az artikulációja tökéletesen pontos.

– Nagyon szépen beszélsz – Mondtam, mert ilyen rövid idő alatt szebb bók nem jutott az eszembe.

– Köszönöm. Cambridge-ben tanultam.

– Angolt?

– Orvostudományt.

A rizs ízetlen, de jó volt. Lelkesen befaltam.

– Talán még egy kicsit, később? – kérdezte Ibu Ina.

– Igen, köszönöm.

Minangkabau nyelven az Ibu a nők tiszteletteljes megszólítása. (Férfi megfelelője a Pak.) Ami azt jelentette, hogy Ina minangkabau orvos, és valahol a szumátrai felföldön voltunk, valószínűleg a Mount Merapi látókörében. Mindazt, amit Ina népéről tudtam, abból az útikönyvből tudtam, amelyet a Szingapúrból Szumátrára érkező repülőgépen olvastam: több mint ötmillió minangkabau él városokban és falvakban a felföldön; Padang számos legjobb étterme minangkabau vezetés alatt áll; híresek anyai ágon leszármazó kultúrájukról, üzleti érzékükről és arról, ahogyan az iszlámot a hagyományos adat szokásokkal vegyítik.

Ezek egyike sem magyarázta, hogy mit keresek én egy minang orvosnő rendelőjében.

– Diane még alszik? – kérdeztem. – Mert nem értem…

– Ibu Diane busszal beutazott Padangba, attól tartok. De te itt biztonságban leszel.

– Azt reméltem, hogy ő is.

– Kétségtelen, hogy itt nagyobb biztonságban lenne, mint a városban. De úgy egyikőtök sem jutna el Indonéziába.

– Hogy ismerted meg Diane-t?

Ina mosolygott.

– Tiszta véletlen! Vagy majdnem. Éppen a volt férjemmel, Jalával próbált üzletet kötni, aki többek között exportimporttal is foglalkozik, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy az Új Reformerek túlságosan is érdeklődnek iránta. Dolgozom havonta pár napot Padangban az állami kórházban, és örültem, amikor Jala bemutatott Diane-nek, még ha egyszerűen csak helyet keresett is, ahol egy esetleges jövendőbeli kliensét elbújtathatja. Olyan izgalmas volt találkozni Pak Jason Lawton testvérével!

Ez több szempontból is meghökkentett.

– Ismered Jasont?

– Tudok róla – nem úgy, mint te, soha nem volt részem abban a megtiszteltetésben, hogy beszélhettem volna vele. De lelkesen követtem a híreket Jason Lawtonról a pörgés első időszakában. És te voltál a személyi orvosa! És most itt vagy a klinikám hátsó szobájában!

– Nem hiszem, hogy Diane-nek mindezekről beszélnie kellett volna. – Biztos voltam benne, hogy nem lett volna szabad. Egyetlen védelmünk a névtelenség volt, most pedig ezen esett csorba.

Ibu Ina porig sújtottnak látszott.

– Persze – mondta – jobb lett volna nem említeni azt a nevet. De Padangban igen sok a jogi problémákkal küzdő külföldi. Azt szoktuk mondani rájuk: tizenkettő egy tucat. Azok a külföldiek, akiknek jogi és egészségügyi baja is van, még problémásabbak. Diane bizonyára megtudta, hogy Jala meg én mindketten nagy csodálói vagyunk Jason Lawtonnak – nyilván elkeseredésében ejtette ki a száján a nevét. És én még akkor sem hittem neki teljesen, amíg meg nem kerestem a fényképeket az interneten. A híresség egyik hátulütője, gondolom, éppen az lehet, hogy az embert állandóan fényképezik. Mindenesetre volt egy fénykép a Lawton családról a Pörgés igen kezdeti korszakából, és felismertem Diane-t: igazat mondott! Így bizonyára igaz az is, amit beteg barátjáról mondott. Te voltál Jason Lawton orvosa és persze a másiké is, a még híresebb…

– Igen.

– A kis, fekete, ráncos emberé.

– Igen.

– Akinek a gyógyszerétől most beteg vagy.

– Akinek a gyógyszerétől, remélem, jobban is leszek.

– Ahogyan Diane, legalábbis így mondta. Ez engem érdekel. Valóban lenne felnőttkor túl a felnőttkoron? Hogy érzed magad?

– Jobban is lehetnék, őszintén szólva.

– De a folyamatnak még nincs vége.

– Nem. Még nincs vége.

– Akkor pihenned kell. Hozzak neked valamit?

– Voltak jegyzetfüzeteim… papírok…

– Egy csomóban a többi holmiddal. Hozom. Író is vagy, nem csak orvos?

– Csak átmenetileg. Le kell jegyeznem néhány gondolatot.

– Amikor jobban leszel, talán néhány ilyen gondolatot megoszthatnál velem is.

– Talán. Megtiszteltetésnek tartanám.

Felállt térdelő helyzetéből.

– Kivált a kis, fekete, ráncos emberről. Aki a Marsról jött.

Rendszertelenül aludtam át a következő napokat, és amikor felébredtem, mindig meglepett az idő múlása, a hirtelen éjszakák és váratlan reggelek, az időt az imára hívó szóból próbáltam megállapítani, amikor tudtam, a közlekedés zajából és abból, hogy Ibu Ina időnként rizst meg tojás-curryt hozott, máskor szivaccsal lemosott. Beszélgettünk, de a csevegések úgy hulltak át az emlékezetemen, ahogyan szitán a homok, és az arckifejezéséből láttam, hogy időnként ismételtem magam, máskor pedig elfelejtettem, amit mondott. Világos és sötét, világos és sötét, aztán egyszerre csak Diane térdelt Ina mellett, és mindketten komoran néztek.

– Ébren van – mondta Ina. – Bocsássatok meg. Kettesben hagylak benneteket.

Aztán csak Diane volt mellettem.

Fehér blúzt viselt, hullámzó, kék nadrágot, sötét haján fehér sálat. Kiadhatta volna magát akár született padanginak is, bár túlságosan magas és sápadt volt ahhoz, hogy elhiggyék.

– Tyler – mondta. Kék szeme hatalmas volt. – Iszol eleget?

– Olyan rosszul nézek ki?

Megsimogatta a homlokomat.

– Nem könnyű, igaz?

– Nem arra számítottam, hogy fájdalommentes lesz.

– Még néhány hét, és vége. Addig…

Nem kellett mondania. A szer egyre mélyebben hatott az izmokban, az idegszövetekben.

– De ez itt jó hely – tette hozzá. – Vannak görcsoldóink, rendes fájdalomcsillapítóink. Ina tudja, mi történik. – Szomorúan mosolygott. – Mégis… nem egészen így terveztük.

Névtelenséget terveztünk. Az Átjáró Kikötők bármelyik városában könnyen eltűnhetett volna egy pénzes amerikai.

Nemcsak azért választottuk Padangot, mert ez volt a legalkalmasabb hely – ez esett a legközelebb az Átjáróhoz –, hanem azért is, mert hipersebes gazdasági növekedése és a közelmúlt zűrzavarai a jakartai Új Reformerek kormánnyal a várost a káosz fészkévé tette. Egy jelentéktelen szállodában szenvedtem volna végig a kúrát, és miután lezajlott volna – és gyakorlatilag újjászülettem volna –, megvettük volna magunknak annak a lehetőségét, hogy oda menjünk, ahol semmi rossz nem érhet minket. Így terveztük.

Amivel nem számoltunk, az a Chaykin adminisztráció bosszúszomja volt és az, hogy velünk akartak példát statuálni – részint azokért a titkokért, amelyeket megőriztünk, részint azokért, amelyeket kifecsegtünk.

– Azt hiszem, kissé nagy feltűnést keltettem nem megfelelő helyeken – mondta Diane. – Helyet foglaltam kettőnknek két különböző rantau szervezetnél, de mindkét megállapodás ugrott, az emberek egyszerre csak nem beszéltek velem, és nyilvánvalóvá vált, hogy a kelleténél nagyobb feltűnést keltünk. A leírásunk megvan a konzulátusnak, az Új Reformereknek és a helyi rendőrségnek is. Nem teljesen pontos leírások, de a valósághoz eléggé közeliek.

– Ezért mondtad el ezeknek az embereknek, kik vagyunk.

– Azért mondtam el, mert már gyanították. Ibu Ina nem, de Jala, a volt férje kétségtelenül. Jala igen ravasz fickó. Egy meglehetősen tiszteletre méltó hajózási vállalkozást vezet. A Teluk Bayur kikötőjében megforduló beton és pálmaolaj jelentős része Jala valamelyik raktárán megy keresztül. A rantau gadang üzlet kevesebb pénzt hoz, de adómentes, és azok az emigránsokkal teli hajók nem üresen térnek vissza. Jala jelentős mellékest szerez a feketepiacon marhákból és kecskékből.

– Olyan embernek hangzik, aki örömmel elad minket az Új Reformereknek.

– De mi jobban fizetünk. És kisebb jogi nehézséget jelentünk, amíg el nem csípnek minket.

– Ina ezt jó szemmel nézi?

– Mit? A rantau gadangot? Két fia meg egy lánya van az új világban. Jalát? Többé-kevésbé megbízhatónak tartja –, ha az ember fizet neki, nem adja el másnak. Minket? Majdnem hogy szenteknek tekint.

– Van Ngo Wen miatt?

– Alapjában véve.

– Szerencséd volt, hogy rátaláltál.

– Nem pusztán szerencse volt.

– Mégis, mihelyt lehet, el kell tűnnünk.

– Mihelyt jobban leszel. Jalának készen áll az egyik hajója. A Capetown Maru. Ezért járkálok oda-vissza, innen Padangba. Többeket le kell fizetnem.

Pénzes külföldiekből kezdtünk gyorsan átváltozni külföldiekké, akiknek egykor volt pénze.

– Mégis – mondtam –, örülnék, ha…

– Minek örülnél? – Végighúzta a homlokomon az ujját, oda-vissza, gyengéden.

– Örülnék, ha nem kellene egyedül hálnom.

Kurtán felkacagott, és a kezét a mellkasomra tette. Elgyötört bordáimra, alligátorszerűen ronda bőrömre. Nem éppen intimitásra csábító volt a külsőm.

– Az összebújáshoz itt túlságosan nagy a forróság.

– Forróság?

A hideg rázott.

– Szegény Tyler – mondta.

Szólni akartam, hogy legyen óvatos. De behunytam a szemem, és amikor kinyitottam, már megint eltűnt.

Elkerülhetetlenül ismét rosszabbul lettem, ám a rákövetkező néhány napban sokkal jobban éreztem magam: a vihar szeme, Diane így nevezte. Mintha a marsbeli drog és a testem ideiglenes tűzszünetet kötött volna, amíg mindkét fél felkészül a végső összecsapásra. Próbáltam kihasználni az időt.

Megettem mindent, amit csak Ina hozott, és járkáltam a szobában, valami erőt próbáltam gyűjteni elcsenevészedett lábamba. Ha erősebbnek éreztem volna magam, ez a betonkocka (ahol Ina gyógyszereket tárolt, mielőtt megbízhatóbb zárral és riasztóval szereltette fel a hozzá csatlakozó klinikát) börtöncellára emlékeztetett volna. Az adott körülmények között szinte otthonos volt. Az egyik sarokban kemény bőröndöket raktam egymásra, ezeket használtam íróasztalnak, és a gyékénymatracon ülve írtam. A magasan lévő ablakon éppen beesett egy napfény-pászma.

Az ablakon át figyeltem fel egy helybeli kisfiúra is, aki kétszer is belesett hozzám. Amikor ezt Ibu Inának megemlítettem, ő eltűnt pár percre, majd a fiúval tért vissza.

– Ő En – mondta, és szinte belökte hozzám a gyereket a függöny mögül. – En tízéves. Nagyon okos. Orvos szeretne lenni. Az unokaöcsém fia. Sajnos a józan észt meghaladóan kíváncsi. Felmászott a szemetes ládára, hogy kilesse, kit rejtegetek a hátsó szobámban. Megbocsáthatatlan. Kérj bocsánatot a vendégemtől, En!

En olyan hevesen szegte le a fejét, hogy azt hittem, vastag szemüvege leesik az orra hegyéről. Motyogott valamit.

– Angolul – mondta Ina.

– Elnézést!

– Nem elegáns, de lényegre törő. Tehet érted valamit En, Pak Tyler, hogy jóvátegye helytelen viselkedését?

En nyilvánvalóan benne volt a csávában. Próbáltam kihúzni belőle.

– Azon kívül, hogy tiszteletben tartja az elvonulásomat a világ elől. Semmit.

– Mostantól fogva persze, hogy tiszteletben tartja – igaz, En? – En bólintott. – Bár van számára egy megbízatásom. En szinte mindennap eljön a klinikára. Ha ráérek, mutatok neki néhány dolgot. Az emberi anatómia térképét. A lakmuszpapírt, amely az ecettől elszíneződik. En azt állítja, hálás ezért az élvezetért. – En szinte rángógörcsszerűen bólogatott. – Így hát cserében és hogy jóvátegye a közös budi súlyos megsértését, En lesz a jövőben a klinika őrszeme. En, tudod, mit jelent ez?

En abbahagyta a bólogatást, és aggodalmas képet vágott.

– Azt jelenti – mondta Ibu Ina –, hogy mostantól fogva hasznos célokra fordítod éberségedet és kíváncsiságodat. Ha bárki érkezne a faluba, és a klinikáról érdeklődne – bárki a városból, úgy értem, kivált ha rendőrnek látszik, vagy úgy viselkedik –, azonnal idefutsz, és szólsz róla nekem.

– Ha iskolában vagyok is?

– Nem hinném, hogy az Új Reformerek az iskolában zaklatnának. Amikor iskolában vagy, figyelj az órákon. De bármikor máskor, az utcán, a warungon, bárhol, ha látsz vagy hallasz bármit, ami engem érint vagy a klinikát vagy Pak Tylert (akiről nem szabad beszélned), gyere nyomban a klinikára! Megértetted?

– Igen – mondta En, és mormolt valamit, amit nem értettem.

– Nem – vágta rá nyomban Ina –, szó sincs fizetségről, micsoda botrányos kérdés! Bár, ha elégedett leszek, előnyökre számíthatsz. De most cseppet sem vagyok elégedett.

En elhúzott, túlméretezett fehér pólója libegett utána. Estére eleredt az eső, a kitartó, trópusi eső, amely napokig el sem állt, én pedig írtam, aludtam, ettem, járkáltam, elviseltem.

Ibu Ina szivaccsal lemosott az egyik esős éjszaka sötétjében, lesúrolta az elhalt bőrréteget.

– Mesélj valamit, amire emlékszel velük kapcsolatban – mondta. – Meséld el, milyen volt felnőni Diane és Jason Lawtonnal.

Elgondolkodtam rajta. Vagy inkább alámerültem az emlékezet egyre homályosabb tavába, hogy felkínálhassak neki valamit, ami egyszerre igaz és jelképes. Nem tudtam kihalászni pontosan azt, amit akartam, de valami a felszínre úszott: egy csillagfényes éjszaka, egy fa. A fa sötéten titokzatos ezüst nyárfa volt.

– Egyszer elmentünk kempingezni – mondtam. – Ez még a Pörgés előtt történt, de nem sokkal.

Jó érzés volt, hogy az elhalt bőr lekerült rólam, legalábbis először, de a felszínre került bőrréteg nyers volt, érzékeny. Az első simítás a szivaccsal enyhítette a fájdalmaimat, a másodiknál mintha jódot öntöttek volna papír vágta sebre. Ina ezt megértette.

– Hármasban? Nem voltatok túlságosan fiatalok a kempingezéshez, úgy értem, ahogyan ott számolnak, ahonnan jöttök? Vagy a szüleitekkel mentetek?

– Nem a szülőkkel. E.D. és Carol évente egyszer vakációztak, nyaralóhelyeken vagy hajós körutazáson, lehetőleg gyerekek nélkül.

– És a te anyád?

– Szívesebben maradt otthon. Egy utcabeli házaspár vitt el minket az Adirondacksba a két fiukkal együtt, akik már tinédzserek voltak, és egyáltalán nem törődtek velünk.

– Akkor miért… ó, gondolom, az apa be akarta hízelegni magát E.D. Lawtonnal? Talán szívességet akart kérni tőle?

– Valami ilyesmi. Nem kérdeztem. Jason sem. Diane talán tudta – ő odafigyelt az ilyen dolgokra.

– Aligha számít. Felmentetek a hegyekbe egy táborhelyre? Fordulj az oldaladra, kérlek.

– Táborhely volt parkolóval. Nem éppen a szűz természet. De szeptemberi hétvége volt, és rajtunk kívül nem járt ott szinte senki. Sátrat vertünk, tüzet raktunk. A felnőttek… – Beugrott a nevük. – Fitchék énekeltek, biztattak minket, hogy a refréneket énekeljük mi is. Kellemes emlékeik lehettek valami nyári táborozásról. Valójában eléggé nyomasztó volt. A tini Fitch fiúk utálták az egészet, és fejhallgatóikkal bebújtak a sátrukba. A Fitch szülők is feladták, és lefeküdtek.

– Titeket pedig otthagytak a kialvó tábortűz mellett. Tiszta éjszaka volt, vagy olyan esős, mint ez a mostani?

– Tiszta augusztus eleji éjszaka. – Egyáltalán nem hasonló a maihoz a békakórusával meg a bádogtetőn doboló esővel. – Hold nem volt, csillag annál több. Nem meleg, de nem is igazán hideg, pedig fenn voltunk a hegyekben. Szeles. Eléggé szeles ahhoz, hogy az ember hallja beszélgetni a fákat.

Ina elmosolyodott.

– Beszélgetni a fákat! Igen, tudom, az hogyan hangzik. Most légy szíves a bal oldaladra.

– Az út fárasztó volt, de kezdtük jól érezni magunkat, amint hármasban maradtunk. Jason felkapott egy zseblámpát, és elmentünk párméternyire a tűztől, egy kis tisztásra a nyárfaligetben, el a kocsiktól meg a sátraktól meg az emberektől, ahol a talaj nyugat felé lejtett. Jason megmutatta nekünk az égbolton a felkelő állatövi fényt.

– Mi az az állatövi fény?

– Jégszemcséken tükröződő napfény az aszteroida övezetben. A nagyon tiszta, sötét égen néha látható. – Azaz volt, a Pörgés előtt. Vajon van-e még állatövi fény, vagy a Nap nyomása elsöpörte már a jeget? – Úgy kelt fel a láthatáron, mint a téli lehelet, messze, finoman. Diane izgalomba jött. Végighallgatta róla Jason magyarázatát, és ez régen volt, amikor Jason magyarázatai még lázba hozták – még nem nőtte ki őket. Szerette Jason intelligenciáját, szerette Jasont az intelligenciájáért…

– Ahogy talán Jason apja is? Most hasra, kérlek.

– De nem olyan tulajdonosi szemlélettel. Egyszerűen el volt ájulva Jasontől.

– Nem értem, „el volt ájulva”?

– El volt bűvölve. Aztán feltámadt a szél, és Jason a nyárfákra világított a zseblámpájával, hogy Diane lássa, hogyan mozognak az ágaik. – Ekkor élénken magam előtt láttam a gyermek Diane-t a legalább egy számmal nagyobb pulóverében, keze beleveszett a kötött gyapjúba, fázósan átkarolta magát, az arca felfelé fordítva a fénykúpban, amelyet két szeme két komoly holdacskaként tükrözött vissza. – Megmutatta Diane-nek ahogy a legnagyobb ágak szinte mintha lassítva mozogtak volna, a kisebbek pedig gyorsabban. Ez azért történt, mert ahogyan Jason mondta, minden egyes gallynak megvolt az, amit Jase rezonáló hullámhossznak nevezett. És az ember ezeket a rezonáló hullámhosszakat úgy képzelheti el, mint a hangjegyeket, mondta. A fa mozgása a szélben valójában muzsika, csak az emberi fül számára túlságosan halk, a fa törzse basszust énekel, az ágai tenort, a gallyacskák pedig pikolón játszanak. Vagy, mondta Jason, úgy is gondolhatunk a hullámhosszokra, mint tiszta számokra, magától a széltől az utolsó falevél rezzenéséig, amint elvégez egy számítást egy számításon belüli számításon belül.

– Gyönyörűen írtad le – mondta Ina.

– Félig sem olyan szépen, mint egykor Jason. Mintha szerelmes lett volna a világba, de legalábbis a benne fellelhető rendszerekbe. A benne lévő muzsikába. Jaj!

– Sajnálom. És Diane szerelmes volt Jasonbe?

– Inkább abba, hogy a testvére. Büszke volt a fivérére.

– És te is szerelmes voltál abba, hogy a barátja lehettél?

– Azt hiszem.

– És szerelmes voltál Diane-be?

– Igen.

– És ő beléd.

– Talán. Reméltem.

– Akkor, ha szabad megkérdeznem, mi siklott félre?

– Miből gondolod, hogy félresiklott bármi is?

– Szemlátomást még mindig szerelmesek vagytok. Mármint ti ketten. De nem úgy, ahogyan olyan férfi és olyan nő, akik hosszú évek óta együtt vannak. Valaminek távol kellett tartania titeket egymástól. Bocsáss meg, ez igazán arcátlanság volt tőlem.

Igen, valami távol tartott minket egymástól. Sok minden. A leginkább nyilvánvalóan, azt hiszem, a Pörgés. Diane különösen, túlzottan félt tőle, olyan okokból, amelyeket teljesen sosem értettem; mintha a Pörgés kihívás és rosszallás lett volna mindazzal szemben, amitől biztonságban érezte magát. Hogy mitől érezte magát biztonságban? Az élet szabályszerű menetétől; barátok, család, munka – a dolgok valamiféle alapvető józansága, amelynek E.D. és Carol Nagy Házában már akkor is törékenynek, inkább óhajtottnak, mint valóságosnak kellett látszania.

Diane-t elárulta a Nagy Ház, aztán Jason is elárulta: a tudományos elméletek, amelyeket egykor különleges ajándékként nyújtott át a lánynak, és hajdan megnyugtatónak tetszettek – Newton és Euklidész barátságos tételei – egyre idegenebbek és elidegenítőbbek lettek: a Planck hosszúság (amely alatt a dolgok már nem úgy viselkedtek, mint dolgok); fekete lyukak, amelyeket önnön megmérhetetlen sűrűségük az ok és az okozat birodalmán kívülre száműz; egy olyan világegyetem, amely nemcsak tágul, hanem önnön pusztulása felé is rohan egyre sebesebben. Diane egyszer azt mondta nekem, amikor Szent Augustine még élt, hogy amikor a kutya bundájára tette a kezét, a teste melegét és elevenségét akarta érezni – nem megszámlálni a szívdobbanásait, sem fontolóra venni az állat fizikai lényét alkotó sejtmagok és elektronok közti hatalmas távolságokat. Azt akarta, hogy Szent Kutya önmaga és teljes legyen, nem ijesztő részeinek összege, nem múló evolúciós másodlagos jelenség egy halódó csillag életében. Eléggé kevés szeretet és ragaszkodás volt Diane életében, és ezek minden egyes pillanatát össze kellett számolni és gyűjteni a mennyekben, kincsként őrizni a mindenség hidege ellen.

A Pörgés, amikor bekövetkezett, Jason világnézetét látszott ijesztően igazolni – annál inkább, mert Jason a megszállottja lett. Világos volt, hogy a galaktikában másutt is van értelmes élet; és éppen ennyire egyértelmű volt az is, hogy egyáltalán nem hasonlít a miénkre. Mérhetetlenül nagy hatalmú volt, ijesztően türelmes és nyilvánvalóan közömbös a rémülettel szemben, amelyet a mi világunknak okozott. Amikor elképzeltük a Feltételezetteket, láthattunk magunk előtt hiperintelligens robotokat vagy kifürkészhetetlen energialényeket; de soha egy kéz érintését, egy csókot, egy meleg ágyat vagy egy vigasztaló szót.

Diane tehát mélységesen személyes módon gyűlölte a Pörgést, és azt hiszem, végül ez a gyűlölet vezette Simon Townsendhez és az ÚK mozgalomhoz. Az ÚK teológiájában a Pörgés szent eseménynek számított, ugyanakkor alárendeltnek: nagynak, de nem olyan nagynak, mint Ábrahám Istene; megdöbbentőnek, de kevésbé megdöbbentőnek a keresztre feszített Megváltónál, üres sírnál.

Mindebből elmondtam ezt-azt Inának is.

– Persze én nem vagyok keresztény – mondta. – Még eléggé mohamedán sem az itteni hatóságoknak. Megrontott az ateista nyugat, ez vagyok én. Ám az iszlámban is voltak ilyen mozgalmak. Az emberek arról fecsegtek, hogy Mehdi imám és Ad-Dadzsal, Jadzsuj és Madzsuj kiisszák a Galileai-tengert. Mert szerintük ennek több az értelme. Tessék. Végeztem. – Megsikálta a sarkaimat is. – Mindig tudtad ezeket Diane-ről?

Tudtam? Milyen értelemben? Éreztem, sejtettem, gyanítottam; de tudni – nem, ezt nem mondhattam.

– Akkor a marsbeli szer megfelel a várakozásainknak – mondta Ina, miközben kifelé tartott meleg vízzel teli, rozsdamentes acélfazekával és különböző szivacsaival, hogy legyen min gondolkodnom az éjszaka sötétjében.

Ibu Ina klinikájának három ajtaja volt. Egyszer végigvezetett az épületen, miután az utolsó beteg is távozott sínbe tett ujjal.

– Ez az életem műve – mondta. – Nem sok, gondolhatod. De a falubelieknek kellett valami a falu és a padangi kórház között – szép távolság, kivált, ha busszal kell menni, és az utak megbízhatatlanok.

Az egyik a főbejárat volt elöl, ahol a betegek jöttek és mentek.

A másik a fémmel megerősített, erős hátsó ajtó volt. Ina a klinika mögött, a döngölt földön parkolt kis villanyautójával, és ezt az ajtót használta, amikor reggel megjött, és bezárta, amikor este elment. Abba a helyiségbe nyílt, ahol éltem, és megtanultam felismerni kulcsai csilingelését a zárban nem sokkal az után, hogy a negyedmérföldnyire lévő mecsetből felhangzott a hívás az imára.

A harmadik egy oldalajtó volt annak a kis folyosónak a végén, ahol a vécé és néhány tároló szekrény helyezkedett el. Ina itt vette át a szállítmányokat, és En ezen át szeretett közlekedni.

En pontosan olyan volt, amilyennek Ina leírta: szégyenlős, de okos, kellőképpen eszes ahhoz, hogy majd megszerezze az áhított orvosi diplomát. A szülei nem voltak gazdagok, mondta Ina, de ha En szerez ösztöndíjat, előkészítő tanulmányokat végez az új padangi egyetemen, kiválóan tanul, és módot talál rá, hogy elvégezze az orvosit…

– Ki tudja? Talán lesz a falunak még egy orvosa. Én is így csináltam.

– Szerinted visszajön ide praktizálni?

– Lehetséges. Elmegyünk, visszajövünk. – Vállat vont, mintha ez lenne a dolgok természetes rendje. A minangoknál ez rantau volt, a hagyomány, hogy fiatalokat küldtek külföldre, része volt az adat, a megszokás és a kötelesség rendszerének. Az adat, ahogyan a konzervatív iszlám is, megkopott a modernizálás utóbbi harminc évében, de a minang élet felszíne alatt úgy lüktetett, mint a szívverés.

Ent intették, hogy ne zavarjon engem, de fokozatosan leszokott arról, hogy féljen tőlem. Ibu Ina hallgatólagos beleegyezésével, amikor éppen két lázroham között voltam, En úgy tökéletesítette angol szókincsét, hogy ennivalót hozott nekem, és megnevezte: silomak, ragacsos rizs; singgang ayam, csirke-curry. Amikor megköszöntem, En elvigyorodott, „Egészségedre!”, és kivillantotta hófehér, de elképesztően szabálytalan fogsorát: Ina próbálta rávenni a szüleit, hogy tetessenek fel a fiúnak fogszabályozót.

Maga Ina rokonokkal lakott a faluban, bár az utóbbi időben a klinika egyik rendelőjében hált, amely nemigen lehetett kényelmesebb az én kopár cellámnál. Voltak azonban esték, amikor családi kötelességek hívták el; azokon az estéken megmérte a lázam, felmérte az állapotom, ellátott étellel és vízzel, ott hagyta a személyhívóját, aztán magamra hagyott. És egyedül maradtam mindaddig, amíg meg nem hallottam a zárban a kulcsot másnap reggel.

De egy éjjel arra ébredtem eszelős, kacskaringós álmomból, hogy megremeg az oldalajtó, valaki forgatja a gombját, be akar jönni. Nem Ina. Rossz ajtó, rossz időpont. Az órám szerint éjfél volt, az éjszaka legsötétebb órája; néhány falubeli még járhatja a warungókat, autók mennek a főúton, teherkocsik próbálnak eljutni reggelre valamelyik távoli desá-ig. Talán egy beteg abban reménykedik, hogy Ina még itt van. Vagy egy kábítószeres keres drogot.

A gomb forgatása abbamaradt.

Néma csendben felültem, farmert, pólót húztam. A klinika sötét volt, a cellám sötét volt, csak némi holdfény sütött be a magas ablakon át… de hirtelen eltakarta valami.

Felnéztem, és En fejének sziluettje lebegett a Hold előtt.

– Pak Tyler! – suttogta.

– En! Megijesztettél. – A sokktól valóban kiszaladt a lábamból az erő. A falnak kellett támaszkodnom, hogy állva maradjak.

– Engedj be! – mondta En.

Így hát mezítláb az oldalajtóhoz caplattam, és levettem a láncot. A beáramló szellő meleg és nyirkos volt. En sietett be a nyomában.

– Hadd beszéljek Ibu Inával!

– Nincs itt. Mi az, En?

A fiú teljesen zaklatott volt. A szemüvegét az orra tövéig tolta.

– De beszélnem kell vele!

– Ma este otthon van. Tudod, hol lakik?

En elkeseredetten bólintott.

– De azt mondta, ide jöjjek, és szóljak neki.

– Micsoda? Úgy értem, mikor mondta ezt?

– Ha idegen kérdezősködik a klinikáról, ide kell jönnöm, hogy szóljak neki.

– De nincs… – Annak a fontossága, amit mondott, áthatolt a kezdődő láz ködén. – En, a városban valaki Ibu Ináról kérdezősködik?

Kiszedtem a fiúból a történetet. En a családjával egy warung (büfé bódé) mögött lakott a falu szívében, mindössze három ajtónyira a polgármestertől, a kepala desától. Amikor nem aludt éjjel, En a szobájából eléggé jól hallotta, miről beszélnek a warung vendégei. Így aztán jócskán összegyűjtötte, ha meg nem is értette sokszor, a falubeli pletykákat. Sötétedés után általában a férfiak üldögéltek és kávéztak ott, En apja, a bácsikái meg a szomszédok. De ma este két idegen érkezett csillogó, fekete autón, és olyan bátran közeledtek a warung fényeihez, mint a bivalyok, és anélkül, hogy bemutatkoztak volna, a helyi klinikát keresték. Egyikük sem volt beteg. Városi ruhát viseltek, és udvariatlanul viselkedtek, és olyan tartásuk volt, mint a rendőröknek, így aztán En apjától pontatlan és homályos útbaigazítást kaptak, amely pontosan a rossz irányba küldte őket.

De Ina klinikáját keresték, és minden bizonnyal meg fogják találni; egy ekkora faluban a félrevezető útbaigazítás legfeljebb a késleltetéshez elegendő. Így aztán En felöltözött, és titokban kisurrant a házból, és ide jött, ahogyan megegyeztek, hogy figyelmeztesse Ibu Inát a veszélyre.

– Nagyon jó – mondtam neki. – Szép munka, En. Most el kell menned oda, ahol lakik, és el kell ezt mondanod neki. – És közben én összeszedem a holmimat, és elhagyom a klinikát. Úgy gondoltam, a szomszédos rizsföldön elbújhatok, amíg a rendőrök elmennek. Megvan hozzá az erőm. Talán. De En keresztbe fonta a karját, és elhátrált előlem.

– Ibu Ina azt mondta, itt várjam meg.

– Helyes. De reggelig nem lesz itt.

– A legtöbbször itt alszik. – En nyújtogatta a nyakát, mögém nézett a klinika sötét folyosójára, mintha arra számítani, hogy Ina lép elő a rendelőből, hogy őt igazolja.

– Igen, de ma nem. Becs' szóra. En, ez veszélyes lehet. Azok az emberek Ibu Ina ellenségei lehetnek, érted?

De Ent megszállta valami tüzes, veleszületett makacsság. Bármilyen baráti volt is közöttünk a viszony, En még mindig nem bízott bennem. Egy pillanatig reszketett, kikerekedett szemmel, mint valami lemur, aztán engem megkerülve beljebb rohant a holdfényes klinika belsejébe, és kiáltozott.

– Ina! Ina!

Üldözőbe vettem, menet közben kattintgatva fel a lámpákat.

Ugyanakkor megpróbáltam összefüggően gondolkodni. Az udvariatlan emberek, akik a helyi klinikát keresik lehetnek Új Reformerek Padangból, helyi zsaruk, de dolgozhatnak az Interpolnak, az amerikai külügyminisztériumnak vagy bármely más ügynökségnek, amelyet a Chaykin adminisztráció kalapácsként használ, hogy lecsapjon.

És ha engem keresnek, ez azt jelentené, hogy elfogták, és kihallgatták Jalát, Ina volt férjét? Hogy már őrizetbe vették Diane-t?

En bebotorkált egy sötét rendelőbe. Beverte a homlokát egy vizsgálóasztal kinyúló lépcsőjébe, és hátraesett. Amikor hozzá értem, hangtalanul sírt, rémülten, az arcán peregtek a könnyek. A bal szemöldöke felett csúnya, de nem veszélyes hurka húzódott.

Megfogtam a két vállát.

– En, Ina nincs itt. Tényleg. Tényleg-tényleg nincs itt. És biztosan tudom, hogy nem akarja, hogy itt maradj a sötétben, amikor valami rossz történhet. Sosem tenné, nem igaz?

– Uh – helyeselt En.

– Szóval szaladj haza, jó? Te hazaszaladsz, én itt maradok. Ezt én majd elintézem, és holnap mindketten találkozunk Ibu Inával. Rendben?

En azzal próbálkozott, hogy félelem helyett megfontoltság látszódjon az arcán.

– Azt hiszem – pislogott. Talpra segítettem.

De ekkor autókerekek csikordultak a klinika előtt a murván, és mindketten újra lekuporodtunk.

A váróba siettünk, ahol kilestem a bambuszlécekből álló zsalugáteren, a hátam mögött En, kis keze az ingemet markolta. A kocsi ott állt a holdfényben. A modellt nem ismertem fel, de tintakék ragyogása sejtette, hogy új. A belső sötétben felvillant valami, öngyújtó lehetett. Aztán sokkal erősebb fény, nagy fényerejű reflektor pásztázta az épületet az anyósülés ablakából. Áthatolt a zsalugáteren, mozgó árnyékokat vetett a szemközti falon lévő higiéniai plakátokra. Lehúztuk a fejünket. En nyöszörgött.

– Pak Tyler? – mondta.

Becsuktam a szemem, és éreztem, hogy nehezemre esik újra kinyitnom. Lehunyt szemhéjam mögött tűzijáték forgókerekeket és szétrobbanó csillagokat láttam. Megint a láz. Kis belső kórus ismételte, Megint a láz, megint a láz. Engem gúnyolt.

– Pak Tyler!

Ez igen rosszul volt időzítve. (Rosszul volt időzítve, rosszul volt időzítve…)

– Menj az ajtóhoz, En. Az oldalajtóhoz.

– Gyere velem!

Jó tanács. Újra kinéztem az ablakon. A reflektor kialudt. Felálltam, és végigvezettem Ent a folyosón a raktározó szekrények mellett az oldalajtóhoz, amelyet nyitva hagyott. Az éjszaka csalókán csendes volt, csalókán hívogató; egy ledöngölt földdarab, egy rizsföld; az erdő, a holdfényben feketéllő pálmafák, amelyek lágyan rázták koronájukat.

A klinika tömege köztünk és az autó között.

– Fuss egyenesen az erdőbe – mondtam. – Ismerem az utat…

– Maradj távol az úttól. Bújj el, ha kell.

– Tudom. Gyere velem!

– Nem tudok – mondtam, és komolyan gondoltam. Jelenlegi állapotomban egy tízéves után futni abszurd ötletnek látszott.

– De… – mondta En, és kicsit meglöktem, és azt mondtam, ne vesztegesse az időt.

Futott, hátra se nézett, szinte ijesztő gyorsasággal tűnt el az árnyékban, némán, aprón, csodálatra méltón. Irigyeltem. A csendben hallottam nyílni és csukódni az autó ajtaját.

Háromnegyed Hold volt, vörösebbnek és távolibbnak tetszett, más arcát mutatta, mint amilyenre gyerekkoromból emlékeztem. Már nem volt Holdbéli Ember; és a sötét, tojásdad sebhely a Hold felszínén, az új de most már ősi maré annak a becsapódásnak volt az eredménye, amely megolvasztotta a regolitot a sarkvidékről az egyenlítőig, és lelassította a hold fokozatos spirális távolodását a Földtől.

Mögöttem hallottam, hogy a rendőrök (azt hiszem, ketten voltak) dörömbölnek a főbejáraton, durván kiáltoznak, csörgetik a zárat.

Futásra gondoltam. Hittem, hogy képes leszek elfutni – nem olyan ügyesen, mint En, de sikeresen – legalább a rizsföldig. És ott elbújok, és reménykedem.

Aztán eszembe jutott a holmim Ina hátsó szobájában. Nemcsak ruhanemű, de jegyzetek és lemezek, a digitális emlékezet kis szilánkjai és a bűnjelül felhasználható vízszerű folyadék.

Visszafordultam. Bentről bezártam magam mögött az ajtót. Mezítláb és éberen haladtam, füleltem a rendőrökre. Talán megkerülik az épületet, talán újrapróbálkoznak a bejáratnál. A láz azonban gyorsan tört rám, és sok mindent hallottam, és ezekből nem minden volt igaz.

Ina hátsó szobájában nem égett a lámpa. Tapogatóztam a holdfényben. Kinyitottam az egyik kemény fedelű bőröndöt, és beledobtam a kézzel írt papírokat; lecsuktam, leszíjaztam, felemeltem, és megtántorodtam. Aztán ellensúlynak felvettem a másik bőröndöt is, és rájöttem, hogy alig bírok menni.

Kis híján átestem valami apró műanyag tárgyon, és rájöttem, hogy Ina személyhívója az. Megálltam, letettem a bőröndöket, az ingem zsebébe tettem a személyhívót. Vettem pár mély levegőt, és újra felemeltem a bőröndöket; titokzatos módon mintha közben még súlyosabbá váltak volna. Próbáltam meggyőzni magam, Meg tudod tenni, de a szavak elcsépeltek és nem meggyőzők voltak, és úgy visszhangoztak, mintha a fejem katedrális méretűre nőtt volna.

Hangokat hallottam a hátsó ajtó felől, amelyet Ina külső lakattal zárt: fémcsengést és a zárnyelv csikordulását, talán feszítőrudat tettek a lakat és a füle közé, és megfeszítették. És a lakat hamarosan megadja magát, és azok az emberek a kocsiból bejönnek.

A harmadik ajtóhoz, En ajtajához tántorogtam, és kinyitottam, azzal a vak reménnyel, hogy odakinn nem áll senki. Nem állt. Mindkét betolakodó (ha ketten voltak) hátul dolgozott. Munka közben sutyorogtak, halkan hallatszott a hangjuk a békák kórusán és a szél kis szisszenésein át.

Nem voltam biztos benne, hogy eljutok a rizsföld rejtekéig, anélkül, hogy meglátnának. És ami még rosszabb, abban sem voltam biztos, hogy út közben nem esem össze.

De aztán hangos csattanással elvált a lakat az ajtótól. A startpisztoly, gondoltam. Meg tudod tenni, gondoltam. Felvettem a poggyászomat, és mezítláb kitántorogtam a csillagfényes éjszakába.

VENDÉGLÁTÁS

– LÁTTAD ezt?

Molly Seagram a recepciós pulton heverő képeslapra mutatott, amikor beléptem a Napközeli klinikájára. Az arckifejezése azt mutatta: Rossz előjelek. Az egyik jelentős havi magazin fénylő címlapjáról Jason képe nézett rám. Főcím: A NAGYON MAGÁN SZEMÉLYISÉG A NAPKÖZELI PROJEKT NYILVÁNOS ARCA MÖGÖTT.

– Nem jó hír, ha jól gondolom?

Vállat vont.

– Nem kimondottan hízelgő. Vidd el. Olvasd el. Vacsoránál majd megbeszéljük. – Már megígértem neki a vacsorát. – Ja, és Mrs. Tuckman elő van készítve, és vár benn a bokszban.

Kértem már Mollyt, hogy a rendelőket, ne nevezze bokszoknak, de nem volt értelme vitatkozni vele. A lapot a postámat tartalmazó tálcára csúsztattam. Lassú, esős áprilisi reggel volt, és Mrs. Tuckman volt az egyetlen délelőttre előjegyzett betegem.

Az egyik mérnökünk felesége volt, és az utóbbi egy hónapban háromszor járt nálam, nyugtalanságra és kimerültségre panaszkodott. Problémája okát nem volt nehéz kitalálni. Két év telt el a Mars körülzárása óta, és a Napközeliben elbocsátásokról suttogtak. Az ura anyagi helyzete elbizonytalanodott, ő pedig képtelen volt munkát találni. Ijesztő sebességgel nyelte a Xanaxot, és még többet akart, azonnal.

– Talán másik gyógyszert kellene megpróbálnunk – mondtam.

– Anti-depresszánst nem akarok, ha arra gondol. – Apró termetű asszony volt, egyébként kellemes arca csúnyán elkomorodott. A tekintete körbeszaladt a rendelőn, megállt a déli gyepre néző, most esőtől csíkos ablakon. – Komolyan. Félévig szedtem Paraloftot, és folyton rohannom kellett a mosdóba.

– Ez mikor volt?

– Mielőtt maga jött. Dr. Koenig írta fel. Persze akkor más volt minden. Alig láttam Carlt, annyi volt a dolga. Sok magányos éjszaka. De legalább jó, állandó állásnak látszott akkoriban, ami kitart. Azt hiszem, számlálhattam volna az áldásaimat. Nincsenek rajta a, hm, kartonomon vagy hogy is hívják?

A betegség-története ott feküdt előttem az íróasztalon. Dr. Koenig feljegyzéseit néha nehéz volt kisilabizálni, de volt olyan szíves, és pirossal kiemelte a legfontosabbakat: allergiákat, krónikus betegségeket. Mrs. Tuckmanról precízen, nyersen és szimpátia nélkül írt. Fel volt jegyezve, hogy a Paraloftot abbahagyták (olvashatatlan dátum) a beteg kívánságára, „a beteg egyre idegességre panaszkodik, fél a jövőtől”. Talán nem féltünk mindannyian a jövőtől?

– Most már Carl állására sem számíthatunk. A szívem olyan hevesen kalapált a múlt éjjel – úgy értem, nagyon gyorsan, szokatlanul gyorsan. Arra gondoltam, talán… tudja, micsoda.

– Micsoda?

– Tudja. SZÉST. Szív-és érrendszeri tünetegyüttes.

Az utóbbi hónapokban a hírekben folyton a SZÉST-ről beszéltek. Sok ezer embert ölt meg Egyiptomban és Szudánban, de jelentettek eseteket Görögországból, Spanyolországból és az USA déli részéről is. Lassan égő bakteriális fertőzés volt, potenciális gond a harmadik világ gazdaságainak, de modern gyógyszerekkel kezelhető. Mrs. Tuckmannek nem kellett félnie a SZÉST-től, és ezt meg is mondtam neki.

– Azt beszélik, ledobták ránk.

– Ki dobott le mit, Mrs. Tuckman?

– A betegséget. A Feltételezettek. Ők dobták le ránk.

– Mindaz, amit olvastam róla, arra utal, hogy a SZÉST a szarvasmarhákról terjedt át az emberekre. – Főként még mindig a patás állatok betegsége volt, és rendszeresen tizedelte a marhacsordákat Észak-Afrikában.

– Szarvasmarhák. Huh. De hát úgysem mondják meg, igaz? Úgy értem, nem állnak vele elő, nem mondják be a hírekben.

– A SZÉST akut betegség. Ha az lenne a baja, már régen kórházban lenne, A pulzusa normális, és az EKG-ja kifogástalan.

Nem győztem meg. Végül felírtam neki egy másik nyugtatót – lényegében Xanaxot másfajta mellék molekulalánccal –, abban a reményben, hogy az új márkanév, ha maga a szer nem is, jó hatással lesz rá. Mrs. Tuckman megenyhülten hagyta el a rendelőt, kezében úgy szorongatta a receptet, mint valami szentírást.

Feleslegesnek éreztem magam, és kissé csalónak is.

De Mrs. Tuckman állapota cseppet sem volt egyedülálló. Az egész világ aggodalomban élt. Ami egykor az élhető jövő megteremtésére tett legjobb próbálkozásunknak látszott, a Mars terraformációja és gyarmatosítása, tehetetlenséggel és bizonytalansággal végződött. És ez nem hagyott számunkra más jövőt, csak a Pörgést. A világgazdaság ingadozni kezdett, fogyasztók és nemzetek olyan adósságterheket gyűjtöttek be, amelyeket sosem szándékoztak megfizetni, miközben a kölcsönadók csúcson tartották a kamatokat. A szélsőséges vallásosság és a brutális bűnözés kéz a kézben növekedett, itthon és külföldön egyaránt. Ennek hatásai különösen pusztítóak voltak a harmadik világban, ahol az összeomló valuták és a visszatérő éhínségek segítettek felébreszteni a szunnyadó marxistákat és a harcos iszlám mozgalmakat.

A lélektani érintőt nem volt nehéz megérteni. Az erőszakot sem. Sokak ápoltak sérelmeket, de csak az olyan ember jelenik meg a munkahelyén automata fegyverrel és halállistával, aki elveszítette a jövőbe vetett hitét. A Feltételezettek, akár akarták, akár nem, éppen ezt a fajta végső elkeseredést váltották ki. Seregnyi volt az öngyilkosan elégedetlen, és ezeknek ellensége volt bármelyik és minden amerikai, brit, kanadai, dán, satöbbi; vagy fordítva, az összes moszlim, sötét bőrű, nem angolul beszélő, emigráns; az összes katolikus, fundamentalista, ateista; az összes liberális, az összes konzervatív… Az ilyen emberek számára az erkölcsi tisztaság tökéletes cselekedete a lincselés vagy az öngyilkos robbantás, a fatva vagy a pogrom volt. És feljövőben voltak, akár sötét csillagok a végső táj felett.

Veszélyes időket éltünk. Mrs. Tuckman tudta ezt, és a világ minden Xanaxa sem győzte volna meg az ellenkezőjéről.

Ebédidőben leültem a vállalati ebédlő végében, kortyolgattam a kávét, néztem a parkolóra hulló esőt, és figyelmesen elolvastam a Mollytól kapott magazint.

Ha létezne a pörgéstan tudománya, írta a vezető cikk, Jason Lawton volna a Newtonja, az Einsteinje, a Stephen Hawkingja.

E.D. állandóan ilyenek leírására buzdította a sajtót, és Jase utálta ezt hallani.

Radiológiai vizsgálatoktól áthatolhatósági tanulmányokig, színtiszta tudománytól filozófiai vitákig a Pörgés tanulmányozásának nemigen van olyan területe, amelyet az ő eszméi ne érintettek és meg ne változtattak volna. Megjelent írásai számosak, és gyakran idéznek belőlük. A megjelenése az álmos tudományos konferenciákat nyomban médiaeseménnyé változtatja. És mint a Napközeli Alapítvány igazgatója, hatalmas hatással volt a Pörgés időszakában Amerika és az egész világ légi-közlekedési és űrkutatási politikájára.

Ám a Jason Lawtont körülvevő valós eredmények – és alkalmi kudarcok – között könnyen elfelejtjük, hogy a Napközelit az apja, Edward Dean (E.D.) Lawton alapította, aki még mindig kiemelkedő szerepet játszik az irányító bizottságban és az elnökségben. És a fiú közképe, állítják egyesek, szintén a titokzatosabb, hasonlóképpen befolyásos és jóval kevésbé közszereplő idősebb Lawton kreációja.

A cikk ezek után részletezte E.D. karrierjének állomásait: az aerostat telekommunikáció hatalmas sikerét a Pörgés beállta után, hogy három, egymást követő elnöki adminisztráció is a keblére ölelte őt, a Napközeli Alapítvány megteremtését.

Az eredetileg ötletgyárnak és ipari lobbinak indult Napközeliből a szövetségi kormány ügynöksége lett, amely a Pörgessél kapcsolatos űrmissziókat tervezi, egyetemek, kutatóintézetek és NASA központok tucatjainak munkáját koordinálja. „A régi NASA” hanyatlása egyenlő volt a Napközeli felemelkedésével. Egy évtizeddel ezelőtt a kettő viszonyát formába öntötték, és a rafináltan átszervezett Napközelit a NASA-hoz csatolták tanácsadó testületként. A bennfentesek szerint valójában a NASA-t csatolták a Napközelihez. És miközben a csodagyerek Jason Lawton elbűvölte a sajtót, az apja mozgatta a háttérből továbbra is a szálakat.

A cikk ezek után megkérdőjelezte E.D. hosszú kapcsolatát a Garland adminisztrációval, és potenciális botrányra célzott: bizonyos műszer csomagokat darabonként sok millió dollárért egy olyan kis pasadenai cég gyártott le, amelynek tulajdonosa E.D. egyik régi cimborája, holott a Ball Aerospace vállalat a tender során alacsonyabb árajánlatot tett.

Olyan választási kampányt éltünk meg éppen, amikor mindkét nagy pártnak előjöttek a radikálisai. Garland, a reform republikánus, akit a magazin feltűnően szidott, már kitöltött két periódust, és Preston Lomax, Clayton alelnöke és felkent utódjelöltje a legutóbbi közvélemény kutatások szerint jócskán megelőzte ellenfelét. A „botrány” valójában nem volt az. A Ball ajánlata olcsóbb volt, de az általuk tervezett csomag kevésbé hatékony; a pasadenai mérnökök jóval több műszert zsúfoltak ugyanolyan súlyú hordozóba.

Ennyit mondtam Mollynak vacsora közben a Champsnél, másfél kilométerre a Napközelitől. A cikkben nem volt lényegében semmi új. A gyanúsítások inkább politikai, mint lényegi természetűek voltak.

– Számít talán, hogy igazuk van-e, vagy sem? – kérdezte Molly. – Az a fontos, ahogyan bánnak velünk. Egyszeriben csak megengedik, hogy egy jelentős lap támadja a Napközelit.

A lapban egy másik cikk azt írta a Mars-projektről, hogy „a történelem legdrágább ostobasága, mind emberéletben, mind készpénzben, annak az emberi képességnek a műremeke, hogyan lehet globális katasztrófából pénzt csiholni”. A szerző a Keresztény Konzervatív Párt beszédírója volt.

– Ez a szemét a KKP lapja, Moll. Mindenki tudja.

– Be akarnak záratni minket.

– Nem fognak minket bezárni. Még ha Lomax elveszti a választásokat, akkor sem. Még ha visszaminősítenek minket kizárólag megfigyelői munkára is, egyedül mi vagyunk a nemzet a Pörgést figyelő szeme.

– Ami nem jelenti azt, hogy nem rúgnak ki, és nem cserélnek le mindannyiunkat.

– Nem olyan vészes a helyzet.

Nem győztem meg Mollyt.

Molly az a nővér/recepciós volt, akit dr. Koenigtől örököltem, amikor a Napközelihez kerültem. Majdnem öt éven át udvarias, profi és hatékony irodai bútordarabnak tekintettem. A szokásos módon udvariaskodtunk egymással, megtudtam, hogy szingli, hogy három évvel fiatalabb nálam, és egy több lakásos apartman-házban él az óceántól távolabb. Sosem mutatkozott különösképpen beszédesnek, én pedig feltételeztem, hogy így jó neki.

Aztán nem egészen egy hónapja Molly felém fordult, amikor fogta a táskáját, hogy csütörtök este hazainduljon, és megkérdezte, volna-e kedvem vele vacsorázni. Miért?

– Mert meguntam várni, hogy maga megkérdezzen. Szóval? Igen? Nem?

Igen.

Kiderült, hogy Molly okos, ravasz, cinikus és kellemesebb társaság, mint gondoltam. Immár három hete jártunk együtt a Champshez. Ízlett az (egyszerű) koszt, jó volt a légkör (kollegiális). Gyakran gondoltam arra, hogy Molly a Champs műanyag bokszában festett a legjobban, felékesítette jelenlétével, bizonyos méltóságot kölcsönzött neki. Hosszú, szőke haja ma este kissé összetapadt a nedvességtől. Szemének zöldje mesterséges volt, színes kontaktlencse, de jól állt neki.

– Elolvastad a keretest is? – kérdezte.

– Belenéztem. – A magazin keretes profilja Jasonről szembeállította sikeres pályafutását a magánéletével, amely tökéletesen titkos vagy nem-létező volt. Az ismerősei szerint otthona éppoly szerényen berendezett, mint a szerelmi élete. Soha még csak nem is pletykáltak menyasszonyról, barátnőről vagy bármilyen nemű partnerről. Olyan ember képe alakul ki bennünk, aki nemcsak az eszméivel házasodott össze, de szinte betegesen ragaszkodik is hozzájuk. És Jason Lawton, ahogyan maga a Napközeli is, változatlanul apja fojtogató befolyása alatt áll. Minden eredménye ellenére még a sarkára kell állnia mint önálló férfinak.

– Ez a rész legalább igaz – mondta Molly.

– Tényleg? Lehet, hogy Jason kissé egocentrikus, de…

– Úgy jön be a recepciónál, mintha nem is léteznék. Úgy értem, semmiség, de nem kifejezetten szívélyes. Hogy áll a kúrája?

– Nem kúrálom, Moll. – Molly látta Jason kartonját, csakhogy a DRSZM-et nem írtam rá. – Beszélgetni jön.

– Aha. És amikor bejön beszélgetni, gyakorlatilag sántít. Nem, nem kell beszélned róla. De nem vagyok vak. Csak hogy tudd. Most különben is Washingtonban van, igaz?

Gyakrabban volt ott, mint Floridában.

– Folynak a tárgyalások. Az emberek helyezkednek, hogy pozícióhoz jussanak a választások után.

– Szóval készül valami.

– Mindig készül valami.

– Úgy értem, a Napközelivel kapcsolatban. Az emberek füleseket kapnak. Például akarod tudni, mi a fura? Megvásároltunk még száz holdat a kerítéstől nyugatra. Tim Chesleytől, a humán erőforrás osztály átírójától hallottam. És állítólag ellenőrök jönnek a jövő héten.

– Miért?

– Senki sem tudja. Talán terjeszkedünk. Talán átalakulunk plázává.

Én az előbbiről hallottam.

– Úgy látom, vak vagy – mondta mosolyogva Molly. – Hordj kontaktlencsét. Mint én.

Vacsora után felmentünk Molly lakására, és ott töltöttem az éjszakát.

Nem írom itt le a gesztusokat, tekinteteket és érintéseket, amelyekkel kifejeztük intimitásunkat. Nem azért, mert prűd vagyok, hanem mert nem emlékszem. Az emlékek helyreál-líthatatlanul elvesztek. És igen, tisztában vagyok ennek ironikus voltával. Idézni tudom az újságcikket, amelyről beszélgettünk, és el tudom mondani, mit vacsorázott Molly a Champsnél… de a szeretkezésünkből csupán elhalványult pillanatfelvételek maradtak az emlékezetemben: félhomályos szoba, nyirkos szellő lebbenti meg a nyitott ablak függönyét, Molly zöld szeme közel az enyémhez.

*

Egy hónap múlva Jase visszatért a Napközelibe, és úgy járta a termeket, mintha valamiféle új energiával töltötték volna fel.

Seregnyi biztonsági embert hozott magával, feketébe öltözött, bizonytalan eredetű embereket, akikről úgy sejtettük, talán a Pénzügyminisztérium emberei. Őket alvállalkozók és ellenőrök kisebb seregei követték, akik megtöltötték a termeket, és nem álltak szóba a helybeliekkel. Molly szállította nekem a pletykákat: az egész komplexumot lebontják; a komplexumot bővítik; mindannyiunkat kirúgnak; mindannyian fizetésemelést kapunk. Egyszóval, készült valami.

Majdnem egy hétig magától Jasontől semmit sem hallottam. Aztán egy lassú csütörtök délután leszólt a rendelőmbe, és felhívott a másodikra.

– Van itt valaki, akivel szeretném, ha találkoznál.

Mielőtt az erősen őrzött lépcsőhöz értem, fegyveres őrök serege szegődött a nyomomba olyan jelvénnyel, amellyel mindenhová bemehettek, és felkísértek egy emeleti tárgyalóba. Nem egyszerű üdvözlésről volt szó, ezt már sejtettem. Olyan mélységesen Napközeli ügyről lehet szó, gondoltam, amilyennek még nem voltam tanúja. Jason ezúttal ismét úgy döntött, nyilvánvaló volt, hogy titkokat oszt meg velem. És ez sosem volt tisztán áldás. Mély lélegzetet vettem, és beléptem az ajtón.

A szobában egy mahagóni asztal és fél tucat bársony bevonatú szék állt, és rajtam kívül két ember volt ott.

Az egyik Jason volt.

A másikat gyereknek nézhettem volna. Egy rettenetesen megégett gyereknek, akinek nagy szüksége lett volna bőrátültetésre: ez volt az első benyomásom. Ez a nagyjából 152 centiméter magas férfi a szoba sarkában állt. Farmernadrágot és fehér pamutpólót viselt. A válla széles volt, a szeme nagy és véreres, és a karja kissé hosszúnak tetszett kurta törzséhez képest.

De a legdöbbenetesebb a bőre volt. A bőre fénytelen, hamufekete és teljesen szőrtelen volt. Nem a hagyományos értelemben ráncos – nem is laza, mint a véreb irhája –, hanem mélyen barázdált, akár a dinnye héja.

A kis ember odalépett hozzám, és a kezét nyújtotta. Kis, ráncos kezét a hosszú, ráncos karja végén. Habozva kezet fogtam vele. Múmiaujjak, gondoltam. De a keze húsos volt, telt, mint a sivatagi pálma levele, mintha egy maréknyi aloé-verát szorítottam volna meg, az pedig viszontszorított volna. A lény elvigyorodott.

– Ez Van – mondta Jason.

– Mi van?

Van nevetett. A fogai nagyok voltak, tompák és hibátlanok.

– Nem tudom megunni ezt a remek viccet!

A teljes neve Van Ngo Wen volt, és a Marsról jött.

A marslakó.

Félrevezető meghatározás. A marslakóknak hosszú irodalmi története van Wellstől Heinleinig. De a valóságban persze a Mars halott bolygó volt. Amíg mi helyre nem tettük. Amíg meg nem szültük a mi marslakóinkat.

És szemlátomást itt volt egy eleven példány, 99,9 százalékban ember, ha kissé fura küllemű is. Egy személy a Marsról, aki Pörgés-idő szerint évezredek utáni leszármazottja azoknak a gyarmatosoknak, akiket mi csak két éve küldtünk fel. Akkurátus angolt beszélt. Az akcentusa félig oxfordi, félig új-delhi volt. Járkált a szobában. Felvett az asztalról egy üveg ásványvizet, lecsavarta a kupakját, nagyot húzott belőle. A száját az alkarjával törölte meg. Barázdált bőrén apró cseppek maradtak.

Leültem, és próbáltam nem bámulni a jövevényt, amíg Jason magyarázott.

Itt közlöm, amit mondott, kissé egyszerűsítve és kiegészítve olyan részletekkel, amelyeket később tudtam meg.

A marslakó nem sokkal az előtt hagyta el bolygóját, hogy azt körülvették Pörgés-hártyával.

Van Ngo Wen történész és nyelvész volt, marsbeli mércével mérve viszonylag fiatal – földi évekkel mérve ötvenöt éves –, és fizikailag fit. Hivatását tekintve tudós volt, éppen két megbízatás között, ezért mezőgazdasági szövetkezeteknél végzett önkéntes munkát, és éppen letöltött egy hónapot a Kirioloj-folyó deltájában, amelyet mi Argyre medencének hívunk, a marslakók meg Baryal síkságnak (Epu Baryal), amikor felszólították kötelessége teljesítésére.

Ahogyan a vele egyidős és azonos osztályba tartozó férfiak és nők közül sok ezren, Van is úgy adta meg az adatait a földi utazást tervező és koordináló bizottságoknak, hogy nem igazán hitte, hogy kiválasztják. Valójában kissé félénk volt, és sosem járt nagyon távol a saját prefektúrájától, legfeljebb tudományos úton vagy családi összejöveteleken. Mélységesen felbosz-szantotta, hogy éppen őt választották, és ha nem éppen akkoriban lépett volna be negyedik életkorába, visszautasította volna a felkérést. Más bizonyára alkalmasabb lett volna a feladatra. De nem, úgy látszott, nem; képességei és életútja különösen alkalmassá tették a munkára, állították a hatóságok; így hát elrendezte a dolgait (már amilyen dolgai voltak), felült a vonatra, amelyik elvitte a bazalt-sivatagi (a mi térképeinken tharsisi) kilövőközpontba, ahol kiképezték, hogy képviselje az Öt Köztársaságot egy diplomáciai küldetés keretében a Földön.

A marsbeli technológia csak nemrégiben jutott el az utast szállító űrhajó gondolatáig. A múltban a kormányzótanácsok az űrutazást mélységesen ostoba kalandnak tartották, amely felkeltheti a Feltételezettek figyelmét, forrásokat emészt fel, és olyan nagyarányú ipart igényel, amely felboríthatja a nagyon is törékeny bioszféra egyensúlyát. A marslakók természetüknél fogva természetvédők, ösztönösen gyűjtögetők voltak. Kismérvű és biológián alapuló technológiájuk ősi és kifinomult volt, ám ipari bázisuk sekély, és már kimerítette a bolygó parányi, haszontalan holdjainak felderítése.

De évszázadok óta lesték a Pörgésbe zárt Földet, és törték a fejüket. Tudták, hogy a bolygó az emberiség bölcsője, és teleszkópos megfigyelések meg a későn érkezett NEH-bárkáról szerzett adatok alapján azt is tudták, hogy a Földet körülvevő hártyán át lehet jutni. Megértették a Pörgés időbeli természetét, bár az azt produkáló mechanizmust nem. A Marsról a Földre utazni, így okoskodtak, fizikailag lehetséges, de nehéz és nem praktikus. Elvégre a Föld gyakorlatilag statikus; a földi sötétségbe dobott felfedező évezredekig ott rekedne, még ha a saját időszámítása szerint már másnap elindulna is vissza.

De éber csillagászok felfedezték, hogy ládaszerű szerkezetek építik némán önmagukat mérföldekkel a Mars pólusai felett – a Feltételezettek művei, amelyek majdnem ugyanolyanok voltak, mint amilyenek a Föld pólusai felettiek. Több százezer éves zavartalan magány után felfigyeltek a Marsra azok az arctalan és mindenható teremtmények, amelyekkel megosztotta a Naprendszert. A következtetés – hogy a Mars is Pörgés-hártya alá kerül – elkerülhetetlen volt. Erős frakciók sürgették a konzultációt a már körbevett Földdel. Összegyűjtötték a gyér forrásokat. Megterveztek és megépítettek egy űrhajót. És kiválasztották Van Ngo Wen nyelvészt és tudóst, a földi történelem és nyelv még meglevő maradványainak kiváló ismerőjét, hogy tegye meg az utat – ami neki éppenséggel nemigen volt kedvére.

Van Ngo Wen megbékélt a halál gondolatával, miközben felkészítette a testét a hosszú űrutazás bezártságára és elerőtle-nítő hatására éppúgy, mint a földi környezet nagy gravitációja okozta merevségére. Van elveszítette közvetlen családtagjainak nagy részét a három nyárral korábbi Kirioloj árvíz idején – ez volt az egyik oka annak, hogy jelentkezett az útra és annak is, hogy elfogadták a jelentkezését. Van számára a halál kockázata nem volt annyira súlyos, mint a társai számára. Azért persze mégsem várta; azt remélte, hogy teljesen elkerülheti. Szorgalmasan készült. Kitanulta járműve bonyolult szerkezetét és sajátosságait. És ha a Feltételezettek körülkerítik a Marsot – nem mintha Van ezt remélte volna –, azt fogja jelenteni, hogy még van esélye visszatérni, nem az elmúló évmilliók által idegenné lett bolygóra, de az ő ismerős otthonába, amelyet megőriznek összes emlékeivel és veszteségeivel együtt az idő eróziójától.

Bár semmiféle visszaúttal nem számoltak: Van hajója egy útra tervezett jármű volt. Ha valaha is visszatér a Marsra, azt csak a földiek segítségével teheti, akiknek igazán nagy-lelkűeknek kell lenniük, gondolta Van, hogy biztosítsák számára a hazautazást.

És Van Ngo Wen így vetett még egy feltehetőleg végső pillantást a Marsra – a Bazalt-sivatag, Odos on Epu-Epia szélfútta síkjára –, mielőtt bezárták a durva vas-és-kerámia több lépcsős rakéta utasfülkéjébe, amely az űrbe repítette.

Az utazás nagy része alatt az életfunkciói szinte alig működtek, gyógyszerek hatására, de még így is keserves és az erejét kiszívó élmény volt. A Mars köré akkor tették fel a Pörgés-hártyát, amikor úton volt éppen, és az út hátralévő része alatt Van teljesen egyedül maradt, ideiglenesen elzárva mindkét ember lakta világtól: az előtte és a mögötte lévőtől is. Bármilyen félelmetes is a halál, gondolta, különbözhet-e ettől az elkábított csendtől, ettől a kába bezártságtól a parányi gépezetbe, amely vég nélkül zuhan az embertelen vákuumon át?

Egyre kevesebb időt töltött ébren. Álmodozásba és kierőszakolt alvásban keresett menedéket.

Sok szempontból primitív, ugyanakkor finom és fél-intelligens navigációs műszerekkel felszerelt járműve üzemanyaga zömét elhasználta már, amikor elérte a Föld körüli magas, orbitális pályát. A Van alatt lévő bolygó fekete semmi volt, a holdja hatalmas, forgó korong. Van hajójának mikroszkopikus méretű szondái vettek mintát a Föld külső légköréből, növekvő vörös eltolódású telemetriát generálva, mielőtt eltűntek a Pörgésben, éppen elegendő anyagot a belépés szögének kiszámításához. Űrhajóján sokféle felület volt, aerodinamikai fékek és kinyitható ejtőernyők, és egy kis szerencsével ez a jármű levihette őt a sűrű és turbulens levegőn át a hatalmas bolygó felszínére, anélkül, hogy megsült volna, vagy összetörte volna magát. De még mindig sok múlott a szerencsén. Van szerint túlságosan sok. Belemerült egy hordó oltalmazó gélbe, és úgy indította el a leszállást, hogy felkészült a biztos halálra.

Amikor magához tért alig megpörkölődött járművében egy manitobai canolaföldön, furcsán sápadt és sima bőrű emberek vették körül, akik közül néhányan, Van felismerte, biológiai szigetelő felszerelést viseltek. Van Ngo Wen kalapáló szívvel, ólmos és a rettenetes gravitációtól fájó izmokkal, a sűrű és hőszigetelő levegőtől fájó tüdővel kilépett az űrhajóból, és azonnal őrizetbe vették.

A következő hónapot egy műanyag buborékban töltötte a Mezőgazdasági Minisztérium Állategészségügyi Központjában Plum Islanden, a New York-i Long Island után valamivel. Ez alatt az idő alatt megtanult beszélni egy nyelvet, amelyet csupán ősi írott emlékekből ismert, ajkait és nyelvét megtanította magánhangzóinak gazdag modulációira, finomította szókincsét, miközben igyekezett megértetni magát komor vagy rémült idegenekkel. Nehéz időszak volt. A földlakók sápatag, nyúlánk teremtmények voltak, egyáltalán nem olyanok, amilyeneknek képzelte őket a megfejtett ősi dokumentumok alapján. Sokan annyira sápatagok voltak, mint a szellemek, azokra az emberhavi történetekre emlékeztették, amelyek úgy megrémítették gyerekkorában: félig azt várta, hogy megjelennek az ágya mellett, mint Hűld vagy Phraya, és egy kart vagy egy lábat követelnek sarcként. Vannak nyugtalan és kellemetlen álmai voltak.

Szerencsére változatlanul birtokolta nyelvészi képességeit, és nemsokára olyan nagy hatalmú és magas státusú férfiaknak és nőknek mutatták be, akik jóval vendégszeretőbbnek bizonyultak első fogva tartóinál. Van Ngo Wen ápolta ezeket a hasznos barátságokat, igyekezett elsajátítani egy ősi és zavarba ejtő kultúra társadalmi protokollját, és türelmesen várt a megfelelő pillanatra, hogy átadja az ajánlatot, amelyet oly nagy személyi és közköltségen próbált közvetíteni a két emberi világ között.

– Jason – mondtam, amikor nagyjából eddig ért elbeszélésében. – Hagyd abba! Kérlek. Elhallgatott.

– Kérdezni akarsz valamit, Tyler?

– Nem kérdezni. Csak… nehéz egyszerre befogadni.

– De eddig stimmel? Tudtál követni? Mert ezt a történetet nem egyszer fogom elmondani. Azt akarom, hogy zökkenőmentes legyen.

– Zökkenőmentes?

– Az.

– Kinek akarod elmondani?

– Mindenkinek. A médiának. Kiállunk a nyilvánosság elé.

– Nem akarok továbbra is titok maradni – mondta Van Ngo Wen. – Nem azért jöttem, hogy rejtőzködjek. Mondandóm van. – Kinyitotta az ásványvizet. – Kérsz belőle, Tyler Dupree? Úgy festesz, mint akire ráférne egy ital.

Elvettem a palackot húsos, ráncos ujjai közül, és nagyot húztam belőle.

– Szóval – mondtam –, akkor mostantól víztestvérek vagyunk?

Van Ngo Wen értetlenül nézett rám. Jason hangosan felnevetett.

A KIRIOLOJ-DELTA NÉGY FÉNYKÉPE

NEHÉZ megragadni a kor brutális őrültségét.

Néha szinte felszabadítónak látszott. Hitvány égbolt-illúziónkon túl a Nap egyre tágult, csillagok égtek ki vagy születtek, egy halott bolygót élettel oltottunk be, és az olyan civilizációt fejlesztett ki, amely utolérte vagy meghaladta a miénket. A mi házunk táján kormányokat döntöttek meg és váltottak le, aztán az újat is leváltották; vallások, filozófiák és ideológiák születtek és olvadtak össze és nemzettek mutáns utódokat. A régi, rendezett világ kezdett szétesni. A romokon új dolgok nőttek. A szerelmet éretlenül szedtük le, és fanyarságáért fogyasztottuk: Molly Seagram azért szeretett engem, feltételezem, mert kéznél voltam. És miért ne? A nyár a végéhez közeledett, és az aratás bizonytalan volt.

A már régen nem funkcionáló Új Királyság mozgalom kezdett egyszerre jövőbe látónak és rettenetesen régimódinak látszani, félénk lázadása a régi egyházi konszenzus ellen csak árnyéka volt az újabb, vadabb hiteknek. Dionüszoszi kultuszok ütötték fel a fejüket a nyugati világban mindenütt, immár a régi ÚK ájtatossága és képmutatása nélkül – közösülő klubok zászlókkal vagy szent szimbólumokkal. Nem becsülték le az emberi féltékenységet, inkább kedvüket lelték benne: a megcsalt szeretők a 45-ös pisztolyt kedvelték közvetlen közelről, az áldozat hullájára vörös rózsát tettek. A Csapást most Erzsébet korabeli drámában játszották.

Ha Simon Townsend egy évtizeddel később született volna, talán egy ilyen, Quentin Tarantino lelkiségű bandához csapódott volna. Csakhogy az ÚK kudarcától kiábrándult, és valami egyszerűbbre vágyott. Diane változatlanul felhívott néha – úgy havonta egyszer, ha kedvezőek voltak az előjelek, és Simon nem volt otthon –, hogy tájékoztasson a helyzetéről, vagy csak emlékezzen, úgy megpiszkálva az emlékeket, mint a parazsat, hogy melegedjen a tüzüknél. Otthon nemigen akadt melegség, bár az anyagi helyzetük valamicskét javult. Simon most már teljes állásban végezte a karbantartást a Jordán Imasátoránál, kis templomuknál; Diane alkalmi munkákat végzett az egyházuknak, hol dolgozott, hol nem, így aztán sokszor csak tett-vett otthon, vagy kiszökött a helyi könyvtárba, hogy olyan könyveket olvasson, amelyeket Simon nem nézett jó szemmel: kortárs regényeket, aktuális híreket. A Jordán Imasátor, mondta Diane, „elszakadó” egyház volt; tagjait arra bátorították, hogy ne nézzenek tévét, kerüljék a könyvet, az újságot és más kulturális cikkeket. Vagy azt kockáztatják, hogy a tisztátlanság állapotában kell szembenézniük az Eksztázissal.

Diane sosem hirdette ezeket az eszméket – sosem prédikált nekem –, de tisztelte őket, gondosan nem kérdőjelezte meg őket. Engem ez néha kissé felbosszantott.

– Diane – mondtam az egyik éjjel –, tényleg beveszed ezt a maszlagot?

– Miféle maszlagot, Tyler?

– Válassz kedvedre. Nem tartani könyvet a házban. A Feltételezettek Krisztus második eljövetelének előkészítői. Az egész szemetet. (Talán egy sörrel több volt bennem a kelleténél.)

– Simon hisz benne.

– Nem Simonról kérdeztelek.

– Simon hite mélyebb az enyémnél. Ezért irigylem. Tudom, másnak ez hogy hangzik. Dobd ki azokat a könyveket, mintha Simon valami erőszakos szörnyeteg lenne. De nem az. Ez valójában alázatos cselekedet – aláveti magát Isten akaratának. Simon úgy képes Istennek adni magát, ahogyan én nem.

– Mázlista.

– Tényleg szerencsés. Nem látod, de nagy benne a békesség. Megtalálta a Jordánnál a lelki egyensúlyát. Mosolyogva képes szembenézni a Pörgessél, mert tudja, hogy meg van váltva.

– És te? Te nem vagy megváltva?

Diane hagyta, hogy hosszú csend fusson végig kettőnk között a telefonvonalon.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne! Tényleg szeretném. Töröm a fejem, talán nem a hitemről van szó. Talán Simon hite elegendő mindkettőnknek. Eléggé erős ahhoz, hogy én is meglovagoljam egy kicsit. Nagyon türelmes velem. Egyedül azon szoktunk vitatkozni, vállaljunk-e gyermeket. Simon szeretne gyerekeket. Az egyház is bátorítja a szülést. Megértem, de amikor ilyen kevés a pénzünk, és – tudod – a világ olyan, amilyen…

– Ez olyan kérdés, amelynél nem hagyhatod, hogy kényszerítsenek.

– Nem kényszerít. „Bízd Istenre”, mondja, „Bízd Istenre, és minden rendben lesz.”

– De te okosabb vagy, semhogy ezt elhinnéd.

– Okosabb? Jaj, Tyler, remélem, nem. Remélem, hogy ez nem igaz.

A másik oldalon Mollynak esze ágában sem volt ahhoz folyamodni, amit ő „ez az egész Isten-marhaság”-nak nevezett. Minden nő magáért, ez volt Molly filozófiája. Kivált, mondta, ha a világ szétesik, és egyikünk sem éli túl az ötvenet.

– Nem áll szándékomban ezt az időt térden állva tölteni.

Kemény lánynak született. A szüleinek tejgazdasága volt. Tíz éven át pereskedtek a birtokukkal határos kátrány-és olajipari céggel, amely lassan mérgezte a földjüket. Végül bíróságon kívüli egyezség keretében lemondtak a tanyájukról akkora összegért, amelyből a szülők tisztességesen megélhettek életük végéig, és taníttathatták a lányukat. De az egész olyan tapasztalatokkal járt, mondta Molly, hogy attól egy angyal segge is megkérgesedett volna.

Az átalakuló szociális térkép Mollyt nemigen lepte meg. Egy este néztük a tévében a stockholmi zavargásokat. Tőkehal-halászokból és vallási radikálisokból álló tömeg vert be téglákkal ablakokat, gyújtott fel kocsikat; rendőrségi helikopterek kábító géllel locsolták a tömeget, végül az utca úgy festett, mint valami tébécés Godzilla köpete. Ostobán megjegyeztem, milyen rosszul viselkednek az emberek, amikor megrémülnek.

– Ugyan már, Tyler – mondta erre Molly –, te tényleg sajnálod ezeket a seggfejeket?

– Nem ezt mondtam, Molly.

– A Pörgés miatt szabad utat kaptak, hogy szétverjék a parlamentjük épületét? Miért, mert megrémültek?

– Ez nem mentség, hanem indíték. Nincs jövőjük. Úgy vélik, halálra vannak ítélve.

– Halálra. Nos, az emberrel már csak így van. Meg fognak halni, te is meg fogsz halni, én is meg fogok halni – mikor volt másként?

– Halandók vagyunk, de eddig megvolt az a vigaszunk, hogy az emberi faj tovább él nélkülünk.

– De a fajok is halandók. Csak annyi változott, hogy ez most nem a ködös jövőben lesz. Lehetséges, hogy mind együtt halunk meg, látványosan, néhány év múlva… de még ez is csak eshetőség. Lehet, hogy a Feltételezettek továbbra is életben tartanak minket. Valami ismeretlen okból.

– És te nem félsz?

– Dehogy nem! Félek. De ez még nem ok arra, hogy kimenjek az utcára, és embert öljek. – A tévére mutatott. Valaki éppen gránátot hajított a Riksdag épületére. – Ez annyira lesújtóan hülyeség. Nem ér el semmit. Hormongyakorlat. Majomkodás.

– Ne tégy úgy, mintha rád nem lenne hatással.

Meglepett, mert felnevetett.

– Nem… az a te stílusod, nem az enyém.

– Igazán?

Elkapta a fejét, aztán nyomban visszafordult, és dacosan nézett a szemembe.

– Te teszel úgy, mintha a Pörgés hidegen hagyna. Éppen úgy, mint a Lawton testvérek. Kihasználnak, semmibe vesznek, te meg csak mosolyogsz, mintha ez lenne a dolgok természetes rendje. – Rám nézett, hogyan reagálok. Makacsabb voltam, semhogy megtettem volna neki ezt a szívességet. – Csakhogy szerintem sokkal jobban is meg lehet élni a világvégét.

De azt nem mondta meg, hogyan.

Aki a Napközelinél dolgozott, annak alá kellett írnia egy titoktartási megállapodást, amikor felvették, és a belbiztonsági szolgálat mindenkit átvilágított. Diszkrétek voltunk, és tiszteletben tartottuk, hogy a nagyfontosságú dolgoknak házon belül kell maradnia. A kiszivárogtatások bosszantották volna a kongresszusi bizottságokat, a befolyásos barátokat, veszélyeztették volna az anyagi támogatást.

Csakhogy immár egy marslakó élt a telepen – az északi szárny majdnem teljes egészében Van Ngo Wen és a vele foglalkozók számára lett átalakítva –, és ezt nehéz volt titokban tartani.

Sokkal tovább semmiképpen nem ment volna. Mire Van Floridába ért, a washingtoni elit zöme és több külföldi államfő is hallott már felőle. A külügy ad hoc jogi státust adott neki, és azt tervezte, hogy a megfelelő időpontban nemzetközi bemutatkozót tesznek neki lehetővé. Akik körülvették, már hozzáláttak, hogy felkészítsék a nemzetközi média kiszolgálásával járó tébolyra.

Az érkezését másként is lehetett, sőt talán kellett volna kezelni. Például az ENSZ-en keresztül, és rögtön nyilvánosságra lehetett volna hozni. A Garland adminisztrációnak ki kellett állnia bizonyos támadásokat, amiért eltitkolták a jelenlétét. A Keresztény Konzervatív Párt már célozgatott rá, hogy „az adminisztráció többet tud a terraformációs projektről, mint amennyit elárul”, abban a reményben, hogy ezzel támadhatóvá teszik az elnököt vagy valószínű utódját, Lomaxet. A bírálatok elkerülhetetlennek látszottak; de Van azt az óhaját fejezte ki, hogy nem akar a választási kampány tényezője lenni. Ki akar állni a nyilvánosság elé, de vár novemberig, mondta, a bemutatkozással.

Csakhogy Van Ngo Wen létezése csupán a leginkább szembetűnő tény volt az érkezését övező titkok közül. Akadtak más titkok is. Különös nyarunk volt a Napközelinél.

Jason augusztusban hívott át az északi szárnyba. Az irodájában találkoztunk – az igazi irodájában, nem abban az ízlésesen berendezett lakosztályban, ahol a vendégeket és a sajtót fogadta; ez ablaktalan kocka volt egy íróasztallal és egy heverővel. Ahogy ott ült egy halom tudományos folyóirat között LevTs farmerban és koszos pólóban, úgy nézett ki, mintha a papírok közt, tápoldatból kinőtt növény lett volna. Izzadt. Jase-nél ez sosem jelentett jót.

– Megint nem tudok járni – mondta.

Helyet kotortam magamnak a heverőn, leültem, és vártam, hogy folytassa.

– Már hetek óta vannak pár perces rohamaim. A szokásos, mintha tűkkel szurkálnának reggelente. Nem olyasmi, amit ne tudnék leküzdeni. De nem múlik. Inkább rosszabbodik. Azt hiszem, megint változtatni kellene a gyógyszerelésen.

Talán. De valójában egyáltalán nem tetszett, amit a gyógyszerelés Jasonnel tett. Jase akkor már marokszámra szedte naponta a gyógyszereket: a velős hüvely anyagát, a mielint serkentő szert, hogy lassítsa az idegszövet-vesztés folyamatát, idegszövet-serkentőket, hogy az agy képes legyen helyreállítani a sérült területeket és másodlagos szereket, hogy csökkentsék az elsődlegesek mellékhatásait. Növelhetjük-e az adagokat? Esetleg. Csakhogy a folyamatnak volt egy mérgezési plafonja, amelyhez már nagyon közel jártunk. Fogyott, de elveszített néhány kilónál lényegesebbet is: bizonyos érzelmi kiegyensúlyozottságot. Jase gyorsabban beszélt, mint régen, és ritkábban mosolygott. Amíg régen szemlátomást tökéletesen otthon volt a testében, most úgy mozgott, mint a marionett-báb – amikor pohárért nyúlt, a keze túllendült a célon, és vissza kellett rántania, újabb kísérletre.

– Biztos, ami biztos – mondtam –, kikérjük dr. Malmstein véleményét.

– Semmiképpen nem tudok most elmenni innen annyi időre, hogy felkeressem. Változott a helyzet, ha nem vetted volna észre. Nem konzultálhatnánk telefonon?

– Talán. Megkérdezem.

– És közben megtennél nekem valamit?

– Mit, Jase?

– Magyarázd el a problémámat Vannak! Áss elő pár szakkönyvet számára a dologról!

– Orvosi szakirodalmat? Miért, talán orvos?

– Nem éppen, de rengeteg információt hozott magával. A marsbeli biológiai tudományok jóval előbbre járnak nálunk. (Ezt olyan torz mosollyal mondta, amelyet nem tudtam értelmezni.) Úgy gondolja, talán tudna segíteni.

– Komolyan mondod?

– Nagyon komolyan. Ne nézz rám ilyen döbbenten. Beszélsz vele?

Egy másik bolygóról való emberrel. Akinek százezer évnyi marsbeli történelem van a háta mögött.

– Hát persze – mondtam. – Megtiszteltetés számomra, hogy beszélhetek vele. De…

– Akkor összehozlak vele.

– De ha olyan orvosi ismeretek birtokában van, amelyekkel a DRSZM gyógyítható, azoknak el kell jutnia a nálam jobb orvosokhoz is.

– Van teljes enciklopédiákat hozott magával. Máris többen tanulmányozzák a marsbeli archívumokat – legalábbis egyes részleteiket –, és hasznos, orvosi meg egyéb információkat keresnek. Ez csak kitérő.

– Meglep, hogy jut ideje kitérőre.

– Gyakrabban unatkozik, mint hinnéd. Barátai sem igen akadnak. Gondoltam, szívesen lenne együtt valakivel, aki nem tartja sem megváltónak, sem fenyegetésnek. De addig is, szeretném, ha beszélnél Malmsteinnel.

– Persze.

– És otthonról hívd, jó? Itt már nem bízom a telefonokban. Mosolygott, mintha valami vicceset mondott volna.

Azon a nyáron néha sétáltam a nyilvános parton, amely a főút túloldalán húzódott, szemben a lakásommal.

Nemigen volt partnak nevezhető. Csak hosszú, parlagon hagyott földcsík védte az eróziótól, és tette használhatatlanná a szörfösök számára. Forró délutánokon a vén motelek bámulták a homokot üveges szemmel, és néhány kedvetlen turista áztatta a lábát a vízben.

Lejöttem, leültem a gazos fő fölé nyúló, forró deszkajárdára, néztem a keleti láthatáron gyülekező felhőket, és azon töprengtem, amit Molly mondott, hogy úgy teszek, mintha hidegen hagyna a Pörgés (és a Lawton testvérek), olyan lelki egyensúlyt mímelek, amely nem lehet valódi.

Meg akartam adni Mollynak azt, ami járt neki. Talán így néztem rá.

A „Pörgés” ostoba, de elkerülhetetlen elnevezése volt annak, amit a Földdel tettek. Vagyis fizika szempontjából rossz elnevezés volt – semmi nem pörgött gyorsabban vagy erősebben, mint azelőtt –, de metaforának találó volt. Valójában a Föld statikusabb volt, mint valaha. No de úgy éreztük-e, hogy fékezhetetlenül pörög? Minden fontos szempontból igen. Meg kellett kapaszkodni valamiben, vagy bele kellett merülni a feledésbe.

Lehet tehát, hogy én Lawtonékba kapaszkodtam – nemcsak Jasonbe és Diane-be, hanem az egész világukba, a Nagy Házba meg a Kis Házba, az elveszett gyerekkori összetartozásba. Talán ez volt az egyetlen, amibe kapaszkodhattam. És ez nem feltétlenül volt rossz. Ha Mollnak igaza volt, mindenkinek bele kellett kapaszkodnia valamibe, vagy elveszett. Diane a hitbe kapaszkodott, Jason a tudományba.

Én pedig Jasonbe és Diane-be.

Elhagytam a partot, amikor a felhők odaértek, eljött az elkerülhetetlen augusztus végi vihar, a keleti égbolton villámok cikáztak, eső verte a motelek szomorú, pasztell erkélyeit. Átnedvesedett a ruhám, mire hazaértem. Órákba telt, amíg a nyirkos levegőben megszáradt. Estére a vihar továbbállt, de rossz szagú, párolgó nyugalmat hagyott maga után.

Molly átjött vacsora után, és letöltöttünk egy aktuális filmet, egy olyan Viktória királynő korában játszódó szalondrámát, amelyeket annyira kedvelt. A film után kiment a konyhába italt keverni, én pedig felhívtam David Malmsteint a vendégszoba telefonjáról. Malmstein azt mondta, látni szeretné Jase-t „mihelyt kivihető”, de belement, hogy egy kicsit növeljük a gyógyszeradagokat, csak Jase is meg én is figyeljünk oda a kedvezőtlen mellékhatásokra.

Letettem a kagylót, és amikor kiléptem a szobából, Molly ott állt a folyosón, mindkét kezében egy-egy itallal, értetlen arckifejezéssel.

– Merre jártál?

– Csak telefonáltam.

– Fontos?

– Nem.

– Beteget ellenőriztél?

– Valami olyasmi – mondtam.

Pár napon belül Jason megszervezett egy találkozót Van Ngo Wennel Van Napközelinél lévő lakrészében.

A Mars követe olyan szobában élt, amelyet a maga ízlése szerint rendezett be katalógusokból. A bútor könnyű, fonott, alacsony darabokból állt. A linóleumpadlót rongyszőnyeg borította. A számítógép egyszerű fenyőfa íróasztalon állt. A könyvespolcok az íróasztallal harmonizáltak. A marslakók szemlátomást a friss házas egyetemisták stílusát kedvelték.

Van rendelkezésére bocsátottam a számára szükséges technikai anyagot: néhány könyvet a szklerózis multiplex kórtörténetéről és kezeléséről meg a JAMA cikkeit a DRSZM-ről. A korszerű vélemény szerint a DRSZM valójában egyáltalán nem SZM; teljesen más betegség, genetikai rendellenesség az SZM tüneteivel és az emberi idegszövetet borító és védő mielin hasonló csökkenésével. A DRSZM arról felismerhető, hogy súlyosabb, gyorsabban fejlődik ki, és ellenáll a hagyományos terápiáknak. Van azt mondta, nem ismeri a betegséget, de átnézi archívumait információért.

Megköszöntem, de megemlítettem a nyilvánvaló kifogást is: Van nem orvos, és a marsbeli fiziológia szembeszökően szokatlan – ha találna is megfelelő terápiát, használna-e Jason esetében?

– Nem vagyunk annyira különbözők, mind gondolod. A tieid először is elemezték a genomomat. Nem megkülönböztethető a tiétektől.

– Nem akartalak megsérteni.

– Nem sértettél meg. Százezer évnyi elkülönülés hosszú idő, elegendő ahhoz, amit a biológusuk specializációs eseménynek neveznek. Csakhogy a helyzet az, hogy a ti fajotok meg az enyém tökéletesen képes egymás megtermékenyítésére. A szemmel látható eltérések felszínes alkalmazkodást jelentenek csupán a hidegebb, szárazabb környezethez.

Beszédének meggyőző ereje elfeledtette apró termetét. A hangja magasabb volt ugyan az átlagos felnőtténél, de cseppet sem gyerekes; kissé éneklő volt, szinte nőies, de mindig államférfihoz illő.

– Akkor is – mondtam –, felmerülhetnek jogi problémák, ha a terápia nem esett át a Szövetségi Drogadminisztráció jóváhagyási eljárásán.

– Biztos vagyok benne, hogy Jason hajlandó lenne kivárni a hivatalos jóváhagyást. A betegsége azonban talán nem ilyen türelmes. – Van ekkor felemelte a kezét, mintegy elhárítva a további ellenvetéseket. – Hadd olvassam el, amit hoztál. Aztán újra átbeszéljük.

A hivatalos téma megbeszélése után kért, hogy maradjak, és beszélgessünk. Ezt hízelgőnek találtam. Idegensége ellenére volt valami megnyerő Van jelenlétében, könnyű volt közös hangot találni vele. Hátradőlt túlméretezett fonott foteljában, lába kalimpált, és szemlátomást izgatottan hallgatta életem vázlatos történetét. Feltett néhány kérdést Diane-ről („Jason nemigen beszél a családjáról”), több kérdést az orvosi egyetemről (a hullák boncolása újdonság volt számára; megborzongott, amikor leírtam… ahogyan a legtöbb ember).

És amikor az ő életéről kérdeztem, belenyúlt egy kis, szürke zacskóba, amelyet magánál hordott, és néhány kinyomtatott képet vett elő, digitális fájlok formájában magával hozott fényképeket. Négy képet a Marsról.

– Csak négyet?

Vállat vont.

– Nincs akkora szám, amelyik helyettesítené az emlékezést. És a hivatalos archívumokban természetesen jóval több az anyag. Ezek az enyémek. Személyesek. Megnézed őket?

– Hát persze. Odanyújtotta a képeket.

1. fénykép: Egy ház. Nyilvánvalóan emberi lakóhely volt, a fura techno/retro építészet ellenére, alacsony és kerek, mint egy gyepkunyhó porcelánmodellje. Mögötte az ég ragyogó türkizkék volt, legalábbis a nyomtató így adta vissza. A láthatár furcsán közeli, de geometriailag lapos volt, a művelt földek egyre távolodó négyszögei osztották darabokra, a növényt nem tudtam azonosítani, mert a búzánál vagy a kukoricánál húsosabb, a salátánál és a kelkáposztánál nyúlánkabb volt. Elöl két felnőtt marslakó állt, egy hím meg egy nőstény, komikusan komoly képpel. Marsbeli gótika. Csak a vasvilla és Grant Wood aláírása hiányzott.

– Anyám és apám – mondta egyszerűen Van.

2. fénykép: Jómagam gyerekkoromban.

Ez döbbenetes volt. A rendkívül ráncos marsbeli bőr, magyarázta Van, serdülőkorban fejlődik ki. A földi értelemben nagyjából hétéves Van sima arcú és mosolygós volt. Úgy nézett ki, mint bármelyik földi gyerek, bár az etnikumát lehetetlenség lett volna meghatározni – szőke haj, kávébarna bőr, keskeny orr és széles száj. Ahol állt, az valami különc vidámparknak látszott, de Van azt mondta, marsbeli város. Piac. Étkezdék és boltok, az összes épület ugyanabból a porcelánszerű anyagból, amelyikből a tanyaház, rikító alapszínekben. Van háta mögött az utca zsúfolva könnyű járművekkel és gyalogosokkal. Az égnek csak kis foltja látszott a legmagasabb épületek között, de még ott is valamiféle járműt kaptak lencsevégre áthaladóban, amint forgólapátjai elmosódott oválist alkottak.

– Boldognak látszol – mondtam.

– A város neve Voy Voyud. Vidékről mentünk be aznap vásárolni. Mivel tavasz volt, a szüleim megengedték, hogy vegyek murkudokat. Apró állatkák. Mint a békák, házi kedvencnek. Ebben a zsákban fogom őket – látod?

Van kezében fehér vászonzsák volt látható titokzatos ki-dudorodásokkal. Murkudok.

– Csak pár hétig élnek – mondta. – De a tojásaik finomak.

3. fénykép: Panorámás tájkép. Az előtérben: egy másik marsbeli ház, egy asszony tarka kaftánban (Van felesége, mondta) és két sima bőrű, szép kislány borostyánsárga zsákruhában (a lányai). A fényképet magasabbról készítették. A ház mögött látszik az egész félig mezőgazdasági táj. Zöldellő, mocsaras földek fürödnek a fényben egy másik türkizkék égbolt alatt. A mezőgazdasági területet emelt szintű utak szabdalták darabokra, az utakon dobozszerű járművek, a termésben pedig mezőgazdasági gépek és kecses, fekete aratók látszottak. A láthatáron pedig, ahol az utak összefutottak, város állt, ugyanaz a város, mondta Van, ahol gyerekkorában murkudokat vett, Voy Voyud, Kirioloj tartomány fővárosa a kis gravitáció miatt magasra épített, sokteraszos tornyaival.

– Ezen a képen látszik majdnem az egész Kirioloj-delta. – A folyó széles szalagja egy ugyanolyan színű tavat táplált, amilyen az ég volt. Voy Voyud városa magasabban épült, egy ősi becsapódási kráter erodált peremére, mondta Van, bár nekem közönséges hegyláncnak látszott. A távoli tavon a fekete pöttyök csónakok vagy hajók lehettek.

– Gyönyörű hely – mondtam.

– Igen.

– A táj, de a családod is.

– Igen. – A szemembe nézett. – Halottak.

– Ó… Sajnálattal hallom.

– Egy nagy árvízben, évekkel ezelőtt. Az utolsó fénykép, látod? Ugyanaz a táj, közvetlenül a katasztrófa után.

Vad vihar okozott rekord nagyságú esőzést a Magányos Hegység lejtőin egy hosszú száraz évszak után. Az eső zömét a Kirioloj kiszáradt mellékfolyóiba terelték. A terraformált Mars bizonyos szempontokból még fiatal világ volt, hidrológiai ciklusai még nem állapodtak meg, tájképe gyorsan változott, ahogy a körforgását végző víz átrendezte az ősi port és regolitot. A hirtelen jött, hatalmas eső eredménye oxidvörös sárlavina lett, amely úgy zúdult le a Kirioloj mezőgazdasági deltájára, mint valami folyékony tehervonat.

4. fénykép: A katasztrófa után. Van házából csak az alap és egyetlen fal maradt, amelyek úgy állnak a kaotikus sár, törmelék és kőtengerben, mint cserépedény-töredékek. A távoli város a dombon sértetlen maradt, de a termékeny mezőgazdasági területet elborította a sár. A tó néhol megcsillanó barna vizén kívül a Mars majdnem a szűzi állapotához tért vissza, csupa élettelen regolit lett. Odafenn több légi jármű körözött, valószínűleg túlélőket kerestek.

– A dombok lábánál töltöttem a napot barátokkal, és erre értem haza. Sok élet veszett oda, nem csak az én családom, így hát ezt a négy képet tartottam meg, hogy emlékeztessenek, honnan jöttem. És miért nem tudok visszamenni.

– Elviselhetetlen lehetett.

– Megbékéltem vele. Amennyire tudok. Mire elhagytam a Marsot, a deltát helyreállították. Persze nem úgy, ahogyan volt. De termékeny, élő és produktív.

Szemlátomást erről nem kívánt többet beszélni.

Újra megnéztem az előző képeket, emlékeztetve magam arra, hogy mit látok. Nem holmi számítógéppel előállított trükkfelvételeket, hanem hétköznapi fényképeket. Egy másik világ fényképeit. A Marsot, azt a bolygót, amely már oly régóta hordozója féktelen képzeletünknek.

– Nem Burroughs, Wells biztosan nem, talán egy kicsit Bradbury…

Van ráncolta amúgy is igen ráncos homlokát.

– Bocsánat – nem ismerem ezeket a szavakat.

– Írók. Olyan regényírók, akik a te bolygódról írtak. Mihelyt megemlítettem, hogy egyes írók élő Marsot képzeltek el már jóval a terraformáció előtt, Van izgalomba jött.

– Elolvashatnám ezeket a könyveket? És a következő látogatásod alkalmával megbeszélnénk őket?

– Megtisztelsz. Biztosan van erre időd? Államfők szeretnének beszélni veled.

– Azt elhiszem. De várhatnak.

Mondtam, hogy várom a következő találkozást.

Útban hazafelé kifosztottam egy antikváriumot, és reggel halomnyi papírkötéses könyvet adtam át Vannak, de legalábbis a lakrészét őrző, hallgatag embereknek. Világok harca, A Mars hercegnője, Marsbeli krónikák, Angyali üdvözlet, Vörös Mars.

Hetekig nem hallottam Vanról.

A Napközeli területén folytatódott az építkezés. Szeptember végére tömör betonalapzat volt a törpefenyők és csenevész törpepálmák helyén, acélgerendák meredtek az égre, alumíniumcsövek tekeregtek.

Molly hallotta, hogy a következő hétre katonai fokozatú labor-és hűtőberendezések érkezését várták. (Újabb vacsora a Champsnél, ahol a vendégek zöme egy Marlins meccset bámult a tábla nagyságú plazmatévén, miközben mi aperitifeket kortyolgattunk az egyik távoli sarokban.)

– Minek kell nekünk labor felszerelés, Ty? A Napközeli csak űrkutatással és a Pörgessél foglalkozik. Nem értem.

– Nem tudom. Senki nem beszél.

– Talán megkérdezhetnéd Jasont az egyik délután, amikor az északi szárnyban vagy.

Mollynak azt mondtam, Jase-zel konzultálok, nem azt, hogy a Mars követe megkedvelt.

– Nem estem át a megfelelő biztonsági átvilágításon. Ahogyan Molly sem.

– Azt kezdem hinni, hogy nem bízol bennem.

– Csak betartom a szabályokat, Moll.

– Helyes – mondta. – Szent ember vagy.

*

Jason bejelentés nélkül állított be hozzám, szerencsére egy olyan estén, amikor Molly nem volt nálam, hogy beszéljünk a gyógyszereléséről. Elmondtam, mit mondott Malmstein, hogy növelhetjük az adagokat, de figyelnünk kell az esetleges mellékhatásokra. A betegség nem állt egy helyben, és gyakorlati határa volt annak, hogy meddig fojthatjuk el a tüneteket. Nem úgy értettem, hogy Jason menthetetlen volt, csak úgy, hogy előbb-utóbb másként kell kezelnie a dolgot – el kell fogadnia a betegséget, ahelyett, hogy elfojtaná. (Ezen is túl olyan küszöb következett, amelyről egyikünk sem beszélt: radikális mozgásképtelenség és elbutulás.)

– Értem – mondta Jason. Az ablaknál ült, néha a tükörképére pillantott az ablaküvegben, egyik hosszú lába keresztben a másikon. – Már csak pár hónapra van szükségem.

– Pár hónapra mihez?

– Hogy megfúrjam E.D. Lawtont. – Ámultan néztem rá. Azt hittem, viccel. Nem mosolygott. – El kell magyaráznom?

– Ha azt akarod, hogy megértsem, igen.

– E.D.-nek és nekem eltérő nézeteink vannak a Napközeli jövőjéről. E.D. szemében a Napközeli azért van, hogy támogassa a légi és űrközlekedési ipart. Ez a cél, és mindig is ez volt. E.D. sose hitt abban, hogy bármit is tehetünk a Pörgessél. – Jason vállat vont. – Majdnem biztosan igaza van, mármint abban, hogy kijavítani nem tudjuk. De azt nem jelenti, hogy meg sem érthetjük. Semmifajta lényegi módon nem tudunk harcolni a Feltételezettekkel, de egy kis gerilla tudományt bevethetünk. Erről szól Van érkezése.

– Nem értem.

– Van nem egyszerűen bolygóközi jószolgálati követ. Egy tervvel érkezett ide, egy olyan közös vállalkozásról, amellyel szerezhetnénk valami fogalmat a Feltételezettekről, honnan jöttek, mit akarnak, mit művelnek a két bolygóval. Az elképzelés vegyes fogadtatásra talált. E.D. próbálja meglékelni – nem tartja hasznosnak, és szerinte a terv kockára tenné mindazt a politikai tőkét, amely megmaradt nekünk a terraformáció után.

– Ezért megfúrod? Jason sóhajtott.

– Talán kegyetlenül hangzik, de E.D. nem érti, hogy eljött, aztán elmúlt az ő ideje. Apám pontosan az, amire a világnak szüksége volt húsz évvel ezelőtt. Ezért csodálom. Káprázatos, hihetetlen dolgokat vitt véghez. Ha E.D. nem pörköl a politikusok alá, sosem lett volna Napközeli. A Pörgés egyik iróniája, hogy E.D. Lawton géniuszának egyik hosszú távú következménye tért vissza, hogy belemarjon – ha sosem létezett volna E.D., nem létezne Van Ngo Wen. Nem holmi oidipuszi küzdelem szereplője vagyok. Pontosan tudom, mi az apám, és mit tett. Otthonos a hatalom folyosóin, Garland a golf-cimborája. Remek. De fogoly is. Önnön rövidlátásának a foglya. Látnoki korszakának vége. Nem tetszik neki Van terve, mert nem bízik a technológiájában – nem szeret semmit, amit mérnökileg nem lehet visszacsinálni; nem tetszik neki az a tény, hogy a marsbeliek olyan technológiák birtokában vannak, amelyekről mi még csak találgatunk. És gyűlöli a tényt, hogy én Van oldalán állok. És nemcsak én, hanem a washingtoni hatalmasságok majdnem egész új nemzedéke, köztük Preston Lomax, aki valószínűleg az új elnök lesz. E.D.-t egyszeriben olyanok veszik körül, akiket nem tud manipulálni. Fiatalabb emberek, akik úgy asszimilálták a Pörgést, ahogy E.D nemzedéke soha. Ahogyan mi, Ty.

Kicsit hízelgett, de kissé meg is rémített ez a mi.

– Nagy kihívással nézel szembe, nem igaz?

Éles pillantást vetett rám.

– Pontosan azt teszem, amire E.D. nevelt. Születésemtől fogva. Nem fiút akart, hanem örököst, tanítványt. Ezt a döntést már jóval a Pörgés előtt meghozta, Tyler. Pontosan tudta, milyen okos vagyok, és azt is, hogy ő mit akar tőlem, mihez kezdjek ezzel az intelligenciával. És én belementem. Amikor már eléggé érett voltam ahhoz, hogy megértsem a szándékát, akkor is együttműködtem. Hát itt vagyok, E.D. Lawton terméke: a jóképű, rafinált, nem nélküli, médiabarát tárgy, amelyet magad előtt látsz. Eladható közkép, mutatós intellektus, és semmiféle olyan kötődés, amely nem a Napközelivel kezdődik és végződik. Csakhogy ennek a szerződésnek mindig is volt egy kis függeléke, még ha E.D. nem szeret is gondolni rá. Az „örököshöz” hozzátartozik az „örökség” is. Ami azt jelenti, hogy egy bizonyos pontnál az én ítéletem felülbírálja az övét. Nos, eljött az idő. Az előttünk álló lehetőség egyszerűen sokkal fontosabb, semhogy elcseszhetnénk.

A keze, láttam, ökölbe szorult, és reszketett a lába, de vajon ez az érzelmi telítettségtől volt, vagy csak betegségének a tüneteit észleltem? És ha már itt tartottunk, vajon ebből a monológból mennyi volt valódi, és mennyi azoknak az idegserkentőknek az eredménye, amelyeket magam írtam fel neki?

– Rémültnek látszol – mondta Jason.

– Pontosan milyen marsbeli technológiáról van szó?

Elvigyorodott.

– Igazán nagyon okos. Kvázi-biológiai. Igen kis méretű. Molekuláris önkatalizáló visszacsatolásos hurkok, alapjában véve, amelyek szaporító-programjába bele van írva az előre nem látott tényezőkre való reagálás is.

– Érthetően, kérlek.

– Parányi, mesterséges önmagukat megkettőző sejtek.

– Eleven sejtek?

– Bizonyos értelemben igen, elevenek. Mesterséges élő sejtek, amelyeket ki tudunk lőni az űrbe.

– No és mit csinálnak, Jase? Még szélesebben vigyorgott.

– Jeget esznek – mondta –, és információt ürítenek.

KR. u. 4 x 10^9

ÁTVÁGTAM a döngölt földön, amelyhez durva, viharvert aszfaltdarabok tapadtak, és egy árokpartra értem, azon pedig lecsúsztam, zajosan, a kemény fedelű bőröndjeimmel, amelyekben szerény ruhanemű és kézzel írott jegyzetek és digitális fájlok és marsbeli gyógyszerek lapultak. Csatornában kötöttem ki, amely combmagasságig tele volt vízzel, és az zöld volt, mint a papaya levele és meleg, mint a trópusi éjszaka. A víz tükrözte a himlőhelyes Holdat, és trágyától bűzlött.

A poggyászt elrejtettem száraz helyen, a rézsű felénél, és magam is felhúzódzkodtam, aztán úgy feküdtem, hogy a testem nem látszott, de én láttam az utat, Ibu Ina betonkocka klinikáját meg az előtte álló fekete autót.

A kocsiban jött férfiak betörték a hátsó ajtót. Egyre több lámpát kapcsoltak fel, ahogy beljebb mentek, sárga négyzetekké változtatva a behúzott zsalugáteres ablakokat, de azt nem tudhattam, hogy mit csinálnak odabenn. Átkutatják, gondoltam. Próbáltam felbecsülni, mennyi időt tölthetnek benn, de elvesztettem a képességemet, hogy az időt megbecsüljem, sőt már az órámról sem tudtam megállapítani. A számok parázs-lottak, mint a szentjánosbogarak, de nem maradtak addig egy helyben, hogy értelmes eredményre juthattam volna.

Az egyik férfi kijött a főbejáraton, a kocsihoz ment, beindította a motort. Pár másodperc múlva kijött a másik, és beült az anyósülésre. Az éjfél-színű autó a közelemben elhaladva fordult rá az útra, reflektora végigpásztázta a földpadkát. Lebuktam, és nem moccantam, amíg a motor zaja el nem halt.

Aztán elkezdtem gondolkodni, mit tegyek. Nehéz kérdés volt, mert fáradt voltam – hirtelen és nagyon fáradt; gyenge ahhoz, hogy felálljak. Vissza akartam menni a klinikára, hogy felhívjam Ibu Inát, és figyelmeztessem a kocsiban ülő férfiakra. De En talán megteszi. Reméltem. Mert nem tudtam volna eljutni a klinikáig. A lábam csak remegni volt hajlandó, amikor mozdítottam. Több volt ez kimerültségnél. Mintha megbénultam volna.

És amikor újra a klinikára néztem, füst szállt fel a tetőlyukon, és a zsalugáterek mögött a fény sárgán szikrázott. Tűz.

A férfiak az autóból felgyújtották Ibu Ina klinikáját, és én nem tehettem semmit, csak becsuktam a szemem, és reménykedtem, hogy nem halok meg az előtt, hogy valaki rám találna.

Füstszag és sírás ébresztett.

Még nem kelt fel a nap. De azt tapasztaltam, hogy tudok mozogni, egy kicsit, nagy erőfeszítés és fájdalom árán, és többé-kevésbé világosan is gondolkodtam. Így aztán nagy nehezen felkúsztam a rézsűn.

Az árok és a klinika közt autók és emberek tömegét láttam, reflektorok és villanófények rajzoltak görcsös íveket az égre. A klinika omladozó romhalmaz volt. Betonfalai álltak még, de a tető beomlott, és az épületet kibelezte a tűz. Sikerült felállnom. A sírás hangjai felé mentem.

Ibu Inából jött a hang. Egy aszfaltfolton ült a térdét átkarolva. Asszonyok csoportja fogta körül, akik sötét, gyanakvó pillantásokat vetettek rám, amint közeledtem. De amikor megpillantott, Ina felugrott, és a ruhája ujjával megtörölte a szemét.

– Tyler Dupree! – szaladt felém. – Azt hittem, megégtél! Elégtél minden egyébbel együtt!

Megragadott, átölelt, támogatott – ismét megroggyant a térdem.

– A klinika – sikerült kinyögnöm. – Az életed műve. Annyira sajnálom…

– Nem – mondta. – A klinika csak egy épület. Az orvosi felszerelés pótolható. Te viszont egyedülálló vagy. En mindannyiunknak elmondta, hogyan küldted el, amikor jöttek a gyújtogatok. Megmentetted az életét, Tyler! – Hátrább lépett. – Tyler? Jól vagy?

Nem voltam jól. Ina háta mögött az eget néztem. Hajnalodott. Az ősi nap felkelt. Az indigókék égen kirajzolódott a Mount Merapi.

– Csak fáradt vagyok – mondtam, és becsuktam a szemem. Éreztem, hogy a lábam összecsuklik alattam, hallottam, hogy Ina segítségért kiált, aztán aludtam még egy kicsit – napokon át, mondták később.

Nyilvánvaló okokból nem maradhattam a faluban.

Ina ápolni akart az utolsó drogkrízis alatt, és úgy érezte, a falu tartozik nekem azzal, hogy megoltalmaz. Elvégre megmentettem En életét (állította), és En nemcsak az ő unokaöccse volt, hanem így vagy úgy rokonságban állt az egész faluval. Hős voltam. Ugyanakkor vonzottam a rossz emberek figyelmét is, és ha Ina nem esdekelt volna, gyanítom, hogy a kepala desa felrakott volna az első Padangba induló buszra, és mehettem volna a pokolba. Így hát a poggyászommal együtt beköltöztettek egy lakatlan falubeli házba (a tulajdonosok hónapokkal ezelőtt rantaura mentek), amíg további intézkedések történtek.

Nyugat-Szumátra minangkabaui tudták, hogyan játsszák ki az elnyomást. Túlélték az iszlám eljövetelét a tizenhatodik században, a padri háborút, a holland gyarmatosítást, Szuharto új rendjét, a Negari restaurációt és a Pörgés utáni időszakban az Új reformerek gyilkos nemzeti rendőrségét. Ina mesélt nekem ezekről a klinikán is meg utána is, amikor egy parányi szobában feküdtem egy faházban az elektromos ventilátor hatalmas, lassú lapátjai alatt. A minangoknak abban rejlik az ereje, mondta, hogy rugalmasak, mélységesen megértik, hogy a világ többi része nem olyan, mint az otthonuk, és sosem is lesz olyan. (Egy minang közmondást is idézett: „Más mezőkön mások a tücskök; más tavakban mások a halak.”) A rantau hagyománya – hogy a fiatalok kimentek a nagyvilágba, és gazdagabban és bölcsebben tértek haza – nagy tudású néppé tette őket. A falu egyszerű, fából épült bivalyszarv-házain aerostat antennák ágaskodtak, és a legtöbb falubeli család, mondta Ina, állandó e-mail kapcsolatban állt Ausztráliával, Európával, Kanadával, az Egyesült Államokkal.

Így aztán nem volt meglepő, hogy a padangi dokkokban minden szinten dolgoztak minangok. Ina volt férje, Jala egyike volt azoknak az import-export szakmában, akik rantau expedíciókat szerveztek az Átjáróhoz és azon is túl. Nem véletlenül vezették a kérdezősködései Diane-t Jalához, onnan pedig Ibu Inához és ehhez a felföldi faluhoz.

– Jala megalkuvó, és kisstílűen aljas is tud lenni, de nem gátlástalan – mondta Ina. – Diane szerencsés, hogy rátalált, vagy jó emberismerő – valószínűleg az utóbbi. Mindenesetre Jala nem szíveli az Új Reformereket, mindenki szerencséjére.

(Azért vált el Jalától, mondta, mert a férfinak kialakult az a rossz szokása, hogy rossz hírű nőkkel hált a városban. Túlságosan sokat költött a barátnőire, és kétszer vitt haza gyógyítható, de ijesztő nemi betegséget. Rossz férj volt, mondta Ina, de nem annyira rossz ember. Nem árulná el Diane-t a hatóságoknak, csak ha őrizetbe vennék, és fizikailag megkínoznák… de okosabb annál, semhogy hagyja magát elkapni.)

– Akik felgyújtották a klinikádat…

– Biztosan követték Diane-t a szállodáig Padangban, aztán kifaggatták a taxist, aki ide hozott titeket.

– Miért gyújtották fel az épületet?

– Nem tudom, de gyanítom, kísérletképpen, hogy rád ijesszenek, és előjöjj. És figyelmeztetésül mindenkinek, aki segíthet neked.

– Ha megtalálták a klinikát, tudják a neved.

– De nem jönnek a faluba nyíltan, fegyverrel. Addig még nem romlott a helyzet. Arra számítok, hogy figyelni fogják a kikötőt, és azt remélik, elkövetünk valami ostobaságot.

– Akkor is, a neved szerepel egy listán, és ha másik klinikát szeretnél nyitni…

– Sosem terveztem.

– Nem?

– Nem. Meggyőztél, hogy egy orvosnak is jó lehet a rantau gadang. Ha nincs kifogásod a konkurencia ellen.

– Nem értem.

– Úgy gondolom, van egyszerű megoldás az összes problémáinkra, amelyen már régen gondolkodom. Az egész falu gondolkodott rajta, így vagy úgy. Sokan már elmentek. Nem vagyunk nagy és sikeres város, mint Belubus vagy Batusangkar. A föld sem különösebben gazdag, és évről évre több ember megy el innen más klánokhoz más városokba, vagy választja a rantau gadangot, és miért ne? Van hely az új világban.

– Emigrálni akarsz?

– Én, Jala, a nővérem meg a nővére meg az unokaöcséim és az unokatestvéreim – több mint harmincan, mindent elrendeztünk. Jalának számos törvénytelen gyereke van, akik boldogan átvennék az üzleti ügyeit, mihelyt ő a túloldalon van. Látod? – mosolygott. – Nem kell hálásnak lenned. Nem vagyunk a jótevőid. Csak az útitársaid.

Többször megkérdeztem tőle, biztonságban van-e Diane. Amilyen biztonságban Jala tartani tudja, mondta Ina. Jala egy vámház feletti lakótérben helyezte el, ahol viszonylagos kényelemben és biztonságban várhatta a dolgok végső elrendezését.

– Téged lesz nehéz észrevétlenül a kikötőbe juttatni. A rendőrség tudja, hogy a felföldön vagy, és ellenőrzi az utakat, különösen beteg külföldieket keresnek, mivel a sofőr, aki a klinikára hozott elmondta nekik, hogy nem vagy jól.

– Csakhogy már nem vagyok beteg – mondtam.

Az utolsó krízis akkor kezdődött, amikor az égő klinikával szemben bujkáltam, és elmúlt, amíg eszméletlen voltam. Ibu Ina elbeszélése szerint nehéz átmenet volt, miután áthoztak ennek az üres háznak a szobácskájába, addig jajgattam, amíg a szomszédok panaszkodni kezdtek, és Inának meg kellett kérnie az unokatestvérét, Adeket, hogy fogjon le a legerősebb rángógörcsöknél – azért csupa zúzódás a vállam meg a karom, nem vettem észre? De semmire sem emlékeztem. Csak annyit tudtam, hogy ahogy múltak a napok, egyre erősebbnek éreztem magam; a hőmérsékletem megbízhatóan normális volt; remegés nélkül tudtam menni.

– És a szer többi hatása? – kérdezte Ina. – Másnak érzed magad?

Érdekes kérdés volt. Őszintén válaszoltam.

– Nem tudom. Egyelőre még nem.

– Nos. Pillanatnyilag aligha számít. Amint mondtam, az lesz a nehéz, hogy innen kijuttassunk, és visszavigyünk Padangba. Szerencsére azt hiszem, meg tudjuk oldani.

– Mikor indulunk?

– Három vagy négy nap múlva – mondta Ina. – Addig pihenj!

A három nap során Ina többnyire a dolgait intézte. Nemigen láttam. A napok forróak voltak, de napfényes szellők járták át hűsítve a faházat, és azzal töltöttem az időt, hogy óvatosan edzettem, írtam és olvastam – a hálószobában lévő rattan könyvespolcon angol nyelvű papírkötéses könyvek sorakoztak, köztük Jason Lawton Egy élet a csillagokért című népszerű életrajza. (A névmutatóban megtaláltam a nevemet: Dupree, Tyler – ötoldalnyi hivatkozással. De nem tudtam rávenni magam, hogy a könyvet elolvassam. A viharvert Somerset Maugham elbeszélések jobban csábítottak.)

En nézett be hozzám időnként, hogy megnézze, jól vagyok-e, és szendvicset meg palackos vizet hozzon a bácsikája warungjaból. Egész viselkedésével, az egészségi állapotom iránti érdeklődéssel is azt igyekezett kifejezni, hogy egymáshoz tartozunk. Azt mondta, „büszke, hogy velem megy rantaura”.

– Te is, En? Az új világba mész?

Lelkesen bólogatott.

– És apám, anyám meg a bácsikám is – meg még tucatnyi közeli rokonát említette a minang nyelvű rokonság megjelölésével. Csillogott a szeme. – Talán ott tanítasz majd orvostudományra.

Talán szükséges lesz. Ha átmegyünk az Átjárón, nemigen kerülhet szóba hagyományos oktatás. És ez nem biztos, hogy a legjobb lesz Ennek, ezért eltűnődtem, vajon jól meggondolták-e a dolgot a szülei.

No de nem tartozott rám, és Ent nyilvánvalóan lázba hozta az utazás. Alig tudott uralkodni a hangján, amikor beszélt róla. És tetszett mohó, nyílt arckifejezése is. En ahhoz a nemzedékhez tartozott, amely több reménnyel, mint félelemmel nézett már a jövőbe. Ez jó és mélységesen emberi volt, ami boldoggá tett, és ugyanakkor elszomorított.

Az indulás előtti estén tért vissza Ina, vacsorát meg egy tervet hozott.

– Az unokatestvérem sógora – mondta – mentőautó-sofőr Batusangkarban. Kölcsön tud venni egy mentőautót a flottából, hogy Padangba vigyen. Legalább két kocsi megy majd előttünk, rádiótelefonokkal, tehát figyelmeztetni tudnak, ha az út le van zárva.

– Nincs szükségem mentőautóra – mondtam.

– A mentőautó álcázás. Te hátul leszel elbújva, én ott fogok ülni az orvosi kellékeimmel, és egy falubeli – En könyörög a szerepért – játssza a beteget. Érted? Ha a rendőrök benéznek az autóba, engem fognak látni meg egy beteg gyereket, és én azt mondom, „SZÉST”, és a rendőröknek nem akaródzik majd alaposabban átkutatni a kocsit. Így a nevetségesen magas amerikai doktort átcsempésszük mellettük.

– Szerinted ez beválik?

– Szerintem igen jó esély van rá.

– De ha velem kapnak el…

– A legrosszabb esetben is csak akkor vehet őrizetbe a rendőrség, ha bűncselekményt követtem el. Nyugati állampolgárt szállítani nem bűncselekmény.

– De bűnözőt szállítani az lehet.

– Bűnöző vagy, Pak Tyler?

– Az attól függ, hogyan értelmezik a kongresszus bizonyos rendeleteit.

– Én egyáltalán nem értelmezem őket. Kérlek, e miatt ne aggódj. Mondtam már, hogy az utazást egy nappal elhalasztjuk?

– Miért?

– Egy lakodalom miatt. Persze a lakodalmak sem olyanok már, mint régen. A lakodalmas adat igencsak elszegényedett a Pörgés óta. Ahogyan minden, amióta a felföldön megjelent a pénz, az utak meg a gyorsétkezdék. Nem állítom, hogy a pénz gonosz, de nagyon romboló tud lenni. A fiatalok manapság mindig sietnek. De legalább tízperces Las Vegas-i esküvőink még nincsenek… A te hazádban vannak még?

Bevallottam, hogy vannak.

– Nos, mi is elindultunk arrafelé. Minang hilang, tinggal kerbau. De azért mégis lesz egy palaminan és sok ragacsos rizs meg saluang zene. Vagy már olyan jól, hogy ott légy? Legalább a zenénél?

– Megtiszteltetésnek tartanám.

– Tehát holnap este énekelünk, és holnapután reggel dacolunk az amerikai kongresszussal. A lakodalom is nekünk dolgozik. Sokan kelnek útnak, sok jármű lesz az utakon; nem leszünk gyanúsak, amint kis rantau csoportunk elindul Teluk Bayur felé.

Sokáig aludtam, és amikor felébredtem, jobban éreztem magam, mint igen régen már, erős és éber voltam. A reggeli szellő melegen hozta az ételek illatát, a kakasok panaszos rikoltásait és a kalapácsolást a város közepe felől, ahol az alkalmi színpadot ácsolták. Az ablaknál töltöttem a napot, olvasgattam, és néztem a menyasszony és a vőlegény menetét útban a vőlegény házához. Ina faluja kellőképpen kicsi volt ahhoz, hogy a lakodalom teljesen leállítsa. Még a helyi warungok is bezártak, bár a fűúton lévő, turistákat kiszolgáló helyiségben volt személyzet. Késő délutánra az egész falunak csirke-curry és kókusztej illata volt, és En csak igen rövid időre ugrott be a nekem készített ennivalóval.

A hímzett, hosszú ruhát és selyem fejsálat viselő Ibu Ina napnyugta után jött értem.

– Bevégeztetett, mármint maga az esketés – mondta. – Már csak az ének meg a tánc van hátra. Van még kedved jönni, Tyler?

Felvettem a nálam lévő legjobb ruhámat: fehér pamutnadrágot és fehér inget. Ideges voltam, hogy nyilvánosan fogok mutatkozni, de Ina megnyugtatott, hogy a lakodalom résztvevői között nincs idegen, és szívesen látnak.

Ina szavai ellenére fájdalmasan feltűnőnek éreztem magam, amint együtt baktattunk a színpad és a zene felé, nem annyira a magasságom miatt, hanem mert túlságosan sokáig voltam zárt helyen. Elhagyni a házat olyan volt, mintha vízből a levegőbe lépnék; egyszeriben nem volt körülöttem semmi megfogható. Ina azzal terelte el a figyelmem, hogy az ifjú párról mesélt. A vőlegény, egy belubusi patikus inasa, Ina egyik fiatal unokaöccse volt. (Ina unokatestvérnek nevezte a testvérnél, nagybácsinál és nagynéninél távolabbi összes rokont; a minang rokoni rendszerben pontos elnevezés volt mindenre, de ezeknek nem volt angol megfelelője.) A menyasszony egy kissé foltos múltú helyi lány volt. A lakodalom után mindketten rantaura mennek. Csábítja őket az új világ.

A zene alkonyatkor kezdődött, és Ina azt mondta, reggelig fog tartani. Oszlopokra szerelt hangosbeszélők közvetítették az egész falunak, de a forrása az emelt színpad volt, ahol gyékénymatracon két hangszeres férfi és két énekesnő ült. A dalok, magyarázta Ina, a szerelemről, a házasságról, a csalódásról, a sorsról és a szexről szóltak. Annyi szexet zsúfoltak metaforákba, hogy Chaucer is megirigyelte volna. Egy padon ültünk az ünneplő tömeg szélén. Sokan bámultak rám hosszasan a tömegből, közülük nyilván hallották néhányan a felgyújtott klinika és a menekülő amerikai történetét, de Ina ügyelt, hogy ne keltsek túlzott érdeklődést. Maga mellett tartott, bár elnézően mosolygott a színpadnál tolongó fiatalokra.

– Túl vagyok a siránkozás korán. Az én földem már nem igényel szántást, ahogyan a nóta mondja. Ez a nagy felhajtás. Édes Istenem.

Menyasszony és vőlegény hímzett öltözékben, trónszerű széken ültek az emelvény közelében. Úgy vélem, hogy a vőlegény azzal a vékony bajuszkájával sunyinak látszik; de nem, bizonygatta Ina, a kék-fehér brokátruhájában oly ártatlannak látszó menyasszony az, akit nem árt szemmel tartani. Kókusz-tejet ittunk. Mosolyogtunk. Éjféltájban a falubeli asszonyok elszivárogtak, csak férfiak, főként fiatal férfiak tolongtak a színpad körül, nevetgélve; az idősebb férfiak asztaloknál kártyáztak, elmélyülten, az arcuk kifejezéstelen, mint a régi bőr.

Megmutattam Inának azokat az oldalakat, amelyeket a Van Ngo Wennel való első találkozásomról írtam.

– De a beszámoló nem lehet pontos – mondta, amikor kissé halkabban szólt a zene. – Túlzottan higgadtnak hangzottál.

– Egyáltalán nem voltam az. Csak nem akartam felizgatni magam.

– Amikor az embert bemutatják egy Marsról jött embernek… – Felnézett az égre, a Pörgés-utáni törékeny, szétszórt csillagképekre, amelyeket elhalványítottak a lakodalom fényei. – Mire számítottál?

– Azt hiszem, kevésbé emberi lényre.

– De ő nagyon emberi volt.

– Az – mondtam.

Van Ngo Wen köztiszteletben álló alak lett a vidéki Indiában, Indonéziában és délkelet Ázsiában. Padangban, mondta Ina, ott volt a képe aranyozott keretben számos otthonban, mint valami kiszínezett szent vagy híres mullah képe.

– Volt a modorában – mondta Ina – valami rendkívül vonzó. És amikor láttuk a fényképeket a bolygójáról – azt a sok művelt mezőgazdasági területet –, inkább vidékiesnek tetszett, mint városiasnak. Inkább keletinek, mint nyugatinak. A Földet meglátogatta egy másik világ követe, és ez a követ közülünk való volt! Vagyis olyannak látszott. És olyan élvezetesen leckéztette meg az amerikaiakat.

– Vannak eszében sem volt szidni bárkit is.

– Nem kétséges, hogy a legenda túlnőtt a valóságon. Nem volt ezernyi kérdésed, amikor bemutattak neki?

– Dehogy nem. De arra gondoltam, azóta válaszolgat a kézenfekvő kérdésekre, amióta csak megérkezett. Arra gondoltam, talán már belefáradt.

– Nem szívesen beszélt az otthonáról?

– Dehogy nem. Imádott beszélni róla. Csak azt nem szerette, ha faggatták.

– Nekem nincs olyan kifinomult modorom, mint neked. Én számtalan kérdéssel nyaggattam volna. Tegyük fel, Tyler, hogy bármit megkérdezhettél volna tőle, azon az első napon: mi lett volna az?

Ez könnyű volt. Pontosan tudtam, milyen kérdést fojtottam magamba, amikor először találkoztam Van Ngo Wennel.

– A Pörgésről kérdeztem volna. A Feltételezettekről. Hogy az övéi megtudtak-e már olyasmit, amit mi még nem tudtunk.

– És beszéltél vele erről?

– Igen.

– És sok mondandója volt?

– Sok.

A színpadra pillantottam. Már egy másik saluang együttes volt ott. Az egyik zenész a rabab nevű húros hangszeren játszott. A muzsikus a rabab hasán táncoltatta vonóját, és vigyorgott. Újabb pikáns nászdalt játszottak.

– Azt hiszem, most én faggatlak téged – mondta Ina.

– Ne haragudj. Még egy kicsit fáradt vagyok.

– Akkor menj haza, és aludj. Orvosi utasítás. Ha van egy kis szerencsénk, holnap találkozol Ibu Diane-nel.

Elkísért végig a hangos utcán, el az ünneplőktől. A zene majdnem másnap reggel ötig szólt. Én mégis mélyen aludtam.

***

A mentőautó-sofőr sovány, hallgatag ember volt a Vörös Félhold fehér egyenruhájában. Nijonnak hívták, túlzó tisztelettel fogott kezet velem, és nagy szemével egyre Inát nézte, amikor velem beszélt. Megkérdeztem, idegese a padangi út miatt. Ina fordította a válaszát.

– Azt mondja, tett már veszélyesebb dolgokat is, kevésbé ösztönző okokból. Azt mondja, örül, hogy megismerhette Van Ngo Wen egyik barátját. És hozzáteszi, hogy igyekezzünk.

Így hát bemásztunk a mentőautó hátuljába. Az egyik fal mentén vízszintes acélszekrény húzódott, ahol a felszerelést szokták tartani. Padként is szolgált. Nijon kiürítette a szekrényt, és kipróbáltuk, hogy szükség esetén bele tudok bújni, ha behajlítom a lábam, és behúzom a fejem. A szekrénynek fertőtlenítő és latex szaga volt, és nagyjából annyira volt kényelmes, mint egy majomkoporsó, de ott fogok feküdni, ha megállítanak minket valamelyik ellenőrzőpontnál, miközben Ina ül a padon orvosi öltözékében, En pedig a hordágyon fekve játssza a SZÉST-fertőzöttet. A reggeli forróságban a terv több mint nevetségesnek látszott.

Nijon alátéttel támasztotta meg a szekrény tetejét, hogy cirkuláljon benne a levegő, így nem volt valószínű, hogy megfulladok, de nem lelkesített az ötlet, hogy időmet egy forró, sötét fémládában töltsem. Szerencsére – miután kipróbáltuk, hogy beférek – nem volt rá szükség, legalábbis egyelőre. A teljes rendőri aktivitás, mondta Ina, a Bukik Tinggi és Padang közötti új főútvonalra összpontosult, és minthogy laza konvojban haladtunk más falubeliekkel, elegendő időnk lesz, hogy figyelmeztessenek, mielőtt megállítanának minket, így hát egyelőre Ina mellett ültem, miközben ő sós vizes infúziót (lezárt, tű nélküli kelléket) ragasztott En könyökhajlatába. En lelkesedett a szerepéért, gyakorolni kezdte a köhögést, mélyről, tüdőből hörgött, mire Ina ugyancsak teátrálisan ráncolta a homlokát.

– Csórtál a bátyád szegfűszeges cigarettájából?

En elpirult. Csak a hitelesség kedvéért, mondta.

– Igazán? Csak aztán vigyázz, nehogy annyira beleéld magad, hogy sírba vigyen.

Nijon becsapta a hátsó ajtót, beült a sofőrülésbe, beindította a motort, és elindultunk a hepehupás úton Padang felé. Ina szólt Ennek, hogy csukja be a szemét.

– Tégy úgy, mintha aludnál! Vesd be színészi képességeidet!

En nemsokára békésen hortyogott.

– Egész éjjel hallgatta a zenészeket – magyarázta Ina.

– Még így is csodálom, hogy képes aludni.

– A gyerekkor egyik előnye. Avagy az első koré, ahogyan a marslakók nevezik – igaz?

Bólintottam.

– Nekik négy koruk van, ha jól értettem. Négy, szemben a mi három korunkkal?

Igen, Ina kétségtelenül tudta. Van Ngo Wen öt köztársaságának ez a népszokása hozta lázba a legjobban a földieket.

Az emberi kultúrák az élet két vagy három szakaszát ismerik – gyerekkort és felnőttkort; vagy gyerekkort, serdülőkort és felnőttkort. Egyes kultúrákban külön szerepel az öregkor is. Ám a marsbeli szokás egyedülálló, és a biokémia és a genetika sok évszázados mesteri ismeretétől függ. A marsbeliek négy részre osztják az emberi életet, amelyeket biokémiai szerekkel előidézett eseményekhez kötnek. Születéstől serdülőkorig tart a gyerekkor. A serdülőkortól a fizikai növekedés befejeztéig és az anyagcsere egyensúlyának beálltáig tart a serdülőkor. Egyensúlytól a hanyatlásig, a halálig vagy a radikális változásig a felnőttkor.

És a felnőttkor után következett a választható kor: a negyedik.

A marsbeli biokémikusok évszázadokkal ezelőtt megtalálták a módját annak, hogy az emberi életet átlagosan hatvan vagy hetven évvel meghosszabbítsák. Ám a felfedezés nem jelentett színtiszta áldást. A Mars ökoszisztémája radikálisan korlátozott, kevés a víz és a nitrogén. A művelt föld, amely oly ismerős volt Ibu Inának a rafinált, kifinomult biomérnöki munka eredménye. Az emberi reprodukciót évszázadok óta szabályozták, szigorúan a bolygó becsült teherbírásához kötötték. Az átlagos élettartam hetvenéves meghosszabbítása túlnépesedési katasztrófához vezethetett volna.

Maga az életet meghosszabbító kúra sem volt sem egyszerű, sem kellemes. A sejtek mélyéig ható rekonstrukcióról volt szó. Szigorúan megtervezett vírusokat és baktériumokat fecskendeztek a testbe. A jól megtervezett vírusok amolyan rendszeres felújítást végeztek, kijavították vagy felülvizsgálták a DNS-szekvenciákat, helyreállítják a teloméreket, visszaállítják a genetikai órát, miközben a laboratóriumban előállított baktériumölő vírusok kilökik a mérgező fémeket és plakkokat, és kijavítják a nyilvánvaló fizikai károsodásokat.

Az immunrendszer ellenállt. A kúra a legjobb esetben is felért egy hathetes, nagyon súlyos influenzával – lázrohamok, ízületi és izomfájdalmak, gyengeség. Egyes szerveknél egyfajta reprodukciós túlhajtottság mutatkozott. A bőrsejtek elhaltak és vad iramban termelődtek újra; az idegszövet spontán és rapid regenerálódásnak indult.

A folyamat bénító volt, fájdalmas, és potenciális negatív mellékhatásai voltak. A legtöbb alany arról számolt be, hogy legalább részben veszített hosszú távú emlékezetéből. Ritka esetekben leépülés vagy helyrehozhatatlan emlékezetkiesés állt be. A helyreállított, átszerelt agy leheletnyire más szervvé vált. És tulajdonosa is leheletnyire más ember lett.

– Legyőzték a halált.

– Nem egészen.

– Azt hinné az ember – mondta Ina –, hogy ekkora tudással kevésbé kellemetlen élménnyé tehették volna.

Bizonyára megkönnyíthették volna a felesleges kényelmetlenségektől az átmenetet a negyedik korba. De nem tették. A marsbeli kultúra a fájdalommal együtt fogadta be a negyedik kort: a fájdalom volt az egyik korlátozó tényező, oltalmazó kellemetlenség. Nem mindenki akart negyedik korú lenni. Az átmenet nemcsak nehéz volt, hanem a hosszú életre vonatkozó törvényeik szigorú szociális büntetéseket is tartalmaztak. Minden marslakó jogosult volt a kúrára, ingyen és előítélet nélkül. De a negyedik korban lévőknek tilos volt szaporodniuk; a szaporodás a felnőttek előjoga volt. (Az utóbbi kétszáz évben a hosszú életet adó koktélba mindkét nemnél visszafordíthatatlan sterilitást okozó szereket is kevertek.) A negyedik korúak nem szavazhattak a választásokon – senki nem kívánt olyan bolygót, amelyet tiszteletre méltó vének irányítanak a maguk javára. De az öt köztársaság mindegyikében volt valamiféle bírói felülvizsgáló testület, amolyan legfelsőbb bíróság, amelynek kizárólag negyedik korúak voltak a tagjai. A negyedikek egyszerre voltak többek és kevesebbek a felnőtteknél, ahogyan a felnőttek többek és kevesebbek a gyerekeknél. Erősebbek, kevésbé játékosak; szabadabbak és kevésbé szabadok.

De én nem tudtam megfejteni, sem Inának, sem magamnak az összes kódot és totemet, amelyekbe a marsbeliek beleágyazták orvosi technológiájukat. Antropológusok évekig próbálkoztak vele Van Ngo Wen archívumainak segítségével. Amíg ezeket a kutatásokat be nem tiltották.

– És most nekünk is megvan ugyanez a technológiánk – mondta Ina.

– Néhányunknak. Remélem, idővel mindannyiunknak meglesz.

– Kíváncsi vagyok, okosan fogjuk-e használni.

– Lehetséges. A marsbeliek így tettek, és a marsbeliek éppen annyira emberek, mint mi.

– Tudom. Lehetséges, biztosan. De mit gondolsz, Tyler – így lesz?

Enre pillantottam. Még aludt. Talán álmodott, a szemhéja alatt úgy járt a szemgolyója, mint hal a vízben. Orrcimpái ki-kitágultak, ahogy lélegzett, és a mentőautó ide-oda ringatta a testét.

– Nem ezen a bolygón – mondtam.

Tízmérföldnyire Bukik Tinggitől, Nijon erőteljesen kopogott a minket a sofőrfülkétől elválasztó falon. Ez volt a megbeszélt jel: előttünk útelzárás. A mentőautó lassított. Ina gyorsan felállt, összeszedte magát, neon-sárga oxigénmaszkot rakott En arcára – En, immár ébren, szemlátomást a kaland értékét latolgatta –, és a saját szája elé papírmaszkot tett.

– Siess – súgta nekem.

Így hát begyűrtem magam a szekrénybe. A tető rácsapódott az alátétekre, amelyek hagytak beáramlani némi levegőt, pár milliméter volt köztem és a fulladás közt.

A kocsi előbb állt meg, semmint vártam, és a fejem kongott a szekrény falának keskenyebbig felén.

– És most maradj csendben – mondta Ina – nekem vagy Ennek, nem tudtam.

Vártam a sötétben.

Teltek a percek. Messziről hallottam a beszédet, akkor sem értettem volna, ha ismerem a nyelvet. Két hang. Nijon és egy ismeretlen. A hang vékony volt, siránkozó, éles. Egy rendőr hangja.

Legyőzték a halált, mondta Ina.

Nem, gondoltam.

A szekrény gyorsan felmelegedett. Az izzadság csípte az arcom, átnedvesítette az ingem, marta a szemem. Hallottam a légzésemet. Azt képzeltem, az egész világ hallja.

Nijon tiszteletteljes mormogással válaszolgatott a rendőrnek. A rendőr újabb és újabb kérdéseket ugatott.

– Maradj nyugton, csak maradj nyugton – súgta sürgetően Ina. En idegesen rugdalta a hordágy vékony matracát. Túlságosan eleven viselkedés egy SZÉST-betegtől. Ina ujjait láttam széttárulni a fejem feletti pármilliméteres fényben, négy kis bütykös árnyékot.

Most nyikorogva nyílt a mentőautó hátsó ajtaja, és benzinbűz meg buja déli vegetáció szagát éreztem. Ha kicsit felemeltem a fejem – nagyon-nagyon óvatosan –, a kinti fény vékony sávját láttam és két árnyékot, lehettek Nijon és a rendőr, de fák vagy felhők is.

A rendőr kérdezett valamit Inától. A hangja monoton torokhang volt, unott és fenyegető, feldühített. Inára és Enre gondoltam, akik rettegnek, vagy rettegést mímelnek ettől a fegyveres embertől és attól, amit képvisel. Értem. Ibu Ina valami határozottat, de nem provokálót mondott az anyanyelvén. SZÉST, valami valami valami SZÉST. Kihasználta orvosi tekintélyét, próbára tette a rendőr hiszékenységét, mérlegre tett félelmet félelemmel szemben.

A rendőr kurtán felelt, talán a mentőautót akarta átkutatni, vagy Ina papírjait követelte. Ina valami erőteljesebb és elszántabb választ adott. Ismét a SZÉST kifejezés.

Meg akartam védeni magam, de még inkább Inát és Ent. Előbb adnám magam a rendőrkezére, semhogy bántsa őket. Feladnám magam, vagy harcolnék. Harcolnék, vagy menekülnék. Lemondanék, ha kell, mindazokról az évekről, amelyeket a marsbeli gyógyszerek pumpáltak belém. Talán ez a negyedikek bátorsága volt, az a különleges bátorság, amelyről Van Ngo Wen beszélt.

Legyőzték a halált. De nem: fajként, földiként, marslakóként, az összes, mindkét bolygón eltöltött évünk alatt csupán a halál felfüggesztését sikerült elérnünk. Semmi sem volt biztos.

Lépések, bakancsok fémen. A rendőr kezd bemászni a mentőautóba. Abból tudtam, hogy felmászott, hogy a jármű megereszkedett rugóin, gyengéden megbillent, mint a csónak. Szinte nekifeszültem a szekrény tetejének. Ina felállt, csikorogva tiltakozott.

Mélyet lélegeztem, felkészültem az ugrásra.

De az útról újabb zaj hallatszott. A csikorgásból arra következtettem, hogy nagy sebességgel halad – feltűnő, megdöbbentő, szarok-a-törvényre sebességgel.

A rendőr felháborodottan hördült fel. A kocsi feneke ismét rugózott.

Elfojtott hangok, egy pillanatnyi csend, ajtócsapódás, aztán annak a zaja, amikor a rendőr autója (gondoltam) bosszú-szomjasán életre kelt, csak úgy pattogott a murva haragos jégesője a kerekei alól.

Ina felemelte szarkofágom tetejét.

Ott ültem önnön izzadságom bűzében.

– Mi volt az?

– Aji a faluból. Az egyik unokatestvérem. Nekiment a sorompónak, hogy magára terelje a rendőr figyelmét. – Sápadt volt, de megkönnyebbült. – Úgy vezet, mint aki részeg, attól tartok.

– Azért tette, hogy levegye rólunk a nyomást?

– Szép kifejezés. Igen. Konvoj vagyunk, emlékszel. Több kocsi van, mobiltelefonok, tudnia kellett, hogy megállítottak minket. Bírságot vagy megrovást kockáztat, semmi komolyabbat.

Beszívtam a levegőt, amely édes és hűvös volt. Enre pillantottam, aki idegesen rám vigyorgott.

– Kérlek, mutass be Ajinak, amikor Padangba értünk – mondtam. – Szeretném megköszönni neki, hogy részegnek tettette magát miattam.

Ina az égre fordította a szemét.

– Sajnos Aji nem tettetett. Tényleg részeges. Ami bűn a próféta szemében.

Nijon ránk kacsintott, és becsukta a hátsó ajtót.

– Hát ez ijesztő volt – mondta Ina. Kezét a karomra tette. Bocsánatot kértem, amiért engedtem, hogy vállalja a kockázatot.

– Ostobaság – mondta. – Most már barátok vagyunk. És a kockázat nem olyan nagy, mint képzeled. A rendőrséggel néha nehéz, de legalább itteniek, és kötik őket bizonyos szabályok – nem úgy, mint a jakartaiakat, az Új Reformereket, vagy hogy hívják magukat, azokat, akik felgyújtották a klinikámat. És úgy gondolom, te is kockára tennéd magad értünk. Nem igaz, Pak Tyler?

– De igaz.

Remegett a keze. A szemembe nézett.

– Szentséges ég. Hiszek neked.

Nem, sosem győztük le a halált, csak halasztást értünk el (a pirula, a por, az érplasztika, a negyedik kor) – kiéltük azt a hitünket, hogy a több élet, akár csak a kicsivel több élet is megadhatja azt a gyönyört vagy bölcsességet, amelyet akartunk, vagy hiányoltunk belőle. Senki nem megy úgy haza a tripla bypass műtétről vagy az életét meghosszabbító kúráról, hogy azt várja, örökké fog élni. Még Lázár is úgy kelt ki sírjából, hogy tudta, másodszor is meg fog halni.

De felkelt. Hálásan kelt fel. Hálás voltam.

A MINDENSÉG HIDEG PONTJAI

EGY SOKÁIG tartó pénteki megbeszélésről hajtottam haza a Napközeliből, kinyitottam a házam ajtaját, és Mollyt ott találtam a számítógépemnél.

Az íróasztal a nappali délnyugati sarkában volt, egy ablakkal szemben, háttal az ajtónak. Molly félig hátrafordult, és döbbenten bámult rám. Ugyanakkor ügyesen ráklikkelt egy ikonra, és kilépett a programból, amelyet addig futtatott.

– Molly?

Azon nem lepődtem meg, hogy ott találtam. Moll a legtöbb hétvégét nálam töltötte; saját kulcsa volt. De sosem mutatott érdeklődést a számítógépem iránt.

– Nem telefonáltál – mondta.

A biztosító képviselőivel tárgyaltam, akik fedezték a Napközeli alkalmazottainak biztosításait. Azt mondták, kétórás tárgyalásra számítsak, de mindössze húsz perc alatt megbeszéltük a számlázás modernizálását, és amikor végeztem, arra gondoltam, a legokosabb, ha gyorsan hazahajtok, talán út közben Mollyt is felvehetem még, ha beszaladt a boltba borért. Molly hosszú, higgadt tekintete úgy hatott azonban rám, hogy szükségét éreztem, hogy mindezt elmagyarázzam, mielőtt megkérdeztem, mit keres a fájljaimban.

Kacagott, amint átvágtam a szobán, olyan zavart, mentegetőző kacarászás volt ez: No nézd már, milyen furcsaságon kaptál rajta. Jobb keze a PC felett lebegett. Újra a monitor felé fordult. A képernyőn a kurzor a bezárás ikonjára kúszott.

– Várj – mondtam.

– Mi az, mit akarsz?

A kurzor célba ért. Kezemet Molly kezére tettem.

– Tudni akarom, mit művelsz itt.

Molly feszült volt. Egy ér lüktetett a füle előtti rózsaszín felületen.

– Próbálom itthon érezni magam. Talán kicsit túlzásba vittem? Azt hittem, nem bánod.

– Mit nem bánok, Moll?

– Hogy használom a gépedet.

– Mire használod?

– Valójában semmire. Csak kipróbáltam.

De Moll nyilván nem a gépre volt kíváncsi. Ötéves masina volt, szinte antik darab. Molly maga is modernebb gépen dolgozott. És felismertem a programot, amelyet olyan gyorsan igyekezett bezárni, amikor beléptem az ajtón. Az a háztartási program volt, amellyel befizettem a csekkeket, egyensúlyban tartottam a csekk-könyvemet.

– Úgy festett, mint valami könyvelői kimutatás.

– Odatévedtem. A géped összezavart. Tudod. Az emberek mind másként szervezik meg a dolgaikat. Sajnálom, Tyler. Azt hiszem, szemtelenség volt. – Kirántotta a kezét az enyém alól, és ráklikkelt a kikapcsolásra. A monitoron összezsugorodott a kép, és hallottam, amint a processzor ventilátora elhallgat. Molly felállt, megigazította a blúzát. Molly mindig igazított valamit magán, amikor felállt. Rendbe tette a dolgokat. – No, nekilátok a vacsorának. – Hátat fordított, és kiment a konyhába.

Néztem, ahogy eltűnt a lengőajtón át. Tízig számoltam, és utánamentem.

Éppen lábosokat vett le a fali polcról. Rám pillantott, aztán elfordította a tekintetét.

– Molly – mondtam. – Ha kíváncsi vagy valamire, csak kérdezz!

– Ó. Szóval csak ennyit kell tennem? Oké.

– Molly…

Olyan eltúlzott óvatossággal tette a lábost a tűzhelyre, mintha törékeny volna.

– Azt akarod, hogy újra bocsánatot kérjek? Oké, Tyler. Sajnálom, hogy játszottam a gépeddel.

– Nem vádollak semmivel, Moll.

– Akkor miért beszélünk róla? Úgy értem, miért látom úgy, hogy az este egész további részében erről fogunk beszélni? – Nedves lett a szeme. Színes kontaktlencsése sötétebb smaragdszínben játszott. – Egy kicsit kíváncsi voltam rád.

– Mire, a közüzemi számláimra?

– Rád. – Elhúzott egy széket a konyhaasztaltól. A szék lába beakadt az asztaléba, és Molly egy rántással kiszabadította. Leült, keresztbe fonta a karját. – Igen, talán a hétköznapi dolgokra is. Talán különösen azokra. – Becsukta a szemét, megrázta a fejét. – Ezt mondom, és most biztos holmi leskelődőnek tartasz. De igen, a közüzemi számláid érdekeltek, hogy milyen márkájú fogkrémet használsz, hányas a cipőd, igen. Igen, szeretném úgy érezni magam, mintha többet jelentenék neked hétvégi numeránál. Bevallom.

– Ahhoz nem kell belenézned a fájljaimba.

– Talán nem kellene, ha…

– Ha?

Megrázta a fejét.

– Nem akarok veszekedni.

– Néha jobb befejezni, amit elkezdett az ember.

– Hát éppen ez az, például. Amikor fenyegetve érzed magad, rögtön jön ez a távolságtartás. Hűvös leszel, tartózkodó és elemző, mintha valami természetfilm volnék, és a tévében néznél. Leereszkedik a képernyő. De az üveg mindig köztünk van, nem? Az egész világ a túloldalán van. Ezért nem beszélsz magadról. Ezért tartott több mint egy évig, amíg arra vártam, hogy észre vedd, több vagyok az irodabútor egyik darabjánál. Az az állandó, nagy, ostoba, hideg tekinteted, úgy nézed az életet, mint az esti híradót, mint valami sajnálatos háborút a bolygó túlsó felén, ahol mindenkinek kimondhatatlan a neve.

– Molly…

– Úgy értem, tisztában vagyok vele, hogy mindannyiunknak vége, Tyler, mindenkinek, aki beleszületett a Pörgésbe. Pretraumatikus stresszes rendellenesség vagy mit is mondtál rólunk? Groteszk generáció. Ezért vagyunk mind elváltak vagy mindenkivel lefekvők vagy hiper-vallásosak vagy depressziósak vagy mániákusak vagy szenvedélymentesek. Mindannyiunknak jó okunk van, hogy rosszul viselkedjünk, engem is beleértve, és ha téged az segít át az éjszakán, hogy te vagy a gondosan kitervelt segítőkészség nagy oszlopa, oké, megértem. De az is oké, ha többet akarok. Igenis oké, sőt tökéletesen emberi tőlem, hogy meg akarlak érinteni. Nem csak dugni veled. Megérinteni.

Mindezt elmondta, aztán észrevette, hogy befejezte, leengedte a karját, és várta, hogy reagáljak.

Felmerült bennem, hogy válaszbeszédet tartsak neki. Hogy szenvedélyt érzek iránta, mondhattam volna. Talán nem látszott, de felfigyeltem rá már akkor, amikor a Napközelihez kerültem. Felfigyeltem testének vonalaira és dinamikájára, ahogyan állt vagy ment vagy nyújtózkodott vagy ásított; felfigyeltem pasztell ruhadarabjaira és a divatékszer pillangóra a vékony ezüstláncon a nyakában; felfigyeltem a hangulataira és az impulzusaira és mosolyai és elkomorulásai és gesztusai katalógusára. Amikor becsuktam a szemem, láttam az arcát, és amikor aludni mentem, arra néztem. Szerettem a felszínét és a lényegét: nyakának sós ízét és hangjának dallamát, ujjainak ívét és a szavakat, amelyeket a testemre írtak.

Gondoltam minderre, de nem tudtam rávenni magam, hogy kimondjam.

Nem volt kifejezetten hazugság. De igazság sem.

Végül beértük homályosabb kedveskedéssel és egy kis sírással és békítő ölelésekkel, ejtettük a témát, és én játszottam a konyhalányt, amíg ő valóban igen finom szószt készített a tésztához, és a feszültség oldódni kezdett, és éjfél előtt már egy óra hosszat néztük összebújva a híreket (növekvő munkanélküliség, választási vita, valami sajnálatos háború a bolygó túlsó felén), és készek voltunk a lefekvésre. Molly eloltotta a lámpát, mielőtt szeretkeztünk, és a hálószoba sötét volt, az ablak nyitva, az égbolt pedig üres. A háta megfeszült, amikor elélvezett, és amikor sóhajtott, leheletének édes-tejes illata volt. Szétválva, de még egymáshoz érve, kéz a combon, befejezetlen mondatokban beszéltünk.

– Tudod, szenvedély – mondtam, mire ő. – A hálószobában, Istenem, igen.

Elaludt. Én még egy óra múlva is ébren voltam.

Óvatosan kimásztam az ágyból, nem észleltem változást a lélegzésében. Farmerba bújtam, és kimentem a hálószobából. Az ilyen álmatlan éjszakákon egy kis Drambuie általában segített lezárni a gyötrő belső monológot, a kétely benyújtotta folyamodványokat a fáradt előagyhoz. De mielőtt kimentem a konyhába, leültem a gépemhez, és megnyitottam a háztartási nyilvántartásomat.

Nem lehetett tudni, mit nézett meg Moll. De semmi sem változott, amennyire meg tudtam állapítani. Az összes név és szám érintetlennek látszott. Talán talált itt valamit, amitől közelebb érzi magát hozzám. Ha valóban ezt akarta.

Vagy hiábavalóan keresgélt. Talán nem talált semmit.

A novemberi választások előtti hetekben gyakrabban láttam Jasont. A betegsége aktivizálódott az egyre növelt gyógyszeradagok ellenére, talán a stressztől, amelyet az apjával való konfliktusa okozott. (E.D. bejelentette a szándékát, hogy „visszaszerzi” a Napközelit a Van Ngo Wennel összejátszó, felkapaszkodott bürokraták és tudósok titkos szövetségétől – ez Jason szerint üres fenyegetőzés volt, ám potenciálisan romboló és bosszantó.)

Jase maga mellett tartott, hogy szükség esetén ellássam görcsoldóval a kritikus percekben, amit készségesen meg is tettem a törvény és a szakmai etika keretem belül. Jase-t rövid távon munkaképes állapotban tartani, ez volt a legtöbb, amit az orvostudomány tehetett érte, és hogy működőképes állapotban maradjon mindaddig, amíg kicselezi E.D. Lawtont, Jase-nek csak ez számított.

Így aztán sok időt töltöttem a Napközeli VIP szárnyában, általában Jase-zel, de gyakran Van Ngo Wennel is. Ez gyanú tárgyává tett a Vannal foglalkozó többiek, válogatott kormányzati alhivatalnokok (a külügy, a fehér ház, a belbiztonsági, az űrparancsnokság, és a többi alacsonyabb beosztású munkatársai) és az úgynevezett marsbeli archívumok fordítására, tanulmányozására és osztályozására toborzott akadémikusok körében. Bejáratosságom Vanhoz szabálytalan és nemkívánatos volt ezeknek az embereknek a szemében. Bérenc voltam. Senki. De Van éppen ezért szerette a társaságomat: nem volt sem előterjesztendő, sem megvédendő napirendem. És mert ő ragaszkodott hozzám, a kelletlen talpnyalók időről időre bekísértek a számos ajtón, amelyek a marsbeli követ légkondicionált lakosztályát elválasztották Florida hőségétől meg az egész azon túli világtól.

Egy ilyen alkalommal Van Ngo Went ott találtam fonott karszékében – valaki hozott egy ugyanolyan lábzsámolyt, hogy ne kalimpáljon a lába –, amint elgondolkodva nézegeti egy kémcső nagyságú fiola tartalmát. Megkérdeztem, mi van benne.,

– Replikátorok – mondta.

Öltönyt és nyakkendőt viselt, amely egy izmos tizenkét éves kölyökre lett volna jó: előtte egy kongresszusi küldöttségnek tartott előadást. Bár Van létezését hivatalosan nem jelentették be, az utóbbi hetekben állandóan jöttek hozzá a biztonsági szempontból ellenőrzött hazai és külföldi vendégek. A hivatalos bejelentést a fehér ház teszi majd a választások után, és akkor Vannak igazán sok dolga lesz.

Biztonságos távolból néztem az üvegcsét. Replikátorok. Jégevők. A szervetlen biológia magvai.

Van mosolygott.

– Félsz tőle? Ne tedd, kérlek. Biztosítlak, hogy a tartalma teljesen inaktív. Azt hittem, Jason ezt elmagyarázta neked.

Elmagyarázta. Kicsit.

– Mikroszkopikus méretű szerkezetek – mondtam. – Félig szervesek. Szélsőséges hidegben és légüres térben szaporodnak.

– Igen, jól van, lényegében igaz. És elmagyarázta Jason a céljukat is?

– Hogy kimenjenek, és benépesítsék a galaktikát. Hogy adatokat küldjenek nekünk.

Van lassan bólintott, mintha a válasz lényegében helyes, de kevésbé kielégítő lenne.

– Ez a legbonyolultabb technológiai termék, amelyet az öt köztársaság alkotott, Tyler. Sosem tarthattunk volna fenn olyasfajta ipari tevékenységet, amilyet ti olyan ijesztően nagy arányban tesztek – óceánjárók, emberek a Holdon, hatalmas városok…

– A látottak alapján nektek is igazán impozáns városaitok vannak.

– Mert nálunk kisebb a gravitáció. A Földön azok a tornyok összeomlanának a saját súlyuktól. De azt akarom mondani, hogy ennek a kémcsőnek a tartalma, ez a mérnöki diadal megfelelője részünkről, olyan bonyolult, és annyira nehéz elkészíteni, hogy talán joggal vagyunk kicsit büszkék rá.

– Bizonyára.

– Akkor gyere ide, és csodáld. Ne félj. – Intett, hogy menjek oda, és én odamentem, és leültem mellé. Bizonyos távolságból, gondolom, úgy festhettünk, mint bármely két egymással beszélgető barát. De nem tudtam levenni a szemem a fioláról. Nyújtotta felém, odakínálta. – Tessék – mondta.

A mutató-és a hüvelykujjam közé fogtam az üvegcsét, és felemeltem, hogy a mennyezeti világítás átvilágítsa. Közönséges víznek látszott, kissé olajos csillogással. Ennyi.

– Hogy igazán értékelni tudd – mondta Van –, meg kell értened, mi van a kezedben. Abban az üvegcsében, Tyler, harminc-vagy negyvenezer ember alkotta sejt van glicerinoldatban. Minden egyes sejt egy-egy makk.

– Ismered a makkot?

– Olvastam. Közhelyes hasonlat. Makkok és tölgyfák, igaz? Amikor az ember egy makkot tart a kezében, egy tölgyfa lehetősége van a kezében, és nemcsak egyetlen tölgyfa, hanem a tölgyfa utódai is évszázadokon át. Elegendő tölgyfa teljes városok építéséhez… építenek tölgyfából városokat?

– Nem, de nem számít.

– Amit a kezedben tartasz, egy makk. Tökéletesen szunnyadó, és ami azt a bizonyos példányt illeti, valószínűleg teljesen halott, figyelembe véve, hogy mennyi időt töltött a földi hőmérsékleten. Elemezd, és legfeljebb néhány szokatlan nyomelemet fogsz találni.

– De?

– De… tedd jeges, levegő nélküli, hideg környezetbe, amilyen például az Oort-felhő, és akkor, Tyler, életre kel! Elkezd nagyon lassan, de nagyon türelmesen növekedni és szaporodni.

Az Oort-felhő. Tudtam az Oort-felhőről a Jasonnel folytatott beszélgetésekből meg azokból a fantasztikus regényekből, amelyeket még mindig olvastam néha. Az Oort-felhő üstökösszerű égitestek felhőszerű alakzata, amely durván a Plútó pályájától kezdődően a legközelebbi csillagig tartó út feléig tölti ki az űrt. Ezek az apró égitestek egyáltalán nem sűrűn helyezkednek el – szinte elképzelhetetlenül nagy területet foglalnak el az űrben –, de együttes tömegük hússzorosa vagy harmincszorosa a Földének, főként szennyezett jég formájában.

Rengeteg ennivaló, ha valaki port és jeget eszik.

Van előrehajolt székében. Gyűrött bőrre emlékeztető arcából kicsillogott a szeme. Mosolygott, amiről már megtanultam, hogy az őszinteség jele: a marslakók akkor mosolyognak, amikor a szívükből beszélnek.

– Nem ment vita nélkül az én népemnél sem. Amit a kezedben tartasz, annak hatalmában áll alapjaiban átalakítani nemcsak a mi naprendszerünket, de sok másikat is. És a dolog kimenetele természetesen bizonytalan. A replikátorok ugyan nem szerves lények a hagyományos értelemben, de élnek. Eleven auto-katalitikus visszacsatoló hurkok, amelyek módosulhatnak a környezet nyomására. Ahogyan az emberi lények vagy a baktériumok vagy a, a…

– A murkudok – mondtam.

Elvigyorodott.

– Vagy a murkudok.

– Másként fogalmazva, fejlődhetnek.

– Fejlődni fognak, és nem megjósolható, hogyan. De ezt némiképp korlátoztuk. Legalábbis úgy hisszük. Amint mondtam, sok a vita.

Valahányszor Van a marsbeli politikáról beszélt, ráncos férfiakat és nőket képzeltem magam elé, akik pasztellszínű tógákban elvont dolgokról vitáznak rozsdamentes acélpódiumokról. A valóságban, győzködött Van, a marsbeli parlamenti képviselők inkább úgy veszekednek, mint a gazdák a gabona-árverésen; az öltözékük pedig – nos, meg sem próbáltam elképzelni; ünnepi alkalmakon mindkét nembeli marslakók hajlamosak voltak úgy öltözni, mint a kőr dáma a kártyapakliban.

De amíg a viták hosszasak és szívből jövők voltak, maga a terv viszonylag egyszerű volt. A replikátorokat szétlövik a Naprendszer távoli, hideg peremvidékeire. A replikátorok egy végtelenül kis része leszáll két vagy három üstökösmagra az Oort-felhőben. Ott elkezdenek szaporodni.

Genetikai információjuk, mondta Van, olyan molekulákba van kódolva, amelyek hőhatásra elveszítik stabilitásukat mindenütt, ahol melegebb van, mint a Neptunusz holdjain. De abban a hiper-hideg környezetben, amelyre tervezték őket, a replikátorok szubmikroszkopikus rostjai lassú, aprólékos anyagcserébe kezdenek. Olyan sebességgel nőnek, amelyhez képest egy fenyőtoboz növekedése viharosnak látszik, de nőni fognak, asszimilálják a környezetükben lévő illóanyag-nyomokat és szerves molekulákat, és a jégből sejtfalakat, bordákat, nyúlványokat és kapcsolódó karokat növesztenek.

Mire a replikátorok felfaltak plusz-mínusz pár száz köbméter üstökösmagot, egymás közötti kapcsolataik bonyolultabbakká válnak, a viselkedésük pedig céltudatosabbá. Igen bonyolult nyúlványokat növesztenek, jégből és szénből álló szemeket, azokkal fürkészik a csillagos sötétséget.

Úgy egy évtized múlva a replikátor-kolónia bonyolult kommunális entitássá fejlődik, amely képes arra, hogy alapvető adatokat rögzítsen és továbbítson a környezetéről. Felnéz az égre, és megkérdezi: Köröz-e bolygó nagyságú sötét égitest a legközelebbi csillag körül?

A kérdés feltevése és megválaszolása további évtizedeket fog igénybe venni, és mindenesetre kezdetben a válasz előre látható lesz: igen, e körül a csillag körül két sötét égitest kering, a Föld és a Mars.

Mindazonáltal a replikátorok – türelmesen, makacsul, lassan – összevetik ezt az adatot, és visszasugározzák eredetük helyére: nekünk, de legalábbis a műholdjainknak.

Aztán, amikor már megöregedett bonyolult gépezetként, a replikátor-kolónia egyszerű sejtek egyedi csoportjaira esik szét, azonosít egy másik fényes vagy közeli csillagot, és arra használja felgyülemlett, az üstökösmagokból bányászott anyagát, hogy magvait kirepítse a Naprendszerből. (Hátrahagyják önmaguk apró töredékét rádióerősítőnek, passzív csomópontnak a növekvő hálózatban.)

Ezek a második generációs magvak évekig, évtizedekig, évezredekig sodródnak majd a csillagközi űrben. A legtöbbjük természetesen el fog pusztulni, elvész eredménytelen utakon, vagy gravitációs örvényekbe kerül. Némelyikük nem tud majd szabadulni a Nap gyenge, de távoli vonzásától, és visszahull a Naprendszerben lévő Oort-felhőbe, és megismétli a folyamatot, ostobán, de türelmesen falja a jeget, és rögzíti a felesleges információt. Amikor két törzs találkozik, sejtanyagot cserélnek, kiátlagolják az idő vagy a sugárzás okozta másolási hibákat, és magukkal majdnem, de mégsem tökéletesen egyforma utódokat hoznak létre. Néhányan elérik egy közeli csillag jeges peremvidékét, és újrakezdik a ciklust, ezúttal friss információt gyűjtenek, amelyet idővel adatrohamokban, rövid digitális orgazmusokban hazaküldenek. Kettőscsillag, üzenik talán, nincsenek sötét égitestek; vagy azt üzenik, Fehér törpecsillag, egy sötét égitest.

És a ciklus újra megismétlődik.

És újra.

És újra, egyik csillagtól a másikig, lépésenként, évszázadoktól évezredekig, gyötrelmesen lassan, de a galaktika időméréséhez képest tempósan – ahogyan a külső univerzum idejét bezártságunkból elképzeljük. A mi napjainkba nekik évszázadaik és évezredeik férnek bele, és a mi lassú időnk egyetlen évtizede alatt képesek lesznek megfertőzni a galaktika nagyobb részét.

A fénysebességgel csomóponttól csomópontig eljuttatott információt továbbítani fogják, módosítani fogja a viselkedést, az új replikátorokat felderítetlen területek felé fogja terelni, el fogja fojtani a felesleges információt, nehogy túlterhelje a létfontosságú csomópontokat. Lényegében az egész galaktikát behálózzuk bizonyos fajta kezdetleges gondolat kedvéért. A replikátorok akkora ideghálózatot fognak kiépíteni, amekkora az éjszakai égbolt, és ez a hálózat beszélni fog velünk.

Hogy voltak-e kockázatok? Persze, hogy voltak kockázatok.

Ha a Pörgés nem lett volna, mondta Van, a marslakók sosem hagyták volna jóvá a galaktikus források ilyen arcátlan kisajátítását. Ez nem pusztán felfedező akció volt; hanem beavatkozás, a galaktikus ökológia gyarmatosító átrendezése. Ha él ott más értelmes faj – és a Feltételezettek létezése a kérdésre igencsak igenlő választ adott –, a replikátorok szétszórását igen könnyen agressziónak tekintheti. Ami megtorláshoz vezethet.

A marslakók csak akkor értékelték át a kockázatot, amikor felfedezték a Pörgessél kapcsolatos szerkezetek épülését a maguk északi és déli sarka felett.

– A Pörgés vitathatóvá teszi az ellenvetéseket – mondta Van –, vagy majdnem azzá. Egy kis szerencsével a replikátorok valami fontosat fognak elmondani nekünk a Feltételezettekről, de legalábbis a galaktikában végzett munkájuk mértékéről. Talán megfejthetjük a Pörgés célját. Ha mégsem, a replikátorok figyelmeztető jelként szolgálnak majd a hasonló problémával találkozó, más intelligens fajoknak. A gondolkodó megfigyelőnek az alapos elemzésből kiderül majd, mi célból hoztuk létre a hálózatot. Idegen civilizációk esetleg megpróbálják kihasználni, A tudás talán segít nekik megvédeni magukat. Hogy sikert érjenek el ott, ahol mi kudarcot vallottunk.

– Gondolod, hogy kudarcot vallunk?

Van vállat vont.

– Nem vallottunk-e kudarcot máris? A Nap nagyon öreg. Te is tudod, Tyler. Semmi sem tart meghatározatlan ideig. És a mi esetünkben a „meghatározatlan” sem valami hosszú idő. Talán attól, ahogyan mondta, azzal a kis marsbeli őszinteség-mosollyal, előrehajolva fonott székéből, de a kijelentésnek döbbenetes súlya volt.

Nem mintha meglepett volna. Mind tudtuk, hogy halálra vagyunk ítélve. De legalábbis arra, hogy egy kagylóhéjban éljük le az életünket, amely megvéd minket az ellenséges Naprendszertől. Az a napfény, amely lakhatóvá tette a Marsot, a Földet megsütötte volna, ha elveszik a Pörgés-hártyát. És már a Mars is (a maga sötét burkában) kezdett gyorsan kisodródni a lakható zónából. A halandó csillag, amely minden élet anyja volt, belépett gyilkos öregkorába, és minden lelkiismeret-furdalás nélkül megölt volna minket.

Az élet egy labilis nukleáris reakció peremén született. Ez igaz, és mindig is igaz volt; igaz volt a pörgés előtt is, amikor az égbolt tiszta volt, és a nyári éjszakában pislákoltak a távoli, a tárgyhoz nem tartozó csillagok. Igaz volt, de nem számított, mert az emberi lét rövid volt; számtalan nemzedék élt és halt a Nap egyetlen szívdobbanásának ideje alatt. De most, Isten segítségével, túlélhettük a Napot. Vagy a hullája körül keringő salak leszünk, vagy fennmaradunk örök éjszakában, körülzárt újdonságként, igazi otthon nélkül a mindenségben.

– Tyler? Jól vagy?

– Igen – mondtam. És nem tudom, miért Diane-re gondoltam. – A legjobb, amit talán remélhetünk egy kis megértés, mielőtt lehull a függöny.

– Függöny?

– A vég.

– Nem nagy vigasz – ismerte el Van. – De igen, ez a legtöbb, amiben reménykedhetünk.

– A te néped évezredek óta tud a Pörgésről. És ennyi idő alatt sem sikerült megtudnotok semmit a feltételezettekről?

– Nem. Sajnálom. Ezzel nem szolgálhatok. A Pörgés fizikai természetéről csak néhány spekulációnk van. (Amit Jason nemrégiben megpróbált elmagyarázni nekem: valami az időbeli kvantumokról, főként matematika, jóval túl a gyakorlati, akár marsbeli, akár földi mérnöki lehetőségeken.) Magukról a Feltételezettekről semmi. És hogy mit akarnak tőlünk… – Vállat vont. – Csak további spekulációk. Mi azt a kérdést tettük fel magunknak, hogy mi volt különleges a Földön, amikor körülkerítették. Miért vártak a Feltételezettek a Mars pörgetésével, és miért éppen az adott pillanatot választották a történelmünkben?

– Válaszaid is vannak ezekre?

Kopogtatott Van egyik őrzője, és benyitott. Kopaszodó fickó volt, csináltatott, fekete öltönyben. Vanhoz beszélt, de engem nézett.

– Emlékeztető. Rögtön itt lesz az EU képviselője. Öt perc. – Az ajtót nyitva tartotta, várakozón. Felálltam.

– Legközelebb – mondta Van.

– Hamarosan, remélem.

– Amint meg tudom oldani.

Késő volt, aznapra végeztem. Az északi kapun át távoztam. Útban a parkolóhoz megálltam a deszkapalánknál, ahol a Napközeli új bővítése épült. A biztonsági fal résein át egyszerű salaktégla épületet láttam, hatalmas, külső tartályokat, beton ajtó-és ablaknyílásokon átvezetett, hordónyi vastag csöveket. Egy fehér sisakos munkavezető utasításokat kiabált biztonsági szemüveget és vasalt orrú bakancsot viselő, talicskát toló munkásoknak.

Ezek az emberek inkubátort építettek egy újfajta életnek. Itt nevelik majd a replikátorokat folyékony héliumbölcsőben, itt készítik fel őket a kilövésre a mindenség hideg pontjaira: bizonyos értelemben ők lesznek az örököseink, akik tovább élnek és messzebbre eljutnak, mint emberi lény bármikor. Végső párbeszédünk a mindenséggel. Hacsak nem teljesül E.D. óhaja, és le nem fújja az egész projektet.

A hétvégén a tengerparton sétáltunk Mollyval.

Felhőtlen október végi szombat volt. Úgy negyedmérföldnyit gyalogoltunk a cigarettacsikkekkel teli homokon, aztán a nap kellemetlenül melegen kezdett sütni, az óceán pedig vakító fénypontokban verte vissza, mintha gyémántrajok úsztak volna a hullámokon. Molly sortot, szandált és fehér pamutpólót viselt, amely csábítóan tapadt a testére, szemellenzős sapkával árnyékolta a szemét.

– Ezt sosem értettem – mondta, az alkarjával letörölte a homlokát, és hátrafordulva önnön nyomait nézte a homokban.

– Mit, Moll?

– A Napot. Úgy értem, a napfényt. Ezt a fényt. Mesterséges, ezt mondja mindenki, de Istenem, a hőség: a hőség valódi.

– A Nap nem egészen mesterséges. Az a Nap, amelyet látunk, nem az igazi Nap, de ez a fény mégis onnan ered. A Feltételezettek kezelik, a hullámhosszakat tompítják és szűrik…

– Tudom, hanem arról beszélek, ahogyan közlekedik az égen. Napkelte, napnyugta. Ha kivetítés csupán, hogyan láthatjuk ugyanannak Kanadából és Dél-Amerikából? Ha a Pörgés-határ mindössze párszáz mérföldnyi magasságban van?

Elmondtam neki, amit nekem Jason mondott egyszer: a mesterséges nap nem vászonra vetített illúzió, hanem a vásznon keresztülhatoló napfény szabályozott másolata, amelynek a forrása kilencvenmillió mérföldnyire van, mint valami kolosszális méretű sugár kivetítő program.

– Kibaszottul bonyolult színpadi trükk – mondta Molly.

– Ha másként tették volna, évekkel ezelőtt kihaltunk volna. A bolygó ökológiájának huszonnégy órás napra van szüksége. – Több olyan állatfaj kihalt már, amelyeknek holdfény kellett volna a táplálkozáshoz vagy a párosodáshoz.

– De hazugság.

– Nevezheted úgy is, ha akarod.

– Hazugság, hazugságnak nevezem. Itt állok egy hazugság fényével az arcomon. Olyan hazugságéval, amelytől bőrrákot lehet kapni. De még mindig nem értem. Azt hiszem, nem is fogjuk, amíg nem értjük a Feltételezetteket. Ha valaha is megértjük őket. Amiben kételkedem.

Az ember nem érti a hazugságot, mondta Molly, miközben egy ősöreg, sótól kifehéredett deszkajárdával párhuzamosan ballagtunk, amíg nem érti a mögötte rejlő motivációt. Amikor ezt mondta, oldalvást nézett rám, a szemét a sapka árnyékolta, olyan üzeneteket küldött felém, amelyeket nem tudtam megfejteni.

A délután további részét légkondicionált bérelt házamban töltöttük, olvastunk, zenét hallgattunk, de Moll nyugtalan volt, én pedig még mindig nem tértem napirendre a fölött, hogy behatolt a számítógépembe. Ez is megfejthetetlen esemény volt. Szerettem Mollyt. Legalábbis azt mondtam magamnak, szeretem. Vagy, ha amit éreztem iránta, nem szerelem volt, legalábbis hihető utánzata, meggyőző pótléka volt.

Ami nyugtalanított, hogy mélységesen kiszámíthatatlan maradt, éppúgy a Pörgés befolyása alatt állt, mint mindenki. Nem tudtam ajándékot venni neki: akart dolgokat, de hacsak fennhangon meg nem csodált valamit a kirakatban, nem tudtam kitalálni, mire vágyott. A legbelső szükségleteiről sosem nyilatkozott. Ahogyan a legtöbb titkolózó ember, talán azt hitte, én is fontos titkokat őrzök.

Éppen végeztünk a vacsorával, és kezdtünk leszedni, amikor megszólalt a telefon. Molly vette fel, amíg megtöröltem a kezem.

– Aha – mondta. – Nem, itt van. Egy pillanat. – Befogta a telefont. – Jason az. Akarsz beszélni vele? Teljesen ki van bukva.

– Persze, hogy beszélek vele.

Átvettem a kagylót. Molly hosszan bámult rám, aztán az égre emelte a tekintetét, és kiment a konyhából. Bizalmas ügyek.

– Jase? Mi az?

– Szükségem van rád itt, Tyler. – A hangja feszült volt. – Azonnal.

– Valami baj van?

– Kibaszott baj. Neked kell helyrehoznod.

– Annyira sürgős?

– Hívnálak, ha nem az lenne?

– Hol vagy?

– Otthon.

– Oké, figyelj, némi időbe telik, ha csúcsforgalom van…

– Csak gyere – mondta.

Így azt mondtam Mollynak, sürgős munkám van. Mosolygott, de az is lehet, hogy inkább gúnyosan somolygott.

– Miféle munkád? Valaki nem ment el a randira? Gyereket szül? Mi az?

– Orvos vagyok, Moll. Szakmai ártalom.

– Attól, hogy orvos vagy, még nem vagy Jason ölebe. Nem kell ugranod, valahányszor eldobja a labdát.

– Sajnálom, hogy félbeszakad az esténk. Vigyelek el valahová, vagy…?

– Ne – mondta. – Megvárom, amíg visszajössz. – Dacosan, kihívóan nézett rám, mintha azt várta volna, hogy tiltakozzak.

De nem tudtam vitatkozni. Azt jelentette volna, hogy nem bízom benne. És bíztam benne. Nagyjából.

– Nem tudom, meddig tart.

– Nem számít. Odakuporodom a pamlagra, és nézem a tévét. Ha nincs ellene kifogásod.

– Amíg meg nem unod.

– Ígérem, hogy nem fogom megunni.

Jason majdnem kopár lakása mintegy harminc kilométernyire volt a főúton, de közben kerülnöm kellett bűnügyi helyszínelés miatt, elbaltázott rablótámadást követtek el egy pénzszállító furgon ellen, az viszont egy autónyi kanadai turista halálát okozta. Jase távirányítóval engedett be a házba, és amikor kopogtam az ajtaján, kikiáltott.

– Nyitva van.

A nagy elülső szoba éppoly kopár volt, mint mindig, parketta-sivatag, ahol Jase felverte beduintáborát. A pamlagon feküdt. Az állólámpa kemény, cseppet sem hízelgő megvilágítással szolgált neki. Sápadt volt, a homlokán izzadság-cseppek. A szeme csillogott.

– Azt hittem már, nem jössz – mondta. – A mucsai barátnőd nem enged ki a házból.

Beszámoltam a helyszínelés okozta kerülőről. Aztán hozzátettem.

– Tégy meg nekem egy szívességet. Ne beszélj így Mollyról!

– Ne úgy emlegessem, mint idahói parasztlányt, akinek az érzékenységét már egy kamionparkoló kipróbálta? Jól van. A kedvedért bármit.

– Mi bajod?

– Érdekes kérdés. Sokféle válasz van rá. Nézd.

Felállt.

Szánalomra méltó, reszketeg, rángatózó mozdulatsor volt. Jase még mindig magas és karcsú volt, de az a fizikai kecsesség, amely egykor annyira könnyednek látszott, teljesen elhagyta. A karja kalimpált, amikor végre sikerült felállnia, a lába majdnem összecsuklott alatta, mint valami csuklós gólyaláb. Kényszeresen pislogott.

– Ez a bajom – mondta. Aztán elfogta a düh éppen olyan kényszeresen, mert az érzelmi állapotai éppen olyan bizonytalanok voltak, mint a végtagjai. – Nézz rám! B-baszd meg, Tyler, nézz rám!

– Ülj le, Jase. Hadd vizsgáljalak meg. – Magammal hoztam az orvosi táskámat. Feltűrtem az inge ujját, vézna karjára húztam a vérnyomásmérő mandzsettáját. Éreztem, hogy ugrálnak alatta szinte fékezhetetlenül az izmok.

Jase vérnyomása magas volt, a pulzusa gyors.

– Vettél be görcsoldót?

– Persze, hogy bevettem az istenverte görcsoldót.

– Előírás szerint? Nem dupla adagot? Mert ha sokat veszel be, Jase, többet ártasz magadnak, mint használsz.

Jason türelmetlenül sóhajtott. Aztán valami meglepőt tett. Megragadta a tarkómat, belemarkolt a hajamba, fájt, és a fejemet az arcához húzta. Szavak fröccsentek ki a száján, szavak dühödt folyama.

– Ne nagyképűsködj velem, Tyler. Ne tedd, mert erre most nincs időm. Lehet, hogy vannak elképzeléseid a kezelésemről. Sajnálom, de nem most van itt az ideje, hogy megsétáltasd a kibaszott eszméidet. Túlságosan sok forog kockán. E.D. holnap érkezik a Napközelibe. E.D. azt hiszi, nála az adu. E.D. inkább bezáratna minket, semhogy hagyja, hogy elfoglaljam a kibaszott trónját. Ezt nem hagyhatom, és nézz rám: úgy festek, mintha képes lennék apagyilkosságot elkövetni? – Még jobban markolt, már fájt – még mindig erős volt –, aztán elengedett, és a másik kezével ellökött. – Hát HOZZ RENDBE! Ezért vagy, vagy nem?

Odahúztam egy széket, és némán ültem, amíg visszafeküdt a pamlagra, önnön kirohanásától kimerülve. Nézte, ahogy injekciós tűt veszek elő a táskámból, és teleszívom egy kis barna üvegből.

– Mi az?

– Ideiglenes megoldás. – Valójában ártalmatlan összetett B-vitamin volt egy kis nyugtatóval keverve. Jason gyanakodva nézte, de hagyta, hogy beadjam. Parányi vércsepp maradt a karján, amikor kihúztam a tűt.

– Már tudod, amit mondanom kell – mondtam. – Erre a betegségre nincs gyógyszer.

– Nincs földi gyógyszer.

– Mit jelentsen ez?

– Tudod, mit jelent.

Van Ngo Wen életet meghosszabbító eljárásáról beszélt.

A szervezet rekonstrukciója, magyarázta Van, egyben gyógyít számos génhiba okozta betegséget. Kiiktatná a DRSZM hurkot Jason DNS-éből, letiltaná a fehérjéket, amelyek leépítik az idegrendszerét.

– De hetekig tartana – mondtam –, különben sem tetszene az ötlet, hogy ki nem próbált eljárásnál te légy a kísérleti nyúl.

– Aligha ki nem próbált. A marslakók évszázadok óta csinálják, és a marslakók éppen annyira emberek, mint mi. És sajnálom, Tyler, de igazán nem érdekelnek a szakmai aggályaid. Egyszerűen nem szerepelnek az egyenletben.

– De igen. Amíg engem kérdezel.

– Akkor az a kérdés, mennyire tartozik rád. Ha nem kívánsz részt venni benne, állj félre.

– A kockázat…

– Az enyém, nem a tiéd. – Becsukta a szemét. – Ne hidd hiúságnak vagy gőgnek, de számít, hogy élek-e, vagy meghalok, de még az is, hogy képes vagyok-e egyenesen járni, és k-kimondani a k-kibaszott mássalhangzókat. A világnak számít, úgy értem. Mert egyedülállóan fontos pozícióban vagyok. Nem véletlenül. Nem azért, mert okos vagy erkölcsös vagyok. Hanem mert kiválasztott vagyok. Lényegében, Tyler, műalkotás vagyok, teremtett tárgy, E.D. Lawton hozott létre úgy, ahogyan ő meg az apád repülőgép szárnyszelvényeket terveztek. Azt a munkát végzem, amelynek az elvégzésére épített – vezetem a Napközelit, irányítom a Pörgésre adott emberi választ.

– Lehet, hogy az elnök nem egyezik bele. A kongresszusról nem is beszélve. Vagy az ENSZ-ről.

– Kérlek. Nincsenek téveszméim. Ez a lényeg. A Napközeli vezetése azt jelenti, hogy az összes érdekelt félnek játszom. Mindnek. E.D. tudja ezt; tökéletesen cinikus ebben a dologban. Ő dollártermelő géppé tette a Napközelit a repülőgép és űripar számára, és úgy tette azzá, hogy barátokat és szövetségeseket szerzett magas helyeken. Rábeszéléssel és könyörgéssel és lobbizással és baráti kampányok finanszírozásával. Látomása volt és kapcsolatai voltak és jókor volt a jó helyen; előállt az aerostat-programmal, és megmentette a telekommunikációs ipart a Pörgéstől, és ez nagy hatalmú emberek közé repítette – és ő tudja, hogyan kell kihasználni a lehetőségeket. E.D. nélkül nem lennének emberi lények a Marson. E.D. Lawton nélkül Van Ngo Wen nem létezne. Ismerjük el a vén gazembert. Nagy ember.

– De?

– De korának embere. Pörgés előtti. Az indítékai archaikusak. A stafétabotot átadták. Vagy át fogják adni, ha van beleszólásom.

– Nem tudom, ez mit jelent, Jase.

– E.D. még mindig azt hiszi, valami személyes hasznot húzhat ebből az egészből. Neheztel Van Ngo Wenre, és irtózik az ötlettől, hogy elvessük a galaktikában a replikátorokat, de nem azért, mert a terv nagyra törő, hanem mert árt az üzletnek. A Mars-projekt dollár-milliárdokat pumpált az űriparba. Gazdagabbá és hatalmasabbá tette E.D.-t, mint amilyenről valaha is álmodott. Világhírűvé tette. És E.D. azt hiszi, ez még mindig számít. Azt hiszi, úgy számít, ahogyan a Pörgés előtt számított, amikor a politikát úgy játszották, mint valami játékot, díjakért. De Van javaslatának nincs ilyen haszna. A replikátorok kilövése filléres ügy a Mars terraformációjához képest. Megtehetjük pár Deltahetessel és olcsó ionhajtóművel. Valójában nem kell hozzá több egy csúzlinál meg egy kémcsőnél.

– Miért rossz ez E.D.-nek?

– Nem sokat tesz az összeomlóban lévő ipar védelméért. Elviszi E.D. anyagi bázisát. Ami pedig még rosszabb, eltávolítja őt a rivaldafényből. Egyszeriben mindenki Van Ngo Wenre fog figyelni – példátlan méretű médiarohamnak nézünk elébe pár hét múlva – és Van engem választott a projektje frontemberének. Amit E.D. a legkevésbé óhajt, hogy az ő hálátlan fia meg egy ráncos marslakó lebontsák élete művét, és felbocsássanak az űrbe egy sereget, amelynek az előállítása kevesebbe kerül egyetlen utasszállító repülőgépénél.

– Mit szeretne e helyett?

– Nagystílű tervet dolgozott ki. Teljes rendszerű megfigyelésnek nevezi. A Feltételezettek újabb aktivitásának nyomait kutatná. Bolygómegfigyelő berendezések a Merkúrhoz és a Plútóhoz, bonyolult megfigyelőállomások a bolygóközi űrbe, felderítő műholdak a Föld és a Mars pólusai felett lebegő műtárgyak vizsgálatára.

– És ez rossz ötlet?

– Hozhat némi kis információt. Kiáshat néhány adatocskát, és pénzt pumpál ismét az iparba. Erre való. De amit E.D. nem ért, amit az egész nemzedéke nem ért…

– Mi az, Jase?

– Hogy az ablak becsukódik. Az emberi ablak. Az időnk a Földön. A Föld ideje a mindenségben. Majdnem vége. Azt hiszem, már csak egy reális lehetőségünk van, hogy megértsük, mit jelent – mit jelentett –, hogy létrehoztunk egy emberi civilizációt. – A szemhéja lecsukódott egyszer, kétszer, lassan. A vad feszültség nagyjából elpárolgott belőle. – Mit jelent, hogy a kihalásnak erre a sajátos formájára vagyunk kijelölve. De mégis többre. Hogy mit jelent… mit jelent… – Felnézett. – Mi a fenét adtál nekem, Tyler?

– Semmi komolyat. Enyhe nyugtatót.

– Gyorssegély?

– Nem azt akarod?

– De, azt hiszem. Holnap reggelre szalonképes akarok lenni.

– A tüneti kezelés nem gyógyít. Amit akarsz tőlem, nagyjából olyan, mintha egy elromlott villanyvezetéket azzal próbálnánk megjavítani, hogy erősebb áramot vezetünk át rajta. Rövid távon beválhat. De megbízhatatlan, és elfogadhatatlan nyomást gyakorol a rendszer többi részére. Szívesen biztosítanék neked szép, tünetmentes napot. Csak nem akarlak megölni.

– Ha nem. biztosítasz nekem tünetmentes napot, akár meg is ölhetsz.

– Amit felkínálhatok neked – mondtam –, az a szakmai ítéletem.

– És mit várhatok a szakmai ítéletedtől?

– Tudok segíteni. Azt hiszem. Egy kicsit. Most. Most, Jase. De nincs sok terünk manőverezni. Ezzel szembe kell nézned.

– Egyikünknek sincs sok tere manőverezni. Ezzel mindannyiunknak szembe kell néznünk.

De sóhajtott, és elmosolyodott, amikor újra kinyitottam az orvosi táskámat.

Molly a pamlagon ült, amikor hazaértem, egyenesen a tévé felé fordulva, és egy, a közelmúltban sikeres filmet nézett tündékről, de lehet, hogy angyalok voltak. A képernyő csupa kéklő fény volt. Kikapcsolta, amikor beléptem. Megkérdeztem, történt-e valami, amíg távol voltam. – Nem sok. Telefonon kerestek.

– Ó? Ki volt az?

– Jason testvére. Hogy is hívják? Diane. Aki Arizonában van.

– Mondta, hogy mit akar?

– Csak beszélgetni. Hát beszélgettünk egy kicsit.

– Aha. Miről beszélgettetek?

Molly félig elfordult, csak a profilját világította meg a hálószoba halvány fénye.

– Rólad.

– Konkrétabban?

– Megmondtam neki, hogy ne hívogasson, mert új barátnőd van. Megmondtam, hogy mostantól én kezelem a hívásaidat.

Csak bámultam.

Molly a fogát mutatta, határozottan mosolynak látszott.

– Ugyan már, Tyler, nem érted a viccet. Azt mondtam, nem vagy itthon. Rendben van?

– Azt mondtad, nem vagyok itthon?

– Igen, azt mondtam, nem vagy itthon. Azt nem, hogy hol vagy. Mert nekem sem mondtad meg.

– Nem mondta, hogy sürgős?

– Nem úgy hangzott. Hívd vissza, ha akarod. Rajta… engem nem érdekel.

De ez is próbatétel volt.

– Ráér – mondtam.

– Helyes. – A mosolyától megjelentek az arcán a gödröcskék. – Mert más terveim vannak.

ÁLDOZATI RÍTUSOK

AZ E.D. LAWTON közelgő érkezésétől izgatott Jason elfelejtette említeni, hogy még egy vendéget vár a Napközeli: Preston Lomaxet, az Egyesült Államok jelenlegi alelnökét és a soron következő választások esélyesét.

Erős biztonsági őrség állt a kapuknál, és egy helikopter a Napközeli épületének tetején. A vörös kódos intézkedéseket felismertem, mivel Garland elnök többször járt nálunk az utóbbi hónapokban. A főbejáratnál posztoló őr, aki „dokinak” hívott, és akinek havonta egyszer ellenőriztem a koleszterinszintjét, elárulta, hogy most Lomax jön.

Alig léptem be a klinika ajtaján (Molly hiányzott, egy Lucinda nevű helyettes ült a recepciónál), amikor jött az üzenet, hogy menjek Jason irodájába az igazgatósági szárnyba. Négy biztonsági ellenőrzés után kettesben maradtunk. Féltem, hogy még több gyógyszert kér. De az előző esti kezeléstől, ha ideiglenesen is, tünetmentesnek látszott. Felállt, és remegéstől mentes kezét kinyújtva jött felém.

– Köszönöm neked ezt, Tyler.

– Szívesen, de meg kell mondanom – nincsenek garanciák.

– Értem. Elegendő, ha ma kitartok. E.D. délre várható.

– Nem is beszélve az alelnökről.

– Lomax reggel hét óta itt van. Koránkelő. Néhány óra hosszat tanácskozott Marsról érkezett vendégünkkel, és nemsokára körülvezetem. Jut eszembe, Van szeretne látni, ha van pár szabad perced.

– Feltéve, ha nem kötik le államügyek. – Igencsak valószínűnek látszott, hogy Lomax nyeri az egy héttel később esedékes választásokat – méghozzá döntő fölénnyel, ha hinni lehetett a közvéleménykutatásoknak. Jase jó kapcsolatokat ápolt Lomaxszel jóval Van érkezése előtt, és Lomaxet lázba hozta Van. – Apád is veletek megy?

– Csak mert udvariatlanság lenne, ha nem tenné.

– Számítasz valamilyen problémára?

– Sok problémára számítok.

– De fizikailag jól vagy?

– Remekül. De te vagy az orvos. Csak még néhány órára van szükségem, Tyler. Remélem, annyira csak jó leszek?

A pulzusa kissé gyors volt – nem meglepő módon –, de DRSZM tüneteit hatékonyan elnyomtuk. És ha a drogoktól izgatott vagy zavart lett, hát nem látszott rajta. Szinte sugárzóan higgadtnak látszott inkább, mintha bezárkózott volna tudata hűvös, fényes szobájába.

Elmentem hát Van Ngo Wenhez. Nem a szállásán volt; kiment a kis vezetői étkezdébe, amelyet olyan magas férfiak fogtak körül, akiknek dróttekercsek voltak a füleik mögött. Felpillantott, amikor elhaladtam a melegítőasztal előtt, és egy intéssel elzavarta a biztonsági klónokat, akik utamat akarták állni.

Leültem vele szemben az üveglapos asztalhoz. Egy sápadt lazacsztéket piszkált étkezdéi villájával, és derűsen mosolygott. Kicsit összegörnyedtem, hogy ne legyek magasabb nála. Ülhetett volna bárszéken is.

De az étellel szemlátomást elégedett volt. Hízott egy kicsit, amióta a Napközelinél tartózkodott, gondoltam. A néhány hónappal korábban csináltatott öltönye feszült a pocakján. A mellényét be sem gombolta. Az arca is teltebb lett, bár ugyanolyan ráncos maradt, a sötét bőr lágyan fénylett.

– Hallom, látogatód volt – mondtam.

Van bólintott.

– De nem első ízben. Garland elnökkel sokszor találkoztam Washingtonban, és Lomax alelnökkel is kétszer. A választásokon ő fog hatalomra kerülni, mondják.

– Nem mintha különösebben szeretnék.

– Nem vagyok abban a helyzetben, hogy megítéljem jelöltként – mondta Van. – De érdekes kérdéseket tesz fel.

A vélemény hallatán úgy éreztem, védelmembe kell vennem kissé az alelnököt.

– Biztos vagyok benne, hogy szeretetreméltó tud lenni, ha akar. És jó munkát végzett a hivatalában. De a pályafutása nagyobb részében a leginkább gyűlölt ember volt a Capitol Hillen. Három különböző kormány pártostora. Nemigen történik semmi a megkerülésével.

Van vigyorgott.

– Naivnak tartasz, Tyler? Attól félsz, hogy Lomax alelnök ki akar használni?

– Nem kifejezetten naiv, de…

– Új ember vagyok itt, nem titok. A finomabb politikai nüánszokat nem értem. De jóval öregebb vagyok Preston Lomaxnél, és magam is betöltöttem közhivatalt.

– Igazán?

– Három éven át – mondta jól látható büszkeséggel – a Jeges Szelek Kanton mezőgazdasági adminisztrátora voltam.

– Ó.

– Majdnem az egész Kirioloj-delta kormányzó testülete. Nem az Amerikai Egyesült Államok elnöke voltam persze. A mezőgazdasági adminisztrációnak nincsenek nukleáris fegyverei. De azért lelepleztem egy korrupt tisztségviselőt, aki meghamisította a gabonatermés súlyának adatait, és a különbözetet eladta a feleslegpiacon.

– Illetéktelen haszonszerzés?

– Ha így nevezik.

– Tehát az öt köztársaság sem mentes a korrupciótól?

Van pislogott, ami egész hullámzást indított el arcának geográfiáján.

– Nem, hogyan is lehetne? És miért feltételezik ezt ilyen sokan a Földön? Ha egy másik földi országból – Franciaországból, Kínából, Texasból – jöttem volna, senki nem csodálkozna, ha megvesztegetésről vagy kétkulacsosságról vagy lopásról hallana.

– Gondolom, nem. De ez mégsem ugyanaz.

– Hogy nem-e? De hiszen itt dolgozol a Napközelinél. Találkoznod kellett az alapítók nemzedékével, bármilyen különös lett légyen is számomra a gondolat –, azokkal a férfiakkal és nőkkel, akiknek mi, marslakók a távoli leszármazottai vagyunk. Olyan tökéletesek voltak talán, hogy elvárnátok, hogy az utódaik mentesek legyenek a bűntől?

– Nem, de…

– Ez a téveszme mégis szinte általános. Még azokban a könyvekben is, amelyeket adtál, amelyek a Pörgés előtt születtek…

– Elolvastad őket?

– Igen, türelmetlenül. Élveztem őket. Köszönöm. De még azokban a regényekben is, a marslakók… – Kereste a szót.

– Ha jól sejtem, kissé túlságosan jámborak…

– Távoliak – mondta. – Bölcsek. Látszólag törékenyek. Valójában igen nagy hatalmúak. A Régiek. De számunkra, Tyler, ti vagytok a Régiek. Az idősebb faj, az ősi bolygó. Szerintem ez elkerülhetetlenül ironikus.

Eltűnődtem.

– Még a H.G. Wells regény is…

– Az ő marslakói alig láthatók. Elvontan közönyösen gonoszok. Nem bölcsek, hanem okosak. De ördögök és angyalok valójában testvérek, ha jól értem a folklórt.

– De a hozzánk közelebbi időkben írt történetek…

– Azok nagyon érdekesek voltak, és a hősök legalább emberiek. De a legnagyobb élvezet ezekben a történetekben a táj, nem gondolod? És még így is, ezek átalakító tájak. Minden dűne mögött más és más végzet.

– És persze a Bradbury…

– Az ő Marsa nem a Mars. De az Ohiojáról eszembe jut.

– Értem, amit mondasz. Ti is csak emberek vagytok. A Mars nem a mennyország. Egyetértek, de ez még nem jelenti azt, hogy Lomax nem próbál majd felhasználni a maga politikai céljaira.

– Én pedig azt mondom neked, hogy teljesen tisztában vagyok ezzel a lehetőséggel. Vagy talán jobb lenne, ha azt mondanám, biztos vagyok benne. Nyilvánvalóan politikai előnyöket próbálnak majd szerezni velem, de éppen ebben van a hatalmam: hogy áldásomat adom valamire, vagy sem. Hogy együttműködöm, vagy makacskodom. Hatalmamban áll kimondani a megfelelő szót. – Újra mosolygott. A fogai egyformán tökéletesek és hófehérek voltak. – Vagy nem kimondani.

– És mit akarsz kihozni ebből?

Széttárta a két kezét. A gesztus egyforma volt a Marson és a Földön.

– Semmit. Marslakó szent vagyok. De örülnék, ha a replikátorokat kilőnék.

– Pusztán tudásvágyból?

– Ezt fogom vallani, még ha túlzottan jámbor indítéknak látszik is. Hogy legalább valamit megtudjunk a Pörgésről…

– És kihívásként a Feltételezettekkel szemben?

Ismét pislogott.

– Nagyon remélem, hogy a Feltételezettek, bárkik vagy bármik legyenek is, de nem tekintik majd kihívásnak.

– De ha mégis?

– Miért tennék?

– Ha mégis, azt fogják hinni, a kihívás a Földről jött, nem a Marsról.

Van Ngo Wen többször egymásután pislogott. Aztán arcára visszakúszott a mosoly: elnézően, helyeslőn.

– Meglepően cinikus vagy, dr. Dupree.

– Ez igazán nem marslakói tőlem.

– Nem bizony.

– És Preston Lomax azt hiszi, angyal vagy?

– Erre a kérdésre csak ő tud felelni. A legutóbb azt mondta nekem… – Van ekkor elhagyta oxfordi dikcióját, és hajszálpontosan utánozta Preston Lomaxet, nyers és fagyos volt a hangja, akár a téli tengerpart. – Megtiszteltetés beszélni önnel, Wen követ úr. Ön nyíltan szól. Igazán üdítő az olyan régi washingtoni rókának, amilyen én vagyok.

A paródia tökéletes volt és megdöbbentő olyan embertől, aki alig több mint egy éve beszélt angolul. Ezt meg is mondtam.

– Tudós vagyok – mondta. – Gyerekkorom óta olvasok angolul. A beszéd más dolog. De van tehetségem a nyelvekhez. Többek között ezért küldtek engem. Tyler, kérhetek tőled még egy szívességet? Hoznál még nekem regényeket?

– Kifogytam a Marsról szóló történetekből, attól tartok.

– Nem kell Mars. Bármilyen regényt. Bármit, bármit, amit fontosnak tartasz, ami számít neked, vagy egy kis élvezetet okozott.

– Sok angol irodalom professzor állítana össze neked boldogan olvasmánylistát.

– Biztosan. De én téged kérlek.

– Én nem vagyok tudós. Szeretek olvasni, de összevissza és főleg kortárs műveket olvasok.

– Annál jobb. Gyakrabban vagyok egyedül, mint hinnéd. A szállásom kellemes, de bonyolult tervezés nélkül nem hagyhatom el. Nem mehetek el vacsorázni, megnézni egy filmet, nem léphetek be klubba. Kérhetnék könyveket a gondozóimtól, de a legkevésbé vágyom olyan regényre, amelyet egy bizottság hagy jóvá. Ám egy őszinte könyv majdnem olyan, mint egy jó barát.

Ez volt a legtöbb, amennyire Van panaszkodott a helyzetére a Napközelinél, a helyzetére a Földön. Eléggé boldog volt éber óráiban, mondta, túlságosan elfoglalt a nosztalgiázáshoz, és még mindig izgatta a különössége annak, ami számára mindörökké idegen világ marad. De éjjel, az elalvás határán néha azt képzelte, hogy egy marsbeli tó partján sétál, nézi a parti madarakat, amint összegyűlnek, és felrepülnek a hullámok fölé, és emlékezetében mindig párás délután volt, a fényt mindig kissé elhomályosította az ősi por, amely Noachis sivatagjaiból felszállva festette át a levegőt. Álmában vagy látomásában mindig egyedül volt, mondta, de tudta, hogy várnak rá a sziklás part következő kanyarulata után. Lehetnek barátok vagy idegenek, lehet akár az elveszített családja is; csak azt tudta, hogy üdvözölni fogják, megérintik, magukhoz vonják, megölelik. De ez csak álom volt.

– Amikor olvasok – mondta –, azoknak a hangoknak a visszhangját hallom.

Megígértem, hogy viszek neki könyveket. De most a munkán volt a sor. A kávézó ajtajánál lévő kordonnál mozgolódás támadt. Az egyik öltönyös odajött hozzánk.

– Várják odafenn.

Van abbahagyta az evést, és lekászálódott a székéről. Mondtam neki, hogy később még találkozunk. Az öltönyös hozzám fordult.

– Maga is – mondta. – Várják mindkettőjüket.

*

A biztonságiak felkísértek minket egy, a Jason irodájával szomszédos szobába, ahol Jase és a Napközeli vezetőinek maroknyi csoportja nézett farkasszemet a küldöttséggel, amelynek tagja volt E.D. Lawton és a valószínű következő elnök, Preston Lomax. Senki nem látszott boldognak.

Szembe kerültem E.D. Lawtonnal, akit nem láttam anyám temetése óta. Soványsága kezdett már betegesnek látszani, mintha kifolyt volna belőle valami létfontosságú. Keményített, fehér mandzsetta, csontos, barna csukló. Ritka haja fésületlenül tapadt a fejére. De a szeme most is fürge volt. E.D. szeme mindig elevenen csillogott, amikor haragudott.

Preston Lomax ugyanakkor csupán türelmetlennek látszott. Lomax azért jött a Napközelibe, hogy lefényképezzék Vannal (a fényképeket a fehér ház hivatalos bejelentése után kívánták csak nyilvánosságra hozni), és tárgyaljon a replikátor-stratégiáról, amelyet támogatni szándékozott. E.D. a hírneve súlyánál fogva volt jelen. Belebeszélte magát az alelnök választás előtti kőrútjába, és szemlátomást azóta sem hagyta abba a beszédet.

Az egyórás Napközeli-körséta során E.D. megkérdőjelezett, kétségbe vont, kigúnyolt, vagy rémülettel fogadott gyakorlatilag minden állítást, amelyet Jason egységvezetői tettek, kivált, amikor a társaság az új inkubátor-laboratóriumokig jutott. De (amint ezt Jenna Wylie, a krionika csoport vezetője később elmesélte nekem) Jason apja minden kirohanására türelmes és valószínűleg jól begyakorolt ellenvetéssel válaszolt. Amitől E.D. újabb dührohamot kapott, és ettől, Jenna szavaival élve, „mint valami tébolyodott Lear, szidalmazta a hitszegő marslakókat”.

Még dúlt a csata, amikor Van meg én beléptünk. E.D. éppen az asztal fölé hajolva verte a vasat.

– Kezdjük ott, hogy példátlan, kipróbálatlan, és olyan technológiát alkalmaz, amelyet nem értünk, és nem mi irányítunk.

Jason úgy mosolygott, mint aki udvariasabb, semhogy megsértsen egy köztiszteletben álló, de hóbortos idősebb embert.

– Nyilvánvaló, hogy semmi sem kockázatmentes, amit teszünk. De…

De megérkeztünk. A jelenlévők közül néhányan még nem látták Vant, és most döbbent birkaként bámultak rá. Lomax megköszörülte a torkát.

– Elnézést, de most szeretnék néhány percre magunk között maradni Jasonnel és a most jöttekkel – magunk közt, ha lehetséges. Csak egy-két perc.

Így a többiek kötelességtudón kivonultak, beleértve E.D.-t is, aki azonban nem mellőzöttnek, inkább diadalmasnak látszott.

Becsukták az ajtót. A tárgyaló párnázott ajtajú csendje úgy ülepedett körénk, mint a frissen esett hó. Lomax, aki még mindig nem vett tudomást rólunk, Jasonhez fordult.

– Tudom, említetted, hogy támadásokra számíthatunk. Mégis…

– Sok mindennel kell megbirkózni. Megértem.

– Nem tetszik nekem, hogy E.D. odakint áll a sátor előtt, de befelé vizel. Illetlenség. Bár nem árthat nekünk igazán, feltéve…

– Feltéve, hogy nincs alapja annak, amit mond. Biztosíthatlak, hogy nincs.

– Szenilisnek tartod.

– Olyan messzire nem mennék. Hogy úgy gondolom-e, hogy az ítélőképessége megkérdőjelezhető? Igen, úgy.

– Tisztában vagy vele, hogy a vádak kölcsönösek.

Soha még nem voltam ilyen közel eleven elnökhöz. Lomaxet ugyan még nem választották meg, de csak a formaságok álltak közte és hivatala közt. V.P. Lomax mindig kissé zordnak, kissé borongósnak látszott, a sziklás Maine állam szemben Garland élettől duzzadó Texasával szemben, ideális alak egy állami temetésre. A kampány alatt megtanult gyakrabban mosolyogni, de sosem volt teljesen meggyőző; a politikai karikaturisták a komorságát hangsúlyozták, a beharapott alsó ajkat, mintha mindig valami átkot próbálna visszanyelni, a szemet, amely olyan hideg volt, mint Cape Cod tele.

– Kölcsönösek. Arra célzol, hogy E.D. burkolt célzásokat tesz az egészségi állapotomra.

Lomax sóhajtott.

– Nézd, apád véleményének a replikátor-projektról nemigen van súlya. Kisebbségi álláspont, és vélhetőleg az is marad. De igen, be kell vallanom, hogy a ma felhozott vádjai kissé nyugtalanítóak. – Felém fordult. – Ezért van itt maga, dr. Dupree.

Jason most rám összpontosított, és a hangja óvatos, gondosan semleges volt.

– Ha jól tudom, E.D. meglehetősen vad dolgokat állított. Azt mondta, hogy én, hogy is van ez, holmi agresszív agybetegségben szenvedek…?

– Gyógyíthatatlan idegrendszeri leépülésben – mondta Lomax –, ami lehetetlenné teszi, hogy Jason irányítsa a Napközelinél folyó munkálatokat. Mit szól ehhez, dr. Dupree?

– Csak annyit, hogy Jason maga is tud beszélni.

– És meg is tettem – mondta Jase. – Beszámoltam Lomax alelnökúrnak a szklerózis multiplexemről.

Amije nem volt. Viszont megadta nekem a végszót. Megköszörültem a torkomat.

– A szklerózis multiplex nem teljesen gyógyítható, de több mint kézben tartható. Egy mai SZM-es beteg ugyanolyan hosszú és produktív életre számíthat, mint bárki más. Jase talán nem szívesen beszél róla, amihez joga van, de nem olyasmi, amiért szégyenkeznie kellene.

Jase kemény pillantást vetett rám, amit nem tudtam értelmezni.

– Köszönöm – mondta kissé szárazon Lomax. – Hálás vagyok az információért. Jut eszembe, nem ismer véletlenül bizonyos dr. Malmsteint? David Malmsteint?

Ezt csend követte, amely úgy tátongott, mint valami acélcsapda ajtaja.

– Igen – mondtam, talán egy hangyányival elkésve.

– Ez a dr. Malmstein ideggyógyász?

– Az.

– Konzultált vele?

– Sok szakorvossal konzultálok. Ez az orvosi munkám része.

– Mert E.D. szerint maga ezt a Malmsteint Jason, hm, súlyos neurológiai rendellenessége miatt kereste.

Ami megmagyarázta, miért nézett rám olyan fagyosan Jason. Valaki beszélt erről E.D.-nek. Valaki közeli. De nem én voltam.

Próbáltam nem gondolni rá, hogy ki lehetett.

– Ezt teszem minden olyan beteg esetében, akinél felmerül az SZM gyanúja. Jó klinikánk van itt, a Napközelinél, de nincs olyan diagnosztikai felszerelésünk, amilyenhez Malmstein hozzáfér egy működő kórházban.

Lomax, azt hiszem, rájött, hogy ez nem válasz, de visszadobta a labdát Jase-nek.

– Igazat mond dr. Dupree?

– Természetesen.

– Bízik benne?

– A személyi orvosom. Természetesen bízom benne.

– Mert, már meg ne sértődjön, minden jót kívánok magának, de alapjában véve fütyülök az orvosi problémáira. Engem az érdekel, meg tudja-e adni nekünk a támogatást, amelyre szükségünk van, és végig tudja-e csinálni ezt a projektet. Képes erre?

– Amíg elegendő pénzt kapunk, igen, uram, itt leszek.

– És maga, Van követ úr? Nem nyugtalanítja semmi? Nem aggódik a Napközeli jövője miatt?

Van csücsörített, ez egy marsbeli mosoly mintegy háromnegyede volt.

– Egyáltalán nem aggódom. Teljesen megbízom Jason Lawtonban. És dr. Dupree-ben is. Nekem is ő a személyi orvosom.

Amitől Jasonnek és nekem egyaránt gyorsan le kellett nyelnünk a meglepődésünket, de Lomaxszel lezárta az ügyet. Az alelnök vállat vont.

– Rendben van. Elnézést kérek, amiért szóba hoztam. Jason, remélem, az egészségi állapota kitart, és remélem, nem sértette meg a kérdésem stílusa, de tekintettel E.D. státusára fel kellett tennem.

– Megértem – mondta Jase. – Ami E.D.-t illeti…

– Ne aggódjon az apja miatt.

– Nem szívesen látnám megalázva.

– Csendesen félreállítjuk. Azt hiszem, ez adott. Ha mégis ki akarna állni a nyilvánosság elé… – Lomax vállat vont. – Abban az esetben, attól tartok, az ő szellemi képességeit vonnák kétségbe az emberek.

– Természetesen – mondta Jason – mindannyian reméljük, hogy erre nem lesz szükség.

A következő órát a klinikán töltöttem. Molly ezen a délelőttön nem jött be, Lucinda végezte az egész adminisztrációt. Megköszöntem neki, és a nap további részére elküldtem. Le akartam bonyolítani néhány telefont, csakhogy nem a Napközeli hálózatán keresztül.

Megvártam, amíg Lomax helikoptere felszállt, és uralkodói kísérete távozott a főkapun át; aztán lecsupaszítottam az íróasztalomat, és megpróbáltam végiggondolni, mit akarok tenni. Azon kaptam magam, hogy kicsit remeg a kezem. Nem SZM. Düh, talán. Felháborodás. Fájdalom. Diagnosztizálni akartam, nem átélni. Száműzni akartam a Diagnosztikai és statisztikai kézikönyv névmutatójába.

Már elhaladtam a recepció előtt kifelé, amikor Jason lépett be.

– Meg akartam köszönni, hogy fedeztél – mondta. – Ez, gondolom, azt jelenti, hogy nem te szóltál E.D.-nek Malmsteinről.

– Nem tennék ilyet, Jase.

– Elhiszem. De valaki megtette. Ami problémát jelent. Mert hányan tudtak arról, hogy ideggyógyásznál jártam?

– Te, én, Malmstein, aki Malmstein rendelőjében dolgozik…

– Malmstein nem tudta, hogy E.D. disznóságot keres, és nem tudta a személyzete sem. E.D.-nek közelebbi forrásból kellett tudomást szereznie Malmsteinről. Ha nem te vagy én…

Molly. Nem kellett kimondania.

– Bizonyíték nélkül nem vádolhatjuk.

– Beszélj a magad nevében. Te hálsz vele. Voltak anyagaid a Malmsteinnél tett látogatásaimról?

– Nem itt a rendelőben.

– Otthon?

– Igen.

– Megmutattad neki őket?

– Dehogy.

– De hozzájuk férhetett, amikor nem tudtál róla.

– Azt hiszem. Igen.

– És nincs itt, hogy kérdésekre válaszoljon? Beteget jelentett?

Vállat vontam.

– Egyáltalán nem jelentkezett. Lucinda próbálta elérni, de nem veszi fel a telefont.

Jase sóhajtott.

– Nem kifejezetten hibáztatlak ezért. De el kell ismerned, Tyler, hogy sok megkérdőjelezhető döntést hoztál.

– Egyetértek – mondtam.

– Tudom, hogy dühös vagy. Megbántott és dühös. Nem akarok úgy kimenni innen, hogy olyasmit tegyek aztán, ami továbbrontja a helyzetet. De azt tudni akarom, mi a szereped ebben az ügyben. Kinek az oldalán állsz.

– Tudom, hogy kinek az oldalán – mondtam.

Próbáltam hívni Mollyt a kocsiból, de nem vette fel. A lakásához hajtottam. Meleg nap volt. Az alacsony épületegyüttes, ahol lakott lebegni látszott a pázsitot permetező locsolók párájában. A nyirkos kerti föld gombás szaga beáradt a kocsiba.

Éppen vendég parkolóhelyet keresve köröztem, amikor megláttam Mollyt, amint dobozokat pakolt a hároméves Fordja után kötött, viharvert utánfutóba. Odahajtottam, megálltam előtte. Észrevett, és mondott valamit, amit nem hallottam, de nagyon úgy nézett ki, hogy „A fenébe!” De nem is próbált eltűnni, amikor kiszálltam a kocsiból.

– Nem parkolhatsz itt – mondta. – Elállod a kijáratot.

– Mész valahová?

Molly egy EDÉNYEK feliratú dobozt tett az utánfutó bordázott fenekére.

– Mire tippelsz?

Barna nadrágot, farmeringet viselt, a haja kendővel bekötve. Közelebb mentem, ő pedig ugyanannyit lépett hátra, szemlátomást ijedten.

– Nem bántalak – mondtam.

– Akkor mit akarsz?

– Tudni akarom, ki fizetett le.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Magával E.D.-vel állapodtál meg, vagy közvetítőt vett igénybe?

– A francba – mondta, és a távolságot mérte maga és a kocsija ajtaja között. – Hagyj szépen elmenni, Tyler. Mit akarsz tőlem? Mi értelme ennek?

– Te kerested meg, és tettél ajánlatot, vagy ő jelentkezett? És mikor kezdődött ez az egész, Moll? Információért dugtál velem, vagy már túl voltunk az első randin, amikor eladtál?

– Menj a pokolba.

– Mennyit kaptál? Tudni szeretném, mennyit érek.

– Menj a pokolba. Mit számít már? Nem arról…

– Ne mondd nekem, hogy nem a pénzről van szó. Csak nem akarod bemesélni, hogy valamiféle elvről van szó?

– A pénz az elv. – A nadrágjába törölte a kezét, immár kissé kevésbé ijedten, dacosabban.

– Mit akarsz venni, Moll?

– Mit akarok venni? Az egyetlen dolgot, amit bárki vehet. Jobb halált. Tisztább, jobb halált. Az egyik reggel felkel majd a nap, és addig abba sem hagyja, amíg tűzbe nem borul az egész égbolt. És sajnálom, de szeretnék valami jobb helyen élni, amíg ez be nem következik. A magaméban. Ami olyan kényelmes, amilyenné csak tehetem. És amikor eljön az a reggel, azt akarom, hogy drága gyógyszerek segítsenek át a túloldalra. El akarok aludni, mielőtt elkezdődik a sikoltozás. Komolyan, Tyler. Csak ennyit akarok, ez az egyetlen dolog, amit igazán akarok, és köszönöm neked, nagyon köszönöm, hogy lehetővé tetted. – Dühösen nézett rám, de egy könnycsepp gördült le az arcán. – Kérlek, állj el az útból.

– Egy szép ház meg egy üveg tabletta? – mondtam. – Ennyi az árad?

– Rajtam kívül nem törődik velem senki.

– Ez szánalomra méltón hangzik, de azt hittem, mi ketten törődünk egymással.

– Az azt jelentette volna, hogy megbízom benned. És ne sértődj meg, de – nézd meg magad. Úgy siklasz végig az életen, mint aki válaszra vár, vagy megváltóra, vagy csak ideiglenesen képes támaszt nyújtani.

– Csak megpróbálok észnél lenni, Moll.

– Jaj, azt nem kétlem. Ha a józanság kés volna, véreznék. Szegény, józan Tyler. De erre is rájöttem. Ez bosszú, igaz? Ez az egész édes jámborság, amelyet úgy viselsz, mint a ruhádat. A bosszúd a világgal szemben, amiért csalódást okozott neked. A világ nem adta meg neked, amit akarsz, ezért te sem adsz neki semmit, csak együttérzést meg aszpirint.

– Molly…

– És ne merd azt mondani, hogy szeretsz, mert tudom, hogy nem igaz. Nem tudod, mi a különbség a között, hogy az ember szerelmes, vagy úgy viselkedik, mintha szerelmes volna. Kedves, hogy engem választottál, de lehetett volna bárki, és hidd el nekem, Tyler, éppen olyan kiábrándító lett volna, így is, úgy is.

Sarkon fordultam, és a kocsimhoz indultam, kissé bizonytalanul, bár nem is annyira az árulás döbbentett meg, hanem a dolog véglegessége, hogy az intimitásunk úgy lett kitörölve az életünkből, ahogyan kiárusításkor fosztják ki a boltok polcait. Aztán visszafordultam.

– És te, Moll? Tudom, hogy az információért fizettek, de azért is feküdtél le velem?

– Azért dugtam veled – mondta –, mert magányos voltam.

– Most is magányos vagy?

– Állandóan az voltam – mondta.

Elhajtottam.

DRÁGA ÓRÁK KETYEGÉSE

A SZÖVETSÉGI választások gyorsan közeledtek. Jason az eseményt kívánta felhasználni, hogy eltűnhessen egy időre.

– Tégy rendbe – mondta. És megingathatatlanul állította, hogy van rá mód. Igaz, ugyancsak szokatlan. Az amerikai drogadminisztráció nem hagyta jóvá. De a terápiának hosszú és jól dokumentált története volt. És Jase egyértelműen kijelentette, hogy élni akar vele, akár segítek neki ebben, akár nem.

És minthogy Molly szinte mindentől megfosztotta, ami számára fontos volt – és ott hagyott engem a romok közt –, ráálltam, hogy segítek. (Ironikus módon eszembe jutott, amit E.D. mondott nekem sok-sok évvel korábban: Elvárom, hogy vigyázz rá. Elvárom, hogy használd a józan ítélőképességedet. Valóban ezt tettem most?)

A novemberi választások előtti napokban Van Ngo Wen ismertette velünk az eljárást és a vele járó kockázatokat.

Vannal tárgyalni nem volt túlzottan nehéz. A problémát nem annyira a biztonságiak őt körülvevő hálózata jelentette, bár azt is eléggé nehéz volt kijátszani, hanem azoknak az elemzőknek és szakértőknek a tömege, akik úgy dongták körül archívumait, mint méhek a nektárt. Ezek az FBI és a belügyi biztonsági szervek által átvilágított, köztiszteletben álló tudósok voltak, akik megesküdtek a titoktartásra, legalábbis pro tem, annyira vonzotta őket a marsbeli bölcsesség hatalmas tárháza, amelyet Van a Földre hozott. A digitális anyagokban több mint ötszáz kötetnyi csillagászat, biológia, matek, fizika, orvostudomány, történelem és technológia szerepelt, kötetenként mintegy ezeroldalnyi terjedelemben, és ennek zöme jóval fejlettebb volt a földi tudásnál. Ha időgéppel vissza lehetett volna szerezni az alexandriai könyvtár teljes tartalmát, nemigen korbácsolhatta volna fel jobban a tudományos tudásvágyat.

Ezekre az emberekre nyomás nehezedett, hogy fejezzék be munkájukat, mielőtt Van létezését hivatalosan bejelentik. A szövetségi kormány legalább nagy vonalakban ismerni akarta az archívumok tartalmát (amelyek nagyobb része hozzávetőleges angol nyelven íródott, de egy része marsbeli tudományos nyelven), mielőtt külföldi kormányok bejelentenék az igényüket, hogy szintén hozzájuk kívánnak férfi. A külügy azt tervezte, hogy cenzúrázott példányokat állít elő, amelyből kihagynak bizonyos potenciálisan értékes vagy veszélyes technológiákat, esetleg csupán „összefoglalásukat” teszik közzé, és az eredeti anyag szigorúan titkos marad.

Ezért tudósok teljes törzsei harcoltak egymással és őrizték féltékenyen a bejutás lehetőségét Vanhoz, aki lefordíthatta vagy elmagyarázhatta a marsbeli szövegek hézagait. Több alkalommal zavartak ki Vantól „a magas-energia csoport” vagy a „molekuláris biológiai csoport” eszelősen udvarias férfiúi és hölgyei, követelve a számukra kijelölt negyedórájukat. Van néha bemutatott ezeknek az embereknek, de sosem örültek nekem, és az orvostudományi csoport vezetője kis híján szívrohamot kapott, amikor Van bejelentette, hogy engem választott személyi orvosául.

Jase biztosította a tudósokat, hogy én annak a „szocializációs folyamatnak” vagyok a része, amelynek segítségével Van a földi viselkedését finomítja, és semmi közöm politikához vagy tudományhoz, én pedig megígértem az orvosi csoport vezetőnőjének, hogy nélküle nem kezelem Vant. A kutatók azt pletykálták, hogy én olyan civil talpnyaló vagyok, aki behízelegte magét Van belső köreibe, és a jutalmam zsíros könyvszerződés lesz, mihelyt Van a nyilvánosság elé lép. A pletyka spontán született, de semmit sem tettünk ellene; a mi malmunkra hajtotta a vizet.

A gyógyszerekhez hozzájutnom könnyebb volt, mint gondoltam. Van a marsbeli gyógyszerek teljes tárházát hozta a Földre, ezek egyikének sem volt földi megfelelője, és Van azt állította, bármikor szüksége lehet bármelyikre, hogy gyógyítsa magát. A gyógyászati felszerelését elkobozták a leszálló járművéből, de visszaszolgáltatták, mihelyt elismerték követi státusát. (A kormány kétségtelenül mintát vett mindenből; de Van kételkedett benne, hogy a felületes elemzés elárulhatna bármit ezeknek a rendkívül bonyolult eljárásokkal készült anyagoknak a céljairól.) Van egyszerűen átadott pár fiola nyers drogot Jasonnek, aki főnöki kiváltságai révén egyszerűen kihozta az üvegcséket a Napközeliből.

Van tájékoztatott az adagolásról, az időzítésről, az ellenjavallatokról és a potenciális problémákról. Felháborított a sok veszély. A negyedik korba való átmenetnél a halandóság, mondta Van, még a Marson is nem mindennapin 0,1 százalék, és Jason esetét nehezíti a betegsége.

Csakhogy kezelés nélkül Jasonnek még rosszabbak voltak a kilátásai. És úgyis belevágott volna, akár helyeslem, akár nem – a kúrát előíró orvos bizonyos értelemben Van Ngo Wen volt, nem én. Nekem csupán annyi volt a szerepem, hogy felügyeljem az eljárást, és kezeljem a váratlan mellékhatásokat. Ami kissé megnyugtatta a lelkiismeretemet, bár bíróság előtt nemigen lett volna védhető álláspont – lehet, hogy Van „írta fel” a szereket, de nem az ő keze juttatta őket Jason testébe.

Hanem az enyém fogja.

Van Ngo Wen velünk sem lesz. Jase háromhetes szabadságot vett ki november végére és december elejére, amikorra Van világhírű lesz, akinek nevét (bármilyen szokatlan is), mindenki ismerni fogja. Van azzal lesz elfoglalva, hogy beszédet tart az ENSZ-ben, és élvezi bolygónk kissé vérszennyes uralkodóinak, mullahjainak, elnökeinek és miniszterelnökeinek vendég-szeretetét, miközben Jason végigizzadja és hányja a maga útját a jobb egészségi állapot felé.

Kellett egy hely, ahová mehetünk. Olyan hely, ahol Jase feltűnés nélkül okádhat, feltűnés nélkül ápolhatom, de kellőképpen civilizált ahhoz, hogy mentőt hívhassak, ha baj van. Egy kényelmes hely. Csendes.

– Tudok egy tökéletes helyet – mondta Jason.

– Hol lenne az?

– A Nagy Ház – mondta.

Nevettem, amíg rá nem jöttem, hogy igaza van.

Diane nem hívott vissza, csak egy héttel Lomax a Napközelinél tett látogatása után, egy héttel az után, hogy Molly elhagyta a várost, hogy felvegye a jutalmat, amelyet E.D. Lawton vagy felbérelt nyomozói ígértek neki.

Vasárnap délután. Egyedül voltam a bérelt házamban. Napfényes nap volt, de a zsalugáterek behúzva. Egész héten, miközben megosztottam az időmet a Napközeli klinikájának betegei és a Vannal és Jasonnel való titkos továbbképzés között, ennek az üres hétvégének a puskacsövével néztem farkasszemet. Jó elfoglaltnak lenni, érveltem, mert amikor az ember elfoglalt, megrohanja a számtalan, de feldolgozható napi probléma, amelyek kiszorítják a fájdalmat, és elfojtják a bűntudatot. Ez egészséges. Gyógyulási folyamat. De legalábbis halogató taktika. Hasznos, de, jaj, ideiglenes. Mert előbb vagy utóbb a zaj elül, a tömeg eloszlik, és az ember hazamegy a kiégett villanykörtéhez, az üres szobához, a bevetetlen ágyhoz.

Eléggé komisz volt. Azt sem tudtam, mit érezzek – pontosabban, hogy a sokfajta, egymással ellentétes és összeegyeztethetetlen fájdalom közül melyiket ismerjem el elsőként.

– Jobb neked nélküle – mondta néhányszor Jase, és ez legalább annyira igaz volt, amennyire banális: jobb volt nélküle, de még jobb lett volna, ha megértettem volna őt, ha el tudtam volna dönteni, vajon Molly kihasznált-e, vagy megbüntetett, amiért kihasználtam, hogy az én hűvös és kissé hamisított szerelmem kiérdemelte-e ilyen hideg és jövedelmező büntetést.

Aztán megszólalt a telefon, ami bosszantott, mert éppen lehúztam az ágyneműt, hogy levigyem a mosókonyhába, és rengeteg mosószerrel meg forró vízzel eltávolítsam Molly auráját. Az ember nem szereti, ha ilyen munka közben zavarják. Enyhén szólva is zavarba jön. De mindig rabszolgája voltam a csörgő telefonnak. Felvettem.

– Tyler? – mondta Diane. – Te vagy az, Ty? Egyedül vagy?

Bevallottam, hogy egyedül vagyok.

– Jó, örülök, hogy végre elcsíptelek. Szólni akartam, hogy változik a telefonszámunk. Titkosítjuk. De ha mégis el akarnál érni…

Megadta a titkos számot, amelyet egy kéznél lévő papír zsebkendőre írtam fel.

– Miért titkosítjátok a számotokat?

Simonnal kettejüknek összesen egyetlen statikus kábeles vonaluk volt, de sejtettem, hogy ez is amolyan vallási önsanyargatás, mint gyapjút viselni, és teljes kiőrlésű gabonát enni.

– Először is, az utóbbi időben fura hívásokat kapunk E.D.-től. Többször telefonált késő éjjel, és beszédeket intézett Simonhoz. Kicsit részegnek hangzott, komolyan. E.D. gyűlöli Simont, kezdettől fogva gyűlölte, de amióta Phoenixbe költöztünk, nem hallottunk felőle. A hallgatása bántó volt. De ez rosszabb.

Diane telefonszámát Molly szintén a háztartási fájlomból szerezhette meg, és adhatta tovább E.D.-nek. Ezt nem magyarázhattam volna el Diane-nek a titoktartási esküm megsértése nélkül, amiért sosem említettem például Van Ngo Went vagy a jégevő replikátorokat sem. De azt elmondtam, hogy Jason megküzdött az apjával a Napközeli feletti hatalomért, és ő lett a győztes, és hogy talán ez zavarja E.D.-t.

– Lehet – mondta Diane. – Gyorsan jöhetett a válás után.

– Milyen válás? E.D.-ről és Carolról beszélsz?

– Jason nem mondta? E.D. bérelt házban lakik Georgetown-ban május óta. Még folynak a tárgyalások, de úgy néz ki, Carol megkapja a Nagy Házat és a fenntartása költségeit, és E.D. kap minden egyebet. E.D. akart válni, nem Carol. Ami talán érthető. Carol az alkoholos kóma mezsgyéjén imbolygott már évtizedek óta. Alig volt anyának nevezhető, nemigen lehetett E.D. felesége sem.

– Vagyis helyesled?

– Aligha. Nem változott E.D.-ről a véleményem. Rémes, közönyös szülő volt – legalábbis velem. Nem kedveltem, őt pedig nem érdekelte, hogy kedvelem-e. De nem is néztem rá rettegő imádattal, ahogyan Jason. Jason az ipar monumentális királyát látta benne, a kimagasló washingtoni bábjátékost…

– Nem az?

– Sikeres, és van némi hatalma, de ezek relatív dolgok, Ty. Ebben az országban tízezer E.D. Lawton van. E.D. sehová sem jutott volna, ha az apja meg a nagybátyja nem finanszírozzák az első üzletét – amit ők biztosan azért tettek, hogy leírhassák az adójukból, nem másért. E.D. jó volt a maga területén, és amikor a Pörgés lehetőséget nyújtott, kihasználta, és ez hívta fel rá az igazi hatalmasságok figyelmét. De az igazi nagyfiúk között mégis csak újgazdagnak számított. Az az igazi Yale-Harvard-Koponyák-és-Lábszár-csontok összetartás sosem állt mögötte. Engem nem hívtak bálozni, francia négyest táncolni. Abban a házban mi a szegény gyerekek voltunk. Úgy értem, szép ház volt, de van ősi vagyon és új vagyon, és mi határozottan új vagyon voltunk.

– A gyep túloldaláról nyilván másként nézett ki – mondtam. – Carol hogy bírja?

– Carol orvossága most is a régi üvegből származik. És te? Hogy állnak a dolgok Mollyval?

– Molly elment – mondtam.

– Elment a boltba, vagy…

– Simán elment. Szakítottunk. Nem tudok rá szebb kifejezést.

– Sajnálom, Tyler.

– Köszönöm, de így jobb. Mindenki ezt mondja.

– Simonnal mi jól megvagyunk – mondta, bár nem kérdeztem. – Az egyház ügyei nyomasztják viszont.

– Újabb egyházpolitikai dolgok?

– A Jordán Imasátor valamilyen jogi bajban van. Nem ismerem az összes részletet. Minket közvetlenül nem érint, de Simon nagyon a szívére veszi. Biztos, hogy jól vagy? Rosszkedvű a hangod.

– Túlélem – mondtam.

A választások előtti reggelen bepakoltam néhány bőröndöt (tiszta ruha, egy csomó papírkötéses könyv, az orvosi felszerelésem), Jason lakásához hajtottam, felvettem őt, és irány Virginia. Jase még mindig rajongott a jó kocsikért, de fontos volt, hogy ne legyünk feltűnők. Így hát az én Hondám, nem az ő Porschéja. Az útba eső államok nem voltak biztonságosak Porschék számára.

Garland elnöksége jó időszak volt bárkinek, akinek félmillió dollárnál több jövedelme volt, mindenki másnak kemény időszakot jelentett. Ez teljesen nyilvánvaló volt az út kinézetéből, mellette raktárból árusító kiskereskedők sora, bedeszkázott egykori üzletekkel a sor végén, a parkolókban hajléktalanok éltek abroncs nélküli, rozoga járgányokban, az országút melletti városok egyetlen büfé meg a rendőrségi radar bevételéből tartották fenn magukat. Az állami rendőrség kifüggesztett plakátjain az állt, hogy SÖTÉTEDÉS UTÁN MEGÁLLNI TILOS vagy A MENTŐK CSAK IGAZOLT 911-ES HÍVÁSRA MENNEK KI. Az országúti kalózok miatt a kis-jármű forgalom a felére csökkent. Az út nagy részét szigorúan óriás, de sokszor igen gyenge állapotban lévő kamionok vagy álcázó-zöldre festett, a számos katonai bázis valamelyikéhez tartozó katonai járművek között tettük meg.

De mindezekről nem beszéltünk. És nem beszéltünk a választásokról sem, hiszen lejátszott parti volt, Lomax minden közvélemény-kutatás szerint messze vezetett két nagyobb és három kisebb riválisa előtt. Nem beszéltünk jégevő replikátorokról vagy Van Ngo Wenről sem, és E.D. Lawtonról semmiképpen. Inkább a régi időkről meg jó könyvekről, és többnyire egyáltalán nem beszéltünk. A kocsi számítógépének memóriáját telepakoltam azzal a szögletes, ellenpontozott dzsesszel, amelyet Jason szeretett: Charlie Parker, Thelonious Monk, Sonny Rollins – akik már régen megsejdítették az utca meg a csillagok közti távolságot.

Alkonyatkor álltunk meg a Nagy Ház előtt.

A ház ragyogóan ki volt világítva, nagy ablakai vajsárgán ragyogtak az irizálóan kék égbolt alatt. A választások az idén hűvös időt hoztak. Carol Lawton lejött a tornácról a kocsit fogadni, kis testét sálak és kötött pulóver burkolták. Majdnem józan volt, legalábbis egyenesen, ha kissé túlságosan óvatosan is lépkedett.

Jason lassan, óvatosan bújt elő az anyósülésről.

Jase éppen jó állapotban volt, vagyis amennyire jó állapotban akkoriban lehetett. Egy kis erőfeszítéssel egészségesnek látszott. Ami meglepett, hogy rögtön felhagyott az erőfeszítéssel, mihelyt a Nagy Házhoz értünk. Az előszobán át beimbolygott az ebédlőbe. Szolgák sehol – Carol intézkedett, hogy a ház néhány hétig csak a miénk legyen –, de a szakácsnő ott hagyott egy tál hideg húst és salátát, ha éhesen érkeznénk. Jason egy székre huppant.

Carol meg én leültünk. Anyám halála óta Carol szemlátomást megöregedett. Úgy megritkult a haja, hogy kontúrja alatt áttetszett rózsaszín, majomszerű fejbőre, és amikor megfogtam a karját, mintha pálcikát tapintottam volna a selyem alatt. Az arca beesett. A tekintete az ideiglenesen éppen önmegtartóztató alkoholisták ideges fürgeségével járt ide-oda. Amikor azt mondtam, örülök, hogy látom, szomorúan elmosolyodott.

– Köszönöm, Tyler. Tudom, hogy szörnyen nézek ki. Mint Gloria Swanson a Sunset Boulevard-ban. Még nem teljesen készen a premier plánhoz, köszönöm nagyon szépen. – Nem tudtam, miről beszél. – De még vagyok. Hogy van Jason?

– Ahogy mindig – mondtam.

– Kedves tőled, hogy mellébeszélsz. De tudom – nos, nem azt mondom, hogy mindent tudok. De tudom, hogy beteg. Ennyit elárult. És tudom, hogy most tőled várja a kezelést. Valami szokatlan, de hatékony kúrát. – Elhúzta a karját, és a szemembe nézett. – Ugye tényleg hatékony, az a kezelés, amelyet adni fogsz neki?

Annyira megdöbbentett, hogy rávágtam.

– Igen.

– Mert megígértette velem, hogy nem teszek fel kérdéseket. Azt hiszem, jól van így. Jason bízik benned. Ezért bízom én is. Még ha amikor rád nézek, a gyereket látom is, aki a gyep túlsó felén lakik. De hát a gyereket látom akkor is, amikor Jasonre nézek. Eltűnt gyerekek – nem tudom, hol veszítettem el őket.

Azon az éjszakán a Nagy Ház vendégszobájában aludtam, abban a szobában, amelyet csak a folyosóról láttam, amíg a birtokon éltem.

Az éjszaka egyik részét biztosan alvással töltöttem. De sokáig feküdtem ébren, és a jogi kockázatra gondoltam, amelyet magamra vállaltam, amikor idejöttem. Nem tudtam pontosan, milyen törvényeket vagy rendeleteket sértett meg Jase, amikor marsbeli gyógyszer-készítményeket csempészett ki a Napközeli terültéről, de máris a tettestársa voltam.

Másnap reggel Jason azon kezdett töprengeni, hol tároljuk a több ampullányi átlátszó folyadékot, amelyet Van adott neki – négy vagy öt ember kezelésére volt elegendő. („Ha elejtenénk a bőröndöt”, magyarázta Jase az út elején. ,,Túlbiztosítás.”)

– Házkutatásra számítasz?

Már láttam is a biológiai védőruhába öltözött szövetségi ügynököket felfelé jönni a Nagy Ház lépcsőjén.

– Dehogy. De sosem rossz ötlet csökkenteni a kockázati eshetőségeket. – Mélyen a szemembe nézett, bár a tekintete pár másodpercenként balra ugrott, ami szintén betegségének a tünete volt. – Rossz előérzeted van?

Azt mondtam, a felesleget elrejthetjük a Kis Házban is, ha nem kell hűtőben tartani.

– Van szerint kémiailag stabilak minden körülmények között, kivéve a termonukleáris háborút. De a Nagy Házra kiadott házkutatási parancs kiterjedhet az egész birtokra is.

– A házkutatási parancsokat nem ismerem. A rejtekhelyeket igen.

– Mutasd – mondta Jason.

Így hát átvágtunk a gyepen, Jason kissé bizonytalanul baktatott utánam. Koradélután volt, a választások napja, de a két ház közötti pázsiton lehetett volna bármelyik ősz, bármelyik esztendő. Valahol a patak parti ligetben madár hallatta a hangját, egyetlen füttyentése merészen indult, de elhalt, mintha meggondolta volna magát. Aztán anyám házához értünk, és elfordítottam a kulcsot, és kinyitottam az ajtót a még mélyebb csendre.

A házat időnként takarították és portalanították, de lényegében zárva volt anyám halála óta. Én nem jöttem vissza átnézni a holmiját, más rokon nem volt, és Carol inkább őrizte, semhogy változtatott volna az épületen. De a ház nem volt időtlen. Távolról sem. Az idő belefészkelte magát. Az idő volt benne otthon. Az elülső szobának bezártság-szaga volt, mindannak a veleje, ami háborítatlan kárpitból, sárga papírból, mozdulatlan kelméből szivárog. Telente, mondta később Carol, a házat olyan melegen tartották, hogy ne fagyjanak szét a csövek; nyáron behúzták a meleg ellen a függönyöket. Ma hűvös volt, kinn is, benn is.

Jason remegve lépte át a küszöböt. A járása egész reggel szaggatott volt, ezért is engedte, hogy én vigyem a gyógyszereket (kivéve azt, amit már félretettem a kezeléséhez), a mindössze húszdekányi üveget és biokémiai anyagot a habszivaccsal bélelt neszesszerben.

– Most járok itt először – mondta szégyenlősen –, amióta meghalt. Butaság, ha azt mondom, hiányzik?

– Nem, nem butaság.

– Ő volt az első ember, aki kedves volt hozzám. A Nagy Házba minden kedvesség Belinda Dupree-vel lépett be.

A konyhán át a kisajtóhoz vezettem, amely az alagsorba vezetett. A Lawton birtokon lévő Kis Házat úgy tervezték, hogy új-angliai házikóra, de legalábbis az ilyenről alkotott elképzelésre hasonlítson, egészen a durva betonpincéig, amely olyan alacsony volt, hogy Jasonnek össze kellett görnyednie, hogy követni tudjon. Csak annyi hely volt, hogy elférjen egy kazán, egy vízmelegítő, egy mosógép meg egy szárító. Itt még hidegebb volt, és a levegőnek nyirkos ásványszaga volt. Lekuporodtam a kazán háta mögötti nyílásba, azoknak a holttereknek az egyike volt ez, amelyeket a hivatásos takarítók is többnyire kihagynak. Elmagyaráztam Jase-nek, hogy volt itt a falban egy elrepedt tégla, és némi kézügyességgel ki lehetett szedni, és akkor kis, szigetelés nélküli lyuk nyílt ki a fenyőgerendák meg az alapzat fala között.

– Érdekes – mondta Jason félméternyire tőlem, a nem működő kazán sarkánál állva. – Mit tartottál itt, Tyler? A Playboy régi számait?

Tízéves koromban bizonyos játékaimat tartottam itt, nem mintha féltem volna, hogy ellopják őket, csak jó volt tudni, hogy el vannak dugva, és csak én tudok róluk. Később is ártatlan dolgokat dugtam ide: több kurta naplókísérletet, Diane-nek írt, soha be nem fejezett, el nem küldött leveleket és igen, bár nem állt szándékomban bevallani Jasonnek, az internetről levett, viszonylag szolid pornóképeket. Mindezektől a bűnös titkoktól régen megszabadultam már.

– Zseblámpát kellett volna hozni – mondta Jase. Az egyetlen villanykörte elhanyagolható fényt vetett a pókhálós sarokra.

– Volt egy az asztalon a biztosítódoboz mellett. – Megvolt most is. Kihátráltam a nyílásból annyira, hogy elvegyem Jasontól. A döglődő elem vizenyős, halvány fényt biztosított, de ahhoz elegendő volt, hogy megtaláljam tapogatózás nélkül a repedt téglát. Kivettem, mögé csúsztattam a neszesszert, visszatettem a téglát, és krétás port söpörtem a látható törésvonalra.

De mielőtt ki tudtam volna hátrálni, elejtettem a lámpát, és az még beljebb gurult a kazán mögötti pókhálós sarokba. Grimaszolva nyújtóztam, hogy elérjem a pislákoló fényt. Megérintettem a nyelét. Valami mást is érintettem. Egy dobozt.

Közelebb húztam.

– Végeztél ott, Ty?

– Egy pillanat – mondtam.

A dobozra irányítottam a fényt. Cipős doboz volt. Cipős doboz, rányomtatva a poros New Balance logo, és vastagon, fekete tintával, kézzel ráírva: EMLÉKEK (ISKOLA).

Ez a doboz hiányzott anyám fenti polcáról, ezt nem találtam a temetése után.

– Baj van? – kérdezte Jason.

– Nem – mondtam.

Megnézhetem később. Visszatoltam a dobozt oda, ahol volt, és kimásztam a poros résből. Felálltam, leporoltam a kezem.

– Azt hiszem, itt végeztünk.

– Jegyezd meg helyettem is – mondta Jason. – Ha elfelejteném.

Este a választásokat néztük Lawtonék imponálóan nagy, ám elavult videóberendezésén. Carol nem találta a kontaktlencséit, ezért közel ült a készülékhez, és pislogott. Felnőtt élete nagyobb részében egyáltalán nem foglalkozott a politikával – ,Az mindig E.D. területe volt” –, ezért el kellett neki magyaráznunk, kik a legfőbb szereplők. De szemlátomást élvezte a helyzetet. Jason szelíden tréfálkozott, és Carol kacagással honorálta az igyekezetét, és amikor nevetett, az arcában felfedezni véltem Diane vonásait.

Viszont hamar kifáradt, és már lefeküdt, mire a hálózat egyenként hívni kezdte az államokat. Nem voltak meglepetések, Lomax begyűjtötte északnyugatot, de a közép-nyugat és a nyugat nagyobb részét is. Délen kevésbé járt sikerrel, de a másokra leadott szavazatok ott is szinte egyenlő arányban oszlottak meg a demokraták és a keresztény konzervatívok között.

Már kezdtünk leszedni, amikor az utolsó ellenjelölt mondani kezdte komoran udvarias beszédét, elismerve vereségét.

– Szóval a jófiúk győznek – mondtam.

Jason mosolygott.

– Nem vagyok biztos benne, indultak-e egyáltalán.

– Azt hittem, Lomax jó nekünk.

– Talán. De ne ess abba a hibába, hogy azt hidd, Lomax-nek fontos a Napközeli vagy a replikátor-program más szempontból, mint hogy lefaragja az űrkutatásra költött pénzt, és úgy tüntesse fel, mintha ugyanakkor nagy ugrást tennénk előre. Az így felszabadított szövetségi pénzek pedig a katonai költségvetést gyarapítják. Ezért nem volt képes E.D. összehozni igazi Lomax-ellenes érzéseket régi repülés-és űripari cimborái között. Lomax nem hagyja éhezni a Boeinget vagy a Lockheed Martint. Csak át akarja alakíttatni őket.

– Védelmi célokra – tettem hozzá. A Pörgés beálltát követően ugyan csökkentek a globális konfliktusok, de ez már a múlté volt. A hadiipar felújítása talán nem is volt olyan rossz ötlet.

– Ha elhiszed, amit Lomax mond.

– Te nem?

– Attól tartok, nem engedhetem meg magamnak.

Ezzel feküdtünk le.

Reggel beadtam neki az első injekciót. Jason lefeküdt az egyik pamlagra Lawtonék nagy frontszobájában, szemben az ablakkal. Farmer és pamutpóló volt rajta, lezseren főúri jelenség volt, törékeny, de nyugodt. Ha félt, hát nem mutatta. Feltűrte a pólót a jobb karján, odatartotta a vénáját.

Injekciós fecskendőt vettem elő a táskámból, steril tűt illesztettem bele, és felszívtam az átlátszó folyadékot az egyik üvegcséből, amelyet nem vittünk rejtekhelyre. Van ezt elpróbálta velem. A negyedik életkor illemszabályai. A Marson csendes szertartást rendeztek volna megnyugtató környezetben. Itt be kellett érnünk novemberi napfénnyel és drága órák ketyegésével.

A szúrás előtt letöröltem a bőrét.

– Nem kell nézned – mondtam.

– De akarom – mondta. – Mutasd, hogy csinálod. Mindig tudni akarta, hogyan működnek a dolgok.

Az injekció nem hozott azonnali hatást, de másnap délre Jason kezdett belázasodni.

Érzésre, mondta, nem volt rosszabb enyhe meghűlésnél, és délután arra kért, hogy fogjam a hőmérőmet meg a vérnyomásmérőmet és – vigyem a csudába őket.

Így aztán felhajtottam a galléromat az eső ellen (unalmas, makacsul kitartó eső kezdődött az éjjel, és még délután is esett), és átvágtam újra a gyepen anyám házához, ahol előszedtem a pincéből az EMLÉKEK (ISKOLA) feliratú dobozt, és felvittem a nappaliba.

Esőtől homályos fény szűrődött be a függönyön át. Felgyújtottam a lámpát.

Anyám ötvenhat évesen halt meg. Tizennyolc évig laktam vele ebben a házban. Ez valamivel több volt az élete egyharmadánál. A fennmaradó kétharmadból csak annyit láttam, amennyit ő mutatott nekem. Néha beszélt Bingham-ről, a szülővárosáról. Tudtam például, hogy az édesapjával (ingatlanügynök volt) és a mostohaanyjával (napközi otthoni dolgozó) egy meredek, fákkal szegélyezett utca tetején álló házban lakott; hogy volt egy Monica Lee nevű gyerekkori barátnője; hogy állt ott egy fedett híd a Little Wyecliffe folyó felett meg egy presbiteriánus templom, ahová nem járt tizenhat éves korától egészen a szülei temetéséig. De sosem említette a Berkeley egyetemet, vagy hogy mit szándékozott elérni az orvosi diplomájával, vagy hogy miért ment feleségül apámhoz.

Egyszer vagy kétszer levette a polcról azokat a dobozokat, hogy megmutassa a tartalmukat, hogy valamiféle képet nyújtson arról, hogyan élte le azokat a lehetetlen éveket, amikor én még nem léteztem. Ez volt a bizonyítéka, az A, a B és a C kiállítási tárgy, háromdoboznyi EMLÉKEK meg APRÓ-CSEPRŐ. Ezekben a dobozokban összehajtogatva megtalálhatók voltak a valódi történelem darabkái is: elsárgult újságcímlapok, amelyek terrortámadásokról, háborúkról, megválasztott vagy leváltott elnökökről adtak hírt. Itt voltak azok a mütyürök is, amelyeket gyerekkoromban szerettem kézbe venni. Egy patinás ötvencentes érme az édesapja születésének évéből (1951); négy rózsás-drapp tengeri kagyló Cobscook Bay tengerpartjáról.

Az EMLÉKEK (ISKOLA) volt a számomra a legkevésbé kedves doboz. Megtalálható volt benne egy magas beosztásra nyilván sikeresen pályázó demokrata jelölt kampányjelvénye, amelyet kedveltem élénk színeiért, ám a többi helyet anyám diplomája, az évkönyvből kitépett lapok és egy csomó olyan kis alakú boríték töltötte ki, amelyeket sosem kívántam (vagy nem volt szabad) megérinteni.

Most kinyitottam az egyik borítékot, és eleget láttam a tartalmából ahhoz, hogy megállapítsam: a) szerelmes levél és b) a kézírás nem azonos apám takaros soraival, amelyeket az EMLÉKEK: MARCUS leveleiből ismertem.

Anyámnak tehát volt egy egyetemi szerelme. Ez zavarba ejtette volna Marcus Dupree-t (anyám egy héttel a diplomája átvétele után ment hozzá), de nemigen döbbentett volna meg senki mást. Ez nem szolgáltatott okot arra, hogy a dobozt elrejtsék a pincében, kivált azért nem, mert éveken át folyamatosan jól látható helyen volt.

Egyáltalán, anyám rejtette volna el? Nem tudtam, ki járt a házban anyám rohama és az én másnapi érkezésem között. Carol talált anyámra eszméletlenül a pamlagon, és a Nagy Ház személyzetéből jöhettek később át takarítani, és bizonyára jártak benn a mentősök is, akik előkészítették anyámat az elszállításra. De egyiküknek sem lehetett semmiféle megmagyarázható oka arra, hogy az EMLÉKEK (ISKOLA) dobozt levigye a pincébe, és bedugja a kazán és a fal közötti sötét résbe.

És talán az egész nem is volt fontos. Elvégre nem történt bűncselekmény, csak valamit különös módon áthelyeztek máshova. Lehetett a helyi kopogó szellem is. Igen valószínű, hogy sosem fogom megtudni, és semmi értelme rágódni rajta. Mindazt, ami ebben a szobában van, a ház összes tárgyát előbb-utóbb úgyis el kell takarítani, el kell adni vagy dobni. Halogattam, Carol is halogatta, de már régen ideje lett volna.

De addig…

Addig visszatettem az EMLÉKEK (ISKOLA) dobozt a legfelső polcra az EMLÉKEK (MARCUS) meg az APRÓ-CSEPRŐ közé. Így tettem teljessé az üres szobát.

A legnyugtalanítóbb orvosi kérdés, amelyet feltettem Van Ngo Wennek Jason kezelésével kapcsolatban, a drog-drog kölcsönhatás volt. Nem hagyhattam abba Jason addigi kezelését, annak a veszélye nélkül, hogy katasztrofálisan visszaesik. De éppígy nyugtalanított Jase napi adagjának kombinálása a Van által hozott biokémiai szerekkel.

Van azt ígérte, nem lesz gond. Az életet meghosszabbító kúra nem a hagyományos értelemben vett „drog”. Amit Jason testébe injektáltam, inkább biológiai hatású számítógépes program volt. A hagyományos drogok általában kölcsönhatásba lépnek a fehérjékkel és a sejtfelületekkel. Van csodaszere magával a DNS-sel lép kapcsolatba.

De akkor is be kell hatolnia a sejtbe, hogy elvégezze a feladatát, és útban odafelé csak érintkeznie kell Jason vérének összetételével és immunrendszerével – nem igaz? Van nyomatékosan kijelentette, hogy mindez nem számít. A hosszú életet nyújtó koktél kellőképpen rugalmas ahhoz, hogy hasson bármilyen fiziológiai állapotban, kivéve a halált.

Csakhogy a DRSZM génje sosem jutott el a vörös bolygóra, és Jase gyógyszereit ott nem ismerték. És bár Van bizonygatta, hogy a félelmeim megalapozatlanok, észrevettem, hogy közben ritkán mosolygott. Számíthattunk tehát bármire és az ellenkezőjére is. Az első injekció előtt egy héttel csökkentettem Jason DRSZM-re adott gyógyszeradagját. Nem álltam le vele, csak csökkentettem.

A stratégia egyelőre beválni látszott. Mire a Nagy Házba értünk, Jason csak enyhe tüneteket mutatott, holott kevesebb gyógyszert kapott, így hát optimistán láttunk a kúrához.

Három nappal később magas láza lett, amelyet képtelen voltam csillapítani. Egy napra rá szinte egész nap félig öntudatlan állapotban volt. Még egy nap, és a bőre kivörösödött, és hámlani kezdett. Aznap este kezdett jajgatni.

És jajgatott egyre, hiába adtam neki morfiumot.

Nem teli torokból jajgatott, inkább nyüszített, időnként olyan magas hangon, amilyet egy beteg kutyától várna az ember, nem emberi lénytől. Teljesen önkéntelen hang. Amikor tiszta volt a tudata, nem adott ki ilyen hangot, nem is emlékezett rá, hogy ilyesmit tett, pedig begyulladt tőle a gégéje, és fájt.

Carol igyekezett bátran állni a sarat. Voltak a háznak részei, ahol Jason nyüszítése alig hallatszott – a hátsó hálószobák, a konyha –, és Carol többnyire ezeken a helyeken tartózkodott, olvasott, vagy a helyi rádiót hallgatta. De a feszültség nyilvánvaló volt, és az asszony hamarosan újra inni kezdett.

Talán nem úgy kellene mondanom, hogy „kezdett”. Soha nem is hagyta abba. Csupán olyan minimálisra csökkentette az adagját, hogy még képes legyen funkcionálni, egyensúlyozni a hirtelen elvonás nagyon is valós szörnyűsége és a teljes berúgás csábítása között. És remélem, ez nem hangzik üres beszédnek. Carol nehéz úton járt. És azért maradt ezen az úton, mert szerette a fiát, még ha ez a szeretet hosszú éveken át szunnyadt is. Jason fájdalmának hangjai térítették le Carolt erről az útról.

A folyamat második hetében Jase-nek intravénásán kellett a folyadékot kapnia, és ügyelnem kellett egyre magasabb vérnyomására. Viszonylag jó napja volt rémítő külseje ellenére, a bőre csupa heg volt ott, ahol már nem látszott ki a nyers hús, a szeme szinte eltűnt a körülötte lévő duzzadt húsban. Annyira magánál volt, hogy érdeklődjön, sor került-e már Van Ngo Wen első televíziós szereplésére. (Még nem. A következő hétre tervezték.) De estére ismét elvesztette az eszméletét, és újrakezdődött a pár napig nem hallható nyüszítés, teli torokból, hogy rossz volt hallani.

Rossz Carolnak, aki könnypatakokkal az arcán jelent meg a hálószoba ajtajában, és tüzes harag izzott a szemében.

– Tyler – mondta –, ennek véget kell vetned!

– Megteszem, amit tudok. Nem reagál az ópiumszármazékokra. Jobb lenne erről reggel beszélnünk.

– Nem hallod?

– Persze, hogy hallom.

– És nem jelent semmit? Ez a hang neked nem jelent semmit? Istenem! – mondta. – Jobb lenne neki Mexikóban, valami kuruzslónál. Jobb lenne neki olyan sarlatánnál, aki azt hazudja, hogy a hit erejével gyógyít. Van egyáltalán fogalmad róla, hogy mit adtál be neki? Átkozott kuruzsló! Istenem.

Sajnos olyan kérdéseket visszhangzott, amelyeket már-már én is kezdtem feltenni magamnak. Nem, nem tudtam, mit adtam be Jasonnek, szigorúan tudományos értelemben nem. Hittem a marsbeli ember ígéreteiben, de ezzel aligha védekezhettem Carol előtt. Maga a folyamat nehezebb volt, sokkal nyilvánvalóbban fájdalmas, mint várni merészeltem. Talán nem is működött a megfelelő módon. Talán egyáltalán nem működött.

Jase fájdalmas vonyítást hallatott, amely sóhajtásban végződött. Carol befogta a fülét.

– Jason szenved, te átkozott kuruzsló! Nézz rá!

– Carol…

– Ne Carolozz itt nekem, te mészáros! Hívom a mentőket. Hívom a rendőrséget!

Odamentem hozzá, megfogtam a vállát. Törékenynek, de veszélyesen elevennek éreztem, sarokba szorított állatnak.

– Carol, hallgass rám!

– Miért, miért hallgatnék rád?

– Mert a fiad a kezembe tette az életét. Figyelj, Carol, figyelj! Szükségem lesz valakire itt, aki segít nekem. Napok óta nem alszom. Nemsokára szükségem lesz valakire, aki itt ül mellette, akinek igazi orvos-szeme van, hogy szakértően ítélje meg a dolgokat.

– Hozhattál volna egy ápolónőt.

Hozhattam volna, de lehetetlen volt, és szóba sem jöhetett.

– Nincs ápolónő. Neked kell megtenned.

Kellett hozzá egy perc, amíg felfogta. Aztán levegőért kapkodva lépett hátra. – Én!

– Ma is megvan az orvosi engedélyed. Tudtommal.

– Nem praktizáltam… évtizedek óta? Évtizedek óta…

– Nem arra kérlek, hogy végezz szívműtétet. Csak tartsd szemmel a vérnyomását meg a hőmérsékletét. Képes vagy rá?

A haragja elpárolgott. Hízelgett neki a dolog. De meg is ijesztette. Elgondolkodott. Aztán dacosan nézett rám.

– Miért segítenék neked? Miért lennék bűnrészes ebben a, ebben a tortúrában?

Még próbáltam megfogalmazni a választ, amikor megszólalt mögöttem egy hang.

– Jaj, kérlek.

Jason hangja. A marsbeli kúra egyik sajátsága volt, hogy a világos pillanatok véletlenszerűen jöttek és mentek. Szemlátomást éppen jöttek. Megfordultam.

Jase grimaszt vágott, és sikertelen kísérletet tett, hogy felüljön. De a szeme tiszta volt.

Az anyjához beszélt.

– Komolyan – mondta –, nem gondolod, hogy ez nem helyénvaló? Kérlek, tedd, amit Tyler akar. Tudja, mit csinál, ahogy én is tudom.

Carol döbbenten bámult rá.

– De én nem. Úgy értem, én nem…

Aztán megfordult, és kitántorgott a szobából, fél kézzel a falnak támaszkodva.

Felültettem Jase-t. Reggel Carol bejött a hálószobába, megszégyenülten, de józanul, és felajánlotta, hogy levált. Jason békés volt, nem igazán szorult ápolásra, de Carolra bíztam, és elmentem, hogy végre aludjak.

Tizenkét órán át aludtam. Amikor visszamentem, Carol még ott ült, fogta eszméletlen fia kezét, és olyan gyengéden cirógatta a homlokát, amilyent még sosem tapasztaltam tőle.

A felépülési fázis Jason kúrájában másfél hét elteltével kezdődött. Nem volt hirtelen átmenet, mágikus pillanat. De tiszta időszakai hosszabbodtak, és a vérnyomása valahol a normális közelében megállapodott.

Azon az estén, amikor Van beszélt az ENSZ-ben, előkerítettem egy hordozható televíziót a cselédek szállásáról, és felcipeltem Jason hálószobájába. Carol is csatlakozott hozzánk az adás előtt.

Nem úgy nézett ki, hogy Carol hisz Van Ngo Wenben.

Jelenlétét a Földön az előző hét szerdáján jelentették be. A képe immár napok óta ott szerepelt a lapok címoldalán, és mozgó felvétel is készült róla, amint a fehér ház pázsitján sétál a megválasztott elnök atyáskodó karja alatt. A fehér ház egyértelművé tette, hogy Van azért van irt, hogy segítsen, de nincs azonnali megoldása a Pörgésre, és nem sok újat tud a Feltételezettekről. A közvélemény óvatosan reagált.

Ma Van felment a díszemelvényre a Biztonsági Tanács üléstermében, és fellépett a magasságához igazított szószékre.

– No nézd csak, milyen apró jószág – mondta Carol.

– Mutass némi tiszteletet – mondta Jason. – Egyetlen olyan folyamatos kultúrát képvisel, amely régebbi a mi összes kultúráinknál.

– Inkább a Liliputi Színház képviselőjének látszik – mondta Carol.

A közelik azonban helyreállították Van méltóságát. A kamera szerette a szemét és illékony mosolyát. És amikor a mikrofonba beszélt, olyan halkan tette, hogy a hangmagassága ne hangozzék a földitől nagyon elütőnek.

Van tudta (vagy megértették vele), milyen valószínűtlen ez az egész az átlagos földlakónak. („Valóban”, mondta bevezetőjében a főtitkár, „a csodák korában élünk.”) így hát köszönetet mondott mindannyiunknak a vendégszeretetünkért a legszebb közép-atlanti kiejtéssel, és vágyakozva beszélt a bolygójáról meg arról, hogy miért hagyta el, hogy idejöjjön. A Marsot idegen, de teljesen emberi helyként festette le, olyan helynek, ahová bárki szívesen ellátogatna, ahol az emberek barátságosak, a tájak érdekesek, bár a telek, ezt elismerte, néha igen kemények.

(„Mint Kanadában”, jegyezte meg Carol.)

Aztán rátért a lényegre. Mindenki a Feltételezettekre kíváncsi. Sajnos Van népe sem tud róluk sokkal többet nálunk – a Feltételezettek akkor vették körül hártyával a Marsot, amikor ő éppen úton volt a Földre, és a marsbeliek éppoly tehetetlenek voltak ez ügyben, mint mi.

Ő sem tudja, mi lehet a Feltételezettek célja. Évszázadok óta vitatják ezt a kérdést, de a legnagyobb marsbeli gondolkodók sem oldották meg. Érdekes, mondta Van, hogy a Földet és a Marsot egyaránt akkor zárták körül, amikor globális katasztrófa szélére sodródtak.

– A népességünk, ahogyan a tiétek, az elviselhetőség határához közeledik. A Földön az ipar és a mezőgazdaság egyaránt olaj alapon működik, és a készletek villámgyorsan fogynak. Nekünk a Marson egyáltalán nincs olajunk, mi viszont egy másik ritka anyagtól, az elsődleges nitrogéntől függünk: ez a mezőgazdasági ciklusaink hajtóereje, és abszolút mértékben korlátozza, hogy a bolygó hány emberi életet képes fenntartani. Mi egy kicsit jobban megoldottuk a problémát, mint a Föld, de csak azért, mert civilizációnk kezdete óta tisztában vagyunk vele. Mindkét bolygó a gazdaság és a mezőgazdaság összeomlásának lehetőségével nézett és néz szembe, valamint az emberiség katasztrófa okozta kihalásával. Mindkét bolygót körülvették, mielőtt eljutottak volna a végső pontig.

A Feltételezettek talán tudják rólunk az igazságot, és ez befolyásolja tetteiket. De ezt nem tudjuk biztosan. Azt sem tudjuk, mit várnak tőlünk, ha ugyan várnak bármit is, és hogy mikor ér véget a Pörgés, ha véget ér ugyan. Nem tudhatjuk, amíg nem gyűjtünk több információt a Feltételezettekről.

Szerencsére – mondta Van, és a kamera ráközelített – Van rá mód, hogy információt gyűjtsünk. Javaslattal jöttem ide, amelyet megtárgyaltam mind Garland elnökkel, mind Lomax megválasztott elnökkel csakúgy, ahogyan más államfőkkel is – és felvázolta a replikátor-tervet nagy vonalakban. – Ha szerencsénk van, ebből megtudhatjuk, hogy átvettek-e a Feltételezettek más világokat, azok hogyan reagáltak, és mi lehet a Föld végső sorsa.

De amikor az Oort-felhőről és az „auto-katalitikus visszacsatolási technológiáról” kezdett beszélni, láttam, hogy Carol szeme üvegessé válik.

– Ez nem lehet igaz – mondta, miután Van lejött a szószékről kábult taps közepette, és a hálózati fejesek elkezdték felöklendezni, és újracsócsálni a beszédét. Carol igazán rémültnek látszott. – Igaz ebből valami, Jason?

– A nagyobb része – mondta higgadtan Jason. – A Mars időjárásáról nem tudok beszélni.

– Tényleg katasztrófa peremén állunk?

– Egyfolytában, azóta, amikor kialudtak a csillagok.

– Az olajról meg ezekről a dolgokról beszélek. Ha nem jött volna a Pörgés, mind éheznénk?

– Emberek máris éheznek. Azért éheznek, mert nem tudunk észak-amerikai stílusú jólétben eltartani hétmilliárd embert, anélkül, hogy csontig ki ne fosztanánk a bányák készleteit. A számokkal nehéz vitatkozni. Igen, ez igaz. Ha a Pörgés nem öl meg minket, előbb-utóbb embercsoportok fognak kihalni.

– És ennek köze van magához a Pörgéshez?

– Talán, de ezt sem én, sem a tévében látott marslakó nem tudjuk biztosan.

– Hülyére veszel.

– Nem.

– De igen. De semmi baj. Tudom, hogy tudatlan vagyok. Évek óta nem vettem újságot a kezembe. És a tévében is csak szappanoperákat nézek. Azokban nincsenek marslakók. Olyan lettem, mint Rip van Winkle. Túlságosan sokáig aludtam. És nem nagyon tetszik az a világ, amelyikre ébredtem. Azok a részei, amelyek nem rémítők… – a tévére mutatott. – Azok nevetségesek.

– Ma mindenki Rip van Winkle – mondta gyengéden Jason. – Mind arra várunk, hogy felébredjünk.

Carol hangulata együtt javult Jason egészségi állapotával, egyre élénkebben érdeklődött a fia várható sorsa felől. Beszámoltam neki arról, hogy Jason betegsége DRSZM, amelyet hivatalosan még nem diagnosztizáltak, amikor Carol befejezte az orvosi egyetemet, azért, hogy magáról a kúráról ne kérdezősködjön, és úgy tetszett, megértette a ki nem mondott megállapodást, és elfogadta. A lényeg az volt, hogy Jason lehámlott bőre szépen javult, és a vérmintákban, amelyeket Washingtonba küldtem laborvizsgálatra, drasztikusan csökkentek az idegi plakkot okozó fehérjék.

Carol azonban változatlanul nem akart beszélni a Pörgésről, és boldogtalannak látszott, amikor Jase meg én a jelenlétében tárgyaltunk róla. Ismét a Housman vers jutott eszembe, amelyre Diane tanított évekkel korábban: A kisbaba észre sem vette/Azt, hogy a medve már megette.

Carolt több medve is ostromolta, némelyik olyan nagy volt, mint a Pörgés, mások olyan parányik, mint egy etanol-molekula. Azt hiszem, irigyelhette volna a kisbabát.

Diane hívott (a mobilomon, nem Carol vonalas készülékén) pár éjszakával Van ENSZ-beli szereplése után. A szobámban voltam, Carol vette át éjszakára az ügyeletet. Egész november esős volt, akkor is esett éppen, a hálószoba ablaka a sárga fény folyékony tükrévé vált.

– A Nagy Házban vagy – mondta Diane.

– Beszéltél Carollal?

– Havonta egyszer felhívom. Kötelességtudó lánya vagyok. Néha van annyira józan, hogy képes beszélni. Mi baja Jasonnek?

– Hosszú história – mondtam. – Javul az állapota. Nem kell aggódnod.

– Utálom, amikor ezt mondják.

– Tudom. De igaz. Baj volt, de helyrehoztuk.

– És csak ennyit mondhatsz el.

– Egyelőre. És mi van veletek Simonnal? – Amikor a legutóbb beszéltünk, jogi problémákat említett.

– Semmi jó – mondta. – Elköltözünk.

– Hová?

– El Phoenixből, annyi biztos már. El a városból. A Jordán Imaházat egy időre bezárták –, azt hittem, hallottál róla.

– Nem – mondtam –, ugyan miért hallottam volna egy kis délnyugati Csapás-egyház anyagi gondjairól? – és aztán más dolgokról beszéltünk, és Diane megígérte, hogy értesít, amint megvan az új címük. Persze, miért is ne, ugyan.

De másnap este aztán hallottam a Jordán Imasátorról.

Rá nem jellemző módon, Carol ragaszkodott hozzá, hogy megnézzük a késő esti híradót. Jason fáradt volt, de éber, és kedve is volt hozzá, így hármasban negyven percen át néztük a nemzetközi kardcsörtetést és a hírességek bírósági ügyeit. Voltak érdekes anyagok is: beszámoltak róla, hogy Van Ngo Wen Belgiumban az EU képviselőivel tárgyalt, jó hírek érkeztek Üzbegisztánból, ahol végre felszabadították a tengerészeti támaszpontot. Majd riport következett a SZÉST-ről és az izraeli tejiparról.

Drámai képeket láttunk, hogyan dózerolják el és öntik le oltott mésszel a kiselejtezett állatállományt. Öt évvel korábban a japán marhahúsipart érte hasonló veszteség. A marha-avagy patás-SZÉST tucatnyi országban ütötte fel a fejét Brazíliától Etiópiáig, és mindenütt igyekeztek felszámolni. Emberi megfelelője gyógyítható volt modern antibiotikumokkal, de a harmadik világban állandó probléma maradt.

Csakhogy az izraeli marhatartó gazdák szigorúan betartották az egészségügyi előírásokat, az ellenőrzéseket, így ott váratlanul tört ki a járvány. És ami még rosszabb, a jelző esetet – az első fertőzést – az Egyesült Államokból illegálisan érkezett, megtermékenyített petesejtekből mutatták ki.

A szállítmány eredetét kinyomozták. Egy Csapás-jótékonysági szervezettől, az Igét A Világnaktól küldték, amelynek a központja egy ipari parkban volt az Ohio állambeli Cincinnati mellett. Miért csempészett a szervezet marha petesejtet Izraelbe? Nem kifejezetten jótékonysági célból, mint kiderült. A nyomozók felkutatták az Igét A Világnak támogatóit tucatnyi álcázó cégen át a Csapás és Elrendelés tanait hirdető különböző egyházak konzorciumáig és a hozzájuk tartozó szélsőséges, kis és nagy politikai csoportosulásokig. Mindezek a csoportok osztották a bibliai tanok Mózes negyedik könyvéből (tizenkilencedik fejezet), valamint Máté és Timóteus egyes részleteiből levont tanítását – miszerint, Izrael földjén egy színvörös üsző születése jelzi majd Jézus Krisztus második eljövetelét és Földi Uralmának kezdetét.

Régi ötlet volt. A szövetséges zsidó szélsőségesek abban hittek, hogy egy vörös borjú feláldozása a Templomhegyen jelzi majd a Messiás eljövetelét. Több „vörös borjas” támadás érte a Sziklatemplomot a korábbi években, ezek egyike kárt tett az al-Aksza mecsetben, és majdnem helyi háborút robbantott ki. Az izraeli kormány mindent megtett, hogy kiirtsa a mozgalmat, de csupán föld alá kényszerítenie sikerült.

A híradó szerint számos tejgazdaság működött Amerika közép-nyugati és délnyugati részén az Igét A Világnak támogatásával, és egytől egyig csendesen azon munkálkodtak, hogy siettessék az Armageddont. Színtiszta vérvörös borjat próbáltak kitenyészteni, feltehetőleg különbet azoknál a kiábrándító üszőknél, amelyeket az utóbbi negyven évben jelöltként mutattak be.

Ezek a gazdaságok módszeresen kijátszották a szövetségi ellenőrzéseket és takarmányozási előírásokat, egészen odáig is elmentek, hogy eltitkolták a marha SZÉST kitörését, amely Nogalesből átjutott a határon. A fertőzött petesejtek olyan te-nyészállományt produkáltak, amelyben bőségesen akadt vörös szőrzetet biztosító gén, de amikor a borjak világra jöttek (a Negev Igét A Világnak kötődésű tanyáin), a legtöbb korán elhullott légzési elégtelenségek miatt. A tetemeket titokban eltemették, de későn. A fertőzés átterjedt a felnőtt állatállományra és néhány mezőgazdasági munkásra is.

Igen kínos volt mindez az USA adminisztrációjának. A Szövetségi Drogadminisztráció már bejelentette, hogy felülvizsgálja addigi politikáját, és a belbiztonság befagyasztotta az Igét A Világnak bankszámláit, és elfogató parancsot bocsátott ki a Csapás-hívők pénzgyűjtői ellen. A híradóban szövetségi ügynökök cipelték ki ládaszámra a dokumentumokat ismeretlen épületekből, és szereltek lakatokat tizedrangú templomok kapujára.

A hírolvasó néhányat név szerint is említett.

Ezek egyike a Jordán Imasátor volt.

KR. u. 4 x 10^9

PADANG előtt Nijon mentőautójából átszálltunk egy minang sofőr vezette magánautóba, az pedig egy fuvarozási központnál tett le minket – engem, Ibu Inát és Ent – a parti főúton. Öt hatalmas, bádogtetős raktárépület állt a fekete murvás síkon vászonnal letakart, kúp alakú cementrakások meg egy mellékágon várakozó, korrodált tartályhajó között. Az iroda alacsony faépület volt, rajta angol nyelvű felirattal: BAYUR SZÁLLÍTMÁNYOZÁS.

A Bayur Szállítmányozás, mondta Ina, volt férjének, Jalá-nak az egyik üzlete volt, és az irodában maga Jala várt minket. Testes, alma arcú fickó volt kanárisárga öltönyben – mint valami trópusokra öltözött Miska-kancsó. Inával úgy ölelték meg egymást, ahogy az a békésen elváltaknál szokás, Jala kezet fogott velem, majd kissé lehajolva Ennel is. A recepciós lánynak Jala úgy mutatott be, mint „suffolki pálmaolaj importőrt”, feltehetőleg arra az esetre, ha faggatni kezdenék az Új Reformerek. Aztán hétéves villanymeghajtású BMW-jéhez kísért minket, és dél, azaz Teluk Bayur felé indultunk, elöl Jala és Ina, mi Ennel hátul.

Teluk Bayur – a nagy, mély vizű kikötő Padang városától délre – volt az a hely, ahol Jala az összes pénzét kereste. Harminc éve, mondta, Teluk Bayur álmos szumátrai sártócsa volt szerény kikötői szolgáltatásokkal és előre megjósolható szén, nyers pálmaolaj és műtrágya forgalommal. Ma, hála a nagari restauráció hozta gazdasági fellendülésnek és az Átjáró körzetében bekövetkezett népesség-robbanásnak, Teluk Bayur tökéletesen kialakított kikötő lett világszínvonalú rakpartokkal és kikötőhelyekkel, hatalmas raktárépületekkel és annyiféle új berendezéssel, hogy már Jala is unta teljesítmény szerint felsorolni a különböző vontatókat, hangárokat és darukat.

– Jala büszke Teluk Bayurra – mondta Ina. – Nemigen akad egyetlen magas rangú tisztviselő sem ott, akit meg ne vesztegetett volna.

– Az Általános Ügyosztálynál feljebb senkit – helyesbített Jala.

– Szerénykedsz.

– Baj talán, ha pénzt keresek? Túlságosan sikeres volnék? Bűn, hogy lettem valaki?

Ina lehajtotta a fejét.

– Ezek persze szónoki kérdések – mondta.

Megkérdeztem, egyenesen valamelyik hajóhoz megyünk-e Teluk Bayurban.

– Nem egyenesen – mondta Jala. – Egy biztonságos helyre viszlek benneteket a dokkokban. Nem olyan egyszerű felmenni valamelyik hajóra, és kényelembe helyezni magunkat.

– Nincs hajó?

– Természetesen van hajó. A Capetown Maru, egy takaros kis teherhajó. Most rakják meg éppen kávéval és fűszerekkel. Amikor a raktér tele, a tartozásokat kifizették és az engedélyeket aláírták, akkor száll fel a fedélzetére az emberrakomány. Diszkréten, remélem.

– Mi van Diane-nel? Teluk Bayurban van?

– Hamarosan – mondta Ina, és jelentőségteljesen nézett Jalára.

– Hamarosan – mondta Jala.

Lehet, hogy Teluk Bayur egykor kereskedelmi kikötő volt, de ahogyan minden modern kikötő, önálló várossá vált, csakhogy ez a város nem emberek, hanem áruk számára épült. Magát a kikötőt kerítés zárta el, de körülötte úgy nőttek ki a kiegészítő intézmények, mint bordélyházak a katonai támaszpontok körül: másodlagos szállítók és expeditőrök, átépített óriáskamionokkal dolgozó illegális szövetkezetek, rozoga üzemanyagtöltő állomások. Elhúztunk valamennyi mellett. Jala azt akarta, hogy biztonságban legyünk, mielőtt lemegy a nap.

Maga a Bayur-öböl patkó alakú sós víz volt. Rakpartok és mólók nyaldosták, mint betonnyelvek. A parton a nagykereskedelem rendezett káosza uralkodott, az első-és másodrangú raktárak és rakodóhelyek, a daruk, amelyek óriás sáskákként lakmároztak a kikötött teherhajók rakományából. Megálltunk egy őrbódénál az acélkerítés vonalában, és Jala a kocsi ablakán kiadott valamit az őrszemnek – engedélyt, megvesztegetési pénzt vagy mindkettőt. Az őrszem bólintott, Jala barátságosan integetett neki, begördült, aztán fékevesztettnek tetsző iramban elhúzott a CPO és az Avigas tartályainak sora előtt.

– Elintéztem, hogy ma éjjel itt maradjatok – mondta. – Van egy irodám az E-dokk egyik raktárában. Nincs ott semmi, csak beton, senki nem háborgat majd titeket. Reggel hozom Diane Lawtont.

– És akkor elmegyünk?

– Türelem. Nem csak ti mentek rantaura – csak ti vagytok a legfeltűnőbbek. Előfordulhatnak bonyodalmak.

– Például?

– Nyilvánvaló, az Új Reformerek. A rendőrség időről időre átfésüli a dokkokat, illegális menekülteket és szökevényeket keresnek. Általában találnak is néhányat. Vagy nem néhányat, hanem sokat, attól függ, kit fizettek le. Pillanatnyilag nagy a nyomás Jakartából, hát ki tudhatja? Beszélnek valami szakszervezeti mozgolódásról is. A rakodómunkások rendkívül harciasak. Mielőtt kitörne bármiféle konfliktus, kifutunk a kikötőből, ha szerencsénk lesz. Így hát a puszta betonon fogsz aludni a sötétben, attól tartok, Inát és Ent pedig elviszem a többi falubeliekhez.

– Nem – mondta határozottan Ina. – Én Tylerral maradok. Jala megállt. Aztán Inára nézett, és minangul mondott valamit.

– Nem vicces – mondta Ina. – És nem igaz.

– Hát akkor? Nem bízol bennem, hogy biztonságban lesz?

– Ugyan mit nyertem valaha is azzal, hogy bíztam benned?

Jala elvigyorodott. A foga barna volt a dohányzástól.

– Kalandot – mondta.

– Hát abból kijutott – mondta Ina.

***

Így hát a raktáregyüttes északi végében kötöttünk ki, Ibu Ina meg én, egy komor és szögletes szobában, amely felügyelői iroda volt, mondta Ina, amíg ideiglenesen be nem zárták az épületet, mert lyukacsos teteje javításra szorult.

A falban tűzálló üvegablak volt. Lenéztem a betonportól fehérlő, barlangszerű raktérre. Az acélgerendák úgy álltak ki a saras, víztócsás földből, mint a rozsdás bordák.

Csupán a ritkán elhelyezett biztonsági lámpák a falakon adtak némi fényt. Repülő rovarok hatoltak be az épület résein, és felhőkben keringtek a rácsozott villanykörték körül, vagy halomba hulltak alájuk. Inának sikerült felkapcsolnia egy íróasztali lámpát. Üres kartondobozok álltak a sarokban, és én széthajtogattam a legszárazabbakat, és ideiglenes fekhelyet készítettem belőlük. Takaró nem volt. De az éjszaka forró volt. Közel jártunk a monszun évszakához.

– Gondolod, hogy tudsz aludni? – kérdezte Ina.

– Ez nem a Hilton, de jobbat nem tudok.

– Nem a fekhelyre gondoltam. Hanem a zajra. Tudsz ilyen zajban aludni?

Teluk Bayur nem zárt be éjszakára. Huszonnégy órán át folyt a be-meg a kirakodás. Nem láttuk, de hallottuk a nehéz motorok és a feszített acél zaját meg a soktonnás rakományt hordozó konténerek periodikus elhaladását.

– Aludtam már rosszabb körülmények között is – mondtam.

– Ebben kételkedem – mondta Ina –, de kedves, hogy ezt mondod.

Egyikünk sem tudott még órákig elaludni. Inkább ültünk az íróasztali lámpa közelében, és néha beszélgettünk. Ina Jasonről kérdezősködött.

Odaadtam neki elolvasni néhányat a betegségem alatt készített hosszú feljegyzéseimből. Jason átmenete a negyedik korba, mondta, kevésbé hangzott nehéznek, mint az enyém. Nem, mondtam. Csak nem írtam le az ágytálazó részeket.

– De az emlékezete? Nem veszített semmit? Nem nyugtalanította ez?

– Nemigen beszélt róla. Biztos vagyok benne, hogy félt tőle. – A helyzet az volt, hogy egyszer azzal jött ki az egyik lázrohamából, hogy arra kért, dokumentáljam neki az életét.

– Írd le nekem, Ty! – mondta. – írd le arra az esetre, ha elfelejteném.

– De neki nem volt grafomániája.

– Nem. A grafománia akkor tör ki, amikor az agy elkezdi átkábelezni önnön verbális képességeit. Ez csak egyike a lehetséges tüneteknek. Az ő esetében ennek a megnyilvánulásai valószínűleg a hangok voltak, amelyeket kiadott.

– Ezt Van Ngo Wentől tudod.

– Igen, azaz az orvosi archívumaiból, amelyeket később tanulmányoztam.

Inát még mindig Van Ngo Wen izgatta.

– Az a figyelmeztetés, amelyet az Egyesült Nemzetekhez intézett a túlnépesedésről és a források kiapadásáról, Van megbeszélte veled ezt a témát? Úgy értem, mielőtt…

– Tudom. Igen, egy kicsit.

– Mit mondott neked?

Ez akkor történt, amikor egyszer a Feltételezettek végső céljáról beszélgettünk. Van rajzolt egy grafikont, ezt reprodukáltam Inának a poros padlón: a grafikon vízszintes és függőleges vonalát. A függőleges vonal a népesség volt, a vízszintes az idő. Egy szaggatott trend-vonal metszette a grafikont többé-kevésbé vízszintesen.

– Népesség az idő szerint – mondta Ina. – Ennyit értek, de pontosan mit mérünk?

– Bármely állatpopuláció viszonylag stabil ökoszisztéma. Akár a rókák Alaszkában, akár a bőgőmajmok Belize-ben. A populáció váltakozik külső hatásokra, amilyen a hideg tél, vagy a ragadozók elszaporodása, de legalábbis rövidtávon stabil.

No de, magyarázta Van, mi történik, ha intelligens, szerszámhasználó fajt vizsgálunk hosszú távon? Lerajzoltam Inának az előbbi grafikont, csakhogy a trend-vonal ezúttal kitartóan a függőleges felé görbült.

– Itt az történik – mondtam –, hogy a populáció – mondhatunk egyszerűen „embereket” –, tehát az emberek megtanulnak élni a képességeikkel. Nemcsak tűzkövet pattintani, de megtanítani más embereket a pattintásra, és gazdaságosan elosztani a munkát. Az együttműködés több élelmet eredményez. A populáció nő. Több ember még hatékonyabban működik együtt, és új képességeket fejleszt ki. Mezőgazdaságot. Állattenyésztést. Írást és olvasást, ami azt jelenti, hogy a tudást hatékonyabban lehet terjeszteni az élők között, és örökölhetjük a régen halottakét is.

– A görbe tehát még meredekebben ível felfelé – mondta Ina. – Amíg belefulladunk önmagunkba.

– De ez nem szükségszerű. Vannak más erők, amelyek azon munkálkodnak, hogy helyrehúzzák a görbét. A növekvő jólét és technológia tudás a javunkra szolgál. A jól táplált, biztonságban élő emberek hajlamosak hajlani arra, hogy korlátozzák a szaporodásukat. A technológia és a rugalmas kultúra megadja hozzá az eszközöket. Végül, legalábbis Van ezt mondta, a görbe visszatér az egyeneshez.

Ibu Ina zavartnak látszott.

– Akkor tehát nincs probléma? Nincs éhezés, nincs túlnépesedés?

– Sajnos a Föld népességének vonala még távol áll a vízszintestől. És most futunk bele a korlátozó feltételekbe.

– Korlátozó feltételek?

Újabb grafikon. Ezen a trend-vonal olyan volt, mint egy fent vízszintes, dőlt S-betű. Fölé két párhuzamos vízszintes vonalat rajzoltam: az egyiket jóval a trend-vonal fölé, ,,A”-val jelölve, a másikat úgy, hogy metssze a felfelé tartó görbületet, ezt „B”-vel jelöltem.

– Mik ezek a vonalak? – kérdezte Ina.

– Mindkettő azt mutatja, mekkora népességet képes a bolygó fenntartani. A művelhető földterület, a technológia, a tiszta víz és levegő fenntartásához szükséges üzemanyagok és nyersanyagok mennyisége. A grafikon a különbséget mutatja egy sikeres és egy sikertelen intelligens faj között. Az a faj, amely a korlát alatt éri el a csúcsot, képes a hosszú távú túlélésre. A sikeres faj meg tudja tenni mindazokat a dolgokat, amelyekről a futuristák álmodoztak – terjeszkedhet a Naprendszerben, sőt a galaktikában, manipulálhatja az időt és a teret.

– Fenséges – mondta Ina.

– Ne kopogd le. Az alternatíva rosszabb. Az a faj, amelyik eléri a fenntarthatósági korlátokat, mielőtt stabilizálná a népességét, valószínűleg halálra van ítélve. Tömeges éhínség, kudarcot valló technológia és a civilizáció első virágzásától olyannyira megfosztott bolygó, hogy nincsenek meg az eszközei az újjáépítéshez.

– Értem. – Ina megborzongott. – Tehát mi melyik vagyunk? Az A eset, vagy a B eset? Van elárulta neked?

– Csak annyit tudott mondani, hogy mindkét bolygó, a Föld is meg a Mars is, közeledett a korlátokhoz. És a Feltételezettek közbeléptek, mielőtt ez bekövetkezett volna.

– De miért léptek közbe? Mit várnak tőlünk?

Ez volt az a kérdésre, amelyre Van népének nem volt válasza. Sem nekünk.

Nem, ez nem volt teljesen igaz. Jason Lawton talált valamiféle választ.

De erről még nem tudtam beszélni.

Ina ásított, én pedig eltöröltem a rajzokat a porban. Ina eloltotta az íróasztali lámpát. Az elszórt vészjelzők kimerült kis fényt sugároztak. A raktárépületen kívül mintha hatalmas, de elfojtott harang kondult volna úgy öt másodpercenként.

– Tik-tak – mondta Ina, miközben elhelyezkedett a penészes kartondobozokból rakott derékaljon. – Emlékszem az órákra, amikor még ketyegtek, Tyler. Hát te? A régimódi órákra?

– Volt egy anyám konyhájában.

– Annyiféle idő van. Amelyekkel az életünket mérjük. Hónapok és évek. Vagy a nagy idő, amely hegyeket emel, és csillagokat alkot. Vagy mindaz, ami az egyik szívdobbanástól a következőig történik. Nehéz egyszerre élni mindezekben az időkben. Könnyű elfelejteni, hogy mindegyikben élünk.

A metronómszerű kongás folytatódott.

– Úgy beszélsz, mint a negyedik korukat élők – mondtam. A halvány fényben alig láttam fáradt mosolyát.

– Azt hiszem, nekem egy élet is elegendő – mondta.

Reggel arra ébredtünk, hogy félrehúznak egy harmonikaajtót, betör a fény, és Jala hív minket.

Lesiettem a lépcsőn. Jala már a raktártér felénél járt, Diane mögötte jött, lassan.

Közelebb értem, és Diane a nevemen szólított.

Mosolyogni próbált, de a fogát közben összeszorította, és szokatlanul sápadt volt. Addigra észrevettem, hogy bélelt rongydarabot szorít a testéhez a csípője felett, és a rongy meg a pamutblúza egyaránt élénkvörös a rongyon átszivárgó vértől.

ELKESEREDETT EUFÓRIA

NYOLC hónappal az után, hogy Van Ngo Wen beszélt az ENSZ közgyűlése előtt, a Napközeli hiper-hideg tenyésztartályai nagy mennyiségben állították elő a marsbeli replikátorokat, és Canaveralben meg Vandenbergben Delta hetesek flottáit készítették elő, hogy orbitális pályára vigyék őket. Vannak ekkor támadt ellenállhatatlan vágya, hogy megnézze a Grand Kanyont. Az érdeklődését az Arizonai főútvonalak egyik példánya keltette fel, amelyet az egyik biológus hagyott a szállásán. Néhány nappal később megmutatta nekem.

– Nézd meg ezt! – mondta, és szinte remegett az izgalomtól, amint kihajtogatta a Ragyogó Angyal útvonal helyreállításáról készített fénykép-sorozatot. A Colorado folyó zöld tócsákra vágta a kambrium előtti homokkövet. Egy dubai turista öszvérháton. – Hallottál te erről, Tyler?

– Hogy hallottam-e a Grand Canyonról? Igen. A legtöbb ember hallott róla.

– Döbbenetes. Gyönyörű.

– Látványos. Azt mondják. De hát a Mars nem a kanyonjairól híres?

Mosolygott.

– A Bukott Földekről beszélsz. A te néped Valles Marinerisnek nevezte, amikor felfedezték orbitális pályáról hatvan éve – vagy százezer éve. Egy részük valóban úgy néz ki, mint ezek az arizonai fényképek. De sosem jártam ott. És nem hiszem, hogy valaha is fogok. Azt hiszem, szívesen megnéznem helyette azt a Grand Canyont.

– Akkord nézd meg. Ez szabad ország.

Van pislogott a kifejezéstől – talán először hallotta –, és bólintott.

– Helyes, megnézem. Megbeszélem Jasonnel az utazást. Eljönnél te is?

– Hová, Arizonába?

– Igen! Tyler! Arizonába, a Grand Canyonhoz! – Lehet, hogy a negyedik korát élte, de abban a pillanatban olyan volt, mint egy tízéves. – Eljönnél velem?

– Át kell gondolnom.

Még gondolkodtam, amikor felhívott E.D. Lawton.

Preston Lomax megválasztása óta E.D. Lawton politikailag láthatatlanná vált. Ipari kapcsolatai megmaradtak – a partijain most is nagy hatalmú emberek jelentek meg –, de nem volt már meg az a kormányszintű hatalma, amelyet Garland elnöksége alatt élvezett. Az a hír járta, hogy a lélektani leépülés állapotában van, begubózva georgetowni rezidenciáján, és nem szívesen fogadott telefonokkal zaklatja egykori politikai szövetségeseit. Talán így volt, de sem Jase, sem Diane nem hallott felőle az utóbbi időben; és amikor felvettem az otthoni telefonomat, döbbenten hallottam a hangját.

– Beszélni akarok veled – mondta.

Ami érdekes volt olyan ember részéről, aki kitalálta és finanszírozta Molly Seagram szexuális kémkedését. Az első és valószínűleg a legjobb gondolatom az volt, hogy leteszem a kagylót. De a gesztus nem helyénvalónak látszott.

– Jasonről van szó – tette hozzá.

– Akkor beszéljen Jasonnel.

– Nem tudok, Tyler. Nem hallgat rám.

– Csodálkozik?

Sóhajtott.

– Oké, az ő oldalán állsz, ez adott. De nem akarom bántani. Segíteni akarok neki. Sürgős. Az ő érdekéről van szó.

– Nem tudom, miről beszél.

– Én pedig nem mondhatom el a rohadt telefonon. Éppen Floridában vagyok, autóval húszpercnyire. Gyere a szállodámba, fizetek neked egy italt, és akkor szemtől szemben elküldhetsz a fenébe. Kérlek, Tyler. Nyolckor, az előcsarnokból nyíló bárban, a Hiltonban a kilencvenötösön. Talán megmented valakinek az életét.

Letette, mielőtt válaszolhattam volna. Felhívtam Jasont, elmondtam, mi történt.

– Hűha – mondta. Aztán. – Ha igazak a pletykák, E.D. még kellemetlenebb, mint volt. Légy óvatos.

– Nem állt szándékomban odamenni.

– Hát nem kötelező. De… talán jobb, ha elmész.

– Elegem van E.D. trükkjeiből, köszönöm.

– Talán jobb, ha tudjuk, mit forgat a fejében.

– Vagyis azt akarod, hogy találkozzam vele?

– Csak ha neked nem kellemetlen.

– Kellemetlen?

– Persze ahogy akarod.

Így hát kocsiba ültem, és kötelességtudón végighajtottam a főúton, elhagytam a függetlenség napi dekorációt (másnap volt negyedike) és az utcasarki zászlóárusokat (engedély nélküliek voltak, készen rá, hogy elhúzzanak viharvert furgonjaikkal), közben elismételtem magamban az összes menj-a-pokolba beszédet, amelyet valaha is szerettem volna arcába vágni E.D. Lawtonnak. Mire a Hiltonhoz értem, a nap lehanyatlott a háztetők felett, és az előcsarnok órája 8:35-öt mutatott.

E.D. a bár egyik bokszában ült, és eltökélten ivott. Meglepődött, amikor meglátott. Aztán felállt, megragadta a karomat, és a vele szemben lévő műbőr borítású üléshez terelt.

– Italt?

– Nem maradok sokáig.

– Igyál valamit, Tyler. Jobb lesz a hangulatod.

– A magáé jobb? Csak mondja, mit akar, E.D.

– Tudom, hogy az az ember dühös, aki úgy ejti ki a nevemet, mint valami sértést. Miért vagy olyan mérges? A miatt az ügy miatt a barátnőddel meg a doktorral, hogy is hívták? Malmstein? Nézd, tudnod kell, hogy nem én intéztem. Még csak nem is én találtam ki. Nagyon lelkes munkatársaim voltak. Különböző dolgokat tettek a nevemben. Csak hogy tudd.

– Nem magyarázat a szemétségre.

– Talán igazad van. Beismerem. Bocsánatot kérek. Továbbléphetünk?

Ekkor otthagyhattam volna. Azt hiszem, a belőle áradó elkeseredett nyugtalanság miatt maradtam. E.D. még mindig képes volt arra a meggondolatlanul lekezelő viselkedésre, amellyel úgy belopta magát a családja szívébe. De már nem volt magabiztos. A szóbeli kirohanások közti szünetekben a keze járt. Az állát simogatta, egy szalvétát hajtogatott, a haját simította le. Ez a csen egészen a második pohár feléig tartott nála. És valószínűleg az a második már nem a második volt. A pincérnő jó ismerősként libbent el mellette.

– Neked van némi befolyásod Jasonnél – mondta végül.

– Ha Jasonnel akar beszélni, miért nem vele beszél?

– Mert nem tudok. Nyilvánvaló okokból.

– Akkor mit akar, mit mondjak neki?

E.D. rám meredt. Aztán az italára.

– Mondd meg neki, hogy húzza ki a dugót a replikátor-projektből. Szó szerint értem. Állítsa le a hűtőket! Ölje meg!

Most rajtam volt a sor, hogy hitetlenkedjek.

– Ugye tudja, hogy ez mennyire valószínűtlen?

– Nem vagyok buta, Tyler.

– Akkor miért…

– Jason a fiam.

– Rájött?

– Amiért politikai vitáink voltak, egyszeriben nem a fiam? Azt hiszed, olyan sekélyes vagyok, hogy nem tudok különbséget tenni? Hogy amiért nem értek egyet vele, már nem is szeretem?

– Csak azt tudom magáról, amit láttam.

– Nem láttál semmit. – Mondani akart valamit, aztán meggondolta. – Jason Van Ngo Wen bábja – mondta. – Azt akarom, hogy ébredjen fel, és vegye észre, mi történik.

– Maga nevelte bábnak. A maga bábjának. Egyszerűen nem látja szívesen, hogy most másnak van rá ugyanolyan befolyása.

– Marhaság. Marhaság. Úgy értem, nem, rendben van, gyónunk, talán igaz, nem tudom, talán mindannyiunknak családterápiára van szükségünk, de nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy ebben az országban minden nagy hatalmú ember szerelmes Van Ngo Wenbe és az átkozott replikátor-projektjébe. Abból a nyilvánvaló okból, hogy olcsó, és megvalósíthatónak látszik a szavazók szemében. És kit érdekel, ha nem válik be, hiszen semmi más sem válik be, és ha semmi sem segít, akkor közel a vég, és mindenkinek a problémája másként fest majd, amikor felkel a vörös nap. Igaz? Nem igaz? Felcicomázzák, kockáztatásnak vagy merész játéknak nevezik, de valójában csak szemfényvesztés a bugrisok figyelmének elterelésére.

– Érdekes elemzés – mondtam –, de…

– Itt ülnék veled, ha azt gondolnám, hogy ez érdekes elemzés? Tedd fel a megfelelő kérdést, ha vitatkozni akarsz velem.

– Például?

– Például, hogy ki ez a Van Ngo Wen? Kit képvisel, és mit akar valójában? Mert bármit beszéljenek is a televízióban, nem holmi Mahatma Gandhi. Azért van itt, mert akar tőlünk valamit. Akart az első naptól fogva.

– A replikátorok fellövését.

– Nyilván.

– És az bűn?

– Jobb kérdés lenne, hogy miért nem maguk a marslakók lövik fel őket?

– Mert nem vállalják, hogy az egész Naprendszer nevében beszéljenek. Mert ilyen munkát nem vállalhatnak egyoldalúan.

E.D. az égre emelte a szemét.

– Ezt mondják, Tyler. Többoldalúságról meg diplomáciáról beszélni olyan, mint amikor az ember azt mondja, „Szeretlek” – csak arra szolgál, hogy elősegítse a dugást. Hacsak, persze, a marslakók nem angyali lények, akik azért szálltak alá a mennyekből, hogy megszabadítsanak minket a gonosztól. De feltételezem, ezt te sem hiszed.

Van annyiszor tagadta, hogy nemigen tiltakozhattam.

– Úgy értem, nézd csak a technológiájukat. Ezek a fickók vagy ezer éve művelik a magas színvonalú biotechnológiát. Ha be akarták volna népesíteni a galaktikát nanorobotokkal, régen megtehették volna. Akkor miért nem tették? Ha kizárjuk azt a magyarázatot, hogy jobb a természetük a miénknél, akkor miért? Nyilvánvalóan azért, mert félnek a megtorlástól.

– A Feltételezettek megtorlásától? Ők sem tudnak többet a Feltételezettekről, mint mi.

– Állítják ők. Ez nem jelenti azt, hogy nem félnek tőlük. Ami minket illet – mi vagyunk azok a seggfejek, akik nukleáris rakétákat lőttünk ki a sarkok feletti műtárgyakra nem is olyan régen. Igen, mi vállaljuk a felelősséget, miért ne? Jézusom, nézd meg, Tyler. Klasszikus csapda. Ügyesebb nem is lehetne.

– Vagy magának üldözési mániája van.

– Az volna? Ki határozza meg az üldözési mániát, amikor ennyire benne vagyunk a Pörgésben? Valamennyien paranoiásak vagyunk. Mindannyian tudjuk, hogy vannak rossz akaratú, nagy hatalmú erők, amelyek irányítják az életünket, és nagyjából ez a paranoia meghatározása.

– Én csak általános orvos vagyok – mondtam. – De intelligens emberek azt mondják nekem…

– Jasonről beszélsz, természetesen. Jason azt mondja, minden rendben lesz.

– Nem csak Jason. Az egész Lomax adminisztráció. A kongresszus nagyobb része.

– De mind a stréberektől kérnek tanácsot. És a strébereket mindez éppúgy megbűvöli, mint Jasont. Tudni akarod, mi motiválja Jason barátodat? A félelem. Attól fél, hogy tudatlanul fog meghalni. Az a helyzet, hogy ha ő tudatlanul hal meg, azt jelenti, hogy az emberi faj hal ki tudatlanul. És ettől halálra rémült, a gondolattól, hogy egy egész vitathatóan intelligens fajt úgy lehet kitörölni a világmindenségből, hogy valaha is megértette volna, miért és mi célból. Ahelyett, hogy az én üldözési mániámat diagnosztizálod, gondolkodhatnál inkább Jason nagyzási mániáján. Küldetésévé tette, hogy rájöjjön a Pörgés titkára, mielőtt meghal. Megjelenik Van, és felkínál neki ehhez egy eszközt, és ő természetesen elfogadja: olyan ez, mint gyufát adni a piromániásnak.

– Komolyan azt akarja, hogy ezt mondjam el neki?

– Én nem… – E.D. hirtelen morózusnak látszott, de lehet, hogy csak a véralkohol-szintje ugrott fel. – Arra gondoltam, mert rád hallgat…

– Tudja, hogy ez nem igaz.

Becsukta a szemét.

– Talán. Nem tudom. De meg kell próbálnom. Érted? A lelkiismeretem miatt. – Meglepett, hogy bevallotta, van neki. – Őszinte leszek. Úgy érzem magam, mintha vonatszerencsétlenséget néznék lassított filmen. A kerekek leszaladtak a sínről, és a vezető nem vette észre. Mit teszek hát? Késő már meghúzni a vészféket? Késő elkiáltanom magam: „ugorjunk ki”? Valószínűleg. De Jason a fiam, Tyler. A vonatvezető a fiam.

– Ő sem veszélyesebb a legtöbbünknél.

– Szerintem ebben tévedsz. Még ha ez a dolog sikerül is, legfeljebb elvont információt kapunk. Jasonnek az elegendő. De a világ többi részének nem. Nem ismered Preston Lomaxet. Lomax több mint boldogan varrná Jason nyakába a kudarcot, és akasztaná fel érte. Az adminisztrációjában sokan szeretnék, ha a Napközelit bezárnák, vagy átadnák a hadseregnek. És ezek a legjobb következmények. A legrosszabb az, hogy a Feltételezettek megharagudnak, és leállítják a Pörgést.

– Attól fél, hogy Lomax bezáratja a Napközelit?

– A Napközelit én építettem. Igen, érdekel a sorsa. De nem ezért vagyok itt.

– Továbbíthatom Jasonnek, amit mondott, de azt hiszi, ettől meggondolja magát?

– Én… – E.D. az asztalt bámulta. A szeme kissé homályos és nedves lett. – Nem. Nyilvánvalóan nem. De ha beszélni akarna… Azt akarom, tudja meg, hogy elérhet. Ha beszélni akarna. Nem tenném számára megpróbáltatásnak. Becsületszavamra. Úgy értem, ha akarna.

Mintha kinyitott volna egy ajtót, és kiáradt volna rajta alapvető magányossága.

Jason azt hitte, E.D. valami machiavellisztikus terv részeként jött Floridába. A régi E.D. talán azt tette volna. De az új E.D.-t én öregedő, lelkiismeret-furdalásos, hatalmát vesztett embernek láttam, aki a stratégiáit a pohár fenekén találta meg, és a hirtelen jött bűntudat hozta ide.

– Próbált beszélni Diane-nel? – mondtam valamivel szelídebben.

– Diane? – Legyintett. – Diane megváltoztatta a telefonszámát. Nem tudom elérni. Különben is, nyakig ül abban az átkozott világvége-szektában.

– Nem szekta, E.D., csak kisegyház eléggé sajátos eszmékkel. Simon különben is jobban benne van, mint Diane.

– Diane-t megbénította a Pörgés. Mint az egész átkozott nemzedéketeket. Akkor ugrott fejest ebbe a vallásos marhaságba, amikor éppen csak kinőtt a kamaszkorból. Emlékszem. Annyira nyomasztotta a Pörgés. Aztán egyszerre csak Aquinói Tamást idézte a vacsoraasztalnál. Kértem Carolt, hogy beszéljen vele. De Carol használhatatlan volt, mint mindig. Hát tudod, mit tettem? Vitát szerveztem. Diane és Jason. Féléven át vitatkoztak Istenről. Megadtam a módját, tudod, mint az egyetemi viták, olyan volt, és az volt benne a trükk, hogy mindkettőjüknek azt az oldalt kellett képviselniük, amelyiken nem álltak – Jason érvelt Isten létezése mellett, és Diane-nek kellett képviselnie az ateista álláspontot.

Ezt nekem sosem említették. De el tudom képzelni, milyen kétségbeesetten próbáltak megfelelni E.D. nevelési feladatának.

– Azt akartam, hogy Diane rájöjjön, mennyire becsapható. Ő mindent megtett. Azt hiszem, imponálni akart nekem. Gyakorlatilag azokat a dolgokat ismételte, amelyeket korábban Jason mondott neki. De Jason… – E.D. büszkesége nyilvánvaló volt. Ragyogott a szeme, és az arca újra kipirult kissé. – Jason briliáns volt. Döbbenetesen, csodaszépen briliáns. Jason visszaadta az összes érvet, amellyel Diane valaha is próbálkozott, de még hozzájuk is tett. És nem papagáj módra ismételte ezt a maszlagot. Teológiát tanult, bibliai tudományokkal foglalkozott. És mindvégig mosolygott, mintha azt mondaná, Nézd, én kívülről fújom ezeket az érveket, éppen olyan jól ismerem őket, mint te, álmomban is idézni tudnám őket, mégis megvetésre méltónak tartom őket. Abszolút könyörtelen volt. És a végén Diane sírt. Végig kitartott, de folytak az arcán a könnyek.

Csúnyán néztem rá. Észrevette, és összerezzent.

– Eredj a pokolba az erkölcsi fölényeddel. Meg akartam leckéztetni. Azt akartam, hogy realista legyen, ne ezeknek az átkozott, Pörgés űzte köldöknézőknek az egyike. Az egész rohadt nemzedéketek…

– Érdekli egyáltalán, hogy Diane él-e?

– Hát persze.

– Az utóbbi időben senki sem hallott róla. Nem csak maga nem, E.D. Elérhetetlen. Arra gondoltam, megpróbálom felkutatni. Gondolja, hogy ez jó ötlet?

De jött a pincérnő az újabb itallal, és E.D. gyorsan elveszítette az érdeklődését a téma iránt, irántam, a körülötte lévő világ iránt.

– Aha, tudni szeretném, jól megvan-e. – Levette a szemüvegét, megtörölgette egy szalvétával. – Aha, tedd azt, Tyler.

Így döntöttem el, hogy Van Ngo Wennel megyek Arizonába.

Van Ngo Wennel olyan volt az utazás, mintha popsztárral vagy államfővel utaztam volna – erős biztonsági intézkedések, kevés spontaneitás, de minden gyorsan és olajozottan ment. A reptéri folyosók, charter-gépek és országúti konvojok pompásan szervezett sorozata eljuttatott minket végül a Ragyogó Angyal út kiindulópontjához, három héttel a replikátorok tervezett fellövése előtt, egy olyan júliusi napon, amely forró volt, akár a tűzijáték és tiszta, mint a patakvíz. Van ott állt, ahol a mellvéd követte a kanyon peremét. A Park Szolgálat lezárta a látogatói központot a turisták előtt, és három legjobb és legjobban fotózható vezetőjüket bocsátották Van (és a fehér túraszerelésük alatt pisztolyokat viselő szövetségi biztonsági fiúk) rendelkezésére a kanyon alján tervezett expedícióhoz. Azt terveztük, hogy éjszaka is ott táborozunk.

Megígérték Vannak, hogy a túra alatt nem zaklatják, de egyelőre cirkusz volt. A parkoló megtelt a média furgonjaival; a kanyon pereme felett lebegő helikopterről filmeztek. Van mégis boldog volt. Vigyorgott. Csak úgy nyelte a fenyőillatú levegőt. Ijesztően meleg volt, kivált, gondoltam, egy Marsról jött ember számára, de Van nem mutatta, hogy szenved, csak izzadságcseppek csillogtak ráncos bőrén. Khakiszínű, könnyű inget viselt, ugyanolyan színű nadrágot és gyerek méretű, magas szárú túracipőt, amelyet már hetek óta hordott, hogy betörje. Nagyot húzott az alumíniumkulcsból, aztán odakínálta nekem.

– Víztestvér – mondta.

Nevettem.

– Tartsd meg. Szükséged lesz rá.

– Tyler, szeretném, ha lejönnél velem. Ez… – Mondott valamit a maga nyelvén. – Ez túlságosan sok a jóból. Túlságosan szép egyetlen emberi lénynek.

– Megoszthatod a biztonságiakkal.

Van fenyegető pillantást vetett a biztonságiakra.

– Sajnos nem. Ők csak néznek, de nem látnak.

– Ezt a kifejezést a Marson is használják?

– Használhatnák – mondta.

Van megajándékozta a sajtót és Arizona újonnan választott kormányzóját pár közvetlen búcsúszóval, amíg én kölcsönvettem a Napközeli számos járművének egyikét, és Phoenixbe indultam.

Senki nem akadályozott, senki sem követett; a sajtót nem érdekeltem. Lehettem nyugodtan Van Ngo Wen személyi orvosa – az állandó újságírók közül talán néhányan fel is ismertek –, de maga Van nélkül nem voltam hír. Egyáltalán nem. Jó érzés volt. Addig járattam a légkondit, amíg olyan nem lett a kocsiban, amilyen a kanadai ősz. Talán ez volt az az „elkeseredett eufória” – a mind-halálra-vagyunk-ítélve-de-bármi-megtörténhet érzés, amely akkoriban ért a csúcsához, amikor Van megjelent a nyilvánosság előtt. Vége a világnak plusz marslakók: ha ez van, mi volna lehetetlen? Mi volna akár csak valószínűtlen is? És akkor mihez kezdjünk a szabványos érvekkel az illem, a türelem meg az erény mellett, és ki merné mondani, hogy ne ringasd a csónakot?

De a bénultság is megkopik. Az aggodalmon túl ott a féktelenség. A mozgásképtelenségen túl a cselekvés.

Azonban nem feltétlenül jó vagy bölcs cselekvés. Három olyan út menti tábla mellett is elhaladtam, amelyek az országúti kalózveszélyre figyelmeztettek. A helyi rádió közlekedési riporternője olyan közönyösen olvasta be, hogy valamelyik utat lezárták „rendőrségi vizsgálat miatt”, mintha csak útjavításról lett volna szó.

De megtettem az utat incidens nélkül a Jordán Imasátor háta mögötti parkolóig.

A Jordán Imasátor aktuális pásztora egy Bob Kobel nevű, katonásan tüskésre nyírt hajú fiatalember volt, aki telefonon azt közölte, hajlandó találkozni velem. Odajött a kocsihoz, amint éppen zártam, és bekísért a refektóriumba kávéra, fánkra meg némi nyílt beszédre. Úgy festett, mint valami kissé megpocakosodott középiskolás sportoló, akiben azért él a régi csapatszellem.

– Gondolkodtam azon, amit mondott – mondta nekem. – Értem, miért akar érintkezésbe lépni Diane Lawtonnal. És maga megérti, miért kínos ügy ez az egyháznak?

– Nem egészen, nem.

– Köszönöm az őszinteségét. Akkor hadd magyarázzam el. Én a vörös üsző válság után lettem ennek a gyülekezetnek a pásztora, de előtte már évekig tagja voltam. Ismerem azokat, akiket keres – Diane-t és Simont. Egykor barátaimnak neveztem őket.

– Már nem?

– Szeretném azt mondani, hogy még mindig barátok vagyunk. De őket kellene kérdeznie. Tudja, dr. Dupree, ahhoz képest, hogy kisegyház, a Jordán Imasátor története csupa vita. Főként azért, mert eleve keverék egyházként kezdtük, egy csapat régimódi törvénytisztelő a mózesi értelemben, akik összejöttek néhány kiábrándult Új Királyság hippivel. Ami közös volt bennünk, az a tüzes hit volt, hogy közel a világ vége, és mind őszintén óhajtottuk a keresztényi testvériséget. Nem egyszerű szövetség, elképzelheti. Bőven akadtak viták. Szakadások. Egyesek bevették magukat a kereszténység apró sarkaiba, olyan tanokról vitáztak, amelyek, őszintén szólva, érthetetlenek voltak a gyülekezet többsége számára. De Simonnal és Diane-nel az történt, hogy csatlakoztak a Csapás-utániak kemény magjának kis csoportjához, akik a magukénak követelték volna a Jordán Imaházat. Ez olyan bonyolult húzásokhoz vezetett, amit a világiak akár hatalmi harcnak is nevezhetnek.

– Amelyet elveszítettek?

– Ó, nem. Erősen kézben tartották az egyházat. Legalábbis egy ideig. Úgy radikalizálták a Jordán Imaházat, hogy attól a többség kényelmetlenül érezte magát. Dan Condon volt az egyikük, és ő hozott minket össze a szélsőségeseknek azzal a hálózatával, amelyik egy vörös tehénnel próbálja siettetni Krisztus második eljövetelét. Amit még mindig groteszkül elbizakodottnak találok. Mintha a Seregek Ura egy marhatenyésztési program eredményétől tenné függővé, hogy magához vegye a hűségeseket.

Kobel atya belekortyolt a kávéjába.

– A hitükről nem tudok mit mondani.

– A telefonban azt említette, hogy Diane nem tart kapcsolatot a családjával.

– Igen.

– Lehet, hogy ő akarja így. Régebben láttam az apját a televízióban. Félelmetes embernek látszik.

– Nem azért jöttem, hogy elraboljam Diane-t. Csak tudni akarom, jól van-e.

Újabb korty kávé. Újabb elgondolkodó pillantás.

– Szeretném azt mondani, hogy jól van. Valószínűleg ez igaz is. De a botrányok után az egész csoport kiköltözött az adományként kapott tanyára. És némelyiküknek még most is kihallgatásokra kell járniuk szövetségi nyomozókhoz. Tehát nem ajánlatos őket látogatni.

– De nem lehetetlen?

– Nem lehetetlen annak, akit ismernek. Nem hiszem, hogy ön megfelelne nekik, dr. Dupree. Adhatok útbaigazítást, de kétlem, hogy beengednék.

– Ha ön kezeskedne értem, akkor sem?

Kobel atya pislogott. Szemlátomást gondolkodott a dolgon. Aztán elmosolyodott. A háta mögötti íróasztalról elvett egy papírdarabot, felírt egy címet és pár sornyi útbaigazítást.

– Ez jó ötlet, dr. Dupree. Mondja nekik, hogy Bob pásztor küldte önt. De azért legyen óvatos.

*

Bob Kobel atya elirányított Dan Condon tanyájára, amely takaros, kétemeletes tanyaháznak bizonyult egy gazos völgyben, több órányira a várostól. Ugyanakkor gazdaságnak nemigen volt nevezhető, legalábbis az én tanulatlan szememnek. Volt egy nagy pajta, a házhoz képest rozoga állapotban, és néhány szarvasmarha legelészett a pázsitfű foltokon.

Amint fékeztem, kezeslábasba bújtatott nagydarab fickó zúdult le a tornác lépcsőin mind a száztizenöt kilójával, hosszú szakállával és boldogtalan képével. Letekertem az ablakomat.

– Magánterület, főnök – mondta.

– Simont és Diane-t keresem.

Csak bámult, nem szólt semmit.

– Nem várnak, de tudják, ki vagyok.

– Meghívták? Mert nemigen fogadunk itt vendégeket.

– Bob Kobel atya mondta, hogy nem bánják, ha beugrom.

– Azt mondta, mi.

– Azt mondta, közöljem, hogy alapvetően ártalmatlan vagyok.

– Bob atya, mi. Van valami igazolványa?

Elővettem az igazolvány kártyámat, ő a markába fogta, és bement vele a házba.

Vártam. Letekertem az ablakokat, hagytam, hogy a száraz szél átjárja a kocsit. A nap már eléggé alacsonyan járt ahhoz, hogy a tornác oszlopai napóra-árnyékokat vessenek, és ezek az árnyékok ugyancsak hosszúra nyúltak, mire az ember visszajött, és visszaadta az igazolványomat.

– Simon és Diane fogadják – mondta. – És sajnálom, ha kissé udvariatlan voltam. Sorley a nevem. – Kiszálltam a kocsiból, kezet fogtam vele. Erős keze volt. – Aaron Sorley. Általában csak Aaron testvér.

Egy csikorgó hálóajtón át bekísért a házba. Odabenn nyári meleg és nagy élet fogadott. Egy pamutpólós kis kölyök szaladt el mellettünk úgy térdmagasságban, kacagva. Elhaladtunk egy konyha előtt, ahol két asszony közösen főzött szemlátomást sok embernek – hatalmas fazekak a tűzhelyen, töméntelen káposzta a vágódeszkán.

– Simon és Diane a hátsó hálóban laknak, a lépcsőn fel, az utolsó ajtó jobbra – továbbmehet.

De nem volt szükségem vezetőre. Simon a lépcső tetején várt.

Korábban oly puha haja kissé elhanyagoltnak látszott. Ami nem csoda, hiszen nem láttam őt az óta az éjszaka óta, amikor a kínaiak megtámadták a pólusok felett lebegő tárgyakat húsz évvel korábban. Ő ugyanezt gondolhatta rólam. A mosolya még mindig figyelemre méltó volt, széles és őszinte, olyan mosoly, amelyet Hollywood kihasználhatott volna, ha Simon jobban szerette volna Istennél Mammont. Nem érte be kézfogással. Megölelt.

– Isten hozott! – mondta. – Tyler! Tyler Dupree! Elnézést kérek, ha Aaron testvér kissé goromba volt az imént. Nem nagyon fogadunk látogatókat, de látni fogod, hogy szívesen látjuk azt, akit beengedünk. Már meghívtunk volna, ha akár halvány reményünk lett volna, hogy el tudsz jönni.

– Szerencsés egybeesés – mondtam. – Azért vagyok Arizonában, mert…

– Ó, tudom. Néha azért hallunk híreket. A ráncos emberrel jöttél. Te vagy az orvosa.

Végigvezetett a folyosón egy krémszínűre festett ajtóhoz – az övékhez, Simon és Diane szobájáéhoz –, és kinyitotta.

Odabenn a szoba kényelmesen volt berendezve, ha kissé régimódin is: nagy ágy a sarokban kockás ágytakaróval a duzzadó matracon, sárga függönnyel, rongyszőnyeggel az egyszerű deszkapadlón. És az ablaknál egy székkel. És a széken Diane-nel.

– Örülök, hogy látlak – mondta Diane. – Köszönöm, hogy időt szakítottál ránk. Remélem, nem vontunk el a munkádtól.

– Nem jobban, mint magam akartam. Hogy vagy?

Simon átvágott a szobán, Diane mellé állt. Diane vállára tette a kezét, és ott is hagyta.

– Mindketten jól vagyunk – mondta Diane. – Talán nem vagyunk gazdagok, de megélünk. Azt hiszem, ennél többet senki sem várhat ezekben az időkben. Sajnálom, hogy nem tartottuk a kapcsolatot, Tyler. A Jordán Imasátor körüli botrány után nehezebb megbíznunk az egyházon kívüli világban. Gondolom, hallottál mindenről?

– Teljes katasztrófa – szólt közbe Simon. – A belbiztonságiak elvitték a számítógépet meg a fénymásolót a paplakból, elvitték, és nem adták vissza. Természetesen nekünk soha semmi közünk nem volt ahhoz a vörös üsző ostobasághoz. Mindössze néhány brosúrát juttattunk el a gyülekezethez. Hogy eldönthessék, tudod, hogy olyasmi-e ez, amiben benne akarnak lenni. Ezért hallgatott ki minket a szövetségi kormány, ha ezt el tudod képzelni. Szemlátomást ez bűn Preston Lomax Amerikájában.

– Senkit sem tartóztattak le, remélem.

– Senki hozzánk közelállót – mondta Simon.

– De mindenki ideges lett – mondta Diane. – Az ember olyan dolgokon kezd tűnődni, amelyeket addig készpénznek vett. Telefonok. Levelek.

– Bizonyára óvatosnak kell lennetek – mondtam.

– Ó, igen – mondta Diane.

– Nagyon óvatosnak – mondta Simon.

Diane egyszerű pamut ingruhát viselt derékban megkötve és olyan vörös-fehér kockás fejsálat, amely házi készítésű arab női fejékre hasonlított. Nem volt kifestve, de nem is kellett neki smink. Diane-t rossz ruhába öltöztetni éppoly hiábavaló volt, mint a zseblámpát szalmakalap alá rejteni.

Rájöttem, mennyire szomjaztam már a puszta látványát is. Mennyire oktalanul szomjaztam rá. Szégyelltem, hogy olyan nagy élvezetet okoz a jelenléte. Két évtizeden át alig voltunk többek ismerősöknél. Két ember, akik egykor ismerték egymást. Nem volt jogom erre a felgyorsult érverésre, arra a súlytalan gyorsulásra, amelyet ő váltott ki pusztán azzal, hogy ült a faszéken, rám nézett, és elfordította a tekintetét, és kissé elpirult, amikor találkozott a tekintetünk.

Valószínűtlen volt és tisztességtelen – tisztességtelen valakivel; talán velem, de inkább vele szemben. Sosem lett volna szabad idejönnöm.

– És te hogy vagy? – kérdezte. – Még mindig Jasonnel dolgozol, ha jól sejtem. Remélem, jól van.

– Remekül. Csókoltat.

Diane mosolygott.

– Ezt kétlem. Nem úgy hangzik, mint Jase.

– Megváltozott.

– Tényleg?

– Sokat beszéltek Jasonről – mondta Simon, még mindig Diane vállát markolva, kérges keze sötétlett a halvány pamutszöveten. – Jasonről meg az úgynevezett marslakóról.

– Nem csak úgynevezett – mondtam. – Ott született és nevelkedett.

Simon pislogott.

– Ha te mondod, akkor biztosan igaz. De ahogy mondtam, beszéltek. Az emberek tudják, hogy az Antikrisztus köztünk jár, ez adott, és talán már híres ember, az alkalomra vár, hiábavaló harcát tervezgetve. Szóval itt alapos vizsgálatnak vetjük alá a közszereplőket. Nem mondom, hogy Van Ngo Wen az Antikrisztus, de nem lennék egyedül, ha ezt a kijelentést tenném. Közel állsz hozzá, Tyler?

– Időnként beszélgetek vele. Nem hinném, hogy eléggé ambiciózus ahhoz, hogy ő legyen az Antikrisztus. – Bár E.D. Lawton nem értett volna egyet ezzel a kijelentéssel.

– Mégis éppen ez az, ami óvatossá tesz minket – mondta Simon. – Ezért jelentett problémát Diane-nek, hogy tartsa a kapcsolatot a családjával.

– Mert Van Ngo Wen lehet az Antikrisztus?

– Mert nem akarjuk felhívni magunkra a nagy hatalmúak figyelmét, ilyen közel a napok végezetéhez.

Erre nem tudtam mit mondani.

– Tyler régóta úton van – mondta Diane. – Bizonyára szomjas.

Simon arcára visszatért a mosoly.

– Szeretnél inni valamit vacsora előtt? Rengeteg üdítőnk van. Innál egy kis Hegyi Harmatot?

– Szívesen – mondtam.

Kiment a szobából. Diane várt, amíg nem hallottuk Simon lépteit a lépcsőn. Aztán hátravetette a fejét, és egyenesen a szemembe nézett.

– Hosszú utat tettél meg.

– Másként nem tudtalak elérni.

– De szükségtelen volt ennyit fáradnod. Egészséges és boldog vagyok. Megmondhatod Jase-nek. És Carolnak is. És E.D.-nek, ha érdekli. Nincs szükségem ellenőrző látogatásra.

– Ez nem az.

– Csak beköszöntél?

– Valami olyasmi.

– Nem szektához csatlakoztunk. Nem szabad elhatározásomtól megfosztva cselekszem.

– Nem is mondtam, Diane.

– De gondoltad, nem igaz?

– Örülök, hogy jól vagy.

Elfordította a fejét, és a lenyugvó nap fénye megvilágította a szemét.

– Sajnálom. Csak kicsit meglepett. Itt látnom téged. Örülök, hogy jól élsz keleten. Jól élsz, igaz?

Vakmerőnek éreztem magam.

– Nem – mondtam. – Béna vagyok. Legalábbis apád azt gondolja. Azt mondja, az egész nemzedékünket megbénította a Pörgés. Még mindig annak a pillanatnak a foglyai vagyunk, amikor kialudtak a csillagok. Sosem békültünk meg vele.

– És szerinted ez igaz?

– Talán igazabb, mint bármelyikünk is bevallaná. – Olyanokat mondtam, amilyeneket nem terveztem el előre. De Simon rögtön visszajön a doboz ásványvízzel, a gyémántkemény mosolyával, és oda lesz a lehetőség, talán örökre. – Rád nézek – mondtam –, és még mindig a kislányt látom a gyepen, a Nagy Ház előtt. Hát igen, E.D.-nek talán igaza volt. Huszonöt ellopott év. Gyorsan elszaladtak.

Diane mindezt némán hallgatta. Meleg levegő libbentette meg a sárga függönyöket, és a szobában sötétebb lett. Aztán Diane megszólalt.

– Zárd be az ajtót!

– Nem találják majd szokatlannak?

– Zárd be az ajtót, Tyler, nem akarom, hogy meghallják.

Így hát becsuktam az ajtót, halkan, és ő felállt, és odajött hozzám, és megfogta a kezem. A keze hideg volt.

– Túlságosan közel ahhoz a világ vége, hogy hazudjunk egymásnak. Sajnálom, hogy nem telefonáltam, de ebben a házban négy család él, és egy telefon van, és nagyon is nyilvánvaló, hogy ki kivel beszél.

– Simon nem engedné.

– Ellenkezőleg. Simon belement volna. Simon elfogadja a legtöbb szokásomat és mániámat. De nem akarok hazudni neki. Nem akarom cipelni ezt a terhet. De bevallom, hiányoznak azok a telefonok, Tyler. Azok a beszélgetések életmentők voltak. Amikor nem volt pénzem, amikor az egyház kettéhasadt, amikor ok nélkül magányosnak éreztem magam… a hangod olyan volt nekem, mint a vérátömlesztés.

– Akkor miért hagytad abba?

– Mert hűtlenséget jelentett volna. Akkor. Most. – Megrázta a fejét, mintha valami bonyolult, de fontos gondolatot próbálna elmagyarázni. – Tudom, mit értesz a Pörgés alatt. Én is töprengek rajta. Néha úgy teszek, mintha lenne egy világ, ahol a Pörgés nem történt meg, és az életünk más. A mi életünk, a tiéd meg az enyém. – Nagyot sóhajtott, és mélyen elpirult. – És ha már nem élhettem abban a világban, azt hittem, néhány hetente legalább felkereshetem, felhívhatlak, és lehetünk régi barátok, és beszélhetünk másról, mint a világ végéről.

– Ezt hűtlenségnek tartod?

– Ez hűtlenség. Simonnak adtam magam. Simon az uram Isten és a törvény előtt. Ha nem volt bölcs választás, akkor is az én választásom volt, és lehet, hogy nem vagyok olyannyira keresztény, mint voltam, de tudom, mi a kötelesség és az állhatatosság és megmaradni valaki mellett akkor is…

– Akkor is, Diane?

– Akkor is, ha fáj. Nem hinném, hogy bármelyikünknek alaposabban meg kellene vizsgálnunk, milyen életünk lehetett volna.

– Nem azért jöttem, hogy boldogtalanná tegyelek.

– Nem, de így hatsz.

– Akkor nem maradok.

– Itt maradsz vacsorára. Ezt kívánja az udvariasság. – Leengedte a kezét a teste mellé, és lesütötte a szemét. – Hadd mondjak valamit, amíg még kettesben vagyunk. Mert fontosnak tartom. Nem osztozom Simon minden meggyőződésében. Nem állíthatom, hogy őszintén hiszek abban, hogy a világ úgy ér véget, hogy a hűségesek felmennek a mennybe. Isten bocsássa meg, de számomra ez egyáltalán nem hihető. De abban hiszek, hogy a világnak vége lesz. És vége lesz mindannyiunk életének. És…

– Diane… – kezdtem.

– Ne, hadd fejezzem be. Hadd gyónjak. Hiszem, hogy a világnak vége lesz. Elhiszem, amit Jason mondott nekem évekkel ezelőtt, hogy egy reggel a nap vörösen és pokolbelien fog felkelni, és néhány órán vagy néhány napon belül véget ér az életünk a Földön. Nem akarok egyedül lenni azon a reggelen…

– Senki sem akar. – Talán csak Molly Seagram, gondoltam. Molly eljátssza Az utolsó partot az üvegnyi öngyilkos-pirulájával. Molly és az összes hozzá hasonló.

– És nem leszek egyedül. Simonnal leszek. Amit meggyónok neked, Tyler – amiért megbocsátást szeretnék kérni –, hogy amikor elképzelem azt a napot, nem feltétlenül Simonnal látom magamat.

Kivágódott az ajtó. Simon. Üres kézzel.

– Kiderült, hogy a vacsoránk már az asztalon – mondta. – És egy nagy kancsó jeges tea is szomjas utazók számára. Gyere le, vacsorázz velünk. Bőven van mindenből.

– Köszönöm – mondtam. – Kedvesek vagytok.

*

A tanyaházban élő nyolc felnőtt a Sorley házaspár volt, Dan Condon meg a felesége, McIsaacék és Simon meg Diane. Sorley-éknak három gyereke volt, McIsaacéknak öt, így összesen tizenheten ültünk a nagy, kecskelábú asztalnál a konyhából nyíló étkezőben. Ettől kellemes nyüzsgés volt, amely addig tartott, amíg „Dan bácsi” fel nem szólította a társaságot, hogy mondjunk áldást, mire az összes kéz összekulcsolódott, és az összes fej lehajlott.

Dan Condon volt a csoport alfa hímje. Magas és szinte síri volt, fekete szakállú, csúf, mint Lincoln, és az asztali áldásnál megemlítette, hogy megvendégelni egy idegent akkor is erényes cselekedet, ha az idegen hívatlanul érkezik, ámen.

A beszélgetésből kiderült számomra, hogy Aaron Sorley testvér a kettes számú hím, és valószínűleg ő képviseli az erőt, ha vitára kerül sor. Teddy McIsaac és Simon egyaránt elfogadta Sorley véleményét, de Condontól várták a végső ítéletet. Sorley felesége majdnem akkora volt, mint az ura, és feltűnően mosolygott, amikor dicsérték az ételt. McIsaac asszonykája alig látszott tizennyolcnak az ura morózus több mint negyven éve mellett. Egyik asszony sem szólt egyenesen hozzám, a keresztnevüket sem árulták el. Diane gyémánt volt ezek között a cirkóniumok között, feltűnően az, talán ez magyarázta óvatos viselkedését.

A családok mind a Jordán Imasátor menekültjei voltak. Nem ők voltak a legradikálisabbak a gyülekezetből, magyarázta Dan bácsi, mint azok a szélsőséges mózesi törvénytisztelők, akik tavaly Saskatchewanbe menekültek, de nem is olyan langyosak a hitükben, mint Bob Kobel atya és kompromisszumokra könnyen kapható nyája. A családok azért költöztek a tanyára (Condon tanyájára), hogy néhány mérföldnyire eltávolodjanak a város kísértéseitől, és kolostori békében várják a végső hívást. Eddig, mondta Dan bácsi, a terv sikerrel járt.

Az asztalnál a beszélgetés további témái a következők voltak: egy teherautó lerobbant akkumulátora, a folyamatban lévő tetőjavítás és a víztisztító akna fenyegető válsága. Éppúgy megkönnyebbültem, amikor a vacsora véget ért, mint szemlátomást a gyerekek – Condon gyilkos pillantást vetett az egyik Sorley-lányra, amikor az túlságosan hangosat sóhajtott.

Amikor leszedték az asztalt (a Condon-tanyán ez a nők dolga volt), Simon közölte, hogy el kell mennem.

– Nem éri baj az úton, dr. Dupree? – kérdezte Condon. – Szinte minden éjjel történnek rablótámadások.

– Az ablakot felhúzva, a gázpedált lenyomva tartom.

– Az valószínűleg bölcs dolog.

– Ha nincs ellene kifogásod, Tyler – mondta Simon –, veled tartanék a kerítésig. Szeretek visszasétálni az ilyen meleg éjszakákon. Még zseblámpa fényénél is.

Igent mondtam.

Aztán mindenki felsorakozott a szívélyes búcsúhoz. A gyerekek feszengtek, amíg kezet nem fogtam velük, aztán elengedték őket. Amikor Diane került sorra, biccentett, de lesütötte a szemét, és amikor kezet fogtunk, nem nézett rám.

Simon úgy négyszáz méternyit autózott velem a tanyáról felfelé a domboldalon, és úgy fészkelődött, mint az olyan ember, aki mondani akar valamit, de mégis hallgat. Nem biztattam. Az éjszakai levegő illatos és viszonylag hűvös volt. Megálltam, ahol mondta, egy gerinc tetején, egy kitört kerítés meg egy sövény mellett.

– Köszönöm a fuvart – mondta.

Amikor kiszállt, még állt kicsit a nyitott ajtónál.

– Akartál mondani valamit? – kérdeztem.

Megköszörülte a torkát.

– Tudod – mondta végül, és a hangja alig szólt hangosabban a szellőnél –, annyira szeretem Diane-t, mint Istent. Elismerem, hogy ez istenkáromlásnak hangzik. Számomra már régen annak hat. De hiszem, hogy Isten azért küldte őt a Földre, hogy a feleségem legyen, hogy ez a létezésének az egyetlen célja. Ezért az utóbbi időben úgy vélem, ez ugyanannak az éremnek a két oldala. Ahogy őt szeretem, én úgy szeretem Istent. Gondolod, hogy ez lehetséges, Tyler Dupree?

Nem várt választ, hanem becsukta az ajtót, felkapcsolta a zseblámpáját, és a visszapillantó-tükörben láttam, ahogy lefelé baktat a dombról a sötét és a ciripelő tücskök felé.

Aznap éjjel nem találkoztam banditákkal, sem országúti kalózokkal.

A csillagok és a hold hiányától az éjszaka sötétebb és veszélyesebb lett a Pörgés korai évei óta. A bűnözők az elhagyatott vidéki utakon a rajtaütések bonyolult stratégiáit dolgozták ki. Hogy éjszaka utaztam, az drámaian megnövelte az esélyét annak, hogy kirabolnak vagy megölnek.

Alig volt forgalom visszafelé Phoenixbe, főleg a jól védett, hatalmas, az államok között ingázó kamionok közlekedtek. Többnyire magam voltam az úton, fénylő szeletet kanyarítottam ki az éjszakából, a kerekek súrlódását meg a szelet hallgattam. Ha van magányosabb zörej, nem tudom, mi lehet az. Azt hiszem, ezért tesznek a kocsikba rádiót.

De az úton nem voltak tolvajok, sem gyilkosok.

Azon az éjszakán nem.

Egy motelban szálltam meg aznap éjjel Flagstaff mellett, és másnap reggel a repülőtéren csatlakoztam Van Ngo Wen-hez és biztonsági kíséretéhez.

Van beszédes kedvében volt a repülőúton Orlando felé. Tanulmányozta a sivatagos délnyugat geológiáját, és különösen örült egy kőnek, amelyet egy szuvenír-árusnál vásárolt még Phoenixben – arra kényszerítve az egész bandát, hogy álljanak meg, amíg ő válogat a kövületek között. Megmutatta nekem a kincsét, nagyjából két és félszer két és fél centiméteres agyagpala darab volt a Ragyogó Angyal útról, benne spirális alakú krétás homorulattal. Egy mintegy tízmillió éve kihalt háromkaréjú rák lenyomata volt, mondta, több ilyet találtak az alattunk lévő köves-homokos törmelékben, amely egykor egy ősi tenger feneke volt.

Van még sosem látott megkövült állatot, A Marson nem voltak ilyenek, állította. Sehol nincsenek kövületek a naprendszerben, csak itt, az ősi Földön.

Orlandóban egy másik konvoj másik kocsijának hátsó üléséhez kísértek minket, és ez a konvoj már a Napközeli telepére tartott.

Alkonyatkor indultunk, mert a környék átfésülése miatt késtünk egy órácskát. Amint a főútra értünk, Van elnézést kért, amiért ásítozik.

– Nem vagyok hozzászokva ennyi testmozgáshoz.

– Láttalak a futópadon a Napközeliben. Nagyon jól teljesítettél.

– A futópad nem kanyon.

– Nem, nem hinném.

– Izomlázam van, de nem bánom. Csodálatos kirándulás volt. Remélem, boldogan töltötted az idődet.

Elmondtam neki, hogy megtaláltam Diane-t, és egészséges.

– Az jó. Sajnálom, hogy nem találkozhattam vele. Ha kicsit is hasonlít a fivérére, figyelemre méltó ember lehet.

– Az.

– De a látogatás nem úgy sikerült, ahogyan remélted?

– Talán nem azt reméltem, amit kellett. – Talán régóta azt remélem.

– Hát – ásított félig lehunyt szemmel Van –, a kérdés… mint mindig, a kérdés az, hogyan tekintsünk a napba, anélkül, hogy megvakulnánk.

Meg akartam kérdezni tőle, hogy ez mit jelent, de a feje a kárpitra bukott, és helyesebbnek láttam, ha hagyom őt aludni.

Öt kocsiból állt a konvojunk meg egy kisbuszból, benne kis csapat gyalogos katonával, baj esetére.

A kisbusz doboz alakú jármű volt, nagyjából akkora, amekkora páncélozott furgonokban készpénzt szoktak szállítani a regionális bankok, könnyen össze lehetett téveszteni az ilyenekkel.

Egy ilyen banki konvoj véletlenül éppen tíz perccel előttünk haladt, amíg le nem tért a főútról Palm Bay felé. Egy bűnbanda megfigyelői – a nagyobb kereszteződések után helyezkedtek el, és telefonkapcsolatban álltak egymással – összetévesztettek minket a bank konvojával, és minket jelöltek meg célpontul az út mentén előttünk várakozó fegyvereseiknek.

A fegyveresek rafinált bűnözők voltak, akik már felszíni aknákat helyeztek el az útnak azon a részén, amely megkerült egy mocsaras természetvédelmi területet. Voltak automata lőfegyvereik és rakéta meghajtású gránátokhoz való kilövőik is, és a bank konvoja nem vehette volna fel velük a küzdelmet: öt perccel a támadás után a fegyveresek eltűntek volna a mocsárban, és a zsákmányon osztozkodtak volna. A megfigyelőik azonban kritikus hibát vétettek. Megtámadni egy bank konvoját egy dolog; de megtámadni öt biztonsági szempontból módosított járművet meg egy kisbuszt, amely tele van jól képzett katonákkal és biztonsági emberekkel, az egészen más dolog.

Éppen kinéztem az elsötétített ablakon a zöldellő vízre meg az elsuhanó, kopasz ciprusokra, amikor az út fényei kialudtak.

Az egyik kalóz elvágta a föld alatti kábelt. Hirtelen a sötét igazán sötét lett, fal az üvegen túl, ahonnan semmi sem nézett vissza rám önnön döbbent tükörképemen kívül.

– Van… – mondtam.

De még mindig aludt, ráncos arca kifejezéstelen volt, akár az ujjlenyomat.

Az első kocsi ekkor futott aknára.

A robbanás ereje acélökölként csapott le páncélozott járművünkre. A konvoj kocsijai tisztességes és bölcs távolságot tartottak, de voltunk annyira közel, hogy lássuk, amint az első autót sárga lángnyelv dobja fel, aztán égve zuhan vissza a betonra, a kerekei széttárva.

A sofőrünk elrántotta kormányt, és – bizonyára ellentétben azzal, amire tanították – lassított. Az út előttünk le volt zárva. És most újabb robbanás hallatszott a konvoj vége felől, másik akna, amely betondarabokat szórt a mocsárba, és könyörtelen hatékonysággal bombázott minket is.

Van immár ébren volt, döbbenten és rémülten. A szeme akkora, akár a hold és majdnem olyan fényes.

A közelben marokfegyverek ropogtak. Lebuktam, és magam mellé húztam Vant, mindketten vadul kutattunk a gyomrunkba vágó biztonsági övek csatjai után. A sofőr megállt, fegyvert húzott elő az ülése alól, és kinyitotta az ajtót.

Ugyanekkor tucatnyi ember özönlött ki a mögöttünk lévő buszból, és lőni kezdték a sötétséget, próbálták megállapítani a körkörös védelem peremsávját. Civil ruhás biztonságiak ugrottak ki más kocsikból, és közeledtek a miénk felé, hogy megvédjék Vant, de a lövések leterítették őket, mielőtt hozzánk értek volna.

A gyors reagálás nyilván meghökkentette az országúti kalózokat. Nehézfegyverekhez folyamodtak. Csak azt tudom, hogy egyszeriben megsüketültem, a kocsi furcsa tengely körül pörgött, és a levegő csupa füst és üvegszilánk volt.

*

Aztán, titokzatos módon, félig kívül voltam a hátsó ajtón, arcom a rücskös kövezeten, a számban vér íze, és Van mellettem, pár lépésnyivel előbb, az oldalán. Az egyik cipője – gyermek méretű túrabakancsa, amelyet a kanyonhoz vásárolt – lángolt.

A nevét kiáltottam. Alig-alig moccant. Golyók doboltak mögöttünk a kocsin, krátereket ütve az acélba. A bal lábamat nem éreztem. Közelebb vonszoltam magam, és az ülés kiszakadt darabjával próbáltam oltani az égő bakancsot. Van felnyögött, és felemelte a fejét.

A mieink viszonozták a tüzet, nyomjelző lövedékek szántották a mocsarat az út mindkét oldalán.

Van nagy nehezen feltérdelt. Szemlátomást nem tudta, hol van. Vérzett az orra. A homlokán tátongó seb volt.

– Ne állj fel – hörögtem.

De ő egyre csak talpra akart állni, lábán lifegett a bűzlő, égett bakancs.

– Az Isten szerelmére – mondtam. Utánanyúltam, de elmenekült előlem. – Az Isten szerelmére, ne állj fel!

De végül csak sikerült neki, ott állt remegve, profilját jól körülrajzolta a lángoló roncsok fénye. Lenézett, és megismert.

– Tyler – mondta. – Mi történt?

Akkor találták el a golyók.

Sokan gyűlölték Van Ngo Went. Nem bíztak az indítékaiban, mint E.D. Lawton, vagy bonyolultabb és kevésbé védhető okokból vetették meg: mert azt hitték, Isten ellensége; mert a bőre véletlenül fekete volt; mert az evolúció elméletét hirdette; mert megtestesítette a Pörgés fizikai bizonyítékát és a kinti mindenség valós korára vonatkozó kellemetlen igazságokat.

Sokan ezek közül az emberek közül suttogtak a meggyilkolásáról. A belbiztonságiak több tucat fenyegetést csíptek el és rögzítettek.

De Vant nem összeesküvők ölték meg. Ami a vesztét okozta, az a kapzsiság, a személycsere és a Pörgés okozta vakmerőség kombinációja volt.

Bosszantóan földi halált halt.

Van testét elégették (boncolás és alapos mintavételek után), és nagy állami temetésben részesült. A washingtoni Nemzeti Katedrálisban rendezett gyászszertartásán jelen voltak az egész bolygó előkelőségei. Lomax elnök hosszan méltatta Van Ngo Wen érdemeit.

Szó volt arról is, hogy a hamvait orbitális pályára lövik ki, de nem lett belőle semmi. Jason szerint az urnát a Smithsonian Intézet alagsorában tárolták, várva a végső elhelyezését.

És valószínűleg még mindig ott van.

HAZAÉRNI SÖTÉTEDÉS ELŐTT

NÉHÁNY napot egy Miami környéki kórházban töltöttem apróbb sérüléseimből gyógyulva, leírva az eseményeket a szövetségi nyomozóknak, és Van halálán rágódva. Ekkor határoztam el, hogy ott hagyom a Napközelit, és saját praxist kezdek.

De azt is eldöntöttem, hogy elhatározásomat csak a replikátorok fellövése után jelentem be. Nem akartam zavarni vele Jasont ilyen kritikus időkben.

A korábbi évek terraformációs erőfeszítéseihez képest a replikátorok kilövése szinte hétköznapi esemény volt. Az eredmény nagyobb és bonyolultabb lehetett; ám maga a kilövés – maroknyi rakéta, semmi rafinált időzítés – nélkülözte a drámai külsőségeket.

Lomax elnök a replikátor-projektet megtartotta Amerikának. Tette feldühítette ugyan az EU-t, a kínaiakat, az oroszokat és az indiaiakat, Lomax azonban megtagadta a replikátor-technológia megosztását a NASA-nál és a Napközelinél kötelezően beavatandó embereken túl, és a nyilvánosságra hozott marsbeli archívumokból is töröltette a vonatkozó részeket. A „mesterséges mikrobák” (Lomax így nevezte őket) előállítása „nagy biztonsági kockázattal járó” technológia volt. „Fegyveresíteni” lehetett őket. (Ezt még Van is elismerte.) Ezért az USA vállalta az információ „felügyelői ellenőrzését”, nehogy „a nanotechnika elterjedjen és újabb, életveszélyes fegyverkezési verseny elindítója legyen”.

Az Európai Unió verte az asztalt, hogy ez tisztességtelen, és az ENSZ vizsgálóbizottságot hívott össze, de a világ négy földrészén dúló háborúk meglehetősen nagy súlyt adtak Lomax érvelésének. (Még akkor, ahogyan Van érvelt volna, ha a marslakók évszázadok óta éltek sikeresen ugyanennek a technológiának a birtokában –, és a marslakók sem voltak semmivel kevésbé vagy inkább emberiek, mint földi őseik.)

Mindez oka volt annak, hogy a nyár végi kilövések minimális tömeget és szinte csak ötletszerű média-érdeklődést vonzottak. Elvégre Van Ngo Wen halott volt, és a hírügynökségek teljesen kimerültek halálának ismertetésében. Most a négy súlyos Delta rakéta, ahogy ott állt a kilövőállványokon, nemigen látszott többnek, mint lábjegyzetnek a gyászszertartáshoz, vagy ami még rosszabb, visszajátszásnak: a megvető kilövések átalakításának a csökkent várakozások korához szabva.

De még ha kis látványosság volt is, csak látványosság volt. Lomax odarepült az eseményre. E.D. Lawton elfogadta az udvariassági meghívást, és immár késznek látszott jól viselkedni, így hát a kijelölt nap reggelén Jasonnel a VIP lelátóhoz hajtottunk Cape Canaveral keleti partjára.

A tenger felé néztünk. A régi, a vízben épült kilövőállványok még működőképesek voltak, ha kissé rozsdásak is a sós víztől, és egykor úgy építették őket, hogy elbírják a magvakat kilövő korszak legsúlyosabb hordozóit is. A vadonatúj Delták eltörpültek mellettük. Nem mintha sokat láttunk volna ebből a távolságból, csak négy fehér oszlopot a nyári óceán párás peremén meg a most nem használt állások rácsozatát, az összekötő korlátokat meg a biztos távolságban álló segédhajókat és egyéb járműveket. Tiszta, forró nyári délelőtt volt. Erős szél fújt – nem annyira erős, hogy a kilövést el kelljen halasztani, de ahhoz elegendő, hogy csattogjon tőle a zászló, és összeborzolja Lomax elnök gondosan belőtt frizuráját, amikor felment a szószékre, hogy szóljon az egybegyűlt előkelőségekhez és a sajtóhoz.

A beszéd szerencsére rövid volt. Van Ngo Wen örökségét idézte és hitét abban, hogy a Naprendszer jeges határára perceken belül fellövendő replikátor-hálózat rövidesen felvilágosítást nyújt nekünk a Pörgés természetéről és céljáról.

Merész mondatok hangzottak el arról, hogy az emberiség megjelöli a kozmoszt. („A galaktikára gondol”, suttogta Jason, „nem a kozmoszra. És megjelöli? Mint amikor a kutya lepisili a tűzcsapot? Valakinek igazán át kellene néznie ezeket a beszédeket.”) Aztán Lomax egy tizenkilencedik századi orosz költőt idézett, F.I. Tyutcsevet, aki el sem képzelhette a Pörgést, mégis úgy írt, mintha maga előtt látta volna:

Látomásként tűnt el a külvilág,

S a hontalan, pőre ember szemébe,

Ki árván áll, ijesztőn visszanéz

A végtelen űr vak feketesége.

Élet és fény ősi álom csupán,

S az éjben az, mi körötte kering,

Oly megfejthetetlenül idegen,

Oly végzetes, s az övé jog szerint.

Aztán Lomax elhagyta a színpadot, és a visszaszámlálás prózaisága után az első rakéták lángoszlopaikon felszálltak az égbolt mögötti megfejthetetlen kozmoszba. Végzetes valami. Jog szerint a miénk.

Miközben mindenki felfelé nézett, Jason behunyta a szemét, és ölében összekulcsolta a kezét.

Egy fogadóteremben tartózkodtunk a többi meghívott vendéggel együtt, tűrtük az egymást követő sajtóinterjúkat. (Jasonnek húsz percet szánt egy kábeltelevízió, nekem tízet. Én voltam az orvos, aki „megpróbálta megmenteni Van Ngo Wen életét”, pedig csak az égő cipőjét oltottam el, és kihúztam a testét a tűzvonalból, miután elesett. Egy rövidke vizsgálat – légút, légzés, vérkeringés – tökéletesen egyértelművé tette, hogy nem segíthetek rajta, és okosabb egyszerűen meglapulni, amíg nem jön segítség. Ezt is mondtam a riportereknek mindaddig, amíg fel nem hagytak a kérdezősködéssel.)

Lomax elnök jött át a termen, és mindenkivel kezet rázott, amíg az emberei el nem cipelték. Ekkor E.D. odaszorított minket Jasonnel a büféasztalhoz.

– Elérted, amit akartál – mondta, bizonyára Jasonnek, de rám nézett. – Már nem lehet visszacsinálni.

– Ebben az esetben – mondta Jason – talán nem is érdemes vitatkozni róla.

Van meg én fontosnak tartottuk Jason állandó megfigyelését a kúra utáni hónapokban. Idegorvosi vizsgálatok sorának vetette alá magát, beleértve egy titkos MRI-t is. A vizsgálatok nem mutattak semmiféle problémát, és az egyedül nyilvánvaló fiziológiai változás azt jelentette, hogy kigyógyult a DRSZM-ből. Másként szólva, tökéletesen egészséges volt. Egészségesebb, mint bármikor el tudtam volna képzelni.

De egy kicsikét megváltozott. Megkérdeztem Vant, előfordul-e a negyedik korba lépőknél lélektani változás.

– Bizonyos értelemben – mondta – igen.

A marslakó negyedik korúaktól elvárták, hogy a kúra után másként viselkedjenek, de az „elvárás” szóban rejlett a finomság – igen, mondta Van, „elvárták” (azaz valószínűnek tartották), hogy a negyedik korú megváltozzon, de a változást „el is várta” (megkívánta) tőle a közössége és a feljebbvalói.

Hogyan változott meg Jason? Többek között másként mozgott. Jason igen ügyesen álcázta DRSZM-jét, de most a mozgásában és a gesztusaiban jól érzékelhető újfajta szabadságot tapasztaltam. Mint a Bádogember olajozás után. Még mindig szeszélyes volt néha, de ezek a periódusai nem voltak olyan szélsőségesek, mint korábban. Kevesebbet káromkodott – azaz ritkábban zuhant olyan érzelmi gödrökbe, amikor az egyetlen hasznos jelző a „kibaszott”. Többet viccelt, mint azelőtt.

Mindez jól hangzott. Ugyanakkor felszín volt csupán. Más változások nyugtalanítóbbak voltak. Annyira visszavonult a Napközeli gyakorlati irányításától, hogy a stábja hetente egyszer tájékoztatta, egyébként tudomást sem vettek róla. Marsbeli asztrofizikát kezdett olvasni nyersfordításban, megkerülve, ha nem éppen egyenesen megsértve a biztonsági előírásokat. Az egyetlen esemény, amely áttörte újfajta nyugalmának falát Van halála volt, az pedig annyira fájdalmasan nem hagyta nyugodni, hogy nem is értettem egészen.

– Tudomásod van arról – mondta E.D. –, hogy ezzel vége a Napközelinek?

És valójában az volt. A replikátoroktól kapott visszacsatolás tolmácsolásán kívül a Napközelinek mint civil űrügynökségnek vége volt. Már elkezdődtek a komoly leépítések. A kisegítő személyzet felét elküldték. A technológiával foglalkozók lassabban szivárogtak el, egyetemek vagy nagy pénzű vállalkozók csábították el őket.

– Ám legyen – mondta Jason vagy a negyedikek született lelki nyugalmával vagy az apja iránti hosszan elfojtott ellenszenvvel. – Elvégeztük a munkát, amelyet el kellett végeznünk.

– Képes vagy itt állni, és kimondani ezt az ítéletet? Nekem?

– Mert igaznak tartom.

– Számít az neked, hogy az egész életemet arra tettem fel, hogy felépítsem azt, amit most leromboltál?

– Hogy számít-e? – Jason úgy elgondolkodott, mintha E.D. kérdése valódi kérdés lett volna. – Végső soron nem, nem hinném.

– Jézusom, mi történt veled? Ha ekkora hibát követsz el…

– Nem hinném, hogy hiba.

– …akkor felelősséget is kell vállalnod érte.

– Azt hiszem, vállaltam.

– Mert ha kudarcot vall, te leszel az egyetlen, akit hibáztatni fognak.

– Tudom.

– Akit máglyára küldenek.

– Ha arra kerül a sor.

– Nem tudlak megvédeni – mondta E.D.

– Sosem tudtál – mondta Jason.

Vele autóztunk vissza a Napközelibe. Jase akkoriban német tervezésű villanyautón járt – ritka autón, mert a legtöbben változatlanul benzines kocsin jártunk, amelyet olyan emberek terveztek, akik nem hittek a jövőben, ezért nem gondolták, hogy takarékoskodni kellene. Bejárók húztak el mellettünk a sávokon, hogy sötétedés előtt hazaérjenek.

Elmondtam neki, hogy ott akarom hagyni a Napközelit, saját praxist szeretnék.

Jase egy darabig hallgatott, az utat figyelte, a betonból párolgott a hő, mintha a világ pereme megolvadt volna a melegben. Aztán megszólalt.

– De nem szükséges, Tyler. A Napközeli még húzza néhány évig, és van annyi hatalmam, hogy megtarthasd az állásodat. Személyesen is szerződtethetlek, ha szükséges.

– Éppen erről van szó, Jase. Nincs szükség rám. A Napközelinél soha nem is volt igazán szükség rám.

– Azt mondod, unod?

– Jó érzés lehet hasznosnak éreznem magam a változatosság kedvéért.

– Nem érzed magad hasznosnak? Nélküled már tolókocsiban lennék.

– Nem az én érdemem. Vané. Én csak meghúztam a ravaszt.

– Aligha. Végigcsináltad velem a megpróbáltatást. Ezt nagyra értékelem. No és… szükségem van valakire, akivel beszélgethetek, aki nem akar megvenni, vagy eladni.

– Mikor beszélgettünk úgy igazán utoljára?

– Mert túléltem egy orvosi krízist, még nem jelenti azt, hogy ne jöhetne újabb.

– A negyedik korban vagy, Jase. Nem kell orvoshoz menned még vagy ötven évig.

– És rólam ezt rajtad kívül csak Carol tudja. Ami másik oka annak, hogy nem akarom, hogy elmenj. – Habozott. – Miért nem veted alá magad a kúrának te is? Megajándékozhatnád magad még minimum ötven évvel.

Megtehettem volna. De ötven év alatt bőven a táguló Nap pusztító sugarába kerülünk úgyis. Hiábavaló gesztus lett volna.

– Inkább most szeretnék hasznos lenni.

– Abszolút biztos vagy benne, hogy menni akarsz?

E.D. azt mondta volna, Maradj! E.D. azt mondta volna, A te dolgod, hogy vigyázz rá.

E.D. sok mindent mondott volna.

– Abszolút.

Jason markolta a kormányt, és úgy nézett végig az úton, mintha valami végtelenül szomorút látott volna a távolban.

– Nos – mondta. – Akkor csak sok szerencsét kívánhatok.

Amikor eljöttem a Napközelitől, a kisegítő személyzet tagjai búcsú bulit rendeztek nekem az egyik ritkán használt tárgyalóban, ahol olyan ajándékokat kaptam, amilyeneket a csökkenő létszám egy újabb távozó tagjának szokás adni: egy miniatűr kaktuszt terrakotta cserépben, egy bögrét a nevemmel meg egy kígyós botot formázó cin nyakkendőtűt.

Jase este a lakásomon keresett fel egy sokkal problémásabb ajándékkal.

Madzaggal átkötött kartondoboz volt. Amikor kinyitottam, mintegy fél kilónyi sűrűn telenyomtatott papír és hat felcímkézetlen optikai memórialemezt találtam benne.

– Jase?

– Orvosi információ – mondta. – Tekintsd kézikönyvnek.

– Miféle orvosi információ?

Mosolygott.

– Az archívumból.

– A marsbeli archívumból?

Bólintott.

– De hát az titkos.

– Igen, gyakorlatilag. Csakhogy Lomax a mentők telefonszámát is titkosítaná, ha tehetné. Lehet benne olyan információ, amelyik kiveri Pfizert vagy Eli Lillyt az üzletből. De én ezt nem tartom jogos aggodalomnak. És te?

– Nem, de…

– És nem hiszem, hogy Van titokban akarta volna tartani, így aztán titokban szétosztottam az archívum kis darabjait, erre meg arra, olyanoknak, akikben megbízom. Most nem kell tenned vele semmit, Tyler. Nézd meg, vagy ne végy róla tudomást, tedd félre – mindegyik megfelel.

– Remek. Köszönöm, Jase. Olyan ajándék, amelynek a birtoklásáért lecsukhatnak.

Még jobban vigyorgott.

– Tudom, hogy azt fogod tenni, ami a leghelyesebb.

– Bármi legyen is az.

– Ki fogod találni. Hiszek benned, Tyler. A kúra óta…

– Mi van?

– Mintha tisztábban látnám a dolgokat – mondta. Nem részletezte, és végül a dobozt a poggyászomba raktam mint ajándékot. Kísértést éreztem, hogy ráírjam: EMLÉKEK.

A replikátor-technológia lassú volt még egy halott bolygó ter-raformációjához mérve is. Két év telt el, amíg bármiféle felfedezhető válasz érkezett a rakománytól, amelyet széthintettünk a Naprendszer szélén lévő icipici bolygócskák között.

Azért a replikátorok dolgoztak ott, szinte nem ért el hozzájuk a Nap gravitációja, tették, amire tervezték őket: újratermelték magukat centiméterenként és évszázadonként, követve a DNS-nek megfelelő szupravezetőjükbe írt utasításokat. Ha elegendő idő és szén alapú nyomelem áll a rendelkezésükre, idővel majd hazatelefonálnak. De az első néhány, a Pörgés-hártya fölé fellőtt detektor-műhold jel rögzítése nélkül hullt vissza a Földre.

Az alatt a két év alatt sikerült üzlettársat találnom (Herbert Hakkim halk szavú, bengáli születésű orvos volt, aki akkor fejezte be a cselédkönyves évét, amikor Van a Grand Canyonban járt), és átvettük egy nyugalomba vonuló általános orvos praxisát San Diegóban. Hakkim őszinte és barátságos volt a betegekkel, de nem élt igazi társasági életet, és szemlátomást ez így volt kedvére; rendelési időn kívül ritkán jöttünk össze, és a legintimebb kérdés, amelyet valaha is feltett nekem az volt, hogy miért van két mobil telefonom.

(Az egyik a szokásos okokból; a másikat azért tartottam meg, mert annak a számát adtam meg Diane-nek. Nem mintha megszólalt volna. Én sem próbáltam elérni őt. De ha hagytam volna elveszni a számot, nem lett volna módja soha többé elérni engem, és az mégis… nos, helytelennek látszott.)

Kedveltem a munkámat, és többnyire kedveltem a betegeimet. Több lőtt sebet láttam, mint amennyire számítottam valaha is, de ezek a Pörgés kemény évei voltak; a gyilkossági és öngyilkossági ráta hazánkban a függőleges felé közeledett. Ezekben az években szinte mindenki valamiféle egyenruhát viselt: fegyveres erők, Nemzeti Gárda, belbiztonság, magán biztonsági szolgálatok; még a cserkész fiúk és lányok is, az egyre félősebb és egyre kevesebb gyerekek között. Ezekben az években Hollywood ultra-erőszakos vagy ultra-ájtatos filmeket termelt, amelyekben azonban nyíltan sosem említették a Pörgést; A Pörgést, akár a szexet vagy az azt leíró szavakat kitiltotta a „szórakoztatóipari társalgásból” Lomax Kulturális Tanácsa.

Ezek voltak azok az évek is, amikor az adminisztráció rendeletek sorát léptette életbe a marsbeli archívumok „megtisztítása” érdekében. Van archívumai, az elnök és kongresszusbeli szövetségesei szerint lényegében olyan veszélyes tudást tartalmaztak, amelyet szükséges volt megszerkeszteni és biztonságba helyezni. Megnyitni őket a nagyközönségnek olyan lett volna, „mint egy nukleáris bőrönd-bomba terveit feltenni az internetre”. Még az antropológiai anyagot is megszűrték: a nyilvánosságra hozott változatban a negyedik korban lévő személy „nagy tiszteletben álló, idős ember”. Szó sincs orvosi eszközökkel meghosszabbított életről.

De ki akart volna sokáig élni? A világ vége napról napra közeledett.

Ennek a bizonyítékai voltak a vibrálások, ha bárkinek bizonyítékra lett volna szüksége.

A replikátorok első pozitív eredményei azután érkeztek be, hogy a vibrálások elkezdődtek.

A replikátor hírek javát Jase-től hallottam néhány nappal azelőtt, hogy megjelentek volna a médiában. Önmagában egyáltalán nem volt látványos dolog. Egy NASA/Napközeli megfigyelő műhold gyenge jelet fogott egy ismert Oort-felhőbeli testtől jóval túl a Plútó pályáján – periodikus kódolatlan jelzést, amely egy, a teljességéhez (nagykorúságához, mondhatnánk) közeledő replikátor-kolónia hangja volt.

Ami semmiségnek tetszik, ha az ember nem gondol bele, mit jelent:

Egy tökéletesen új, ember alkotta biológia szunnyadó sejtjei leszálltak egy darab poros jégre a legtávolibb űrben. Ezek a sejtek ekkor belekezdtek egy keservesen lassú metabolizmusba, amelynek során magukba szívták a távoli Nap csekélyke hőjét, ezt arra használták, hogy kiválasszanak néhány közeli víz-és szénmolekulát, és az így keletkezett nyersanyagból megkétszerezzék magukat.

Az évek során a kolónia mintegy labdányira növekedett. Az űrhajós, aki megtette volna a lehetetlenül hosszú utat, és pontosan tudta volna, hová kell néznie, egy fekete szeplőt látott volna a házigazda bolygócska sziklás-jeges regolitján. Ám a kolónia részlegesen hatékonyabb volt egysejtű ősénél. Elkezdett gyorsabban növekedni, és több hőt fejleszteni. A hőmérséklet különbség a kolónia és környezete között csupán egy Kelvin-fok töredéke volt (kivéve azt, amikor a kurta reprodukciós kitörések látens energiát pumpáltak a helyi környezetbe), ám állandó.

További évezredek (vagy földi hónapok) teltek el. A replikátor genetikus alaprétegében a helyi hő-eltérés által kiváltott mindennapi eljárások módosultak, és módosították a kolónia növekedését. A sejtek differenciálódni kezdtek. Ahogyan az emberi magzat, a kolónia immár nemcsak több sejtet, de specializálódott sejteket termelt, a szív meg a tüdő, a karok meg a lábak megfelelőit. A csápjai erővel behatoltak az apró bolygó laza anyagába, széntartalmú molekulákat bányászva.

Idővel mikroszkopikus, de gondosan kiszámított párakitörések kezdték lassítani a gazda-objektum forgását (türelmesen, évszázadokon át), amíg a kolónia arca állandóan a Nap felé fordítva maradt. Most kezdődött csak el igazán a differenciálódás. A kolónia szén/szén és szén/szilícium csatlakozókat növesztett; egysejtű karokat növesztett, hogy ezeket a csatlakozókat összekössék, így fejlesztve magát fokról fokra bonyolultabbá; ezekből a csatlakozókból fényérzékeny pöttyöket – szemeket – fejlesztett, és kifejlesztette azt a képességét, hogy rádió hullámhosszokon mikro hangjeleket adjon.

És amint eltelt még több évszázad, a kolónia addig fejlesztette és finomította ezeket a képességeit, amíg jelt nem volt képes adni magáról egyszerű periodikus csipogással, nagyjából olyan hanggal, amilyet a tojásból éppen kibújt fecskefióka hallat. Ezt fogta a mi műholdunk.

A hírközlő média futtatta a sztorit pár napig (bőségesen emlegetve Van Ngo Went, a temetését, a kilövést), aztán elfelejtette. Elvégre ez csak az első lépcsőfoka volt annak, amire a replikátorokat tervezték.

Csak ennyi. Érdektelen. Hacsak az ember nem gondolkozott el rajta több mint fél percig.

Ez a szó szoros értelmében önálló életet élő technológia volt. A palackból kiszabadult a dzsinn, mindörökre.

A vibrálás pár hónappal később történt.

A vibrálás volt az első jele annak, hogy változás vagy zavar támadt a Pörgés-hártyában – az első, ha nem számítjuk azt az eseményt, amely az után következett be, hogy a kínaiak rakétatámadást intéztek a sarkok fölötti tárgyak ellen még a Pörgés első éveiben. Mindkét esemény látható volt a bolygó összes pontjáról. De ezen a kulcsfontosságú hasonlóságon kívül nemigen hasonlítottak.

A rakétatámadás után a Pörgés-hártya mintha dadogott, majd rendbejött volna, a kialakuló égbolt villanófényes képét mutatta, több holdat és pörgő csillagokat.

A vibrálás más volt.

Kertvárosi lakásom erkélyéről néztem. Meleg, szeptemberi éjszaka volt. Néhány szomszéd már odakinn volt, amikor a vibrálás elkezdődött. Aztán mindenki. Odatapadtunk a kiugrókra, mint a seregélyek, és fecsegtünk.

Az ég fénylett.

Nem csillagoktól, hanem az aranyló tűz végtelenül vékony fonalaitól, amelyek láthatártól láthatárig elborították az eget mint a hőt nem adó villámok. A fonalak szabálytalanul táncoltak, mozogtak; némelyik vibrált, majd teljesen kialudt; aztán mások jöttek létre. Éppoly elbűvölő volt, amennyire rémítő.

Az esemény globális volt, nem helyi. A bolygó nappali felén a jelenség alig látszott, elnyomta a napfény, vagy eltakarták a felhők; Észak-és Dél-Amerikában és nyugat Európában az éjszakai égbolt látványa itt-ott pánikot okozott. Elvégre régebben vártuk a világ végét, semhogy meg tudtuk volna számolni ebben a hitben eltöltött éveinket. Ez úgy festett, mintha legalábbis a nyitánya lett volna.

A városban, ahol éltem több száz sikeres öngyilkosság vagy öngyilkossági kísérlet, több tucat gyilkosság vagy könyörületből elkövetett gyilkosság történt azon az éjszakán. Világszerte a számok felbecsülhetetlenül nagyobbak voltak. Szemlátomást sok olyan ember volt, mint Molly Seagram, aki a tengerek sokszor megjósolt felforrása elől néhány végzetes ilyen vagy olyan tablettával kívántak elmenekülni. És juttattak belőle a családnak meg a barátoknak is. Sokan választották az azonnali távozást, amint tűzbe borult az ég. Idő előtt, mint kiderült.

A bemutató nyolc órán át tartott. Reggelre a helyi kórházban voltam, besegítettem az intenzív osztályon. Délre hét különböző szénmonoxid-mérgezéses esettel volt dolgom, azok az emberek szándékosan bezárkóztak a garázsukba a járó motorú kocsival. A legtöbbjük jóval azelőtt meghalt, hogy én holttá nyilvánítottam, de a túlélők sem jártak sokkal jobban. Egyébként egészséges emberek, akik mellett nyugodtan elmentem volna a fűszeresnél, az életük hátralévő részét lélegeztető-gépen fogják tölteni, visszafordíthatatlan agykárosodással, az elfuserált öngyilkossági stratégia miatt. Nem kellemes. Ám a fejbe eresztett golyó még rosszabb volt. Nem tudtam nem gondolni Van Ngo Wenre, amint ott fekszik a floridai főúton, és koponyája maradékából patakzik a vér.

Nyolc óra. Aztán az ég kitisztult, és a nap úgy ragyogott fel, mint poén a rossz vicc végén.

Másfél évvel később megismétlődött.

– Úgy festesz, mint olyan ember, aki elvesztette a hitét – mondta nekem egyszer Hakkim.

– Vagy soha nem is volt – mondtam.

– Nem az Istenbe vetett hitre gondolok. Attól szemlátomást teljesen mentes vagy. A hitet valami másban. Nem tudom, miben.

Ami eléggé titokzatosan hangzott. De valamivel jobban megértettem, amikor a legközelebb beszéltem Jasonnel.

Otthon hívott fel. (A rendes mobilomon, nem az árva telefonon, amelyet úgy hordoztam magammal, mint szerencsét nem hozó kabalát.)

– Hello – mondtam. Mire ő:

– Ezt nézned kell.

– Mit?

– Kapcsold be a hírcsatornát! Egyedül vagy?

A válasz igen volt. Így akartam. Nem kellett Molly Seagram, hogy komplikálja a napok végét. A tévé távkapcsolója a kávézóasztalon volt, ahol hagytam. Ahol mindig hagytam.

A hírcsatornán sokszínű ábrát mutatott monoton alá-mondással. Levettem a hangot.

– Mit látok, Jase?

– Sajtókonferenciát. Az utolsó orbitális vevő által begyűjtött adatokról. Másként replikátor-adatokról.

– És?

– Beindult a bolt – mondta.

Szinte hallottam a mosolyát.

A műhold több, egymáshoz igen közelről sugárzó rádióadót fedezett fel a Naprendszer külső peremén. Ami azt jelentette, hogy egynél több replikátor-kolónia vált nagykorúvá. És az adatok bonyolultak, mondta Jason, nem egyszerűek. Ahogy a replikátor-kolóniák öregedtek, a növekedési ütemük csökkent, de funkcióik megsokszorozódtak és céltudatosabbak lettek. Többé nem egyszerűen a Nap felé fordultak több energiáért. Elemezték a csillagfényt, bolygópályákat számítottak szilícium-és szénszálakból álló ideghálózatokon, és ezeket összevetették a genetikus kódjukban lévő mintákkal. Nem kevesebb, mint egy tucat felnőtt kolónia küldte haza pontosan azokat az adatokat, amelyek begyűjtésére tervezték őket, négy áramlatban érkeztek a bináris adatok, amelyek közölték, hogy:

1. Ez egy 1.0 naptömegű csillag bolygórendszere;

2. A rendszerben nyolc nagy bolygótest van (a Plútó tömege kisebb a megadottnál);

3. A bolygók közül kettő nem látható, Pörgés-hártya veszi körül; és

4. A jelentő replikátor-kolóniák szaporodási ciklusra váltottak, a nem-specifikus magsejteket leválasztják magukról, és üstökös-pára kitöréseken elküldik a legközelebbi csillagok felé.

Ugyanezt az üzenetet, mondta Jase, átsugározták a szomszédos, kevésbé fejlett kolóniáknak, amelyek erre úgy fognak reagálni, hogy leállítják felesleges funkcióikat, és tisztán reprodukcióra állnak át.

Másként fogalmazva, sikeresen megfertőztük a Naprendszer peremét Van kvázi-biológiai rendszereivel.

Amelyek most spórák útján szaporodnak.

– Ettől még semmit sem tudunk a Pörgésről – mondtam.

– Persze, hogy nem. Még nem. De ez a kis információ cseppecske nemsokára zuhataggá nő. Idővel összeállíthatjuk a közeli csillagok Pörgés-térképét – idővel talán az egész galaktikáét. Abból meg kell tudnunk, honnan jönnek a Feltételezettek, hol Pörögtek, és mi történik végül azokkal a Pörgés-világokkal, amelyeknek a csillaga kitágul, és kiég.

– Mindez semmit nem javít a helyzeten, igaz?

Sóhajtott, mintha ostoba kérdésemmel kiábrándítottam volna.

– Valószínűleg nem. De nem jobb tudni, mint spekulálni? Lehet, hogy azt tudjuk meg, hogy halálra vagyunk ítélve, de talán azt is, hogy több időnk maradt még, mint hittük. Ne feledd, Tyler, hogy más frontokon is dolgozunk. Alámerültünk Van archívumainak elméleti fizikájába. Ha a Pörgés-hártyát olyan féregjáratnak képzeljük el, amely egy majdnem fénysebességgel gyorsuló tárgyat fog körül…

– De mi nem gyorsulunk. Nem megyünk sehová. – Csak fejvesztve a jövőbe.

– Nem, de ha elvégezzük a számításokat, olyan eredményeket kapunk, amelyeket összevetünk a Pörgés megfigyelésének adataival. Ami megfejtheti számunkra, milyen erőket manipulálnak a Feltételezettek.

– De mi célból, Jase?

– Korai lenne megmondani. De nem hiszek a tudás hiábavalóságában.

– Ha meghalunk is?

– Mindenki meghal.

– Úgy értem, fajként.

– Azt még meglátjuk. Bármi legyen is a Pörgés, többnek kell lennie bonyolult globális eutanáziánál. A Feltételezetteknek kell, hogy legyen valami célja.

Lehet. De ez volt az a hit, jöttem rá, amely elhagyott. A hit a Nagy Megváltásban.

A Nagy Megváltás összes márkájában és zamatában. Az utolsó pillanatban majd feltalálunk valamilyen technológiát, és megmentjük magunkat. Vagy: a Feltételezettek jóságos lények, amelyek a bolygót a béke birodalmává változtatják. Vagy: Isten megment mindannyiunkat, de legalábbis közülünk az igaz hívőket. Vagy. Vagy. Vagy.

Nagy Megváltás. Mézes hazugság. Papír mentőcsónak, még ha megöljük is magunkat azzal, hogy belekapaszkodunk. Nem a Pörgés csonkította meg a nemzedékemet. Hanem a Nagy Megváltás csábítása és ára.

A vibrálás a következő télen visszatért, negyvennégy óra hosszat tartott, majd újra elmúlt. Sokan hinni kezdtük, hogy időjárási jelenség, előreláthatatlan, de általában véve ártalmatlan.

A pesszimisták rámutattak, hogy az epizódok között egyre rövidebbek a szünetek, viszont maguk az epizódok egyre hosszabbak.

Áprilisban három napig tartott a vibrálás, és zavarta az aerostat-jelek továbbítását. Ez újabb (kisebb) sikeres és sikertelen öngyilkossági hullámot váltott ki – az emberek nem annyira attól estek pánikba, amit az égen láttak, mint amennyire telefonjaik és tévéik működésképtelenségétől.

Már nem törődtem a hírekkel, de bizonyos eseményekről nem lehetett nem tudomást venni: a kedvezőtlen katonai sorsfordulókról Észak-Afrikában és kelet Európában, a zimbabwei szekta-puccsról, a tömeges öngyilkosságokról Koreában. Az apokaliptikus iszlám jelöltjei nagy eredményeket értek el abban az évben az algériai és az egyiptomi választásokon. Egy Van Ngo Wen emlékének hódoló Fülöp-szigeteki szekta – Vant amolyan állattenyésztő szentnek, mezőgazdasági Gandhinak állították be – sikeres általános sztrájkot szervezett Manilában.

És Jason is felhívott néhányszor. Küldött nekem postán egy telefont valami beépített szerkezettel, amelyről azt állította, „meglehetősen biztos védelmet nyújt a jelszó-vadászok ellen”, bármit értett is ezen.

– Kissé paranoiásan hangzik – mondtam.

– Hasznosan paranoiás, szerintem.

Talán, ha nemzetbiztonsági kérdésekről akart beszélni. De nem ilyenekről beszéltünk, legalábbis eleinte. Jason a munkámról, az életemről érdeklődött meg hogy milyen zenét hallgatok. Rájöttem, olyasfajta beszélgetést akart létrehozni, amilyenről húsz vagy harminc évvel korábban lehetett volna szó – a Napközeli, ha nem éppen a Pörgés előtt. Carol még mindig órával és palackkal mérte a napjait. Semmi sem változott. Ehhez Carol ragaszkodott. A személyzet tisztán tartotta a házat, mindent a helyén. A Nagy Ház olyan volt, mint valami időkapszula, mondta Jase, mintha hermetikusan lezárták volna a Pörgés első napján. Ettől lett kissé kísérteties.

Kérdeztem, telefonált-e Diane.

– Diane már Van halála előtt megszakította a kapcsolatot Carollal. Nem, semmi hír róla.

Aztán a replikátor-projektról kérdeztem. Az utóbbi időben nem írtak róla a lapok.

– Ne is keress róla semmit. Ülnek az anyagon. Hallottam a hangjában a boldogtalanságot.

– Olyan rossz?

– A hírek nem teljesen rosszak. Mostanáig. A replikátorok megtették mindazt, amire Van számított. Döbbenetes dolgok, Tyler. Teljesen döbbenetesek. Bárcsak megmutathatnám neked, micsoda térképeket készítettünk! Nagy, hajózásra alkalmas szoftver-térképeket. Majdnem kétszázezer csillag sok száz fényévnyi átmérőjű körben. Ma többet tudunk a csillagok és a bolygók fejlődéséről, mint E.D. korának bármely csillagásza képzelte volna.

– De a Pörgésről semmit?

– Nem azt mondtam.

– Mit tudtatok meg?

– Például, hogy nem vagyunk egyedül. Az űrnek azon a részén három optikailag nem látható, nagyjából Föld méretű bolygót találtunk olyan pályákon, amely földi mércével mérve lakható, vagy az volt régebben. A legközelebbi a Nagymedve 47. csillaga körül kering. A legtávolabbi…

– Nem érdekelnek a részletek.

– Ha megvizsgáljuk az érintett csillagokat, és levonunk bizonyos kézenfekvő következtetéseket, a Feltételezettek a galaktika magjának az irányából manipulálhatnak. Vannak más jelek is. A replikátorok találtak néhány fehér törpecsillagot – lényegében kiégett csillagokat, amelyek néhány millió éve úgy nézhettek ki, mint a Nap – és körülöttük sziklás bolygókat olyan pályán, hogy nem bírták volna ki a napjuk tágulását.

– Pörgés-túlélők?

– Talán.

– És ezek élő bolygók, Jase?

– Nincs rá mód, hogy megtudjuk. De nincs körülöttük védő Pörgés-hártya, és a jelenlegi csillag-környezetük a mi mércénkkel mérve abszolút ellenséges.

– És ez mit jelent?

– Nem tudom. Senki sem tudja. Azt hittük, érthetőbb összevetéseket végezhetünk, ahogy a replikátor-hálózat bővül. Amit a replikátorokkal létrehoztunk, az lényegében egy elképzelhetetlenül nagy ideghálózat. Úgy beszélgetnek egymással, ahogyan az idegsejtek, csak évszázadokon és fényéveken át. Abszolút, döbbenetesen gyönyörű, amit tesznek. Hatalmasabb hálózat, mint bármi, amit az ember valaha is teremtett. Információt gyűjt, selejtezi, tárolja, hazaküldi…

– Akkor mi romlott el?

Olyan volt a hangja, mintha fájna, amit mond.

– Talán a kor. Minden öregszik, még az erősen védett genetikai kódok is. Talán továbbfejlődnek, meghaladva a tőlünk kapott utasításokat. Vagy…

– Igen, de mi történt, Jase?

– Csökken az adatok mennyisége. A Földtől a legtávolabb lévő replikátoroktól töredékes, ellentmondásos információt kapunk. Ez sok mindent jelenthet. Ha haldokolnak, az valamiféle most felmerülő hibát jelez a tervezési kódban. De a régen létrejött relé-csomópontok némelyike is elhallgat.

– Valami célba veszi őket?

– Elsietett feltevés lenne. Van egy másik elmélet. Amikor fellőttük ezeket az izéket az Oort-felhőbe, egyszerű csillagközi ökológiát hoztunk létre – jég, por és mesterséges élet. De mi van, ha nem mi voltunk az elsők? Mi van, ha a csillagközi ökológia nem egyszerű?

– Úgy érted, lehetnek ott másfajta replikátorok is?

– Lehetséges. Ha igen, akkor versenyeznek a forrásokért. Talán éppen egymást használják fel forrásul. Azt hittük, steril űrbe küldjük az eszközeinket. De lehetnek velük versenyző fajok, lehetnek akár ragadozó fajok is.

– Jason… azt gondolod, valami felfalja őket?

– Lehetséges.

A vibrálás júniusban tért vissza, és majdnem negyvennyolc óra telt el, amíg eloszlott.

Augusztusban ötvenhat órányi vibrálás plusz időszakos telekom-problémák.

Amikor szeptember végén újrakezdődött, senki sem csodálkozott. Az este nagyobb részét becsukott spalettákkal töltöttem, nem vettem tudomást az égről, egy filmet néztem, amelyet egy héttel korábban töltöttem le. Egy régi, Pörgés előtti filmet. Nem a sztori miatt néztem, hanem az arcokért, amilyen az emberek arca akkoriban volt, az embereké, akik nem úgy töltötték az életüket, hogy rettegtek a jövőtől. Emberek, akik időnként irónia vagy nosztalgia nélkül beszéltek a Holdról meg a csillagokról.

Megszólalt a telefon.

Nem a személyes telefonom, nem is a Jasontől kapott biztonsági. Nyomban felismertem a három hangjegyű csengőhangot, bár évek óta nem hallottam. Hallható volt, de gyenge – gyenge, mert a telefont az előszobaszekrényben lógó zakóm zsebében hagytam.

Kétszer csörgött, mielőtt előhalásztam.

– Halló.

Arra számítottam, téves lesz. Diane hangjára vágytam. Vágytam, és féltem tőle.

De férfi hang szólalt meg. Simon, késve ismertem fel.

– Tyler? – kérdezte. – Tyler Dupree? Te vagy az?

Fogadtam elegendő sürgősségi hívást ahhoz, hogy felismerjem a hangjában az aggodalmat.

– Én vagyok, Simon – mondtam. – Mi baj?

– Nem lenne szabad beszélnem veled. De nem tudok mást hívni. Nem ismerek egyetlen helyi orvost sem. És olyan beteg. Annyira beteg, Tyler! Nem hiszem, hogy jobban lesz. Azt hiszem, szüksége lenne…

És akkor a vibrálás elvágta a vonalat, és a telefonban csak zaj hallatszott.

KR. u. 4 x 10^9

DIANE mögött En jött vagy két tucat unokatestvérével és ugyanannyi, szintén az új világba induló idegennel. Jala beterelte őket, aztán behúzta a raktár rozsdás vasajtaját. Félhomály lett. Diane a nyakamba borult, én pedig egy viszonylag tisztább pontra vezettem az egyik magasan lévő halogénlámpa alá. Ibu Ina leterített egy üres jutazsákot, hogy ráfekhessen.

– A zaj – mondta Ina.

Diane nyomban behunyta a szemét, amint vízszintesben volt, ébren maradt, de nyilvánvalóan kimerült volt. Kigomboltam a blúzát, és gyengéden kezdtem lehámozni a sebről.

– Az orvosi táskámat – mondtam.

– Persze. – Ina odahívta Ent, és felküldte a raktár lépcsőjén, hogy hozza le mindkét táskát, az enyémet és az övét. – A zaj…

Diane összerezzent, amikor húzni kezdtem a rongydarabot a sebbe alvadt vérből kifelé, de nem akartam gyógyszert adni neki, amíg nem láttam, mekkora a seb.

– Miféle zaj?

– Pontosan! – mondta Ina. – A dokkoknak ilyenkor reggel zajosnak kell lenniük. De csend van. Nincs zaj.

Felemeltem a fejem. Igaza volt. Csend volt, kivéve a falubeliek ideges, minang nyelvű beszélgetését és az eső távoli dobolását a magas tetőn.

De nem értem rá ezen rágódni.

– Menj, kérdezd meg Jalát – mondtam. – Derítsd ki, mi történik.

Aztán visszafordultam Diane-hoz.

– Felszíni sérülés – mondta Diane. Mély lélegzetet vett. Összeszorította a szemét a fájdalom ellen. – Legalábbis azt hiszem, felszíni.

– Golyó okozta sebnek látszik.

– Igen. A Reformátorok megtalálták Jala biztonsági házát Padangban. Szerencsére éppen indulóban voltunk. Juj!

Igaza volt. Maga a seb felszíni volt, de azért össze kellett varrni. A golyó a zsírszöveten ment át közvetlenül a csípőcsont felett. De a becsapódás ereje súlyos zúzódást okozott ott, ahol felszakadt a bőr, és féltem, hogy a zúzódás mély lehet, a lövés ereje esetleg belső károsodást okozott. De a vizeletében nem volt vér, mondta, és a vérnyomása meg a pulzusa a körülményekhez képest normális volt.

– Adok valamit a fájdalom ellen, és össze kell varrni.

– Varrd össze, ha muszáj, de gyógyszer nem kell. El kell tűnnünk innen.

– Nem képzeled, hogy érzéstelenítés nélkül összevarrlak.

– Akkor helyi érzéstelenítést kérek.

– Nem vagyunk kórházban. Nincs helyi érzéstelenítőm.

– Akkor csak varrd össze, Tyler. Kibírom a fájdalmat.

Igen, de én kibírom-e? A kezemre pillantottam. Tiszta – a raktári mosdóban volt folyóvíz, és Ina segített gumikesztyűt húznom, mielőtt Diane-hez nyúltam. Tiszta és gyakorlott. De nem magabiztos.

Sosem finnyáskodtam a munkámban. Még egyetemista koromban, boncoláskor sem, mindig képes voltam kizárni az együttérzést, amelytől átérezzük a más fájdalmát. Úgy tenni, mintha a feltépett ér nem eleven emberi lényhez tartozna. Úgy tenni, és a szükséges néhány percen át komolyan el is hinni.

De most remegett a kezem, és elgondolnom, hogy átszúrom a tűt ezeken a véres húsdarabokon brutálisnak, végtelenül kegyetlennek tetszett.

Diane a csuklómra tette a kezét, hogy ne remegjen.

– Ez olyan negyedik kori dolog – mondta.

– Micsoda?

– Úgy érzed, mintha a golyó rajtad ment volna át helyettem. Igaz?

Döbbenten bólintottam.

– Ez olyan negyedik kori. Azt hiszem, azért van, hogy jobb emberek legyünk. De mégis orvos vagy. Le kell küzdened.

– Ha nem sikerül – mondtam –, átadom Inának.

De sikerült. Valahogy. Megcsináltam.

Ina visszajött, miután beszélt Jalával.

– Ma szakszervezeti akció lett volna – mondta. – A rendőrség meg a Reformerek a kapuknál vannak, el akarják foglalni a kikötőt. Konfliktus lesz. – Diane-re nézett. – Hogy vagy, drágám?

– Jó kezekben – suttogta Diane. Rekedt volt a hangja.

Ina megnézte a művemet.

– Szakszerű – mondta.

– Köszönöm – feleltem.

– A körülményekhez képest. De figyeljetek ide, figyeljetek! Sürgősen el kell mennünk. Köztünk meg a börtön között most csak egy munkáslázadás van. Azonnal fel kell szállnunk a Capetown Marura.

– A rendőrség keres minket?

– Nem hiszem, nem kifejezetten. Jakarta valamiféle megállapodást kötött az amerikaiakkal, hogy általában véve fojtsa el az emigrációt. A dokkokat azért fésülik át itt is, másutt is igencsak nyíltan, hogy imponáljanak az USA kongresz-szusában ülőknek. Persze nem lesz tartós. Túlságosan sok pénz vándorol ahhoz egyik kézből a másikba, hogy igazán felszámolják az ipart. De kozmetikai okokból nincs jobb, mint amikor rendőrök rángatnak ki embereket teherhajók gyomrából.

– Odajöttek Jala biztonsági házához – mondta Diane.

– Igen, tudnak rólad és dr. Dupree-ről, szívesen őrizetbe vennének titeket, de a rendőrök nem ezért sorakoznak fel a kapuknál. Még kifutnak hajók a kikötőből, de nem sokáig. A szakszervezeti mozgalom erős Teluk Bayurban. Harcolni fog.

Jala kiáltott be az ajtóból, nem értettem a szavait.

– Most tényleg mennünk kell – mondta Ina.

– Segíts hordágyat készítenem Diane-nek.

Diane megpróbált felülni.

– Tudok menni.

– Nem – mondta Ina. – Ebben szerintem Tylernak van igaza. Próbálj nem mozogni.

Összehajtottuk a jutazsákot, amolyan függőágyfélét készítettünk Diane-nek. Én fogtam az egyik végét, és Ina odahívott egy izmosabb minangot, hogy fogja a másikat.

– Gyorsabban! – kiáltotta Jala, és kitessékelt minket az esőbe.

Monszun időszak. Monszun lett volna? A délelőtt olyan volt, mint az alkonyat. A fellegek akár víztől duzzadt villámok siklottak Teluk Bayur szürke vize felett, eltakarták a nagy, dupla testű tartályhajók tornyait és radarjait. A levegő forró és áporodott volt. Bőrig áztunk, amíg betettük Diane-t egy várakozó autóba. Jala kis konvojt szervezett emigránsainak: három autó és néhány nyitott tetejű, keménygumi kerekű kis teherszállító jármű.

A Capetown Maru a magas beton kikötőmóló végében, mintegy kétszáz méternyire horgonyzott. Végig a rakparton az ellenkező irányban, túl a raktárakon és az ipari raktárakon és a kövér piros-fehér Avigas tartályokon kikötőmunkások sűrű serege gyülekezett a kapuknál. Az eső dobolásán át hallottam, amint valaki kézi hangosbeszélőn át kiabál. Aztán olyan zajt, amelyet lövések is adhattak.

– Befelé – mondta Jala, hogy üljek már be a hátsó ülésre, ahol Diane úgy hajolt a sebe fölé, mintha imádkozna. – Gyorsan, gyorsan. – Ő ült a volánhoz.

Még egy pillantást vetettem az esőtől homályos tömegre. Futball-labda nagyságú valami emelkedett a tömeg fölé, a fehér füst spiráljait húzva maga mögött. Könnygáz-tartály.

A kocsi elindult.

– Ez több a rendőrségnél – mondta Jala, amint haladtunk végig a kikötőmólón. – A rendőrség nem lenne ilyen ostoba. Ezek az Új Reformerek. Utcai banditák Jakarta külvárosaiból a kormány egyenruhájába öltöztetve.

Egyenruhák és fegyverek. És még több könnygáz, amelynek felhői belevegyültek az esős párába. A tömeg széle foszlani kezdett.

Távoli bumm hallatszott, és pár méternyire lángnyelv csapott fel.

Jala látta a tükörben.

– Édes Istenem! Micsoda idióták! Valaki belelőhetett egy olajoshordóba. A dokkok…

Szirénák süvítettek a víz felett, amíg mi követtük a part vonalát. A tömeg most esett igazán pánikba. Most láthattam először, hogyan tör be a rendőrök sora a kikötő rácsos kapuján. Az élboly nehézfegyverekkel jött, és fekete maszkokat viselt.

Tűzoltóautó gördült ki egy épületből, és a kapu felé szirénázott.

Mi felhajtottunk rámpák során, amíg egy szintre nem értünk a Capetown Maru főfedélzetével. A Capetown Maru fehérre és rozsdás narancsszínűre festett, vén teherhajó volt. Rövid fémhíd kötötte össze a mólót a főfedélzettel, néhány minang már sietett is rajta befelé.

Jala kiugrott a kocsiból. Mire kiszedtem a kocsiból Diane-t – állt, erősen rám támaszkodva, a juta hordágyat otthagytuk –, Jala már élénk vitában állt angolul a híd fejénél álló emberrel: ha nem a hajó kapitánya vagy révkalauza volt, legalább akkora tekintély, tömzsi fickó szikh turbánban, komoran összeszorított szájjal.

– Hónapokkal ezelőtt megállapodtunk – mondta éppen Jala.

– …de ez az idő…

– …bármilyen időben…

– …de a Kikötői Hatóság engedélye nélkül…

– …csakhogy nincs Kikötői Hatóság… nézze!

Jala szónoki gesztusnak szánta, hogy a főkapu közelében lévő olaj-és gáztartályokra mutatott, de a mozdulat közben az egyik tartály felrobbant.

Én nem láttam. A robbanás ereje a betonra lökött, és a tarkómon éreztem a forróságot. A hang hatalmas volt, de megkésett gondolatként jött. Csengő füllel fordultam a hátamra, amint tudtam. Az Avigas, gondoltam. Vagy az, amit ott tároltak. Benzin. Kerozin. Fűtőolaj, még nyers pálmaolaj is. Vagy továbbterjedt a tűz, vagy a tapasztalatlan rendőrök rossz irányba lőttek. Elfordítottam a fejem, Diane-t kerestem, és magam mellett találtam, inkább csodálkozó, mint rémült arccal. Arra gondoltam: nem hallom az esőt. Ám akadt másik, tisztán hallható, ijesztőbb hang: a hulló törmelék ping csengése. Fémdarabok, némelyik lángolt. Ping, amint lepottyantak a betonra vagy a Capetown Maru fémfedélzetére.

– Fejeket le – kiáltotta Jala, a hangja mintha víz alól szólt volna. – Fejeket le, mindenki fejeket le!

Próbáltam Diane testét a magaméval oltalmazni. Égő fém záporozott ránk, vagy csobbant a sötét vízbe túl a hajón néhány véget nem érő másodpercen át. Aztán egyszeriben vége lett. Már csak az eső esett, lágyan, mint a seprűvel simogatott cintányér susogása.

Feltápászkodtunk. Jala már befelé lökdöste az embereket a hídon, ijedten tekintgetve hátra, a lángnyelvekre.

– Nem biztos, hogy ez volt az utolsó! Fel a hajóra, mindenki, rajta, rajta! – Felterelte az összes falubelit, túl a Capetown emberein, akik oltották a tüzeket a fedélzeten, és kifutáshoz készülődtek.

A füstöt felénk fújta a szél, eltakarva az erőszakot a parton. Feltámogattam Diane-t a fedélzetre. Minden lépésnél összerezzent, és a sebe szivárogni kezdett a kötésen át. Mi keltünk át utoljára a hídon. Néhány matróz kezdte behúzni a fémszerkezetet mögöttünk, kezük a kurblin, de szemük a parti tűzoszlopon.

A fedélzet alatt felmordult a Capetown Maru hajtóműve. Jala meglátott, és odajött, hogy a másik oldalról támogassa Diane-t. Diane észlelte, hogy ott van, és megkérdezte.

– Biztonságban vagyunk?

– Addig nem, amíg el nem hagyjuk a kikötőt.

A zöldes-szürke vízen mindenütt kürtök és sípok harsantak. Minden üzemképes hajó megindult a nyílt óceán felé. Jala visszanézett a partra, és megdermedt.

– A poggyászod – mondta.

Az egyik kis teherszállítóra tették fel. Két viharvert, kemény fedelű bőrönd, tele papírokkal meg gyógyszerekkel meg digitális memóriával. A kis teherszállítón, elhagyottan.

– Tegyétek vissza a hidat – mondta Jala a matrózoknak.

Azok csak bámultak rá, nem tudták, kell-e neki engedelmeskedniük. Az első tiszt elindult a kapitányi híd felé. Jala felfuvalkodott, és mondott valami szenvedélyeset számomra felismerhetetlen nyelven. A tengerészek vállat vontak, és visszahelyezték a fémhíd végét a partra.

A hajtómű felbőgött.

Átrohantam a fémhídon, kongott alattam a rozsdás vas. Felkaptam a bőröndöket. Még egyszer visszanéztem. A rakpart szárazföld felőli vége felől vagy egy tucatnyi egyenruhás Új Reformer futott a Capetown Maru felé.

– Kifutni – ordította Jala, mintha az övé lenne a hajó –, kifutni, kifutni, gyorsan, most!

A hidat kezdték behúzni. Feldobtam a bőröndöket a fedélzetre, és utánuk másztam.

Sikerült átérnem, mielőtt a hajó megmozdult.

Aztán felrobbant egy újabb Avigas tartály, és a robbanás ereje földhöz vágott mindannyiunkat.

ÁLMOK VILÁGÁBAN

AZ ORSZÁGÚTI kalózok és a szállítmányozók közti éjszakai csatározások miatt a legjobb időszakokban nehéz volt utazni. A vibrálás csak rontott a helyzeten. Vibrálás idején nem javasoltak semmiféle szükségtelen közlekedést, ám ez nem akadályozta az embereket mégsem abba, hogy megpróbáljanak eljutni rokonokhoz, barátokhoz, sőt egyes esetekben egyszerűen kocsiba üljenek, és menjenek, amíg ki nem fogy az üzemanyag. Gyorsan becsomagoltam néhány bőröndbe, amit semmiképpen nem akartam hátrahagyni, így az archívum anyagait is, amelyeket Jasontől kaptam.

Aznap éjjel az Alvarado autóút zsúfolva volt, és a I-8-on sem volt sokkal jobb a helyzet. Bőven volt időm elgondolkodni annak az abszurditásán, amit tenni próbáltam.

Rohanok, hogy megmentsem egy másik férfi feleségét, egy olyan asszonyt, aki egykor fontosabb volt nekem, mint amennyire ez jó volt nekem. Amikor becsuktam a szemem, és próbáltam elképzelni Diane Lawtont, immár nem láttam egybefüggő képet, csak pillanatok és gesztusok elmosódott montázsát. Diane hátrasimítja a haját az egyik kezével, a másikkal St. Augustine-t, a kutyáját simogatja. Diane internet-linket csempész a fivérének a szerszámos kamrába, ahol egy kaszálógép hever szétszedve a földön. Diane Viktória korabeli verseket olvas egy fűzfa árnyékában, és mosolyog valamin a szövegben, amit én nem értettem: Óráról órára érik a nyár vagy, A kisbaba észre sem vette…

Diane, akinek a legfinomabb nézései és gesztusai mindig arra utaltak, hogy szeret engem, legalábbis puhatolózva, de akit mindig visszafogtak olyan erők, amelyeket nem értettem: az apja, Jason, a Pörgés. A Pörgés volt az, gondoltam, amely összekötött és szétválasztott minket, egymás melletti, de ajtó nélküli szobákba zárt minket.

Éppen elhagytam El Centrót, amikor a rádió „jelentős” rendőri aktivitást jelzett Yumától nyugatra, ahol is legalább öt kilométeres sor is állt. Úgy döntöttem, nem kockáztatom meg a hosszadalmas késlekedést, és ráfordultam az egyik összekötőútra – a térképen ígéretesnek látszott –, amely az üres sivatagon vezetett keresztül, hogy aztán majd rámegyek az I-10-esre, amely Blythe közelében szeli át az állam határát.

Az út kevésbé volt zsúfolt, de azért forgalmas volt. A vibrálástól a világ fordítottnak látszott, fenn fényesebbnek, mint lenn. Időről időre különösen széles fénycsík vonaglott végig az északitól a déli látóhatár felé, mintha lyuk támadt volna a Pörgés-hártyán, és a felgyorsult mindenség töredékei ott behatolnának.

A telefonra gondoltam a zsebemben, Diane telefonjára, amelynek a számát Simon hívta. Visszahívni nem tudtam: Diane és a tanya száma – ha a tanyán voltak még – nem szerepelt semmiféle telefonkönyvben. Szerettem volna felhívni őket. Szerettem volna, de féltem is tőle.

Ismét megnőtt a forgalom, ahogy az út közeledett az állami autópályához Palo Verde közelében. Immár éjfélre járt, és legfeljebb óránként 50 kilométeres sebességgel haladtam. Arra gondoltam, aludnom kéne. Szükségem van rá. Úgy döntöttem, jobb lesz aludnom, feladni éjszakára, időt hagyni a forgalomnak, hogy csillapodjon kissé. De nem akartam a kocsiban aludni. Ahány álló kocsit láttam, mindet kirabolták, csomagtartóik akár a tátott szájak.

A Ripley nevű kisvárostól délre egy nap fakította, homok horzsolta SZÁLLÁS feliratot vettem észre, bár alig lehetett elolvasni a reflektor fényében meg egy kétsávos, kövezett utat, amely levitt az autópályáról.

Lekanyarodtam. Öt perc múlva épületegyüttes előtt találtam magam, amely motel volt vagy lehetett egykor, patkó alakban elhelyezkedő szobák két szinten egy medence körül, amely üresen tátongott a vibráló égbolt alatt. Kiszálltam a kocsiból, becsengettem.

A kapu távirányításos volt, biztos messzeségből lehetett működtetni, felette tenyérnyi videókamera. A kamera mozdult, hogy végigpásztázzon rajtam, ugyanekkor hangszóró emelkedett az autó ablakának magasságába. Valahonnan, a motel pincéjéből vagy előcsarnokából néhány taktusnyi zenét hallottam. Nem programozott zenét, csak háttérmuzsikát. Aztán emberi hangot. Nyers, fémes, barátságtalan hangot.

– Ma éjjel nem fogadunk vendéget.

Pár perc múlva újra csengettem. És a hang visszatért.

– Mit nem értett?

– Készpénzzel fizetek – mondtam, ha számít. Nem alkudozom.

– Nincs üzlet. Sajnálom, haver.

– Oké, várjon… nézze, alhatok a kocsiban is, de nem mehetnék be a területre, hogy legalább egy kicsit védve legyek? Az épület mögött parkolnék, ahol nem látnak az útról.

– Bocs. Ma éjjel nem. Menjen tovább.

Csend. Múló percek. Tücsök ciripelt a motel előtti kis pálmás-murvás oázisban. Újra becsengettem. A tulaj gyorsan visszajött.

– Meg kell mondanom, hogy idebenn van fegyverünk, és már kissé bepipultunk. Jobban tenné, ha elmenne.

– „Harlemi hátsóudvar” – mondtam.

– Tessék?

– A dal, amelyik éppen megy. Ellington, igaz? „Harlemi hátsóudvar”. Ellington ötvenes évekbeli bandájának hangzik.

Újabb hosszú csend, bár a hangszóróban volt élet. Majdnem biztos voltam benne, hogy igazam van, bár évek óta nem hallottam az Ellington nótát.

A zene elhallgatott, ütem közepén szakadt félbe vékony fonala..

– Más is van a kocsiban magával?

Letekertem az ablakot, felkapcsoltam az utastérben lévő lámpát. A kamera körbefordult, aztán újra visszatért rám.

– Rendben – mondta a hang. – Oké. Mondja meg, ki trombitál azon a lemezen, és kinyitom a kaput.

Trombitál? Amikor Duke Ellington ötvenes évekbeli bandájára gondoltam, Paul Gonsalvez jutott az eszembe, de ő szaxofonozott. Több trombitás is megfordult Ellingtonnál. Cat Anderson? Willie Cook? Nagyon régen volt.

– Ray Nance – mondtam.

– Nem. Clark Terry. De azt hiszem, azért bejöhet.

A tulaj kijött elém, amikor a bejárat elé kanyarodtam. Magas férfi volt, talán ha negyvenéves, farmerban, bő, kockás ingben. Óvatosan végigmért.

– Már meg ne sértődjön – mondta –, de amikor először történt ez… – Az égboltra mutatott. A vibrálástól a bőre sárgállt, a falon a vakolat beteges okkerszínt öltött. – Nos, amikor lezárták a határt Blythe-nál, itt az emberek verekedtek a szobákért. A szó szoros értelmében. Pár fickó fegyvert fogott rám, pont ott, ahol maga áll. Amit azon az éjszakán kerestem, annak a dupláját költöttem tatarozásra. Az emberek ittak a szobákban, okádtak, mindent szétszedtek. A tízesen még rosszabb volt. Az Ehrenberg melletti Days Inn éjszakai portását leszúrták. Akkor építtettem a biztonsági kerítést, közvetlenül az után. Most, mihelyt elkezdődik a vibrálás, eloltom a KIADÓ SZOBÁK táblát, és bezárok, amíg véget nem ér.

– És Duke-ot hallgat – mondtam. Mosolygott. Bementünk, hogy bejelentkezzek.

– Duke-ot – mondta –, vagy Popst vagy Dizt. Milest, ha olyan hangulatban vagyok. – Az igazi rajongó tegező viszonya a halottakkal. – 1965 utántól semmit. – A barátságtalanul megvilágított, jellegtelen kárpitokkal és ősi western motívumokkal díszített recepciótól egy ajtón át be lehetett látni a tulaj belső szentélyébe – úgy látszott, a férfi itt lakik – ahonnan megint csak zene szivárgott ki. A férfi megnézte a hitelkártyámat.

– DR. Dupree – nyújtotta a kezét. – Allen Fulton vagyok. Arizonába tart?

Elmondtam neki, hogy leszorultam az államokat összekötő gyorsforgalmiról a határ közelében.

– Nem tudom, jobban jár-e a tízessel. Az ilyen éjszakákon mintha Los Angelesből mindenki keletre akarna menni. Mintha a vibrálás valami földrengés vagy cunami volna.

– Nemsokára megint úton leszek.

Adott egy kulcsot.

– Aludjon egy kicsit. Az sosem árt.

– Jó lesz a hitelkártya? Ha készpénzt inkább…

– A kártya éppen olyan jó, mint a készpénz, amíg nem jön a világvége. És ha eljön, nem hinném, hogy lesz időm megbánni.

Nevetett. Mosolyogni próbáltam.

Tíz perc múlva teljesen felöltözve feküdtem a kemény ágyon a szobában, amely illatosított fertőtlenítőtől és túlságosan nyirkos légkondicionálótól szaglott, és azon rágódtam, nem kellett volna-e az úton maradnom inkább. A telefont az ágy mellé tettem, lecsuktam a szemem, és habozás nélkül elaludtam.

És nem egészen egy óra múlva felébredtem, éberen, bár nem tudtam, miért.

Felültem, végignéztem a szobán, összevetve a szürke árnyakat meg a sötétséget az emlékeimmel. A figyelmem végül az ablak négyszögén állapodott meg, ahol a sárga függönyön át lüktetett a fény, amikor a legutóbb rápillantottam.

A vibrálás megszűnt.

Amitől jobban kellett volna aludnom, ebben a szelídebb sötétben, de tudtam, ahogyan az ilyen dolgokat tudni szokás, hogy lehetetlen aludnom. Kis időre sikerült úrrá lennem magamon, de vége, kár is próbálkoznom.

Kávét főztem a szobához tartozó kis kávéfőzőn, ittam egy csészével. Félóra múlva újra megnéztem az órámat. Háromnegyed kettő. Az éj sűrűje. Az elveszített objektivitás zónája. Akár le is zuhanyozhatok, és indulhatok tovább.

Fürdés után felöltöztem, és végigmentem a néma betonfolyosón a recepcióra, arra számítottam, hogy a kulcsot bedobom a postaládába; de Fulton, a tulajdonos még ébren volt, televízió fénye lüktetett a hátsó szobájából. Kidugta a fejét, amikor hallotta nyílni az ajtót.

Furán festett. Talán kicsit részeg volt, talán inkább drogos. Addig pislogott rám, amíg felismert.

– DR. Dupree – mondta.

– Nem szívesen háborgatom újra. De tovább kell mennem. Azért köszönöm a vendégszeretetét.

– Nem kell magyarázkodni – mondta. – Sok szerencsét. Remélem, eljut valahová napkelte előtt.

– Én is remélem.

– Én, én csak tévézek.

– Ó?

Nem tudtam, miről beszél.

– Levettem a hangot. Nem akarom felébreszteni Jodyt. Említettem már Jodyt? A lányom. Tízéves. A mamája La Jollában él egy bútorasztalossal. Jody nálam tölti a nyarakat. Itt kinn, a sivatagban, micsoda sors, mi?

– Hát…

– De nem akarom felébreszteni. – Egyszeriben elkomorodott. – Baj? Hogy hagyom, hogy átaludja? Vagy amilyen sokáig csak aludni tud? Vagy mégis fel kellene ébresztenem? Jut eszembe, hogy sosem látta őket. Tízéves. Sosem látta őket. Azt hiszem, ez az utolsó lehetősége.

– Sajnálom, de nem egészen értem…

– De most mások. Nem olyanok, ahogyan emlékeztem. Nem mintha valaha is értettem volna hozzá… de régen, ha az ember sok éjszakát töltött idekinn, egészen jól megismerte őket.

– Kiket?

Pislogott.

– A csillagokat – mondta.

Kimentünk az üres medencéhez, hogy felnézzünk a csillagokra.

A medencét régen tölthették fel. Por és homok állt halmokban a fenekén, és valaki bíborvörös falfirkákkal borította be a falait. Szél ütögette a táblát (ÚSZÓMESTER NINCS) a kerítéshez. A meleg szél keletről fújt.

A csillagok.

– Látja? – mondta. – Mások. Nem látom a régi csillagképek egyikét sem. Mintha minden úgy… szétszóródott volna.

Pár milliárd év alatt ez lehetséges. Minden öregszik, még az égbolt is; minden maximális energiaveszteségre, rendetlenségre, véletlenszerűségre törekszik. A galaktikát, amelyben élünk az utóbbi hárommilliárd évben láthatatlan erőszak vonta kínpadra, tartalmát összekeverte egy kisebb társ-galaktikáéval (a régi katalógusokban M41), amíg a csillagok értelmetlenül szét nem szóródtak az égbolton. Mintha az idő durva kezét láttuk volna.

– Jól van, dr. Dupree? – kérdezte Fulton. – Talán le kéne ülnie.

Megroggyant a lábam, igen. Leültem a gumírozott betonra a medence sekélyebbik végénél, és egyre az eget bámultam. Sosem láttam ilyen gyönyörűt és rémítőt.

– Csak néhány óránk van napkeltéig – mondta gyászosan Fulton.

Itt. Keletebbre, valahol az Atlanti-óceán felett a nap már elérte a láthatárt. Meg akartam tőle kérdezni, de a recepció ajtajából egy hangocska megakadályozott benne.

– Apu? Hallottam, beszélgetsz.

Jody lesz, a lánya. A kislány bizonytalanul tett felénk egy lépést. Fehér pizsamát és be nem fűzött tornacipőt viselt, hogy a lábát védje. Széles, egyszerű-de-szép pofikája és álmos szeme volt.

– Gyere csak, kincsem – mondta Fulton. – Ülj a nyakamba, és nézz fel az égre!

A kislány értetlenül odaballagott. Fulton a vállára ültette, hogy közelebb legyen a csillogó sötétséghez.

– Nézd – mondta mosolyogva, miközben peregni kezdtek az arcán a könnyek. – Nézd csak, Jody. Nézd, milyen messzire ellátsz ma éjjel! Ma éjjel ellátsz gyakorlatilag mindennek egészen a végéig.

Visszamentem még egyszer a szobába, hogy megnézzem a tévében a híreket – Fulton azt mondta, hogy a legtöbb kábeltelevízióban még adás van.

A vibrálás egy órával korábban ért véget. Egyszerűen eltűnt, a Pörgés-hártyával együtt. A Pörgés éppoly csendesen ért véget, ahogyan elkezdődött, semmi fanfar, semmi zaj, kivéve a megfejthetetlen statikus zörejeket a bolygó napos oldaláról.

A Nap.

Három milliárd évvel idősebb és megváltozott ahhoz képest, amilyen volt, amikor a Pörgés elzárta. Próbáltam visszaemlékezni, mit mondott Jase a Nap jelenlegi állapotáról. Gyilkos, nem kétséges; kívül kerültünk a lakható zónán; ezt mindenki tudta. A felforró óceánok témáját megvitatta a sajtó; de ott tartunk-e már? Délre meghalunk, vagy elhúzzuk a jövő hét végéig?

Számít?

Bekapcsoltam a motelszoba kis videópaneljét, és élő adást láttam New York Cityből. Még nem tört ki nagyobb pánik. Túlságosan sokan aludtak még, vagy készülődtek a reggeli munkába menésre amikor felkeltek, és meglátták a csillagokat, és levonták a nyilvánvaló következtetést. Ennek a kábeltévének a csapata, mintegy az újságírói hősiesség lázálmában, felállított a háztetőn egy kamerát, amely kelet felé nézett a Staten Islanden lévő Todt Hill tetejéről. Halvány volt a fény, a keleti égbolt kissé világosodott, de még üres volt. Két magát tartani alig bíró bemondó sorra olvasta fel a frissen faxolt nyilatkozatokat.

Európával nem lehetett kapcsolatot teremteni a vibrálás vége óta. Ez lehet elektrosztatikus interferencia, a szűretlen napfény kioltja az aerostatok által közvetített jeleket. Korai szörnyűséges következtetéseket levonni.

– És mint mindig – mondta az egyik bemondó –, bár hivatalos reagálásról még nem tudunk, a legokosabb, ha nem mozdulnak ki, és velünk maradnak, amíg tisztázzuk a dolgot. Nem hinném, hogy ne lenne helyénvaló azt kérni az emberektől, hogy maradjanak otthon, ha lehetséges.

– Ha bármikor – erősítette meg a társa –, hát ma az emberek igazán szeretnének a családjukkal lenni.

Ültem a motelszoba ágyának szélén, és néztem a felkelő napot.

A magasan elhelyezett kamera pillantotta meg először mint bíborvörös felhőréteget, amely az Atlanti-óceán olajosan fénylő vize fölé emelkedik. Aztán izzó félholdnyi látszott belőle, és a lencsék elé szűrők siklottak, hogy tompítsák a vakító ragyogást.

Az esemény nagyságát nemigen lehetett elemezni, de a nap feljött (nem volt teljesen vörös, inkább rozsdás narancspiros, ha nem a kamera lencséi torzítottak), és még jobban, és még tovább emelkedett, és ott lebegett az óceán felett, Queens és Manhattan felett, sokkal nagyobb volt, mint amilyen elfogadható égitest lehetett, inkább borostyán fénnyel telt, hatalmas ballonhoz hasonlított.

Vártam valami kommentárt, de a kép néma maradt, amíg át nem vágtak a közép-nyugatra, a hálózat központi főhadiszállására, ahol egy másik riporter, annyira zilált, hogy állandó műsorvezető aligha lehetett, elmakogott néhány további, forrás megjelölése nélküli és hiábavaló figyelmeztetést. Kikapcsoltam.

És kivittem orvosi táskámat és bőröndömet a kocsiba.

Fulton és Jody kijöttek az irodából, hogy elbúcsúztassanak. Egyszeriben régi barátaim lettek, és sajnálták, hogy elmegyek. Jody most ijedtnek látszott.

– Jody beszélt a mamájával – mondta Fulton. – Nem hinném, hogy a mamája hallott a csillagokról.

Próbáltam nem elképzelni a hajnali ébresztő telefont, amint Jody telefonál a sivatagból, hogy bejelentse, amit a mamája azonnal a közelgő világvégének ért. Jody mamáját, aki úgy próbál hite szerint végső búcsút mondani a lányának, hogy ne rémítse halálra, óvni próbálja a viharos sebességgel rátörő igazságtól.

Jody most apjához bújt, és Fulton átkarolta, csak gyengédség maradt kettejük között.

– Muszáj elmennie? – kérdezte Jody.

Azt mondtam, muszáj.

– Mert maradhat, ha akar. Apu azt mondta.

– Mr. Dupree orvos – mondta gyengéden Fulton. – Valószínűleg beteghez hívták.

– Úgy van – feleltem.

Valami csodálatos történt az autópálya kelet felé tartó sávjain aznap reggel. Sokan viselkedtek komiszul azokban az órákban, amelyeket a végsőknek hittek. Mintha a vibrálások csak próbák lettek volna a mostani, kevésbé vitatható végítélethez. Mindenki hallotta a jóslatokat: lángoló erdők, perzselő hőség, izzó gőzzé átalakuló tengerek. Az egyetlen kérdés az volt, hogy egy napig tart-e majd vagy egy hétig, egy hónapig.

Így hát betörtük a kirakatokat, és elvettük, amire vágytunk, azokat az apróságokat, amelyeket az élet megtagadott tőlünk; férfiak próbáltak megerőszakolni nőket, és néhányuknak rá kellett jönniük, hogy a gátlásoktól mások is megszabadultak, mert a kiszemelt áldozatnak ugyanazok az események meglepő erőt adtak a szemkitoláshoz vagy a herék szétrúgásához; régi tartozásokat egyenlítettek ki lövésekkel, de vaktában is lődöztek. Megszámlálhatatlan öngyilkosságot követtek el. (Mollyra gondoltam: ha az első vibráláskor nem halt meg, most már biztosan halott volt, és talán elégedetten halt meg, hogy ilyen logikusan beteljesül logikus terve. Ezért életemben először sírni tudtam volna érte.)

De felbukkantak az emberiesség szigetei is, és történtek hősies jócselekedetek is. Az államok közötti 10-es út az arizonai határnál ilyen volt.

A vibrálás idején egy Nemzeti Gárda különítmény állomásozott a Colorado folyón átvezető hídnál. A vibrálás befejeződése után a katonák eltűntek, talán visszahívták őket, vagy egyszerűen dezertáltak, és hazamentek. Nélkülük a híd zűrzavaros, járhatatlan szűkületté válhatott volna.

De nem. Szelíden haladt a közlekedés mindkét irányban. Tucatnyi civil, önkéntesek vették át a forgalom irányítását a csomagtartójukból előszedett erős zseblámpákkal. És még a nagyon sietők – akiknek hajnal előtt el kellett jutniuk Új-Mexikóba, Texasba, sőt Louisianába, ha addig ki nem fogy az üzemanyaguk – is szemlátomást megértették, hogy erre szükség volt, hogy a sort úgysem tudnák megelőzni, csak a türelem segíthet. Nem tudom, meddig tartott ez az állapot, vagy hogy a jóakarat és a körülmények miféle összeesküvése okozta. Talán az emberi jóság, talán az időjárás: a kelet felől felénk dübörgő végítélet ellenére az éjszaka perverzül kellemes volt. Szétszórt csillagok a hűvös, tiszta égen; feltámadó szellő, amely elfújta a kipufogók bűzét, és oly lágyan ért az ember arcához az ablakon át, akár az édesanyja keze.

Arra gondoltam, jelentkezem önkéntesnek az egyik helyi kórházba – Blythe-ban a Palo Verdébe, ahol egyszer jártam konzultáción vagy Parkerban a La Paz Regionálisba. De mi célja lett volna? Ami közeledett, arra nem volt gyógymód. Csak tüneti kezelés, morfium, heroin, Molly útja, ha a gyógyszeres szekrényeket még nem fosztották ki.

És amit Fulton mondott Jodynak, az lényegében igaz volt: beteghez hívtak.

Küldetésem volt. Immár persze rögeszmés. Bármi baja van Diane-nek, azt sem gyógyíthatom már meg. Miért menjek hát el az út végéig? Hogy tegyek még valamit a világvégekor, az elfoglalt kéz nem remeg, az elfoglalt elme nem esik pánikba; de mindez nem magyarázta a sietséget, a zsigeri vágyat, hogy lássam Diane-t, amely útnak indított a vibrálás alatt és amelyet egyre erősebben éreztem.

Blythe után, a sötétbe borult boltok és az ostromlott benzinkút körül kialakult ökölharc nyomasztó képei után az út kinyílt, az ég sötétebb lett, szikráztak a csillagok. Éppen erre gondoltam, amikor megszólalt a telefon.

Kis híján letértem az útról, amint fékezve a zsebemben kotorásztam, és az addig mögöttem haladó teherautó megelőzött.

– Tyler – mondta Simon.

Mielőtt folytathatta volna, közbeszóltam.

– Add meg a számot, amelyiken visszahívhatlak, mielőtt leteszed, vagy megszakad a vonal. Hogy el tudjalak érni.

– Nem szabad. Én…

– Magán telefonról hívsz, vagy a házéról?

– Lényegében magán, csak helyi hívásokra használjuk. Most nálam van, de máskor Aaronnál, így…

– Csak akkor hívlak, ha muszáj.

– Mindegy, úgysem számít már. – Megadta a számot. – De láttad az eget, Tyler? Feltételezem, hiszen ébren vagy. Ez a világ utolsó éjszakája, igaz?

Miért tőlem kérded? – gondoltam. Simon immár évtizedek óta élte a végnapokat. Neki tudnia kellett.

– Diane-ről beszélj – mondtam.

– Elnézést akartam kérni a hívásért. Mert hiszen tudod, mi történik.

– Hogy van?

– Éppen ezt mondom. Nem számít.

– Meghalt?

Hosszú szünet. Sértődötten szólalt meg újra.

– Nem. Nem halt meg. Nem erről van szó.

– Lebeg a levegőben, várja az Eksztázist?

– Nem kell gúnyolnod a hitemet – mondta Simon. (És nem állhattam meg, hogy le ne fordítsam a mondatot: hitemet mondott, nem hitünket.)

– Mert ha nem, talán mégis szüksége van orvosra. Beteg még, Simon?

– Igen, de…

– Mi baja? Mik a tünetek?

– Egy óra múlva felkel a nap, Tyler. Nyilván tudod, mit jelent ez.

– Egyáltalán nem tudom, mit jelent. És úton vagyok, hajnal előtt még a tanyára érhetek.

– Jaj, ne, az nem jó… ne, én…

– Miért ne? Ha itt a világvége, miért ne lehetnék ott?

– Nem érted. Ami történik, az nem csak az, hogy a világ véget ér. Születik egy új is.

– Pontosabban mi baja Diane-nek? Beszélhetek vele?

Simon hangja remegni kezdett. Férfi az összeomlás szélén. Mindannyian az összeomlás szélén vagyunk.

– Csak suttogni tud. Nem kap levegőt. Gyenge. Sokat fogyott.

– Mióta tart ez?

– Nem tudom. Úgy értem, fokozatosan kezdődött…

– Mikor vált nyilvánvalóvá, hogy beteg?

– Hetekkel ezelőtt. Vagy talán… visszatekintve… nos… hónapokkal ezelőtt.

– Látta orvos? – Csend. – Simon?

– Nem.

– Miért nem?

– Nem látszott szükségesnek.

– Nem látszott szükségesnek?

– Dan atya nem engedte.

És megmondtad Dan atyának, hogy dögöljön meg? – gondoltam.

– Remélem, meggondolta magát.

– Nem…

– Mert, ha nem, a segítségedre lesz szükségem, hogy bejussak Diane-hez.

Már a kijárat közelében jártam, csak halványan emlékeztem rá, de a térképen be volt jelölve. Le az autóútról valami csontszáraz bozót felé a névtelen földúton.

– Diane kérte, hogy jöjjek? – kérdeztem.

Csend.

– Simon? Ő kérte?

– Igen.

– Mondd meg neki, hogy mihelyt tudok, ott leszek.

– Ne, Tyler… Tyler, bajos dolgok történnek a tanyán. Nem sétálhatsz be.

Bajos dolgok?

– Azt hittem, egy új világ születik.

– Vérben születik – mondta Simon.

A REGGEL ÉS AZ ESTE

FELÉRTEM a nem túlságosan magas gerincre, amely a Condon tanyára nézett, és úgy parkoltam, hogy ne lássák a házból a kocsit. Amikor eloltottam a reflektort, láttam a hajnal előtti izzást keleten, az új csillagokat kezdte elmosni a vészjósló világosodás.

Akkor kezdtem reszketni.

Nem tudtam úrrá lenni rajta. Kinyitottam az ajtót, kiestem a kocsiból, és nagy akaraterővel feltápászkodtam. A táj úgy emelkedett ki a sötétből, mint valami elveszett földrész, barna dombok, a sivatagnak visszaadott, elhanyagolt legelő, a hosszú, enyhe lanka a távoli tanyaházig. Kaktuszok és pusztai kórok reszkettek a szélben. Reszkettem én is. Félelem volt: nem az a visszafogott intellektuális nyugtalanság, amellyel mind együtt éltünk a Pörgés kezdete óta, de zsigeri félelem, olyan rettegés, mint az izmok és a belső szervek betegsége. Lejárt az idő a Halálsoron. A nagykorúság napja. Vesztőhelyre vivő kocsik és akasztófák közelednek keletről.

Megfordult a fejemben, vajon ennyire fél-e Diane is. Megfordult a fejemben, tudok-e vigaszt nyújtani neki. Maradt-e még bennem vigasz.

Feltámadt a szél, port és homokot söpört végig a száraz úton a gerincen. Talán a szél a felpüffedt nap első hírhozója, szél a világ forró feléről.

Lekuporodtam ott, ahol, azt reméltem, nem láthatnak, még mindig remegve, és sikerült beütnöm Simon számát a telefonba.

Pár csörgés után felvette. A fülemre szorítottam a készüléket, hogy ne halljam a szelet.

– Nem kéne ezt tenned – mondta.

– Megzavarom az Eksztázist?

– Nem tudok beszélni.

– Hol van Diane, Simon? A ház melyik részében?

– Te hol vagy?

– Itt a dombon. – Az ég világosabb lett, másodpercenként egyre világosabb, tört bíbor a nyugati láthatáron. Tisztán láttam a tanyaházat. Nemigen változott a látogatásom óta eltelt évek alatt. A kinti pajtát mintha kicsit felújították volna, tisztára meszelték, megjavították.

Ami nyugtalanítóbb volt, hogy a pajtával párhuzamosan árkot ástak, mellette földsánc húzódott.

Nemrégiben elkészült csatorna talán. Vagy víztisztító tartály. Vagy tömegsír.

– Megyek és megnézem Diane-t – mondtam.

– Lehetetlen.

– Feltételezem, hogy a házban van. Az egyik emeleti hálószobában. Igaz?

– Ha megnézed is…

– Mondd meg neki, hogy jövök, Simon.

Odalenn egy alakot láttam mozogni a ház és a pajta között. Nem Simont. Nem is Aaron Sorleyt, hacsak Aaron testvér nem fogyott legalább ötven kilót. Valószínűleg Dan Condon atyát. Mindkét kezében egy-egy vödör vizet cipelt. Sietni látszott. Valami éppen történt a pajtában.

– Az életedet kockáztatod itt – mondta Simon.

Elnevettem magam. Önkéntelenül.

– A pajtában vagy, vagy a házban? – kérdeztem aztán. – Condon a pajtában van, igaz? Mi van Sorleyval és McIsaac-kel? Hogyan kerülhetem el őket?

Mintha meleg kéz markolta volna meg a tarkómat. Megfordultam.

A napfény volt az. A nap pereme a láthatár fölé kúszott. A kocsim, a kerítés, a sziklák, a satnya sövény, minden lila árnyékot vetett.

– Tyler? Tyler, nem tudod elkerülni őket. Muszáj…

De Simon hangja beleveszett a recsegésbe. A nap teljes fénye elérhette a hívást továbbító aerostatot, eltörölte a jelet. Ösztönösen megnyomtam a visszahívás gombot, de a telefon használhatatlan volt.

Ott kuporogtam, amíg feljött a nap háromnegyede, hol azt néztem, hol elfordítottam a tekintetem, megbűvölten és rémülten. A korong hatalmas és rozsdás narancsvörös volt. Napfoltok másztak rajta, mint gennyes kelések. Időről időre a köröttem elterülő sivatag pora takarta el.

Aztán felálltam. Talán már meghaltam. Talán halálos sugáradagot kaptam, anélkül, hogy tudtam volna. A hőség elviselhető volt, egyelőre, de a rossz történhetett sejtszinten is, talán röntgensugarak hasították a levegőt, mint a láthatatlan puskagolyók. Így hát felálltam, és elindultam lefelé a döngölt földúton a jól látható tanyaház felé, fegyvertelenül. Fegyvertelenül és zavartalanul, legalábbis addig, amíg a fa-tornáchoz nem értem, amíg Sorley testvér elő nem ugrott mind a százötven kilójával az ajtóból, és puskatussal fejbe nem csapott.

Sorley testvér nem ölt meg, feltehetőleg azért, mert nem óhajtotta véres kézzel fogadni az Eksztázist. E helyett belökött egy üres emeleti hálószobába, és rám zárta az ajtót.

Eltelt jó pár óra, amíg sikerült hányinger hullámok nélkül felülnöm.

Amikor a szédülés enyhült, az ablakhoz mentem, és felhúztam a sárga papírrolót. Ebből a szögből a nap a ház mögött volt, a földet meg a pajtát tüzes narancsvörös ragyogás fürösztötte. Már brutális forróság volt, de legalább nem égett semmi. Egy macska, rá se hederítve a lángoló égboltra, poshadt vizet lefetyelt egy árnyas árokból. Úgy véltem, a macska talán megéli a napnyugtát. Talán én is.

Megpróbáltam felhúzni az ősöreg ablakkeretet – nem mintha az emeletről ki tudtam volna lépni –, de nem egyszerűen zárva volt; a tolókeretet elvágták, az ellensúlyokat eltávolították, és az egészet vastagon és véglegesen befestették évekkel korábban.

A szobában nem volt az ágyon kívül bútor, más szerszám sem, csak a zsebemben a használhatatlan telefon.

Az egyetlen ajtó vastag, tömör fából készült, nemigen lett volna erőm széttörni. Lehet, hogy Diane csak méterekre van tőlem, csak egy fal választ el minket. De ezt nem tudhattam, ki sem deríthettem.

Már attól, hogy megpróbáltam összefüggően gondolkodni, erős, hányingert okozó fájdalom állt a fejembe ott, ahol véres volt. Újra le kellett feküdnöm.

Délután közepére csendesedett a szél. Amikor vissza-támolyogtam az ablakhoz, megláttam a napkorong szélét a ház meg a pajta felett, akkora volt, hogy szüntelenül zuhanni látszott, olyannyira közel, hogy meg lehetett volna érinteni.

Az emeleti hálószobákban a hőmérséklet reggel óta egyfolytában emelkedett. Megmérni nem tudtam, de lehetett vagy 38 Celsius-fok, és még emelkedett. Hőség, de ölni nem képes, legalábbis nem egyszerre, nem azonnal. Sajnáltam, hogy nincs velem Jason, hogy elmagyarázza a globális pusztulás termodinamikáját. Talán még le is tudná rajzolni, hol éri el a görbe a halálos határát.

A felhevült földből remegő párát varázsolt elő a forróság.

Dan Condon többször is ide-oda közlekedett a ház meg a pajta között. Könnyű volt felismerni a narancsvörös nappali fénynél, volt benne valami tizenkilencedik századi, a szögletes szakállában meg a ragyás, csúf arcában: Lincoln farmerban, a hosszú lábával, a céltudatosságával. Akkor sem nézett fel, amikor ököllel ütöttem az üveget.

Aztán kopogtattam körben a falakon, hátha Diane visszakopog. De nem jött válasz.

Aztán újra szédülni kezdtem, és visszazuhantam az ágyra, fojtogatott a zárt szoba levegője, az ágynemű izzadságban úszott.

Elaludtam, vagy elvesztettem az eszméletemet.

Amikor felébredtem, azt hittem, ég a szoba, de csupán a hőség meg a lehetetlenül rikító naplemente együttes hatása volt.

Megint az ablakhoz mentem.

A nap átgördült a nyugati láthatárra, és látható sebességgel ereszkedett lefelé. Nagy magasságban finom felhők kúsztak a sötétedő égre, a máris megperzselt földből felgyülemlett nedvesség cseppjei. Láttam, hogy valaki legurította a kocsimat a dombról, és a pajtától balra állt meg vele. És a kulcsokat magához vette, biztosan. Nem mintha lett volna a kocsiban annyi benzin, hogy hasznunkra legyen.

De túléltem ezt a napot. Azt gondoltam: túléltük ezt a napot. Mindketten. Diane meg én. És nem kétséges, hogy további milliók. Ez volt tehát az apokalipszis lassú változata. Apránként fogunk megsülni; de ha nem, akkor a földi ökoszisztéma merül ki.

A püffedt nap végül eltűnt. Egyszeriben tíz fokkal hűvösebb lett.

A fátyolos felhőkön át néhány elszórt csillag látszott.

Nem ettem, és fájt a szomjúság. Talán az volt Condon terve, hogy itt hagy kiszáradni… vagy egyszerűen megfeledkezett rólam. El sem tudtam képzelni, hogyan dolgozza fel ezeket az eseményeket Dan atya elméje, hogy védettnek érzi-e magát, vagy fél, vagy mindkettő.

A szobában sötét lett. Lámpa egyáltalán nem volt. De halk pöfögést hallottam, csak benzinmotoros generátor lehetett, és a földszinti ablakokból meg a pajtából fény áradt ki.

Nekem meg semmi más gépezetem nem volt, csak a telefon. Elővettem a zsebemből, és bekapcsoltam, csak úgy, hogy lássam a foszforeszkáló képernyőt.

Aztán más jutott az eszembe.

– Simon?

Csend.

– Simon, te vagy az? Hallasz engem?

Csend. Aztán fémes, digitalizált hang.

– Halálra rémítettél. Azt hittem, ez a vacak bedöglött.

– Csak nappal nem működik.

A napzaj elnyomta a nagy magasságban lévő aerostatok adását. De most a Föld eltakarta előlünk a Napot. Lehet, hogy az aerostatok károsodtak – a jel gyenge és recsegő volt –, de egyelőre elegendő volt a visszaverődés.

– Sajnálom, ami veled történt – mondta –, de figyelmeztettelek.

– Hol vagy? A pajtában vagy a házban?

Szünet.

– A házban.

– Egész nap lestem, de nem láttam Condon feleségét, vagy Sorley feleségét és gyerekeit. Sem a McIsaac családot. Mi történt velük?

– Elmentek.

– Biztos vagy ebben?

– Biztos vagyok-e? Persze. Nem csak Diane betegedett meg. Ő csak utoljára. Először Teddy McIsaac kislánya lett beteg. Aztán a fia, aztán maga Teddy. Amikor úgy nézett ki, hogy a srácok – nos, hát tudod, nyilvánvalóan nagyon betegek, betegek, és nem javul az állapotuk, nos, akkor feltette őket a furgonjára, és elhajtott. Dan atya felesége is velük ment.

– Ez mikor történt?

– Pár hónapja. Aaron felesége és gyerekei nem sokkal utánuk mentek el. Elhagyta őket a hitük. És féltek, hogy elkapnak valamit.

– Láttad őket elmenni? Biztos vagy benne?

– Igen, miért ne lennék?

– A pajta melletti árok nagyon úgy fest, mintha belétemettek volna valamit.

– Ó, az! Nos, igazad van, valóban eltemettünk ott valamit – a hibás szarvasmarhákat.

– Tessék?

– Egy Boswell Geller nevű embernek nagy gazdasága volt a Sierra Bonitában. A Jordán Imasátor barátja volt a szakadás előtt. Dan atya barátja. Vörös üszőket tenyésztett, de a Mezőgazdasági Minisztérium tavaly vizsgálatot indított. Amikor pedig sikerült előbbre jutnia! Boswell és Dan atya együtt akarták tenyészteni a világ összes vörös szarvasmarhafajtáját, mert az a gojok áttérését képviselte volna. Dan atya azt mondta, erről szól Mózes negyedik könyvének egész tizenkilencedik része – egy teljesen vörös üsző születik az idők végén az összes földrészek fajtáiból, minden földrészéről, ahol a Szentírást hirdették. Az áldozat egyszerre kézzel fogható és jelképes. A bibliai áldozatnál az üsző hamvai tisztítják meg a beszennyeződött személyt. De a világvégén a nap felemészti az üszőt, és a hamvak szétszóratnak a négy világtáj felé, megtisztítva a Földet, megtisztítva a haláltól. Ez történik most. Zsidókhoz, kilencedik rész: „Mert ha a bakoknak és bikáknak a vére, meg a tehén hamva a tisztátalanokra hintetvén, megszentel a testnek tisztaságára, mennyivel inkább Krisztusnak a vére, a ki örökké való Lélek által önmagát áldozza fel ártatlanul Istennek: megtisztítja a ti lelkiismereteteket a holt cselekedetektől, hogy szolgáljatok az élő Istennek.” Így természetesen…

– A marhákat itt tartottátok?

– Csak néhányat. Tizenötöt kicsempésztünk, mielőtt a Mezőgazdasági Minisztérium elkobozta volna őket.

– Amikor az emberek kezdtek megbetegedni?

– Nemcsak az emberek. A marhák is. Azért ástuk azt az árkot a pajtánál, hogy beletemessük őket, három kivételével az eredeti állományból.

– Gyengeség, bizonytalan járás, fogyás a kimúlásuk előtt?

– Igen, általában – honnan tudod?

– Ezek a SZÉST tünetei. A tehenek voltak a hordozói. Ez Diane baja.

Hosszú csend következett. Aztán Simon megszólalt.

– Nem folytathatom veled ezt a beszélgetést.

– A fenti hátsó hálóban vagyok – mondtam.

– Tudom, hol vagy.

– Akkor gyere, és nyisd ki az ajtót.

– Nem tehetem.

– Miért? Figyelnek?

– Nem engedhetlek szabadon. Beszélnem se lenne szabad veled. Dolgom van, Tyler. Vacsorát készítek Diane-nek.

– Van még ereje enni?

– Egy kicsit… ha segítek neki.

– Engedj ki. Senkinek nem kell tudnia.

– Nem lehet.

– Diane-nek orvos kell.

– Akkor sem engedhetnélek ki, ha akarnálak. A kulcsok Aaron testvérnél vannak.

Erre gondoltam.

– Akkor amikor beviszed Diane-nek a vacsorát – mondtam –, hagyd nála a telefont – a te telefonodat. Azt mondtad, beszélni akar velem, igaz?

– Sokszor mond olyanokat, amit nem gondol komolyan.

– Szerinted ez is olyan dolog?

– Nem beszélhetek tovább.

– Csak hagyd nála a telefont, Simon. Simon?

Süket csend.

Az ablakhoz mentem, lestem és vártam.

Láttam Dan atyát két üres vödörrel bemenni a pajtából a házba, és visszamenni két vödör gőzölgő vízzel. Pár perc múlva utánament Aaron Sorley.

Így csak Simon és Diane maradt a házban. Talán Simon éppen etette Diane-t.

Nagyon szerettem volna telefonálni, de eltökéltem, hogy várok, hadd csillapodjanak kissé a dolgok, hadd hűljön kissé az éj.

Lestem a pajtát. Olyan fény áradt ki a fal lécei között, mintha nagy erejű ipari lámpák égnének benn. Condon ide-oda járt egész nap. Valami történt a pajtában. Simon nem mondta, hogy mi.

Órám kis fénye egy óra elteltét mutatta.

Aztán azt hallottam, halkan, mintha ajtó csukódott volna, lépések a lépcsőn; és egy perc múlva Simon átment a pajtába.

Nem nézett fel.

Ki sem jött a pajtából, miután bement. Odabenn maradt Sorleyval és Condonnal, és ha a telefon még nála volt, és volt annyira ostoba, hogy hallható csörgésre állítsa, ha most hívom, veszélyeztetem az életét. Nem mintha Simon élete különösebben érdekelt volna.

De ha a telefont Diane-nél hagyta, most van az ideje.

Beütöttem a számot.

– Igen – Diane vette fel, aztán a szóvég felfelé emelkedett, kérdőn. – Igen?

A hangja gyenge és alig hallható volt. A két szótag elegendő lett volna a diagnózishoz.

– Diane – mondtam. – Én vagyok. Tyler.

Uralkodni próbáltam önnön vadul száguldó pulzusomon, mintha ajtó nyílt volna meg a mellkasomban.

– Tyler – mondta. – Ty… Simon mondta, hogy hívhatsz.

Alig értettem a szavait. Nem volt mögöttük erő; csak torok és nyelv, mellkas nélkül. Ami egybevágott a SZÉST tüneteivel. A betegség először a tüdőt támadja meg, aztán a szívet, egy majdnem katonai hatékonyságú, koordinált rohammal. A szivacsos tüdőszövet kevesebb oxigént ad le a vérnek; az oxigénhiányos szív kevésbé hatékonyan pumpálja a vért; a SZÉST-baktérium kihasználja mindkét gyengeséget, és minden egyes nehezen vett lélegzettel egyre jobban beleássa magát a testbe.

– Nem vagyok messze – mondtam. – Egészen közel vagyok, Diane.

– Közel. Láthatlak?

Szerettem volna lyukat marni a falba.

– Hamarosan. Ígérem. Ki kell téged juttatnunk innen. Meg kell gyógyítanunk.

Hallottam ziháló légzését, attól tartottam, talán már nem is hall. Aztán azt mondta:

– Azt hittem, a napot láttam…

– Ez nem a világvége. Még nem.

– Nem?

– Nem.

– Simon – mondta.

– Mi van vele?

– Csalódott lesz.

– SZÉST-ed van, Diane. Az volt szinte biztosan a McIsaac családnak is. Nekik volt eszük, hogy segítséget kértek. Ez gyógyítható betegség. – Nem tettem hozzá, Bizonyos pontig vagy Amíg nem jut a végső fázisába. – De ki kell jutnunk innen.

– Hiányoztál.

– Te is nekem. Érted, amit mondok?

– Igen.

– Kész vagy eljönni?

– Ha eljön az ideje…

– Közel az idő. Addig pihenj. De lehet, hogy sietnünk kell. Érted, Diane?

– Simon – pihegte. – Csalódott – mondta.

– Pihenj, és én…

De nem volt időm befejezni.

Kulcs zörrent a zárban. Összecsaptam a telefont, és zsebre dugtam. Nyílt az ajtó, Aaron Sorley állt az ajtóban, a kezében puska, és lihegett, mint aki felrohant a lépcsőn. A folyosóról beáradó halvány fény csak a sziluettjét rajzolta körül.

Hátráltam a falig.

– A jogsiján az áll, hogy orvos – mondta. – Ez igaz?

Bólintottam.

– Akkor jöjjön velem – mondta.

Sorley lekísért a lépcsőn, és ki a hátsó ajtón át, a pajtába.

A Hold, amelyet borostyánszínűre szennyezett a dagadt nap fénye, kisebb és sebhelyesebb volt, mint amilyenre emlékeztem a keleti láthatár felett. Az éjszakai levegő szinte mámorítóan hűvös volt. A megkönnyebbülés addig tartott, amíg Sorley ki nem nyitotta a pajta ajtaját, ahonnan nyers állati szag áradt ki – ürülék és vér vágóhídi bűze.

– Befelé – mondta Sorley, és szabad kezével meglökött. A fény egy jókora halogénégőből áradt, amely egy nyitott állás felett lógott. Hátul, egy benyílóban pöfögött a benzinmotoros generátor, a hangja távolban haladó motorbicikliére emlékeztetett.

Dan Condon az állás nyitott végénél állt, kezét egy vödör gőzölgő vízbe dugva. Felnézett, amikor beléptem. A képe komor volt, az arca kopár térkép az erős, egy pontból jövő fényben, de kevésbé láttam félelmetesnek, mint ahogyan emlékezetemben élt. Valójában szinte összement, nyúzott volt, sőt talán beteg, talán már nála is elkezdődött a SZÉST.

– Csukd be azt az ajtót – mondta.

Aaron belökte az ajtót. Simon pár lépésnyire állt Condontól, gyors, ideges pillantásokat vetett rám.

– Jöjjön ide – mondta Condon. – Szükségünk van itt a segítségére. Az orvosi tudására.

Az állásban, mocskos szalmán egy vézna üsző próbált világra hozni egy borjat.

Az üsző lefeküdt, csontos fara kilógott az állásból. A farka egy zsineggel a nyakához volt kötve, hogy ne legyen útban. A burok kiduzzadt a szeméremtestéből, körülötte a szalma véres nyálkával volt pettyezve.

– Nem állatorvos vagyok – mondtam.

– Tudom – mondta Condon. A szemében visszafojtott hisztéria volt, mint az olyan emberében, aki bulit rendez, de az irányítása kicsúszott a kezei közül, a vendégek megvadultak, a szomszédok panaszkodnak, az ablakból úgy repülnek a palackok, mint a lövedékek. – De szükségünk van még egy segítségre.

Az állatok elléséről annyit tudtam, amennyit Molly Seagram mesélt a szülei gazdaságában eltöltött éveiről. Egyik történet sem volt különösebben kellemes. Condon legalább felszerelkezett azzal, amire emlékezetem szerint szükség lehetett: forró víz, fertőtlenítőszer, szülészeti láncok, egy nagy üveg, már véres kéznyomoktól szennyezett növényi olaj.

– Ez a tehén részben angeln – mondta Condon –, részben dán vörös, részben belorusz vörös, és ez csak a vérvonalának az utolsó szakasza. Csakhogy a keresztezés dystoci-át okozhat. Ezt szokta mondani Geller testvér. A „dystocia” szó a szülés leállását jelenti. A keresztezett tehenek gyakran borjaznak nehezen. Ez is több, mint négy órája borjazik már. Ki kell vennünk belőle a méhmagzatot.

Condon mindezt kifejezéstelen, monoton hangon adta elő, mint aki felmondja a leckét egy osztályra való hülye előtt. Nem számított neki, ki vagyok, hogy kerültem oda, csak hogy ott vagyok, segédkezet nyújthatok.

– Vizet! – mondtam.

– Ott a mosakodáshoz a vödör.

– Nem mosakodni akarok. Tegnap este óta nem ittam.

Condon egy ideig hallgatott, feldolgozta az információt.

Aztán bólintott.

– Simon, gondoskodj róla.

Szemlátomást Simon volt a trióból a csicskás. Leszegett fejjel szólalt meg.

– Hozok neked vizet, Tyler, persze – és még mindig nem nézett a szemembe, miközben Sorley kinyitotta neki a pajta ajtaját.

Condon ismét a kimerülten pihegő üsző felé fordult. A tehénke két oldalát szorgos legyek díszítették. Néhányan Condon vállára szálltak, észrevétlenül. Condon alaposan bekente a kezét növényolajjal, és leguggolt, hogy tágítsa az üsző szülőcsatornáját, arca eltorzult a türelmetlenség meg az undor keverékétől. De alig kezdett hozzá, amikor megjelent a borjú feje egy újabb vér és magzatvíz lökettel együtt, de csak alig-alig, hiába küszködött a kis tehén. A borjú túlságosan nagy volt. Molly mesélt nekem túlságosan nagy borjakról – nem olyan rossz, mint a farfekvéses szülés, de nehezen lehet vele boldogulni.

Az sem segített, hogy az üsző nyilvánvalóan beteg volt, zöldes váladék csorgott az orrából, és akkor is nehezen vette a levegőt, amikor éppen nem voltak fájdalmai. Nem tudtam, szóljak-e erről Condonnak. Az ő isteni borja is nyilvánvalóan fertőzött volt.

Dan atya azonban nem tudta ezt, nem is érdekelte. Condon az volt, ami a Jordán Imasátor mózesi törvényekhez ragaszkodó szárnyából maradt, önálló egyház, mindössze két főből álló nyája pedig Sorley és Simon, és én csak elképzelni tudtam, mennyire izmos lehetett a hite, ha kitartott egészen a világvégéig. Ismét az elfojtott hisztéria hangján szólalt meg.

– A borjú, a borjú vörös – Aaron, a borjú vörös.

Aaron Sorley, aki az ajtónál őrködött puskájával, odajött, hogy belessen az állásba. A borjú valóban vörös volt. Vérben úszott. És nem mozdult.

– Lélegzik? – kérdezte Sorley.

– Fog – mondta Condon. Magán kívül volt, szemlátomást belemerült a percbe, amelyben – őszintén hitte – a világ átfordul az örökkévalóságba. – Tegyük a láncokat a csüdjeire, gyorsan.

Sorley figyelmeztető pillantást vetett rám – egy rohadt szót se szólj –, és tettük, amit Condon mondott, amíg vérben úsztunk könyékig. Egy túlsúlyos borjú világra hozatala egyszerre brutális és groteszk, a biológia és a nyers erő torz elegye. Legalább két eléggé erős férfi kell hozzá. A láncok húztak. A rántásokat a tehénke görcseivel hangoltuk össze; másként kibeleztük volna az állatot.

De ez a tehén már halálosan kimerült volt, és a borja – a feje élettelenül csüngött – nyilvánvalóan halva született.

Sorleyra néztem, ő meg rám. Egyikünk sem szólt.

– Először szedjük ki – mondta Condon. – Aztán felélesztjük. Hűvösebb levegő csapott be az ajtón. Simon jött, hozott egy palack forrásvizet, először ránk bámult, aztán a félig kihúzott, halva született borjúra, rettenetesen elsápadt.

– Itt az innivalód – nyögte ki végül.

A tehén újabb eredménytelen, gyenge görcse ért véget. Ledobtam a láncot.

– Igyál, fiam! – mondta Condon. – Aztán folytatjuk.

– Tisztálkodnom kell. Legalább kezet mosnom.

– Tiszta forró víz a vödrökben, a szénabálák mellett. De siess. – A szeme csukva volt, szorosan rázárta a csatára, amelyet józan esze vívhatott a hitével.

Megmostam és fertőtlenítettem a kezemet. Sorley le nem vette rólam a szemét. Keze ugyan a láncot markolta, de a puskája úgy volt egy korlátnak támasztva, hogy könnyen felkaphassa.

Amikor Simon átadta az üveget, a vállának dőltem, és odasúgtam.

– Nem tudok segíteni Diane-en, ha nem visszük el innen. Érted? És nem tudom megtenni a te segítséged nélkül. Szükségünk van egy megbízható autóra teli tankkal, és Diane legyen a kocsiban, mielőtt Condon rájön, hogy a borjú döglött.

– Tényleg? – kérdezte Simon túlságosan is hangosan, de sem Sorley, sem Condon nem hallotta mégsem.

– A borjú nem lélegzik – mondtam. – A tehén alig él.

– De a borjú vörös. Teljesen vörös? Nincsenek fehér vagy fekete foltjai? Tiszta vörös?

– Még ha egy rohadt tűzoltóautó is, Simon, Diane-en nem segít.

Úgy nézett rám, mintha most tudta volna meg tőlem, hogy a kiskutyáját elütötte egy autó. Felmerült bennem, vajon a Simont csordultig eltöltő magabiztosság mikor változott át ezzé az értetlen csodálkozássá, vajon hirtelen történte, vagy az öröm szívta ki belőle szemcsénként, ahogyan a homokórában pereg a homok.

– Beszélj vele – mondtam –, ha szükséges. Kérdezd meg, hajlandó-e elmenni.

Ha ugyan Diane még annyira magánál van, hogy tudjon válaszolni. Ha emlékszik rá, hogy beszélt velem.

– Jobban szeretem magánál az életnél – mondta Simon.

– Gyere vissza segíteni! – kiáltott rám Condon. Kiittam az üveg víz felét, Simon pedig csak bámult rám, és a szemét elfutotta a könny. A víz tiszta és finom volt.

És már ott is voltam Sorleynál meg a láncnál, és húztam, összhangban a végét járó tehén görcsös vonaglásával.

Éjfél tájban húztuk ki végül a borjat, és ott feküdt a szalmán, mellső lábai élettelen teste alatt, véreres szeme az élet szikrája nélkül.

Condon egy darabig állt a kis test felett. Aztán hozzám fordult.

– Tudsz tenni érte valamit?

– Nem tudom halottaiból feltámasztani, ha erre gondol.

Sorley figyelmeztető pillantást vetett rám, mintha azt mondta volna: Ne kínozd; éppen elég neki ez.

A pajta ajtaja felé araszoltam. Simon már vagy egy órája eltűnt, miközben mi még ott kínlódtunk a kiömlő vérrel, amely elöntötte a már úgyis véres szalmát, a ruházatunkat, a kezünket. Az ajtó nyitott résén át mozgást láttam a kocsinál – az én kocsimnál –, kockás anyag villant, Simon inge is lehetett.

Valamit csinált odakinn. Azt reméltem, tudom, hogy mit.

Sorley a döglött borjúról Dan Condon atyára nézett, aztán vissza, a szakállát simogatta, megfeledkezve arról, hogy összevérezi.

– Talán ha elégetnénk – mondta.

Condon lesújtó, reményt vesztett pillantást vetett rá.

– De talán – mondta Sorley.

Ekkor Simon kinyitotta a pajta ajtaját, és beáradt a hűvös levegő. Odafordultunk. Simon válla felett a Hold púpos és idegen volt.

– A kocsiban van – mondta. – Kész elmenni. – Hozzám beszélt, de Sorleyt és Condont nézte keményen, szinte kihívón.

Dan atya csak vállat vont, mintha ezek a világi dolgok már nem tartoznának rá.

Aaron testvérre néztem. Aaron testvér a puskáért hajolt.

– Magát nem tudom megakadályozni – mondtam. – De kimegyek az ajtón.

Mozdulat közben megállt, elkomorodott. Úgy festett, mint aki próbálja összerakni az események apró darabkáit, amelyek eljuttatták eddig a pillanatig, amelyek egyikétől hajthatatlanul vezet az út a következőig, logikus lépcsőfokok, és mégis, és mégis…

Lehanyatlott a keze. Dan atyához fordult.

– Szerintem ha elégetnénk, az mindenképpen jó lenne.

A pajta ajtajához, Simonhoz mentem, nem néztem vissza.

Sorley akár meg is gondolhatta magát, felkaphatta a puskát, célba vehetett. Már nemigen érdekelt.

– Ha elégetnénk mielőtt reggel lesz – hallottam Sorley hangját. – Mielőtt újra feljön a nap.

– Te vezetsz – mondta Simon, amikor az autóhoz értünk.

– Tele a tank, és tartalék is van marmonkannákban a csomagtartóban. Meg egy kis ennivaló és palackozott víz. Te vezetsz, én hátraülök, és vigyázok Diane-re.

Beindítottam a kocsit, és lassan elindultam dombnak felfelé, elhagyva az autópálya felé a rozoga kerítést meg a holdfényben úszó sövényt.

PÖRGÉS

PÁR mérföldnyivel távolabb és biztonságos messzeségben a Condon tanyától megálltam, és szóltam Simonnak, hogy szálljon ki.

– Micsoda – kérdezte –, itt?

– Meg kell vizsgálnom Diane-t. Ki kell venned a zseblámpát a csomagtartóból, és tartanod kell. Oké?

Rémülten bólintott.

Diane egy szót sem szólt, amióta elhagytuk a tanyát. Csak feküdt a hátsó ülésen, a feje Simon ölében, és nagyon nehezen vette a levegőt. A légzése volt a kocsiban a leghangosabb zaj.

Amíg Simon tartotta a lámpát, levetettem véres ruhámat, és megmosakodtam, amennyire csak tudtam – egy palack ásványvízzel és egy kis motorbenzinnel leszedtem a mocsok nagyját, a második üveggel megmosakodtam. Aztán felvettem egy tiszta farmert meg egy pólót a poggyászomból, gumikesztyűt húztam az orvosi táskámból. Közben legurítottam a harmadik üveg vizet. Ekkor megkértem Simont, hogy világítson Diane-re, amíg megnézem.

Többé-kevésbé eszméletén volt, de annál kábább, hogy képes legyen összerakni egy épkézláb mondatot. Soványabb volt, mint amilyennek valaha is láttam, anorexiásan sovány és ijesztően lázas. Gyors volt a pulzusa, magas a vérnyomása, és amikor meghallgattam a tüdejét, az olyan hangot adott, mint amikor a kisgyerek turmixot próbál inni igen vékony szívószállal.

Sikerült belediktálnom egy kis vizet és hozzá egy aszpirint. Aztán elővettem egy steril injekciós tűt.

– Az mi? – kérdezte Simon.

– Általános célú antibiotikum. – Nagy nehezen találtam egy vénát. – Neked is kell. – És nekem is. a tehén vére kétségtelenül tele volt SZÉST-baktériummal.

– Ettől meggyógyul?

– Nem, Simon, attól tartok, nem. Egy hónappal ezelőtt talán meggyógyult volna. Már nem. Orvosi segítségre van szüksége.

– Orvos vagy.

– Az lehet, de nem vagyok kórházban.

– Akkor talán elvihetjük Phoenixbe.

Gondoltam rá. De mindaz, amit a vibrálások alatt megtanultam, azt súgta, hogy egy városi kórház a legjobb esetben zsúfolásig tele van, a legrosszabban romhalmaz. De talán.

Elővettem a telefonomat, és átnéztem a memóriáját egy félig elfelejtett számért.

– Kit hívsz? – kérdezte Simon.

– Egy régi ismerőst.

Colin Hinz volt a neve, és együtt béreltünk szobát még Stony Brookban. Néha még beszéltünk. Amikor a legutóbb hallottam róla, a phoenixi Szent József Kórház vezetésében dolgozott. Megért egy próbálkozást – most, mielőtt feljött a nap, és megint lehetetlenné tette a telekommunikációt.

A személyi számát hívtam. Hosszan kicsörgött, amíg végül felvette, mérgesen.

– Remélem jó oka van, hogy ilyenkor telefonál.

Bemutatkoztam, és elmondtam, hogy úgy egyórányira vagyok a várostól egy beteggel, aki azonnali segítségre szorul – hozzám közelálló beteggel. Colin sóhajtott.

– Nem tudom, mit mondjak neked, Tyler. A Szent Józsi működik és úgy hallom, a Mayo Klinika is Scottsdale-ben, de mindkettő minimális személyzettel. A többi kórházról szóló hírek ellentmondanak egymásnak. De gyors segítséget sehol sem fogsz kapni, hogy itt nem, az biztos. Az ajtók előtt halomban hevernek az emberek – lőtt sebek, öngyilkossági kísérletek, autóbalesetek, szívrohamok, amit akarsz. És az ajtóknál zsaruk állnak, hogy meg ne rohanják az intenzívet. Mi baja a betegednek?

Elmondtam, hogy Diane a SZÉST végső stádiumában van, és valószínűleg légúti segítségre szorul.

– Hol a fenében szedett össze SZÉST-et? Nem, mindegy – nem számít. Becs' szóra, segítenék, ha tudnék, de a nővéreink teljesen kimerültek, nem ígérhetem, hogy elsőbbséget biztosítanának a betegednek még akkor sem, ha én szólnék nekik. Nagyon valószínű, hogy orvos meg se nézné még legalább huszonnégy óráig. Ha bármelyikünk él még akkor.

– Én is orvos vagyok, nem emlékszel? Csak némi felszerelésre lenne szükségem, hogy segítsek rajta. Lélegeztető-gép, oxigén, Ringer-oldat…

– Nem akarok szőrösszívű lenni, de gázolunk itt a vérben… megkérdezhetnéd magadtól, vajon érdemes-e segíteni egy végső fázisban lévő SZÉST-esen, miközben az történik, ami. Ha megvan mindaz, amivel biztosíthatod a kényelmét…

– Nem a kényelmét akarom biztosítani. Meg akarom menteni az életét.

– Oké… de amit leírtál az végső fázis, hacsak nem értettelek félre. – A háttérből más hangok kérték a figyelmét, az emberi nyomorúság általános zsivaja.

– El kell vinnem őt valahová – mondtam –, és élve kell odavinnem. Nagyobb szükségem van a szerekre, mint az ágyra.

– Semmiből nincs feleslegünk. Mondd meg, tehetek-e érted mást. Egyébként sajnálom, dolgom van.

Veszettül járt az agyam. Aztán eszembe jutott.

– Oké, de a szerek – ahol szerezhetek Ringer-oldatot, Colin, csak ennyit kérek.

– Hát… nem lenne szabad elárulnom, de a Szent Józsefnek megállapodása van a várossal a lakosság biztonsága érdekében. Van a várostól északra egy Novaprod nevű gyógyszer-és orvosi műszer-ellátó. – Megadta a címet, és útba igazított. – A hatóságok odaküldték a védelmére a Nemzeti Gárda egyik egységét. Elsősorban onnan kapjuk a gyógyszert és a műszereket.

– Engem beengednek?

– Ha odatelefonálok nekik, hogy mész, és van nálad valamilyen igazolvány.

– Tedd meg nekem, Colin. Kérlek.

– Megteszem, ha kapok vonalat. A telefonok megbízhatatlanok.

– Ha valamivel viszonozni tudom a szívességed…

– Talán. Te az űriparban dolgoztál, igaz? A Napközelinél?

– Mostanában nem, de igaz.

– Meg tudod mondani, meddig tart még ez az egész? – Félig-meddig suttogott, és hirtelen kihallottam a hangjából a kimerültséget és a félelmet. – Úgy értem, akár így, akár úgy?

Elnézését kértem, és bevallottam, hogy nem tudom – és kétlem, hogy a Napközelinél bárki többet tudna ennél. Sóhajtott.

– Oké – mondta. – Csak pofátlanság, hogy átmegyünk mindezen, és aztán pár nem múlva elégünk, és sosem tudjuk meg, mi volt ez az egész.

– Bárcsak tudnék neked válaszolni.

A vonal túlsó végén valaki kiáltozva hívta Colint.

– Töméntelen sok bárcsak van – mondta. – Mennem kell, Tyler.

Köszönetet mondtam, és letettem. Még volt néhány óránk napkeltéig. Simon pár méterre a kocsitól állt, a csillagos eget bámulta, és úgy tett, mintha nem fülelne. Intettem, hogy jöjjön.

– Mennünk kell.

Alázatosan bólintott.

– Találtál segítséget Diane-nek?

– Valamicskét.

Elfogadta a választ kérdezősködés nélkül. De mielőtt beszállt volna a kocsiba, megfogta a karomat.

– Ott… szerinted mi az, Tyler?

A nyugati láthatárra mutatott, ahol szelíden görbülő ezüstvonal ívelt mintegy ötfokos szögben az éjszakai égbolton. Úgy nézett ki, mintha valaki kikapart volna egy hatalmas, sekély C-betűt a feketeségből.

– Talán kondenzcsík – mondtam. – Katonai repülőgép.

– Éjjel? Éjjel nem.

– Akkor nem tudom, mi az, Simon. Gyere, szállj be, nincs vesztegetni való időnk.

Gyorsabbak voltunk, mint gondoltam. Odaértünk az orvosellátó raktárhoz, egy számozott épülethez egy nyomasztó ipari parkban úgy, hogy maradt még időnk napkeltéig. Megmutattam az igazolványomat a kapuban álló ideges nemzeti gárdistának; ő átadott egy másiknak, az meg egy civil alkalmazottnak, aki végigkísért a polcsorok között. Megtaláltam, ami kellett, és egy újabb gárdista segített kicipelni a kocsihoz, bár ijedten elhátrált, amikor meglátta a hátsó ülésen ziháló Diane-t.

– Sok szerencsét – mondta kissé remegő hangon.

Arra használtam az időt, hogy bekössem az infúziót, a zacskót felakasztottam a kocsi kabáttartójára, és megmutattam Simonnak, hogyan ellenőrizze a csepegést, és vigyázzon, nehogy álmában Diane kirántsa a tűt. (Akkor sem ébredt fel, amikor beleszúrtam.)

Simon megvárta, amíg visszatértünk az útra, csak aztán kérdezett.

– Meghal?

Megmarkoltam a kormányt.

– Nem, ha rajtam múlik.

– Hová visszük?

– Haza.

– Micsoda, át az egész országon? Carol és E.D. házába?

– Úgy van.

– Miért oda?

– Mert ott tudok rajta segíteni.

– Az hosszú út. Úgy értem, ahogy a dolgok most állnak.

– Igen. Hosszú út lehet.

Hátrapillantottam. Simon gyengéden simogatta Diane-t. Diane haja összeragadt az izzadságtól. Simon keze sápadt volt ott, ahol lemosta magáról a vért.

– Nem érdemlem meg, hogy vele legyek – mondta. – Tudom, hogy ez az én bűnöm. Elhagyhattam volna a tanyát, amikor Teddy. Szerezhettem volna segítséget.

Igen, gondoltam. Megtehetted volna.

– De hittem abban, amit csináltunk. Ezt valószínűleg nem érted. De az nem egyszerűen egy vörös borjú volt, Tyler. Biztos voltam benne, hogy elpusztíthatatlanok leszünk. Hogy végül jutalomban részesülünk.

– Jutalomban miért?

– A hitért. Az állhatatosságért. Mert az első pillanattól fogva, amikor megláttam Diane-t, az az erős érzésem volt, hogy valami látványosnak vagyunk a résztvevői, még ha nem teljesen értem is. Hogy egy napon együtt fogunk állni Isten trónja előtt – nem kevesebbet reméltem. „Ez a nemzedék nem megy el, amíg be nem teljesül minden.” A mi nemzedékünk, még ha először rossz irányba fordultunk is. Bevallom, olyan dolgok történtek azokon az Új Királyság összejöveteleken, amelyeket ma szégyenletesnek tartok. Ivászat, kéjelgés, hazudozás. Hátat fordítottunk neki, és ez jó volt; de úgy tetszett, a világ kisebb lett, amikor nem olyan emberek között voltunk, akik elő akarták segíteni Krisztus második eljövetelét, bármennyire tökéletlenül is. Mintha elveszítettük volna a családunkat. És azt hittem, nos, ha az ember a legtisztább és a legegyszerűbb utat választja, az viszi a helyes irányba. „A te türelmedben száll meg téged a te lelked.”

– A Jordán Imasátor – mondtam.

– Könnyű a próféciát szembeállítani a Pörgessél. Jelek a napban és jelek a holdban, így mondja Lukács. Megremegnek a mennyek erői. De ez nem… ez nem…

Elveszítette a gondolat fonalát.

– Milyen a légzése? – Valójában kérdeznem sem kellett. Hallottam minden egyes, nehézkes, de egyenletes lélegzetvételét. Csak el akartam terelni Simon figyelmét.

– Nem szenved – mondta Simon. Aztán: – Kérlek, Tyler. Állj meg, engedj ki.

Kelet felé tartottunk. Az autópályán meglepően kicsi volt a forgalom. Colin Hinz figyelmeztetett, hogy dugó van Sky Harbor repülőterénél, de elmentünk mellette. Az úton alig néhány személyautó haladt, bár az út mentén bőven akadtak elhagyott kocsik.

– Nem jó ötlet – mondtam.

A visszapillantó tükörben láttam, hogy Simon a könnyeit törölgeti. Abban a pillanatban annyira esendőnek és rémültnek látszott, mint tízéves kisfiú a temetésen.

– Az én életemben csak két útjelző volt – mondta. – Isten és Diane. És mindkettőjüket elárultam. Túlságosan sokáig vártam. Kedves tőled, hogy tagadod, de meg fog halni.

– Nem feltétlenül.

– Nem akarok vele lenni, és tudni, hogy ezt megakadályozhattam volna. Inkább meghalok a sivatagban. Komolyan mondom, Tyler. Ki akarok szállni.

Az ég már világosodni kezdett, csúf, ibolyaszínű izzás látszódott, inkább rosszul működő foszforeszkáló lámpa fényére emlékeztetett, mint bármi egészségesre vagy természetesre.

– Nem érdekel – mondtam.

Simon döbbenten nézett rám.

– Micsoda?

– Nem érdekelnek az érzéseid. Azért kell Diane-nel maradnod, mert nehéz út áll előttünk, és nem tudom egyszerre ápolni és vezetni is. És előbb-utóbb aludnom is kell. Ha néha átveszed a kormányt, nem kell megállnunk, csak ennivalóért meg üzemanyagért. – Ha találunk. – Ha kiszállsz, duplájára nyúlik az idő.

– Számít?

– Lehet, hogy nem fog meghalni, Simon, de pontosan annyira beteg, mint gondolod, és ha nem kap segítséget, tényleg meghal. És az egyetlen segítség, amelyikről tudok, pár ezer mérföldnyire van innen.

– Menny és föld is eltávozik. Mindannyian meghalunk.

– Mennyről és földről nem beszélhetek. De Diane-t nem hagyom meghalni, amíg van választásom.

– Irigyellek – mondta halkan Simon.

– Mit? Mit tudsz tőlem irigyelni?

– A hitedet – mondta.

Valamiféle optimizmus még mindig elképzelhető volt, de csak éjjel. Nappal elolvadt.

A felkelő nap Hirosimájába hajtottam bele. Már nem aggódtam, hogy megöl maga a fény, bár valószínűleg nem tett jót nekem. Hogy bárki is túlélte az első napot, rejtély volt – csoda, mondhatta volna Simon. Ez valamiféle durva gyakorlatiasságra buzdított: napszemüveget vettem elő a csomagtartóból, és igyekeztem az utat nézni, nem a narancsvörös tűz láthatár felett lebegő félgömbjét.

Egyre melegebb lett. A kocsi belseje is, hiába állítottam maximumra a légkondicionálót. (Többek között azért, hogy Diane testhőmérséklete ne emelkedjen.) Valahol Albuquerque és Tucumcari között rettenetes kimerültség hulláma tört rám. Lecsukódott a szemem, és majdnem nekimentem egy kilométerkőnek. Ekkor leálltam, és a motort is leállítottam. Szóltam Simonnak, hogy töltse fel a motort a marmonkannákból, és vegye át a vezetést. Vonakodva bólintott.

Gyorsabbak voltunk, mint képzeltem. A forgalom csekély, sőt nulla volt, talán féltek az emberek magukban útnak indulni. Amíg Simon az üzemanyaggal bajlódott, megkérdeztem.

– Mit hoztál enni?

– Csak amit felkaptam a konyhában. Nézd meg magad. Egy kartondobozt találtam a csomagtartóban a horpadt marmonkannák és becsomagolt orvosi felszerelések és szabadon hányódó ásványvizes palackok között. Három doboz Cheerio volt benne, két marhahús konzerv és egy üveg Diétás Pepsi.

– Jézusom, Simon.

Összerezzent, mert csak miután kimondtam, jöttem rá, hogy istenkáromlás volt.

– Csak ezt találtam.

És se tál, se kanál. De legalább olyan éhes voltam, amilyen álmos. Azt mondtam Simonnak, hagyjuk a motort lehűlni, és addig ültünk a kocsi árnyékában, letekert ablakkal, a sivatagból homokot hordó szél fújt, az égen a nap úgy tüzelt, mint délben a Merkúron. Üres műanyag palackok letépett aljából készítettünk tálkát, és langyos vízzel leöntve ettük a Cheeriót. Úgy nézett ki, mint a nyálka. Az íze is olyan volt.

Tájékoztattam Simont az út további szakaszáról, emlékeztettem, hogy amint úton leszünk, kapcsolja be a légkondicionálót, és ébresszen fel, ha úgy látja, baj van az úton.

Aztán elláttam Diane-t. Az infúzió és az antibiotikum kicsit stabilizálta az állapotát. Kinyitotta a szemét, a nevemen szólított, miután egy kis vizet itattam vele. Elfogadott pár kanál Cheeriót, aztán elfordította a fejét. Az arca beesett volt, a szeme fénytelen, kába.

– Maradj velem – mondtam. – Még egy kicsit, Diane. – Beállítottam az infúzióját. Segítettem felülnie, kidugni a lábát a kocsiból, amíg némi barnás vizeletet ürített. Aztán szivaccsal lemostam, és piszkos bugyija helyett tiszta pamut alsónadrágot húztam rá a magam holmijából.

Amikor kényelembe helyeztem, begyűrtem egy takarót az elülső meg a hátsó ülések közti szűk résbe, hogy legyen hová feküdnöm, anélkül, hogy őt kitúrnám. Simon is csak egy rövidkét szunyókált az út első szakasza alatt, legalább annyira kimerült lehetett, mint én… de őt nem verték fejbe puskatussal. Ahol Aaron testvér leütött, duzzadt volt, és zúgott a fülem, ha csak megérintettem is a környékét.

Simon mindezt párméternyiről nézte, az arckifejezése konokságot vagy talán féltékenységet fejezett ki. Amikor hívtam, habozott, és vágyakozva nézte a sós sivatagot, a nagy semmi szívét.

Aztán visszabaktatott a kocsihoz, leverten, és beült a kormány mögé.

Bepréseltem magam az ülések közti résbe. Diane eszméletlennek látszott, de mielőtt elaludtam, éreztem, hogy a kezét az enyémhez szorítja.

Amikor felébredtem, ismét éjszaka volt, és Simon félreállt, hogy helyet cseréljünk.

Kimásztam a kocsiból, nyújtózkodtam. A fejem még lüktetett, a gerincem úgy meggörbült, mintha csontritkulásom lett volna, de éberebb voltam Simonnál, aki amint beült hátra, rögtön elaludt.

Nem tudtam, hol vagyunk, csak annyit, hogy az I-40-esen tartunk kelet felé, és hogy a föld itt kevésbé kopár, öntözött földek terültek el az út mindkét oldalán a bíbor hold alatt. Megnéztem, Diane kényelmesen fekszik-e, tud-e fájdalommentesen lélegezni, pár percig nyitva hagytam a kocsi ajtóit, hogy kimenjen a bűz, a vér-és benzinszaggal kevert betegszoba-bűz. Aztán a volán mögé ültem.

Az út felett nyomasztóan kevés volt a csillag, azok is felis-merhetetlenek. Eszembe jutott a Mars. Vajon Pörgés-hártya fogja-e körül, vagy szabadjára engedték, mint a Földet? De nem tudtam, hol keressem az égen, és ha láttam volna, sem ismertem volna fel. Láttam – nem lehetett nem látni – a rejtélyes ezüstvonalat, amelyre Simon hívta fel a figyelmemet még Arizonában, amelyet kondenzcsíknak néztem. Ma még jobban látszott. A nyugati láthatárról majdnem a zenitre került, és a szelíd ívből ovális lett, egy kissé lapított O.

Az égbolt, amelyre néztem most hárommilliárd évvel volt öregebb annál, amelyet a Nagy Ház pázsitjáról láttam. Feltételeztem, hogy sokféle rejtélyt őriz.

Mihelyt úton voltunk, megpróbálkoztam az autórádióval, amely az előző éjjel néma volt. Semmi digitális nem jött be, de sikerült elcsípnem egy helyi adót az FM-en – amolyan kisvárosi állomást, amely általában country zenét ad, és a kereszténységről papol, de aznap éjjel csak beszéltek. Sok mindent megtudtam, mielőtt a jelből zaj lett.

Megtudtam, többek között, hogy okosan tettük, hogy elkerültük a nagyvárosokat. A nagyvárosok katasztrófa sújtotta területekké váltak – nem fosztogatás vagy erőszak miatt (meglepően kevés volt), hanem mert katasztrofálisan összeomlott az infrastruktúra. A vörös nap felkelte annyira úgy festett, mint a Föld régóta jósolt halála, hogy a legtöbben otthon maradtak, hogy a családjukkal haljanak meg, ezért a nagy központokban jóformán nem működött sem a rendőrség, sem a tűzoltóság, a kórházakban alig akadt személyzet. Az a kisebbség, amely fegyverrel próbált véget vetni az életének, vagy túladagolta az alkoholt, a kokaint, az OxyContint, esetleg az amfetaminokat, okozta figyelmetlenségével a legtöbb közvetlen problémát: nyitva hagyták a gázt, vezetés közben múltak ki, vagy halálukkor elejtették az égő cigarettát. Amikor izzani kezdett a szőnyeg, vagy lángra kapott a függöny, senki sem hívta a 911-et, és sok esetben nem is lett volna, aki felvegye a kagylót. Egy-egy ház aztán lángra gyújtotta az egész környéket.

Oklahoma Cityből négy nagy füstoszlop szállt fel, mondták a hírolvasók, és telefonjelentések szerint Chicago déli feléből már csak parázs maradt. Az ország összes nagyvárosából – ahonnan csak hírek érkeztek – legalább egy vagy két nagy tűzvészt jelentettek.

De a helyzet javult, nem romlott. Ma valószínűnek kezdett látszani, hogy az emberi faj legalább még néhány napig élni fog, aminek az lett az eredménye, hogy az első számú felelősök és a legfontosabb szolgálatok teljesítői visszatértek a munkahelyükre. (A dolog rossz oldala az volt, hogy az emberek aggódni kezdtek, meddig tartanak ki a készleteik: az élelmiszerboltok fosztogatása egyre nagyobb gondot jelentett.) Mindazokat, akik nem létfontosságú szolgálatot teljesítettek, arra kértek, maradjanak távol az utaktól – az üzenetet napkelte előtt küldték a vészhelyzetben használatos rádiórendszeren és az összes, még működő rádió-és tévéadón, és ma éjjel megismételték. Láttam néhány katonai és rendőrjárőrt, de minket egyik sem zaklatott, valószínűleg a rendszámom miatt – Kalifornia és a legtöbb másik állam is EMS matricákat adott az orvosoknak az első vibrálások óta.

A rendőri ellenőrzés rendszertelen volt. A hivatásos hadsereg többé-kevésbé érintetlen maradt a néhány dezertálás ellenére, de a tartalékos és a Nemzeti Gárda egységeinek csak töredéke maradt, és nem helyettesíthette a helyi hatóságokat. Elektromos áram is csak rendszertelenül volt; a legtöbb generátornál megcsappant a személyzet, alig működtek, egyre gyakoribban lettek az áramkimaradások. Pletykálták, hogy a kaliforniai San Onofre és a kanadai Pickering nukleáris erőművei a végüket járják, de a hírt nem erősítették meg.

A bemondó ezután felolvasta a kijelölt élelmiszer raktárak, a még működő kórházak listáját (és hogy mennyi várakozási időre lehet bennük számítani), majd tippeket adott az otthoni elsősegélyhez. Felolvasta a meteorológia figyelmeztetését is, hogy senki ne tartózkodjon huzamosabb ideig a napon. A napfény ugyan nem okozott azonnali halált, de a túlzott ultraibolya sugárzás, mondták „hosszú távon problémákat okozhat”, és ez egyszerre volt szomorú és nevetséges.

Hajnal előtt még hallottam néhány adás töredékét, de a felkelő nap zajjal nyomta el mindet.

Felhős napra virradtunk. Ezért nem kellett egyenesen az izzó nap felé haladnom; de még ez a fojtott napkelte is ijesztően különös volt. Az ég teljes keleti fele a vörös fény tajtékzó levesévé változott, a maga módján éppoly hipnotikusan vonzotta a tekintetet, mint a halódó tábortűz parazsa. A felhők időnként megnyíltak, és borostyánszínű napfény-ujjak tapogatták a tájat. De délre megsűrűsödtek a felhők, és egy órán belül eleredt az eső – forró, élettelen eső, amely bevonta az utat, és tükrözte az ég beteges színeit.

Aznap reggel töltöttem a tankba az utolsó marmonkanna tartalmát, és valahol Cairo és Lexington között az üzemanyag mennyiségét mutató kijelző karja vészesen közeledett a nullához. Felébresztettem Simont, ismertettem a problémát, és azt mondtam, megállok a következő benzinkútnál… és az azt követő összes kútnál, amíg olyat nem találunk, ahol adnak még benzint.

A következő kút egy kis családi üzemanyagés-büfé bérlemény volt úgy négyszáz méternyire. A büfé sötét volt, és a kút bizonyára üres, de mégis megálltam, kiszálltam, és leakasztottam a töltő csövét.

Egy sapkát viselő férfi a karján puskával jött elő az épület oldala felől.

– Semmi értelme – mondta.

Lassan visszaakasztottam a csövet.

– Elfogyott a benzin?

– Úgy van.

– Nincs utánpótlás?

A férfi vállat vont, közelebb jött. Simon ki akart szállni a kocsiból, de intettem, hogy maradjon. A férfi – harminc év körül járt, és legalább tizenöt kiló súlyfelesleget cipelt – a hátsó ülés fölé erősített infúzióra pillantott. Aztán a rendszámra sandított. Kaliforniai rendszám volt, amellyel nemigen szerezhettem plusz pontokat, de jól látszott az EMS matrica.

– Maga orvos?

– Tyler Dupree – mondtam. – Orvosdoktor.

– Ne haragudjon, ha nem adok kezet. Az ott a maga felesége?

Igent mondtam, mert egyszerűbb volt, mint elmagyarázni. Simon csúnyán nézett rám, de nem mondott semmit.

– Igazolni is tudja, hogy orvosdoktor? Mert az utóbbi napokban, már megbocsásson, előfordult egy-két autólopás.

Elővettem a tárcámat, a lábához dobtam. Felvette, megnézte a kártyáimat. Aztán szemüveget halászott elő az ingzsebéből, és még egyszer megnézte. Végül visszaadta, és kezet nyújtott.

– Sajnálom, dr. Dupree. Chuck Bernelli vagyok. Ha csak benzin kell, bekapcsolom a kutat. Ha más is, egy perc alatt kinyitom a boltot.

– Benzin kell. Ennivaló is jó volna, de nincs nálam sok készpénz.

– Pokolba a pénzzel. Zárva vagyunk a bűnözőknek meg a részegeknek, és azokból mostanában nincs hiány az utakon, de állandóan nyitva vagyunk a katonai és országúti járőröknek. És orvosoknak. Legalábbis amíg van benzin a kútban. Remélem, a felesége nem reménytelen.

– Nem, ha el tudok jutni vele oda, ahová tartok.

– Lexingtonba? A Szamaritánusba?

– Annál kicsit messzebb. Különleges kezelésre szorul.

A férfi a kocsira pillantott. Simon letekerte az ablakokat, hogy beengedjen egy kis friss levegőt. Eső hullt a poros autóra, az olajfoltos aszfaltra. Bernelli meglátta Diane-t, amint éppen megfordult és köhögött álmában. Elkomorodott.

– Beindítom a töltőt – mondta. – Nyilván sietnek. Mielőtt elindultunk, összecsomagolt nekünk némi ennivalót, néhány leves-konzervet, egy doboz sós kekszet meg egy konzervnyitót műanyag tasakban. De nem közelített a kocsihoz.

Az időnként jelentkező kínzó köhögés a SZÉST gyakori tünete. A baktériumok szinte ravasz módon megőrzik áldozatukat, inkább nem fojtják meg katasztrofális tüdőgyulladással, bár az ölés végső eszköze mégis az – az vagy a szív teljes leállása. A Flagstaff előtti raktárból vételeztem oxigéntartályt, szívót és oxigénmaszkot, és amikor a köhögés már zavarta Diane légzését – pánikba esett, fuldoklott önnön köpetétől, kifordult a szeme –, a legjobb tudásom szerint megtisztítottam a légző-járatát, és tartottam a száján a maszkot, amíg Simon vezetett.

Valamivel később megnyugodott, jobb színe lett, képes volt ismét aludni. Ültem vele, amíg pihent, lázas feje a vállamon. A könyörtelenül alázúduló esőtől lelassultunk. Jókora vízfüggönyök csaptak fel mögöttünk, akár a farktollak, valahányszor mélyedésen hajtottunk át. Este felé a fény izzó parázzsá halványult nyugaton.

Csak az eső dobolt a kocsi tetején, és én elégedetten hallgattam, amíg Simon meg nem köszörülte a torkát, és meg nem szólalt.

– Ateista vagy, Tyler?

– Tessék?

– Nem akarlak megbántani, csak kíváncsi volnék: ateistának tartod-e magad.

Nem tudtam, hogyan válaszoljak. Simon sokat segített abban – nélkülözhetetlen segítséget nyújtott –, hogy eljutottunk idáig. De ő volt az is, aki szellemi szekerét a mózesi törvények holdkóros követőihez kötötte, akiknek csupán az volt a bajuk a világvégével, hogy dacolt az ő részletes várakozásaikkal. Nem akartam megsérteni, még szükségem volt rá – Diane-nek szüksége volt rá.

Így hát azt feleltem:

– Számít, hogy én minek tartom magam?

– Csak kíváncsi vagyok.

– Nos – nem tudom. Azt hiszem, ez a válaszom. Nem állítom, hogy tudom, vajon létezik-e Isten, vagy miért tekerte fel a mindenséget, hogy úgy pörögjön, ahogyan teszi. Sajnálom, Simon. Teológiában ez a legtöbb, amit nyújtani tudok.

Néhány kilométeren át hallgatott. Aztán megszólalt.

– Diane talán így gondolta.

– Mit gondolt miről?

– Amikor beszéltünk róla. Amire az utóbbi időben nem volt példa, ha jól belegondolok. Nem értettünk egyet Dan atyával és a Jordán Imasátorral kapcsolatban már a szakadás előtt sem. Én túlságosan cinikusnak tartottam őt. Ő meg azt mondta, nekem túlságosan könnyű imponálni. Lehet. Dan atyának megvan az a képessége, hogy tudást talál az írás minden egyes oldalán – olyan szilárd tudást, amilyen egyház, a tudás gerendái és oszlopai. Ez valódi tehetség. Erre egyedül nem vagyok képes. Bármennyire igyekszem is, a mai napig sem vagyok képes úgy kinyitni a Bibliát, hogy nyomban megértsem.

– Talán nem is kell.

– De akartam. Olyan akartam lenni, mint Dan atya: okos és, tudod, mindig szilárd talajon álló. Diane azt mondta, ez sátáni üzlet, hogy Dan Condon feladta az alázatot a bizonyosságért. Talán ez hiányzott belőlem. Talán ezt látta benned, ezért ragaszkodott hozzád ennyi éven át – az alázatod.

– Simon, én…

– Nincs miért mentegetőznöd, nem kell engem vigasztalnod. Tudom, hogy téged hívott, amikor azt hitte, alszom, vagy nem vagyok a házban. Tudom, hogy szerencsés ember voltam, hogy az enyém volt addig, amíg lehetett. – Hátranézett rám. – Megtennél nekem egy szívességet? Szeretném, ha elmondanád neki, sajnálom, hogy nem vigyáztam rá jobban, amikor megbetegedett.

– Elmondhatod neki magad.

Elgondolkodva bólintott, és továbbhajtott az esőben. Mondtam, próbáljon valami hasznos információhoz jutni a rádióból most, hogy már sötét van. Fenn akartam maradni én is; de lüktetett a fejem, kettős látásom volt, és egy idő múlva egyszerűbb volt becsukni a szemem, és aludni.

Mélyen és sokáig aludtam, és kilométerek futottak el a kocsi kerekei alatt.

Amikor felébredtem, ismét esős reggel volt. Egy pihenőhelyen parkoltunk (Manassastól nyugatra, mint később megtudtam), és egy asszony kopogott a kocsi ajtaján tépett fekete esernyővel.

Pislogtam, kinyitottam az ajtót, a nő hátrált, és óvatos pillantást vetett Diane-re.

– Férfi mondta, szóljak magának, hogy ne várja.

– Tessék?

– Mondta, szóljak, hogy elmegy, ne várja.

Simon nem ült a sofőrülésen. Nem volt látható a szemetes hordók, mocskos piknikasztalok és ócska latrinák között, a közvetlen környezetünkben. Állt ott néhány másik kocsi is, a legtöbbnek ment a motorja, amíg a gazdájuk könnyített magán. Fákat láttam, parkos vidéket, valami dimbes-dombos, esőben fürdő kis iparvárost a lángoló égbolt alatt.

– Vékony, szőke fickó? Piszkos pólóban?

– Ő az. Az volt. Azt mondta, nem akarja, hogy maga sokáig aludjon. Aztán elment.

– Gyalog?

– Igen. Le, a folyó felé, nem az úton. – Ismét Diane-re pillantott. Diane felületesen és hangosan lélegzett. – Maguk ketten jól vannak?

– Nem. De nem kell messzire mennünk. Köszönöm a kérdést. Mondott még valamit?

– Igen. Azt mondta, mondjam, hogy Isten áldása legyen magukon, és innen már megtalálja az útját.

Elláttam Diane-t. Még egyszer végigpillantottam az esőben ázó parkolón. Aztán újra elindultam.

Többször meg kellett állnom, hogy igazítsak Diane infúzióján, vagy adjak neki egy kis oxigént. Már nem nyitotta ki a szemét – Nem csak aludt, eszméletlen volt. Nem akartam arra gondolni, ez mit jelenthet.

Az utak lassúk voltak, az eső könyörtelen, és az utóbbi néhány nap káoszának nyomait láttam mindenütt. Elhaladtam több tucatnyi összetört vagy kiégett, az út szélére tolt kocsi mellett, némelyik még füstölgött. Egyes utakat elzártak a civil forgalom elől, csak katonai vagy sürgősségi járművek mehettek rajtuk. Többször vissza kellett fordulnom útakadályok miatt. A hőségtől a nedves levegő alig volt elviselhető, és ugyan délutánra erős szél támadt, nem hozott enyhülést.

De Simon legalább az úti célunkhoz közel hagyott el minket, és sikerült eljutnom a Nagy Házig, amíg még volt némi világosság.

A szél erősödött, viharossá fokozódott, és teleszórta Lawtonék hosszú kocsifelhajtóját a környező fenyők letépett ágaival. Maga a ház sötét volt, legalábbis a borostyánsárga félhomályban úgy tetszett.

Diane a kocsiban hagytam a lépcső előtt, és bedörömböltem az ajtón. Vártam. Dörömböltem ismét. Végül résnyire nyílt az ajtó, és Carol Lawton lesett ki.

Alig tudtam kivenni a vonásait a résben: egy világoskék szem, a ráncos arc keskeny cikke. De ő felismert.

– Tyler Dupree! – mondta. – Egyedül vagy?

Az ajtó szélesebbre tárult.

– Nem – mondtam. – Velem van Diane. És segítségre lesz szükségem, hogy bevigyem.

Carol kijött az elülső nagytornácra, lesandított a kocsira. Amikor megpillantotta Diane-t, kis teste megmerevedett; felhúzta a vállát, levegő után kapkodott.

– Édes Istenem – suttogta. – Mindkét gyermekem meghalni jött haza?

LÁNGOLÓ ŐSKÁOSZ

A SZÉL egész éjjel rázta a Nagy Házat, a forró, sós szél, amelyet az Atlanti-óceánból kavart fel a háromnapi természetellenes napsütés. Álmomban is érzékeltem: erre ébredtem a majdnem ébrenlét pillanataiban, ez volt nyugtalan álmaim aláfestő zenéje. Még akkor is verte az ablakot, amikor napkelte után felkeltem, és elmentem, hogy megkeressem Carol Lawtont.

A házban napok óta nem volt áram. A fenti folyosónak halvány fényt biztosított a végén elhelyezkedő ablak. A tölgyfa lépcső levezetett az előcsarnokba, ahol két beugrós ablakfülke árasztotta a halvány rózsaszínű fényt. Carolt a szalonban találtam, az antik órát állította be éppen a kandallópárkányon.

– Hogy van Diane? – kérdeztem.

Carol rám pillantott.

– Változatlanul – mondta, majd figyelmét visszafordította az órára, amelyet éppen felhúzott egy rézkulccsal. – Egy perce még vele voltam. Nem hanyagolom el, Tyler.

– Nem is gondoltam ilyesmit. És Jason?

– Segítettem neki felöltözni. Napközben mindig jobban van. Nem tudom, miért. Éjszakánként nagyon szenved. A tegnapi éjszaka… kemény volt.

– Megnézem mindkettőjüket. – Nem kérdeztem Carolt, hallott-e újabb híreket, kiadott-e a fehér ház újabb direktívákat. Nem lett volna értelme; Carol mindensége véget ért a birtok hátáránál. – Aludnod kéne egy kicsit.

– Hatvannyolc éves vagyok. Nem alszom annyit, mint régebben. De igazad van, fáradt vagyok – tényleg le kell feküdnöm. Amint ezzel végzek. Ez az óra késik, ha nem húzom fel idejében. Anyád húzta fel mindennap, ezt tudtad? És anyád halála után Marie, amikor takarított. De Marie féléve nem jön. Az óra fél éve állt negyedötön. Ahogyan a régi viccben, naponta kétszer mutatott pontos időt.

– Beszélnünk kéne Jasonről. – Az előző este túlságosan kimerült voltam, hogy többet is megtudjak az alapoknál: Jason bejelentés nélkül állított be egy héttel a Pörgés vége előtt, és akkor betegedett meg, amikor előjöttek a csillagok. A tünetei időnként jelentkező, részleges bénulás és megromlott látás meg láz voltak. Carol próbált orvosi segítséget hívni, de a körülmények ezt lehetetlenné tették, hát maga ápolta, de nem tudta diagnosztizálni a betegséget, sem többet nyújtani egyszerű enyhítésnél.

Félt, hogy Jason meghal. Aggodalma azonban nem terjedt ki a világ többi részére. Jason azt mondta neki, a miatt ne aggódjon. A dolgok hamarosan normalizálódnak, mondta.

És Carol hitt Jasonnek. Carol nem félt a vörös naptól. De az éjszakák rosszak voltak, mondta. Az éjszakák úgy ragadták magukkal Jasont, mint egy rossz álom.

Előbb Diane-hez néztem be.

Carol az egyik emeleti hálószobában helyezte el – a régi szobájában, amelyet általános vendégszobává alakítottak át. Fizikailag stabil állapotban találtam, segítség nélkül lélegzett, de ebben nem láttam semmi biztatót. Ez a betegség jól ismert része volt. A hullám erősödött, a hullám csökkent, de minden egyes ciklus elvitt egy újabb adagot a beteg erejéből és alkalmazkodóképességéből.

Megcsókoltam száraz, forró homlokát, mondtam, pihenjen. Nem adta jelét, hogy hallott volna.

Aztán elmentem megnézni Jasont. Fel kellett tennem egy kérdést.

Carol szerint Jase azért tért haza a Nagy Házba, mert valami konfliktusa volt a Napközelinél. Carol nem emlékezett a magyarázatára, csak arra, hogy valami köze volt Jason apjához („E.D. megint csúnyán viselkedik”, mondta Carol) és köze van „a kis, fekete ráncos emberhez” is, „aki meghalt. A marslakóhoz”.

A marslakó. Aki a hosszú életet adó szert hozta, amelytől Jason átlépett a negyedik korba. A szert, amelynek meg kellett volna védenie attól, ami most megöli.

Ébren volt, amikor kopogtam, és beléptem a szobájába, ugyanabba a szobába, ahol harminc évvel korábban lakott, amikor gyerekek voltunk a gyermekkor védett világában, és a csillagok a maguk jogos helyén ragyogtak. A falon valamivel élénkebb színű volt a festés ott, ahol egykor a Naprendszer képe védte a falat. Itt volt a szőnyeg, régen kitisztítva és felgőzölve, amelyre egykor kólát löttyintett és lemorzsázott az ilyen esős napokon, amilyen ez.

És itt volt Jason.

– Úgy hallom, Tyler – mondta.

Feküdt az ágyon, felöltözve – ragaszkodott hozzá, hogy minden reggel felöltözzön, mondta Carol – tiszta khakiszínű nadrágban és kék pamutingben. A háta párnákkal feltámasztva, és tökéletesen ébernek látszott.

– Nemigen van itt fény, Jase – mondtam.

– Nyisd ki a zsalugátert, ha akarod.

Megtettem, de csak a makacs, borostyánsárga nappali fény áradt be.

– Nem bánod, ha megvizsgállak?

– Persze, hogy nem bánom.

Nem nézett rám. Ha a fejtartása jelentett valamit, az üres falat bámulta.

– Carol szerint gondok vannak a látásoddal.

– Carol azt éli át, amit a te hivatásodban az emberek tagadásnak neveznek. Valójában vak vagyok. Tegnap reggel óta egyáltalán nem látok.

Leültem mellé az ágyra. Amikor felém fordította a fejét, a mozdulat sima, de fájdalmasan lassú volt. Vékony zseblámpát vettem elő az ingzsebemből, és belevilágítottam a jobb szemébe, hogy lássam a pupilla összehúzódását.

Nem láttam.

Valami rosszabbat láttam.

A szem csillogott. A szem pupillája úgy csillogott, mintha apró gyémántokat injekcióztak volna belé.

Jason nyilván érezte, hogy hátrahőköltem.

– Olyan csúnya? – kérdezte.

Nem tudtam megszólalni.

– Nem vagyok képes tükröt használni – mondta, immár komorabban. – Kérlek, Ty. Szükségem van rá, hogy elmondd, mit látsz.

– Ez… nem tudom, mi ez, Jason. Ez nem olyasmi, amit diagnosztizálni tudnék.

– Csak írd le, kérlek!

Próbáltam összeszedni minden orvosi távolságtartásomat.

– Úgy néz ki, mintha valamiféle kristályok képződtek volna a szemedben. A szemfehérje normálisnak látszik, és az íriszen nem látszik károsodás, de a pupillát teljesen elborítja valami csillámkőnek látszó dolog. Sosem hallottam ilyesmiről. Azt mondhatnám, hogy ilyen nincs. Nem tudom kezelni.

Elhátráltam az ágytól, fogtam egy széket, leültem. Egy ideig csak az éjjeliszekrényen álló óra, Carol egy másik becses, régi darabja ketyegett.

Aztán Jason sóhajtott, és megnyugtatónak szánt mosolyt erőltetett az arcára.

– Köszönöm. Igazad van. Ezt nem tudod kezelni. De mégis szükségem lesz a segítségedre, amíg – nos, a következő néhány napban. Carol igyekszik, de teljesen ki van borulva.

– Én is.

Az ablakot verte az eső.

– Egyáltalán nem orvosi segítségre van szükségem.

– Ha van erre magyarázatod…

– Legfeljebb részleges.

– Akkor kérlek, oszd meg velem, Jase, mert egy kicsit félek. Félrehajtotta a fejét, olyan hangra figyelt, amelyet én nem hallottam, vagy nem voltam képes meghallani, amíg fel nem merült bennem, hogy talán megfeledkezett rólam. Aztán megszólalt.

– A rövid változat az, hogy az idegrendszeremet átvette valami, amelyen nem én uralkodom. A szemem állapota ennek külső megjelenési formája csupán.

– Ez betegség?

– Nem, de olyan a hatása.

– Fertőző?

– Ellenkezőleg. Azt hiszem, egyedülálló. Olyan betegség, amely csupán nekem van – legalábbis ezen a bolygón.

– Akkor valami köze van az életet meghosszabbító kúrához.

– Bizonyos szempontból. De én…

– Nem, Jase, erre választ kell kapnom, mielőtt bármi mást mondasz. Az állapotod – bármi legyen is ez – közvetlen következménye annak a szernek, amelyet beadtam neked?

– Nem közvetlen következménye, nem… te semmiképpen nem vagy hibás, ha erre gondolsz.

– Pillanatnyilag egyáltalán nem érdekel, kinek a hibája. Diane beteg. Carol nem mondta?

– Carol valami influenzát említett…

– Carol hazudott. A SZÉST végső fázisában van. Több mint háromezer kilométert tettem meg azon át, ami a világvégének látszik, mert haldoklik, Jase, és én csupán egyetlen kúrára tudtam gondolni, és azt éppen most tetted kétségessé.

Ismét félrebillentette a fejét, talán önkéntelenül, mintha valami láthatatlant próbálna elhessegetni, ami elvonja a figyelmét. De mielőtt továbberőltettem volna, megszólalt.

– A marsbeli életnek vannak aspektusai, amelyekről Van sosem beszélt neked. E.D. sejtette ezt, és a gyanúi bizonyos mértékig megalapozottak voltak. A Marson évszázadok óta létezik bonyolult biotechnológia. A negyedik életkor évszázadok óta pontosan az, amit Van mondott neked – az életet meghosszabbító kúra és társadalmi intézmény. De azóta továbbfejlődött. Van nemzedéke számára a negyedik életkor inkább amolyan ugródeszka volt, biológiai működési rendszer, amely jóval kifinomultabb szoftver alkalmazásokat tett lehetővé. Nemcsak negyedik kor van, hanem 4.1,4.2 is – ha érted, mire gondolok.

– Amit én adtam be neked…

– Amit te beadtál, az a hagyományos szer. Az alap négyes.

– De?

– De… azóta én kiegészítettem.

– A kiegészítést is Van hozta a Marsról?

– Igen. A cél…

– Nem érdekel. Tökéletesen biztos vagy benne, hogy nem az eredeti kúra következményeitől szenvedsz?

– Amilyen biztos csak lehetek.

Felálltam.

Jason hallotta, hogy az ajtó felé tartok.

– Meg tudom magyarázni – mondta. – És változatlanul szükségem van a segítségedre. Mindenképpen gyógyítsd meg Diane-t, Ty! Remélem, életben marad. De ne feledd, hogy… az én időm is korlátozott.

A marsbeli szerekkel teli neszesszer ott volt, ahová tettem, a törött tégla mögött, anyám házának a pincéjében, és amint előszedtem, már vittem is a pázsiton át a szakadó, borostyánesőben a Nagy Házba.

Carol Diane-nél volt, oxigént adagolt neki a maszk segítségével.

– Takarékosan kell bánnunk vele – mondtam –, hacsak nem tudsz elővarázsolni még egy palackot.

– Kicsit kék volt az ajka.

– Hadd nézzem.

Carol eljött a lányától. Elzártam a csapot, levettem a maszkot. Az oxigénnel óvatosan kell bánni. A légzési nehézséggel küzdő beteg számára nélkülözhetetlen, de bajt is okozhat. Ha sok, tönkreteheti a tüdő légzsákjait. Attól féltem, ha Diane állapota romlik, nagyobb adagokra lesz szüksége a vérszintjei fenntartásához, olyan oxigénterápiára, amelyet a mechanikus mesterséges lélegeztetésnél alkalmaznak. Készülékünk pedig ehhez nem volt.

Nem volt semmiféle eszközünk a vérgázok ellenőrzéséhez sem, de Diane ajka viszonylag normálisnak látszott, amikor elvettem a maszkot. Azonban a légzése felületes és gyors volt, és bár a szemét egyszer kinyitotta, letargikus maradt, és nem reagált semmire.

Carol gyanakodva nézte, amint kinyitottam a poros neszesszert, és kivettem egy Marsról érkezett injekciót meg egy fecskendőt.

– Mi az?

– Valószínűleg az egyetlen dolog, ami megmentheti az életét.

– Valóban? Biztos vagy benne, Tyler?

Bólintottam.

– Nem – mondta –, úgy értem, igazán biztos vagy benne? Mert ezt adtad Jasonnek is, igaz? Amikor DRSZM-je volt.

Nem volt értelme tagadnom.

– Igen – mondtam.

– Lehet, hogy harminc éve nem vagyok praktizáló orvos, de tudatlan sem vagyok. Végeztem némi kutatást DRSZM ügyben azóta, amikor a legutóbb itt jártál. Felkutattam róla mindent. És az az érdekes, hogy nincs rá gyógyszer. Nincs varázslatos szer. És ha volna, nem lenne jó a SZÉST-re is. Ezért azt feltételezem, Tyler, hogy olyan gyógyászati készítményt készült beadni, amely összefüggésben áll azzal a ráncos emberrel, aki meghalt Floridában.

– Nem vitatkozom, Carol. Nyilván levontad a magad következtetését.

– Nem azt akarom, hogy vitatkozz, azt akarom, hogy nyugtass meg! Azt akarom, hogy azt mondd, hogy ez a szer nem teszi Diannel ugyanazt, amit tett szemlátomást Jasonnel.

– Nem fogja azt tenni – mondtam, de szerintem Carol tudta, hogy nem tettem hozzá: a legjobb tudomásom szerint.

Nézte az arcomat.

– Még mindig szereted.

– Igen.

– Mindig megdöbbent – mondta Carol. – A szerelem állhatatossága.

Beleszúrtam Diane vénájába a tűt.

Délre a házban nemcsak hőség volt, de olyan nedvesség is, hogy szinte vártam, hogy moha csüngjön alá a mennyezetről. Ültem Diane mellett, figyeltem, hogy az injekciónak nincsenek-e azonnali rossz mellékhatásai. Egyszer hosszan kopogtak a bejárati ajtón. Tolvajok, gondoltam, fosztogatók, de mire leértem, Carol már ajtót nyitott, és éppen köszönetet mondott egy termetes férfinak, aki bólintott, és elment.

– Emil Hardy volt – csukta be az ajtót Carol. – Emlékszel Hardyékra? Kis, koloniál stílusú házuk van a Bantam Hill Roadon. Emil kinyomtatott egy újságot.

– Újságot?

Carol két levél nagyságú, összetűzött papírlapot mutatott fel.

– Emil garázsában van egy áramfejlesztő. Éjszakánként hallgatja a rádiót, jegyzetel, aztán a lényeget kinyomtatja, és elviszi a környékbeli házakhoz. Ez a második szám. Kedves ember, jót akar. De nem látom értelmét az ilyesmi olvasgatásának.

– Megnézhetem?

– Ha akarod. Felvittem magammal.

Emil hiteles amatőr riporter volt. A történetek elsősorban Washingtonról és Virginiáról szóltak – közölte a nem megközelíthető helyek hivatalos listáját és a tűzesetekkel kapcsolatos kitelepítéseket, beszámolt a helyi szolgáltatások helyreállítását célzó kísérletekről. Ezeket átugrottam. Lejjebb volt néhány téma, amelyek felkeltették az érdeklődésemet.

Az első arról szólt, hogy a talajszinten mért napsugárzás megemelkedett, de messze nem annyira, mint jósolták. ,A kormány tudósai”, írta Emil, „Nem értik, de óvatos optimizmussal tekintenek az emberiség túlélésére.” Forrás nem volt megjelölve, tehát lehetett ez valamelyik kommentátor kitalációja is, vagy kísérlet a további pánik megelőzésére, de egybeesett a saját megfigyelésemmel: az újfajta napfény különös, de nem okoz közvetlenül halált.

Arról egy szó sem esett, hogyan befolyásolja a termést, az időjárást, általában az ökológiát. Sem a pokoli hőség, sem a viharos esőzések nem látszottak különösebben normálisnak.

Alatta a következő főcím harsogott: FÉNYEK AZ ÉGEN VILÁGSZERTE.

Ugyanazokról a C vagy O alakú valamikről volt szó, amelyekre Simon hívta fel a figyelmem Arizonában. Olyan messze északon is látták őket, mint Anchorage, de délen, Mexikóvárosban is. Európából és Ázsiából csak hírtöredékek érkeztek és elsősorban a válságról, de átcsúsztak hasonló beszámolók is. („Megjegyzés”, írta Emil Hardy. „A hírügynökségek csak ritkán képesek üzenni, de nagyban mutogatnak friss, Indiában készült videófelvételt hasonló jelenségről”. Bármit jelentett is mindez.)

Diane felébredt pár percre, amikor éppen nála voltam.

– Tyler – mondta.

Megfogtam a kezét. Száraz volt és természetellenesen forró.

– Sajnálom – mondta.

– Nincs miért mentegetőznöd.

– Sajnálom, hogy így látsz.

– Meg fogsz gyógyulni. Némi időbe fog telni, de meggyógyulsz.

A hangja alig hallható volt, akár a lehulló levél neszezése. Körülnézett a szobában, felismerte. A szeme kikerekedett.

– Hát itt vagyok!

– Hát itt vagy.

– Mondd újra a nevemet.

– Diane – mondtam. – Diane. Diane.

Diane súlyos beteg volt, de Jason haldoklott. Meg is mondta, amikor bementem hozzá.

Aznap nem evett, tájékoztatott Carol. Jeges vizet szívott szívószállal, egyébként minden folyadékot visszautasított. Alig volt képes mozdulni. Amikor megkértem, hogy emelje fel a karját, megtette, de akkora erőfeszítéssel és olyan lassan, hogy inkább lenyomtam. Csak a hangja volt még mindig erős, de számított rá, hogy azt is elveszíti.

– Ha a ma éjjel olyan lesz, mint a tegnapi, reggelre nem fogok tudni értelmesen beszélni. Holnap, ki tudja? Beszélni akarok, amíg még bírok.

– Oka van annak, hogy éjszaka romlik az állapotod?

– Egyszerű oka, azt hiszem. Majd ahhoz is eljutunk. Előbb megkérlek, tégy meg nekem valamit. A bőröndöm a komódon volt. Ott van még?

– Ott.

– Nyisd ki. Becsomagoltam egy hangfelvevőt. Keresd meg.

Megtaláltam a játékkártya-csomag nagyságú, törtezüst színű dobozkát egy csomag, számomra ismeretlen személyeknek megcímzett boríték mellett.

– Ez az? – kérdeztem, és magam szitkozódtam. Hiszen nem lát.

– Ha Sony felirat áll rajta, igen. Alatta kell lennie egy csomag üres memóriának.

– Megvan.

– Tehát beszélgetnünk kell. Amíg besötétedik, talán kicsikét tovább. És a felvevő közben működjön. Bármi történjék is. Amikor szükséges, cseréld a memóriát, vagy az elemet, ha az fogyna ki. Megteszed, ugye?

– Amíg Diane nem szorul sürgős segítségre. Mikor akarod kezdeni?

Elfordította a fejét. Gyémántpettyes pupillái furcsa fénnyel csillogtak.

– Már most is késő – mondta.

ARS MORIEND

A MARSLAKÓK, mondta Jason, nem olyan egyszerű, békés pásztornép volt, ahogyan Van elhitette velünk (vagy tudnunk engedte).

Igaz, hogy nemigen háborúskodtak – az öt köztársaság majdnem ezer esztendeje lerendezte politikai ügyeit –, és annyiban „pásztornép” voltak, hogy forrásaik zömét a mezőgazdaságra fordították. De „egyszerűek” nem voltak a szó semmilyen értelmében. Ahogyan Jason rámutatott, régi mesterei voltak azonban a szintetikus biológiának. Azon alapult a civilizációjuk. Mi biotechnológiai eszközökkel teremtettünk számukra lakható bolygót, és sosem létezett olyan marsbeli nemzedék, amelyik ne ismerte volna a DNS működését és felhasználási lehetőségeit.

Ha nagybani technológiájuk kezdetleges volt – Van űrhajója például szinte primitív volt, amolyan newtoni ágyúgolyó –, az radikálisan korlátozott természeti forrásaik miatt volt. A Marson nem volt olaj, sem szén, törékeny volt a víz és a nitrogén ökoszisztéma. Viruló, burjánzó ipari bázis, amilyen a Földön létezett, Van bolygóján nem volt soha. A Marson a legtöbb emberi erőfeszítés célja az volt, hogy elegendő élelmet termeljenek a szigorúan korlátozott népességnek. A biotechnológia csodálatosan szolgálta ezt a célt. A gyáripar nem.

– Ezt Van mondta neked? – kérdeztem, miközben folyamatosan szakadt az eső, és rövidült a délután.

– Bizalmasan beszélt velem, igen, bár mindaz, amit elmondott amúgy benne volt az archívumokban.

Az ablak rozsdaszínű fénye visszaverődött Jason vak, elváltozott szeméről.

– De hazudhatott is.

– Nem tudok róla, hogy egyetlen egyszer is hazudott volna, Tyler. Csak kissé fukarkodott az igazsággal.

A mikroszkopikus replikátorok, amelyeket Van a Földre hozott a szintetikus biológia csúcstermékei voltak. Tökéletesen képesek megtenni mindazt, amit Van róluk állított. Valójában bonyolultabbak voltak még annál is, amit Van elárult róluk.

A replikátorok el nem ismert funkciói között volt egy rejtett második kommunikációs csatorna maguk között és a származási pontjukkal. Van nem mondta el, hogy ez hagyományos rövidhullámú rádió vagy valami technikai szempontból egzotikusabb – az utóbbi, gyanította Jason. Mindenesetre olyan vevőkészülék kellett hozzá, amely fejlettebb volt mindennél, amit a Földön építeni tudtak. Van azt mondta, biológiai vevő kell hozzá. Egy módosított emberi idegrendszer.

– Te önként jelentkeztél erre?

– Megtettem volna. Ha bárki kérte volna. De Van csupán azért beszélt velem bizalmasan, mert féltette az életét az első naptól fogva, amint a Földre érkezett. Nem ápolt illúziókat az emberi megvesztegethetőséget és erőpolitikát illetően. Szüksége volt valakire, akiben megbízhat, akire rábízhatja a gyógyszerkészletét, ha bármi történne vele. Aki érti mindennek a célját. Sosem javasolta, hogy legyek vevőállomás. A módosítás csak negyedik korban lévőre hat – emlékszel, mit mondtam? Az életet meghosszabbító kúra az ugródeszka. Másfajta továbblépések is lehetségesek. Ez az egyik.

– Szánt szándékkal tetted ezt magaddal?

– Azután adtam be magamnak az anyagot, hogy ő meghalt. Nem fájt, nem volt azonnali hatása. Emlékezz vissza, Tyler, nem volt semmiféle módunk rá, hogy információt kapjunk a replikátoroktól a teljes és működő Pörgés-hártyán át. Amit adtam magamnak, látens képesség volt.

– Akkor miért tetted?

– Mert nem akartam a tudatlanság állapotában meghalni. Mind feltételeztük, hogy ha a Pörgés véget ér, napokon vagy órákon belül meghalunk. Van módosítójának egyetlen előnye az volt, hogy azokban a napokban vagy órákban, amíg tart, bensőséges kapcsolatban leszek egy adatbázissal, amely majdnem akkora, mint maga a galaktika. Tudni fogom annyira, amennyire a Földön ember csak tudhatja, kik voltak a Feltételezettek, és miért tették ezt velünk.

És most már tudod? – gondoltam. De talán tudta. Talán ezt akarta közölni, mielőtt elveszíti a beszéd képességét, ezért akarta, hogy felvegyem.

– Van tudta, hogy képes vagy megtenni?

– Nem, és kétlem, hogy helyeselte volna… bár ugyanerre készült ő is.

– Valóban? Nem látszott?

– Nem is kellett. Ne feledd: ami velem történik – a testemmel, az agyammal – nem az az alkalmazás. – Vak szemét felém fordította. – Ez csak hibás működés.

A replikátorokat fellőtték a Földről, és virultak a Naprendszer peremén, távol a Naptól. (Ezt észrevették a Feltételezettek, és a Földet okolták azért, ami valójában marsbeli találmány volt? Ahogyan E.D. célozgatott rá, a sunyi marslakóknak ez lett volna a célja kezdettől fogva? Jason nem mondta meg – feltételezem, nem tudta.)

Idővel a replikátorok elterjedtek a legközelebbi csillagig és azon is túl… később nagyon is túl. A replikátor-kolóniák csillagászati távolságokból láthatatlanok voltak, de ha feltérképezte volna őket az ember a mi helyi csillag-szomszédságunk hálózatán, folyamatosan táguló felhőjüket látta volna, a mesterséges élet gleccserszerűen lassú robbanását.

A replikátorok nem voltak halhatatlanok. Mint egyedek éltek, szaporodtak, és meghaltak. Ami a helyükön maradt, az az általuk épített hálózat volt: a kapukkal ellátott, egymással összekötött antennák korallszirtje, ahol felgyülemlettek az új adatok, amelyeket továbbítottak a hálózat eredetének pontjára.

– Amikor utoljára beszéltünk – emlékeztettem Jase-t –, azt mondtad, gond van. Azt mondtad, hogy a replikátor-populáció elhal.

– Olyasmivel találkoztak, amit senki sem tervezett.

– Mi volt az, Jase?

Pár percig hallgatott, mintha összeszedné a gondolatait.

– Azt feltételeztük – mondta –, hogy amikor fellőttük a replikátorokat, valami újat juttattunk a mindenségbe, egy teljesen újfajta mesterséges életet. A feltevés naiv volt. Mi – emberi lények, akár földiek, akár marslakók – nem az első értelmes faj vagyunk, amely kifejlődött a galaktikánkban. Távolról sem. Lényegében nincs is bennünk semmi rendkívüli. Gyakorlatilag mindazt, amit rövid történetünk során tettünk, valahol valaki más már megtette.

– Azt mondod, a replikátorok beleütköztek más replika-torokba?

– Replikátorok ökológiájába. A csillagok világa dzsungel, Tyler. Elevenebb, mint valaha is képzeltük.

Próbáltam elképzelni a folyamatot úgy, ahogyan Jason leírta:

Messze túl a Pörgésbe zárt Földön, messze túl a Naprendszeren – olyan mélységes mélyen az űrben, ahonnan a Nap is csak egy csillag a zsúfolt égbolton –, egy replikátor-mag leszáll egy poros jégdarabra, és szaporodni kezd. Megkezdi a növekedés, specializálódás, megfigyelés, kommunikáció és reprodukció ugyanolyan ciklusát, amelyre már számtalanszor sor került őseinek lassú vándorlása során. Talán eléri a felnőttkort; talán lead mikro-adatkitöréseket is; de a ciklust most félbeszakítják.

Valami megérezte a replikátor jelenlétét. Valami, ami éhes.

A ragadozó (magyarázta Jason) egy másfajta félig szerves autokatalitikus visszacsatolási rendszer – az önreprodukáló sejtes mechanizmusok, éppen annyira gépek, mint szerves lények egy másik kolóniája –, és a ragadozó a saját hálózatához van csatolva, amelyik idősebb és sokkalta nagyobb, mint amit a földi replikátoroknak ideje volt létrehozniuk a Földről történt exodusuk óta. A ragadozó fejlettebb prédájánál: tápanyag-kereső és forrás-felhasználó műveletei évmilliárdok során csiszolódtak. A vak és menekülésre képtelen földi replikátor-kolóniát azon nyomban felfalják.

Csakhogy a „felfaltnak” itt sajátos jelentése van. A ragadozó többet akar azoknál a bonyolult szénalapú molekuláknál, amelyek az érett replikátorokat alkotják, bármilyen hasznosak is ezek. A ragadozó számára jóval érdekesebb a replikátorok jelentése, a reproduktív sablonjukba beleírt funkciók és stratégiák. Magáévá teszi ezekből, amit potenciálisan értékesnek tart; aztán átszervezi és kihasználja a replikátor-kolóniát a maga céljaira. A kolónia nem hal meg, hanem bekebelezi, ontológiai értelemben felfalja, magába foglalja testvéreivel együtt egy nagyobb, bonyolultabb és sokkal idősebb csillagközi hierarchia.

Nem az első és nem az utolsó ilyen eszköz, amely beke-beleztetik.

– A replikátor-hálózatok – mondta Jason – azok közé a dolgok közé tartoznak, amelyeket az értelmes civilizációk hoznak létre. Tekintettel a nehézségekre, amelyek valószínűtlenítik a fénysebességhez közeli utazást mint a galaktika megismerésének útját, a legtöbb technológiai kultúra végül a Neumann-gépek – mert a replikátorok ezek – bővülő hálózatánál állapodik meg, amelynek a fenntartása nem kerül semmibe, mégis létrehozza a tudományos információ vékonyka erecskéjét, amely a történeti idő folyamán exponenciálisan bővül.

– Oké – mondtam –, ezt értem. A marsbeli replikátorok nem egyedülállók. Belefutottak abba, amit te ökológiának nevezel…

– Egy Neumann-ökológiába. (A huszadik századi Neumann János matematikus után, aki először említette önmagukat reprodukáló gépek lehetőségét.)

– Egy Neumann-ökológiába, és az bekebelezte őket. De mindez nem árul el nekünk semmit a Feltételezettekről és a Pörgésről.

Jason türelmetlenül csücsörített.

– Tyler, ne. Nem érted. A Feltételezettek maguk a Neumann-ökológia. Egy és ugyanazok.

*

Ennél a pontnál hátra kellett lépnem, és át kellett gondolnom, valójában ki van velem a szobában.

Úgy nézett ki, mint Jase. De mindaz, amit elmondott, kétségbe vonta ezt.

– Te kommunikálsz ezzel az… entitással? Most, úgy értem? Miközben beszélgetünk?

– Nem tudom, te kommunikációnak neveznéd-e. A kommunikáció kétirányú. Ez nem az, nem úgy, ahogy te érted. És az igazi kommunikáció nem volna ennyire megsemmisítő. Ez az. Különösen éjjel. A bemenőjel a nappali órák idején moderált, valószínűleg azért, mert a nap sugárzása elmossa a jelet.

– Éjjel a jel erősebb?

– Talán a „jel” szó is félrevezető. A jel az, aminek a továbbítására az eredeti replikátorokat terveztük. Amit én kapok, az ugyanazon a hullámhosszon érkezik, és közvetít információt, de aktív, nem passzív. Azt próbálja tenni velem, amit az összes többi csomóponttal a hálózatban. Lényegében, Ty, ki akarja sajátítani és át akarja programozni az idegrendszeremet.

Tehát volt a szobában egy harmadik entitás. Én, Jase – és a Feltételezettek, akik elevenen felfalták őt.

– Képesek rá? Át tudják programozni az idegrendszeredet?

– Nem sikeresen, nem. Számukra úgy festek, mint bármely más csomópont a hálózatban. A biotechnológia, amelyet magamba injekcióztam érzékeny a manipulációikra, de nem úgy, ahogyan ők várták. Mivel nem úgy érzékelnek, mint biológiai entitást, csak megölni tudnak.

– Lehet ezt a jelet valamiképpen árnyékolni vagy eltéríteni?

– Tudomásom szerint nem. Ha a marslakóknak volt ilyen technikájuk, elfelejtették az információt belefoglalni az archívumaikba.

Jason szobájának ablaka nyugatra nézett. A szobába hatoló rózsás ragyogás a felhők takarta, lenyugvó nap fénye volt.

– De ők most is veled vannak. Beszélnek hozzád.

– Ők. Az. Jobb névmásra van szükségünk. Az egész Neumann-ökológia egyetlen entitás. A maga lassú gondolatait gondolja, önálló terveket készít. De sok-sok trillió részéből sok szintén autonóm egyed, gyakran versengnek egymással, gyorsabban cselekednek, mint a hálózat egésze, és messze intelligensebbek, mint bármely egyedülálló emberi lény. A Pörgés-hártya, például…

– A Pörgés-hártya egyed?

– Minden lényeges szempontból az. Végső céljai a hálózatból származnak, de értékeli az eseményeket, és autonóm döntései vannak. Bonyolultabb, mint valaha is álmodtuk, Ty. Feltételeztük, hogy a hártya vagy be vagy ki van kapcsolva, mint a villany, mint a bináris kód. Nem igaz. Sok állapota van. Sok célja. Például sokféle átjárhatósága. Évek óta tudjuk, hogy képes átengedni egy űrhajót, és visszadobni egy aszteroidát. De vannak ennél is kifinomultabb képességei. Ezért nem pusztított el minket a napsugárzás az utóbbi években. A hártya még mindig nyújt nekünk bizonyos védelmet.

– Nem tudom pontosan az áldozatok számát, Jase, de ezrek vannak csak ebben a városban, akik családtagjaikat veszítették el, amióta a Pörgés leállt. Nemigen merném azt mondani nekik, hogy „védelemben” részesülnek.

– Pedig így van. Általában véve, nem személyekre lebontva. A Pörgés-hártya nem Isten – nem látja lehullni a verebet. Azt azonban képes megakadályozni, hogy a verebet megsüsse a gyilkos ultraibolya sugárzás.

– Mi célból?

Ettől elkomorodott.

– Nem egészen értem – kezdte –, vagy nem egészen tudom lefordítani…

Kopogtak az ajtón. Carol lépett be egy halom ágyneművel. Kikapcsoltam a hangfelvevőt, és félretettem. Carol arca komor volt.

– Tiszta ágynemű? – kérdeztem.

– Kikötéshez – közölte kurtán. Az ágynemű csíkokra volt vágva. – Amikor elkezdődik a roham.

Az ablak felé bökött a fejével, a hosszabbodó nappali világosságra.

– Köszönöm – mondta gyengéden Jason. – Tyler, ha pihenni szeretnél, most van itt az ideje. De ne maradj el sokáig!

Benéztem Diane-hez, aki éppen két roham között volt, aludt. Marsbeli drogra gondoltam, amelyet beadtam neki (az „alap negyedikre”, ahogyan Jason nevezte), a félig intelligens molekulákra, amelyek csatára készülnek a testét elözönlő SZÉST baktériumokkal, mikroszkopikus seregeket állítanak fel, hogy kijavítsák és átépítsék őt. Hacsak a teste nem gyengült már le annyira, hogy kibírja az átalakulás gyötrelmeit.

Megcsókoltam a homlokát, és gyengéd szavakat mondtam, amelyeket valószínűleg nem hallott. Kijöttem a hálószobájából, és lementem, aztán ki a Nagy Ház pázsitjára, lopva magamnak egy percet.

Végre elállt az eső – hirtelen, teljesen –, és a levegő frissebb volt, mint egész nap. Az égbolt zenitje mélykék volt. Pár szétszórt viharfelhő takarta a szörnyűséges napot ott, ahol a nyugati láthatárhoz ért. Minden egyes fűszálon eső-csepp csillogott, parányi borostyánszínű gyöngyszemek.

Jason beismerte, hogy haldoklik. Ezt most én is beismertem magamnak.

Orvosként több halált láttam, mint a legtöbb ember. Tudtam, hogyan halnak meg az emberek. Tudtam, hogy az ismerős történet arról, ahogyan szembenézünk a halállal – tagadás, düh, elfogadás – a legjobb esetben is csak durva általánosítás. Ezek az érzelmek néha csak másodpercekre támadnak fel, vagy egyáltalán nem; a halál eltaposhatja őket bármelyik pillanatban. Sokaknál létre sem jöhet a szembenézés a halállal; a haláluk bejelentés nélkül következik be, egy megrepedt ér vagy egy rossz döntés egy forgalmas kereszteződésben.

De Jase tudta, hogy haldoklik. És engem lenyűgözött, hogy micsoda földöntúli higgadtsággal fogadta, amíg rá nem jöttem, hogy a halála egyben egy törekvés beteljesedése. Már majdnem megértette azt, aminek a megértésére egész életében törekedett: a Pörgés jelentését és benne az emberiség helyét – az ő helyét, minthogy nagy része volt a replikátorok fellövésében.

Olyan volt, mintha felnyúlt volna, és megérintette volna a csillagokat.

Mire azok is megérintették őt. A csillagok meggyilkolták. De a kegyelem állapotában haldoklott.

– Sietnünk kell. Már majdnem sötét van, igaz?

Carol elment, hogy gyertyákat gyújtson mindenütt a házban.

– Majdnem – mondtam.

– És elállt az eső. Legalábbis nem hallom.

– Hűvösebb is lett. Nyissam ki az ablakot?

– Kérlek. És a hangfelvevő, bekapcsoltad?

– Már megy. – Pár centiméternyire felemeltem a vén tolóablakot, és hűvösség hatolt a szobába.

– A Feltételezettekről beszéltünk…

– Igen. – Csend. – Jase? Velem vagy még?

– Hallom a szelet. Hallom a hangod. Hallom…

– Jason?

– Sajnálom… ne törődj velem, Ty. Mostanában könnyen elkalandozik a figyelmem. Én – huh!

Keze-lába görcsbe rándult, bár Carol az ágyhoz kötözte. Fejét hátravetette a párnán. Olyan volt, mintha epilepsziás rohama lett volna, bár rövid ideig tartott: véget ért, mielőtt az ágyhoz értem volna. Levegőért kapkodott, mélyet lélegzett.

– Sajnálom, sajnálom…

– Ne mentegetőzz.

– Nem tudok uralkodni rajta. Sajnálom.

– Tudom. Semmi baj, Jase.

– Ne hibáztasd őket azért, ami velem történik.

– Kiket – a Feltételezetteket?

Mosolyogni próbált, bár egyértelmű volt, hogy fájdalmai vannak.

– Új nevet kell találnunk nekik, nem igaz? Nem olyan feltételezettek, mint voltak. De ne hibáztasd őket. Nem tudják, mi történik velem. Az absztrakciós küszöbük alatt vagyok.

– Nem tudom, mit jelent ez.

Gyorsan és türelmetlenül beszélt, mintha a beszéd elterelné a figyelmét a fájdalomról. Vagy a folyamat egyéb tüneteiről.

– Te meg én, Tyler, mi eleven sejtek közösségei vagyunk, igaz? És ha te kárt tennél elegendő számú sejtemben, én meghalnék, azaz meggyilkolnál. De ha kezet fogunk, és a folyamat során elveszítem néhány bőrsejtemet, a veszteséget egyikünk sem veszi észre. Láthatatlan. Az absztrakció egy bizonyos szintjén élünk; testként hatunk egymásra, nem sejtkolóniaként. Ugyanez áll a Feltételezettekre. Ők nagyobb mindenséget laknak, mint mi.

– És ettől helyes, ha embert ölnek?

– Érzékelésről beszélek, nem erkölcsről. Egyetlen emberi lény halála is – az én halálom is – lehetne számukra jelentéssel bíró, ha a megfelelő kontextusban látnák, De képtelenek rá.

– De ezt megtették már többször, teremtettek más Pörgés-világokat – nem ez azoknak a dolgoknak az egyike, amelyeket a replikátorok felfedeztek, mielőtt a Feltételezettek, elhallgattatták őket?

– Más Pörgés-világok. Igen. Sok. A Feltételezettek hálózata akkorára nőtt, hogy magába foglalja a galaktika lakható részének legnagyobb részét, és ezt teszik, amikor olyan bolygót fedeznek fel, amelyen bizonyos érettségű, értelmes, szerszámhasználó faj él – Pörgés-hártyával zárják körül.

Pókokat láttam magam előtt, amint befonják selyemmel áldozataikat.

– Miért, Jase?

Nyílt az ajtó. Carol jött vissza, porceláncsészében teagyertyát hozott. Letette a csészét a komódra, fagyufával meggyújtotta a gyertyát. A láng táncolt az ablakon át befújó szélben.

– Hogy megőrizzék – mondta Jason.

– Megőrizzék mitől?

– Az elöregedéstől és a haláltól. A technológiai kultúrák halandók, ahogyan minden más. Virágoznak, amíg ki nem merítik a forrásaikat; aztán meghalnak.

Vagy nem, gondoltam. Vagy tovább virágoznak, terjeszkednek a Naprendszerben, átültetik magukat a csillagokra…

De Jason előrelátta az ellenvetésemet.

– Még a helyi űrutazás is lassú és nem hatékony az emberi élethosszal bíró lények számára. Lehet, hogy mi kivétel lettünk volna a szabály alól. Csakhogy a Feltételezettek nagyon régen vannak itt. Mielőtt kitalálták a Pörgés-hártyát, megszámlálhatatlan világot láttak belefulladni önnön kipárolgásába.

Levegőt vett, és majdnem megfulladt tőle. Carol szembefordult vele. Lehámlott róla a szakértelem álarca, és amíg Jason úrrá nem lett a fuldokláson, Carol egyszerűen rémültnek látszott, nem orvosnak, hanem anyának, akinek haldoklik a gyermeke.

Jase, talán szerencséjére, ezt nem látta. Nagyot nyelt, és ismét normálisan lélegzett.

– De miért a Pörgés, Jase? Beletaszít minket a jövőbe, de nem változtat meg semmit.

– Ellenkezőleg – mondta. – Mindent megváltoztat.

Jason utolsó éjszakájának látszólagos ellentmondása az volt, hogy amíg a beszéde akadozóvá és egyre érthetetlenebbé vált, megszerzett tudása exponenciálisan bővült. Azt hiszem, többet megtudott abban a néhány órában, mint amennyit elkezdhetett volna továbbadni, és amit továbbadott, igen nagyjelentőségű volt – magyarázó erejében elsöprő és provokatív abból a szempontból, amit az emberiség végzetéről sejteni engedett.

Lépjünk túl a traumán, a megfelelő szavak gyötrelmes keresésén, és amit elmondott…

Nos, így kezdte.

– Próbáld az ő szemszögükből nézni.

Az ő szemszögük: a Feltételezetteké.

A Feltételezettek – akár egyetlen szervezetnek tekintjük, akár soknak – a galaktikában létező első Neumann-eszközökből fejlődtek ki. A leszármazottaiknak erről nincsenek közvetlen emlékeik, ahogyan te vagy én sem tudunk „emlékezni” az ember evolúciójára. Lehettek egy, a korai időkben létrejött biológiai kultúra termékei, amelynek nyoma sem maradt; de jöhettek egy másik, idősebb galaktikából is. A mai Feltételezettek mindkét esetben hihetetlenül ősi leszármazásúak.

Láttak értelmes biológiai fajokat kifejlődni és kihalni a miénkhez hasonló bolygókon számtalanszor. Azzal, hogy passzívan csillagtól csillagig szállítottak szerves anyagot, még segíthettek is elvetni a szerves evolúció magvait. És sokszor megfigyelték, ahogyan a biológiai kultúrák kezdetleges Neumann-hálózatokat hoztak létre gyorsuló (de végső soron nem fenntartható) bonyolultabbá válásuk melléktermékeként. A Feltételezetteknek mi mind többé-kevésbé replikátor-bölcsődéknek néztünk ki: különösnek, termékenynek, törékenynek.

Az ő szemszögükből ez a végtelen, hebegő egyszerű Neumann-hálózatokkal való viselősség, amelyet a forrás-bolygó gyors ökológiai összeomlása követ egyszerre volt rejtélyes és tragikus.

Rejtélyes, mert a tisztán biológia időskálán lezajló változó eseményeket ők nehezen értették meg, vagy alig észlelték.

És tragikus, mert ezeket a szülő-kultúrákat kudarcot vallott biológiai hálózatoknak kezdték elképzelni, magukhoz hasonlónak – ami az igazi összetettség irányában fejlődik, de idő előtt elfújja a bolygó véges ökoszisztémája.

A Feltételezettek ezért arra találták ki a Pörgést, hogy megőrizzen minket – és tucatnyi más civilizációt, amelyek más bolygókon keletkeztek előttünk és utánunk – technológiai kultúránk virágában. De nem múzeumi darabok vagyunk, amelyek megdermedtek a maguk helyén, hogy mutogassák őket a közönségnek. A Feltételezettek átalakították a sorsunkat. Minket felfüggesztettek a lassú időben, amíg összerakták egy nagy kísérlet darabjait, egy évmilliárdok alatt létrehozott, és most a végcéljához közeledő kísérletét: megépíteni egy olyan, hihetetlenül nagy mértékben kiterjesztett biológiai tájképet, amelyben ezek a másként halálra ítélt kultúrák terjeszkedni tudnak, és ahol idővel találkozhatnak, és keveredhetnek.

Nem rögtön értettem meg ennek a jelentését.

– Kiterjesztett biológiai környezet? Nagyobb, mint maga a Föld?@

Már majdnem teljesen besötétedett. Jason szavait görcsös összerándulások és önkéntelenül kiadott, ebből a beszámolóból kihagyott hangok szakították félbe. Időnként ellenőriztem a szívverését, amely gyors volt, és egyre gyengült.

– A Feltételezettek – mondta – manipulálni tudják az időt és a teret. Ennek a bizonyítékai körülvesznek minket. De egy ideiglenes hártya létrehozása képességeiknek nem a kezdete, és nem a vége. A szó szoros értelmében össze tudják kötni a bolygónkat térbeli hurkokkal másokkal… új bolygókkal, amelyek némelyike mesterségesen megtervezett és táplált, ahová azonnal és könnyen elutazhatunk… elutazhatunk kapcsolódások, hidak, szerkezetek, a Feltételezettek által létrehozott szerkezetek segítségével, és ezek – ha ez valóban lehetséges – halott csillagok, neutroncsillagok anyagából készültek… szerkezetek, amelyeket a szó szoros értelmében átvonszoltak az űrön, türelmesen, türelmesen, évmilliók alatt…

Carol Jason mellett ült az ágy szélén, én a másik oldalon. Én a vállát fogtam, amikor összerándult, Carol a fejét simogatta azokban az időszakokban, amikor képes volt beszélni. Jason szeme szikrázott a gyertyafényben, és a semmibe meredt.

– A Pörgés-hártya még a helyén van, működik, gondolkodik, de ideiglenes funkciójának vége, befejeződött… ezek voltak a vibrálások, a lehangolódási folyamat részei, és a hártya most átjárható, hogy beléphessen a légkörbe valami, valami nagy…

Később nyilvánvalóvá vált, hogy mire célzott. Akkor nem értettem, arra gyanakodtam, hogy elkezdődött agyának leépülése, amolyan képletes túltöltés, amelyet a „hálózat” szó irányít.

Természetesen tévedtem.

Ars moriendi ars vivendi est: a meghalás művészete az élet művészete. Ezt az egyetem elvégzése után olvastam valahol, és eszembe jutott, ahogy ott ültem Jason mellett. Jason úgy halt meg, ahogyan élt, hősiesen harcolva a tudásért. Jason ajándéka a világnak ennek a tudásnak a gyümölcse, a nem felhalmozott, hanem szabadon szétosztott tudásé.

De a másik emlék, amelyik beugrott, miközben Jason idegrendszerét a Feltételezettek úgy alakították át és falták fel, hogy az számára a halált jelentette, bár a Feltételezettek ezt nem tudták, az az a régi délután volt, amikor legurult ócska, bizományiban vásárolt biciklimen a Bantam Hill Roadról. Eszembe jutott, milyen ügyesen, szinte balettszerűen kormányozta azt a szétesett járgányt, amíg nem maradt más, csak ballisztika és sebesség, a rend elkerülhetetlen beleomlása a káoszba.

Jason teste – a negyedik korban volt, ne feledjük – finoman behangolt gépezet volt. Nem könnyen halt meg. Valamikor éjfél előtt Jason elveszítette a beszédképességét, akkor kezdett rémültnek és nem egészen emberinek látszani. Carol fogta a kezét, és mondogatta neki, hogy biztonságban van, otthon van. Nem tudom, eljutott-e hozzá az üzenet elméje különös és önmagába csavarodott termeiben, ahová elvonult. Remélem, igen.

Nem sokkal ez után a szeme kifordult, izmai elernyedtek. A teste továbbkínlódott, görcsösen lélegzett majdnem reggelig.

Aztán ott hagytam Carollal, aki végtelenül gyengéden simogatta a fejét, és suttogott hozzá, mintha még hallotta volna, és nem vettem észre, hogy amikor felkelt a nap, már nem volt püffedt és vörös, hanem ragyogó és tökéletes volt, mint a Pörgés vége előtt.

KR. u. 4 x 10^9 / MIND MEGÉRKEZÜNK VALAHOVÁ

A fedélzeten maradtam, amikor a Capetown Maru elhagyta a kikötőt, és a nyílt tenger felé indult. Nem kevesebb, mint tucatnyi tartályhajó hagyta el Teluk Bayurt, amíg égtek az olajtüzek, és a kikötő szájánál tülekedtek. A legtöbbjük kétes eredetű kis kereskedelmi hajó volt, valószínűleg mind Port Magellanba tartottak, bármi állt is a nyilatkozatukban –, olyan hajók, amelyek tulajdonosai és kapitányai sokat veszíthettek volna, ha a járműveket alaposan átkutatják.

Jalával kapaszkodtunk a korlátba, és néztük, amint egy rozsdás part menti teherhajó kiúszik az olajtűzből, vészesen közel a Capetown tatjához. Mindkét hajó hangos vészjeleket adott, és a Capetown fedélzetén a legénység rosszat sejtve lesett hátra. A teherhajó azonban elment anélkül, hogy hozzánk ért volna.

Aztán kiértünk a kikötő védettségéből a nyílt tengerre, a nagy hullámok közé, és lementem, hogy csatlakozzam Inához, Diane-hez és a többi kivándorlóhoz a személyzeti társalgóban. En kecskelábú asztalnál ült Ibu Inával meg a szüleivel, szemlátomást mind a négyen hányingerrel küszködtek. Tekintettel a sebére, Diane kapta az egyetlen kárpitozott széket, de a seb nem vérzett már, és Diane-nek sikerült száraz ruhát öltenie.

Jala egy órával később jött le. Figyelmet kért, és beszédet tartott, amelyet Ina fordított nekem.

– Eltekintve a fellengzős öndicsérettől, Jala azt mondja, felment a kapitányi hídra, és beszélt a kapitánnyal. A fedélzeten az összes tüzet eloltották, és biztonságosan úton vagyunk, mondja. A kapitány elnézést kér a rossz időért. Az előrejelzés szerint késő éjszakára vagy korareggelre ki kell érnünk ebből a zónából. De a következő néhány órában…

Amikor is az Ina mellett ülő En megfordult, és Ina ölébe hányt, hatásosan fejezve be a mondatot.

*

Két éjszakával később felmentem Diane-nel a fedélzetre csillagokat nézni.

A főfedélzet éjjel nyugalmasabb volt, mint napközben bármikor. Találtunk egy biztonságos helyet a nyilvánosan szállított tizenkét méteres konténerek és a tat felépítménye között, ahol beszélgethettünk, anélkül, hogy kihallgathattak volna. A tenger nyugodt volt, a levegő kellemesen meleg, és úgy zsúfolódtak össze a csillagok a Capetown kéményei és radarjai felet, mintha beleakadtak volna a kábeleibe.

– Írod még az emlékirataidat? – Diane látta a nagy halom memóriakártyát a poggyászomban a Montrealból hozott digitális és gyógyszerészeti csempészáru mellett. De akadtak papír jegyzetfüzetek, külön lapok, cetlik is.

– Nem olyan gyakran – mondtam. – Nem látszik sürgősnek. A szükséglet, hogy mindent leírjak…

– Vagy a félelem, hogy elfelejted.

– Vagy az.

– És másnak érzed magad? – kérdezte mosolyogva.

Újsütetű negyedik korú voltam. Diane nem. Mostanra a sebe begyógyult, csupán egy kidudorodó húscsík maradt a csípője vonalát követve. Testének öngyógyító képességét még mindig szinte hihetetlennek találtam. Holott feltehetően nekem is megvolt ez a képességem.

A kérdése kicsit huncut volt. Sokszor kérdeztem Diane-től, másként érzi-e magát negyedik korban lévőként. A valódi kérdés persze az volt: másnak látom-e én őt?

Sosem találtam jó választ. Nyilvánvalóan más ember volt az után, hogy majdnem meghalt, és újraszületett a Nagy Házban – ki ne lett volna más? Elvesztett egy férjet és egy hitet, és olyan világra ébredt, ahol még Buddha is értetlenül vakarta volna a fejét.

– Az átmenet ajtó csupán – mondta. – Ajtó, amely egy szobába vezet. Olyan szobába, ahol sosem jártál, bár néha talán bepillanthattál. És most ebben a szobában élsz; a tiéd, hozzád tartozik. Vannak bizonyos tulajdonságai, amelyeken nem változtathatsz – nem teheted kisebbé vagy nagyobbá. De hogy hogyan rendezed be, rajtad múlik.

– Ez inkább példabeszéd, mint válasz – mondtam.

– Sajnálom. Jobbat nem tudok. – Felnézett a csillagokra. – Nézd, Tyler, látni az Átjárót.

Mi ,,átjárónak” hívjuk, mert rövidlátó faj vagyunk. Az Átjáró valójában gyűrű, mintegy másfélezer kilométernyi átmérőjű kör, de csak a fele emelkedik a tengerszint fölé. A többi víz alatt vagy a Föld mélyében van, talán (spekuláltak egyesek) az óceán alatti magmát használja energiaforrásként. De a mi hangya-szemszögünkből valóban átjáró, amelynek csúcsa jóval a légkör fölé ér.

Még a látható fele is csak az űrből készített fényképeken látszik a maga teljességében, és még ezeket a képeket is gyakran retusálják a részletek kiemelése végett. Ha az ember meg tudná mérni magának az anyagi gyűrűnek a keresztmetszetét – a gyűrűbe hajló kábelét –, az a rövidebbik oldalánál négyszáz, a hosszabbiknál ezerhatszáz méter hosszú négyszög lenne. Hatalmas, de apró töredéke csupán a térnek, amelyet bezár, és távolból nem mindig könnyen látható.

A Capetown Maru útvonala a gyűrűtől délre vitt minket, a sugarával párhuzamosan és majdnem pontosan a csúcsa alá. A nap még most is ragyogott azon a csúcson, immár nem hajlott U vagy J alakban, hanem szelíden összevont szemöldökként (cheshire-i szemöldökként, mondta Diane) magasan az északi égbolton. A csillagok úgy forogtak körülötte, mint foszforeszkáló plankton, amelybe hajóorr hasít.

Diane a vállamra hajtotta a fejét.

– Bárcsak Jason láthatta volna ezt.

– Szerintem látta. Csak nem ebből a szögből.

Három probléma adódott a Nagy Házban nyomban Jason halála után.

A legnyugtalanítóbb Diane volt, akinek a fizikai állapota napokig nem változott, miután beadtam neki a marsbeli szert. Majdnem kómában és gyakran lázasan feküdt, a nyakán úgy lüktetett a pulzusa, ahogyan a rovarszárny csapkod. Gyógyszereink fogytán voltak, Diane-t pedig csak nagy nehezen tudtam rávenni időnként, hogy egy kis vizet vegyen magához. Egyedül légzésének a hangja javult, összehasonlíthatatlanul nyugodtabb és kevésbé hurutos volt – legalább a tüdeje kezdett gyógyulni.

A második probléma ízléstelen volt, de országszerte számos családdal osztoztunk benne: meghalt egy családtag, és el kellett temetni.

Az utóbbi napokban (baleseti, öngyilkossági, gyilkossági) halálesetek hatalmas hulláma söpört végig a világon. A Föld egyetlen nemzete sem volt képes megbirkózni vele csak a legdurvábban, és az Egyesült Államok sem volt kivétel. A helyi rádió kihirdette a tömeges temetések begyűjtőhelyeinek listáját; a húsüzemektől hűtőkocsikat irányítottak át; fel kellett hívni egy bizonyos telefonszámot, amióta a vonalakat helyreállították – de Carol erről hallani sem akart. Amikor felhoztam a témát, a szenvedélyes méltóság pózát öltötte magára, és kijelentette.

– Nem vagyok hajlandó, Tyler. Jasont nem engedem tömegsírba lökni, mint valami középkori koldust.

– Carol, nem…

– Csend legyen – mondta. – Még van néhány kapcsolatom a régi időkből. Hadd telefonáljak.

Egykor köztiszteletben álló szakember volt, és kiterjedt kapcsolat-hálózattal rendelkezett a Pörgés előtt; de harmincévi alkoholos elszigeteltség után kit ismerhetett még? De azért egész délelőtt telefonálgatott, megváltozott számokat nyomozott ki, újra bemutatkozott, magyarázott, rábeszélt, kunyerált. Számomra reménytelennek látszott. De nem több, mint hat órával később halottaskocsi állt meg a ház előtt, és két nyilvánvalóan kimerült, de hajthatatlanul kedves és profi ember jött be, és Jason testét kerekes hordágyra helyezték, és ezúttal utoljára kivitték a Nagy Házból.

A nap további részében Carol ott ült Diane mellett, fogta a kezét, és énekelt neki, bár Diane valószínűleg nem hallotta. Aznap éjjel először fogyasztott alkoholt a vörös nap felkelte óta – „karbantartó dózis”, így mondta.

A harmadik nagy problémánk E.D. Lawton volt.

E.D.-nek meg kellett mondani, hogy a fia meghalt, és Carol megacélozta magát, és vállalta ezt a feladatot is. Bevallotta, hogy évek óta csak ügyvédek közvetítésével érintkezett E.D.-vel, és mindig is félt tőle – legalábbis amikor józan volt –, E.D. nagydarab ember volt, konfliktuskereső, ijesztő. Carol törékeny volt, megfoghatatlan, ravasz. De gyásza finom változást hozott a képletben.

Órákba telt, de sikerült utolérnie E.D.-t – Washingtonban volt, nem túlságosan messzire tőlünk –, és elmondta neki, mi történt Jasonnel. A halál okáról óvatosan nem beszélt. Azt állította, Jason úgy tért haza, hogy valami tüdőgyulladásféléje volt, és a betegsége kritikusra fordult nem sokkal az után, hogy a világ megbolondult – se telefon, se mentőszolgálat, végül már remény se.

Kérdeztem, hogy fogadta a hírt E.D.

Carol vállat vont.

– Először nem szólt semmit. A csend E.D.-nél a fájdalom egyik kifejezési formája. A fia halt meg, Tyler. Meg nem lepte, tekintettel az utóbbi napokban történtekre. De fájt neki. Azt hiszem, kimondhatatlanul fájt.

– Mondtad neki, hogy Diane itt van?

– Úgy gondoltam, okosabb nem mondanom. – Rám nézett. – Azt sem mondtam neki, hogy te itt vagy. Tudom, hogy Jason és E.D. haragban voltak. Jason azért jött haza, hogy elmeneküljön valami elől, ami a Napközelinél történt, ami megrémítette. Feltételezem, hogy a marsbeli gyógyszerhez lehetett köze. Ne, Tyler, ne magyarázd el – Nem akarom hallani, és valószínűleg úgysem érteném. De úgy véltem, jobb, ha E.D. nem ront be ide erőszakosan, nem próbálja kezébe venni az irányítást.

– Diane-ről nem is kérdezett?

– Nem, róla nem. De van valami furcsa. E.D. megkért, feltétlenül gondoskodjak arról… nos, hogy Jason teste épségben maradjon. Erről sokat kérdezett. Mondtam neki, intézkedtem, temetés lesz, majd értesítem. De nem hagyta annyiban. Boncolást akar. De én megmakacsoltam magam. – Hűvösen nézett rám. – Miért akar boncolást, Tyler?

– Nem tudom – mondtam.

De megpróbáltam kideríteni. Jason szobájába mentem, ahol üres ágyáról lehúzták a huzatokat. Kinyitottam az ablakot, és leültem a komód mellé, hogy megnézzem, mit hagyott hátra.

Jason arra kért, hogy rögzítsem végső betekintését a Feltételezettek természetébe és a Földdel kapcsolatos manipulációiba. Azt is kérte, hogy a felvételből egy-egy példányt tegyek a mintegy tucatnyi bélelt boríték mindegyikébe, amelyek lepecsételve és megcímezve várták, hogy ismét elinduljon a postaszolgálat. Jase nyilvánvalóan nem számított arra, hogy ilyen monológot produkál, amikor a Nagy Házba érkezett a Pörgés vége előtt néhány nappal. Valami más válság nyugtalanította. A halálos ágyán elhangzott testamentuma késő függelék volt.

Végiglapoztam a borítékokat. Jason címezte meg őket számomra ismeretlen embereknek. Nem, helyesbítek; az egyik borítékon felismertem a nevet.

Az én nevem volt.

Kedves Tyler!

Tudom, hogy lelkiismeretlenül megterheltelek az utóbbi időben. Attól tartok, újra megterhellek, és most jóval több forog kockán. Megmagyarázom. Sajnálom, ha kapkodni látszom, de sietek, olyan okokból, amelyeket megfogsz érteni.

Azok az események, amelyeket a média „vibrálásoknak” nevez vészriadót váltottak ki a Lomax adminisztrációból. Ugyanígy számos egyéb, nem nyilvánosságra hozott esemény. Csak egy példát említek: Van Ngo Wen halála óta szerveinek szövetmintáit vizsgálja a Plum Island-i Állatbetegség Központ, ugyanaz az intézmény, ahol karanténban tartották a Földre érkezése után. A marsbeli biotechnológia kifinomult, de a modern törvényszéki orvostan makacs. A közelmúltban kiderült, hogy Van fiziológiája, elsősorban az idegrendszere jóval radikálisabban elváltozott, mint amiről az archívumaiban a negyedik kor leírásában szó volt. Ezért és más okokból Lomax és emberei árulóra kezdtek gyanakodni. Visszahívták E.D.-t kelletlen visszavonultságából, és újabban kezdtek hitelt adni gyanúinak Van indítékait illetően. E.D. ezt jó lehetőségnek látta arra, hogy visszaszerezze a Napközelit (és a hírnevét), és nem vesztegeti az időt, hogy nyerészkedjék a fehér ház üldözési mániáján.

Hogyan kívánnak eljárni a hatóságok? Durván. Lomax (vagy a tanácsadói) azt a tervet eszelte ki, hogy elfoglalják a Napközelit, és megszereznek mindent, amit mi kaptunk meg Van tulajdonából és dokumentumaiból, valamint a mi feljegyzéseinket és munka-jegyzeteinket is.

E.D. még nem kötötte össze a pontokat az én DRSZM-ből való felgyógyulásom és Van gyógyszerei között; vagy ha igen, titokban tartja. Legalábbis ezt szeretném hinni. Mert ha a biztonsági szolgálatok kezébe kerülök, első lesz egy vérvizsgálat, és utána viharsebesen befognak zárni tudományos kísérleti nyúlként, valószínűleg Van cellájába Plum Islanden. És nem hinném, hogy E.D. ezt valóban szeretné. Bármennyire neheztel rám, amiért „elloptam a Napközelit” és együttműködtem Van Ngo Wennel, mégis az apám.

De ne aggódj. Hiába van E.D. most nagyon benn Lomax fehér házában, nekem megvannak a saját forrásaim. Ápoltam őket. Ezek általában nem nagy hatalmú emberek, bár némelyiknek van hatalma a maga módján, hanem okos és tisztességes emberek, akik hosszabb távon szemlélik az emberiség sorsát, és nekik köszönhetően figyelmeztettek a Napközeli elleni hamarosan bekövetkező támadásra. Megszöktem. Most szökevény vagyok.

Te, Tyler, gyanúsított bűntársam vagy, bár ugyanaz történhet veled is.

Sajnálom. Tudom, hogy felelős vagyok azért, hogy ilyen helyzetbe hoztalak. Egyszer majd szemtől szemben is bocsánatot kérek. Egyelőre csak tanácsot tudok adni.

Azok a digitális jegyzetek, amelyeket átadtam neked, amikor elhagytad a Napközelit, természetesen szigorúan titkos anyagok Van Ngo Wen archívumaiból. Amennyit én tudok, akár elégethetted, elföldelhetted vagy a Csendes-óceánba is dobhattad őket. Nem számít. Az űrhajók tervezésével töltött évek megtanítottak a felesleg erényeire. Kiadagoltam Van becsempészett tudását több tucat embernek ebben az országban és szerte a világon. Nem tettem még fel az internetre – senki nem ennyire gyarló –, de szétküldtem. Ez kétségtelenül mélységesen hazafiatlan és biztosan bűnös tett. Ha elkapnak, hazaárulással fognak vádolni. Közben igyekszem a legtöbbet kihozni a helyzetből.

De nem hiszem, hogy az ilyen tudást (amelyben az emberi szervezet olyan módosításai vannak leírva többek között, amelyekkel súlyos betegségeket lehet gyógyítani, én csak tudom) nemzeti előnyök megszerzésére kellene fordítani, még ha a közzététele más problémákat is vet fel.

Lomax és kezes kongresszusa ezzel nyilván nem ért egyet. Így hát szétküldöm az archívumok utolsó anyagait, és eltűnök. Bujkálni fogok. Lehet, hogy te is ezt akarod tenni. Talán rá is kényszerülsz. A régi Napközelitől mindenkit, aki közel állt hozzám szigorú szövetségi vizsgálatnak fognak alávetni előbb vagy utóbb.

Vagy éppen ellenkezőleg, bemész a legközelebbi FBI irodába, és átadod ennek a borítéknak a tartalmát. Ha ezt tartod a leghelyesebbnek, hallgass a lelkiismeretedre; nem hibáztatlak, bár az eredményért nem kezeskedem. Tapasztalataim a Lomax adminisztrációval nem azt valószínűsítik, hogy az igazság biztosíthatja számodra a szabadságot.

Mindenesetre sajnálom, hogy nehéz helyzetbe hoztalak. Nem tisztességes. Túlságosan nagy kérés egy baráttal szemben, és mindig büszke voltam rá, hogy a barátomnak nevezhetlek.

E.D.-nek egy dologban talán igaza volt. A mi nemzedékünk harminc évig küszködött, hogy visszaszerezze, amit a Pörgés elvett tőlünk azon az októberi éjszakán. De nem sikerült. Ebben a fejlődő mindenségben nincs mibe kapaszkodnunk, és semmit sem nyerünk, ha megpróbáljuk. Ha valamit megtanultam „negyedik életkoromban”, hát ez az. Tiszavirág életűek vagyunk, mint az esőcseppek. Mind lehullunk, és mind megérkezünk valahová.

Hullj szabadon, Tyler. Használd a mellékelt dokumentumokat, ha szükséged van rájuk. Drágák voltak, de tökéletesen megbízhatók. (Jó, ha az embernek vannak barátai magas helyeken!)

A „mellékelt dokumentumok” lényegében hamis dokumentumok voltak: útlevelek, belbiztonsági személyi igazolványok, vezetői engedélyek, születési bizonyítványok, taj-számok, sőt orvosi diplomák, valamennyi az én személyleírásommal, de egyik sem az én nevemmel.

Diane állapota javult. A pulzusa erősödött, a tüdeje kitisztult, bár még mindig lázas volt. A marsbeli szer végezte a dolgát, újjáépítette Diane-t belülről kifelé, rafinált módokon kijavítva a DNS-ét.

Ahogy javult az állapota, óvatosan kérdezgetni kezdett – a napról, Dan atyáról, az útról Arizonából a Nagy Házig. Minthogy időnként belázasodott, a válaszaim nem mindig maradtak meg az emlékezetében. Többször is megkérdezte, mi történt Simonnal. Ha világos időszakában volt, beszéltem a vörös borjúról és a csillagok visszatértéről; ha kába volt, csak annyit mondtam, hogy Simon „máshol van”, és most egy ideig én gondozom őt. Egyik válasz – az igazság vagy a féligazság – sem elégítette ki.

Egyes napokon ernyedten feküdt csak, feltámasztva, arccal az ablak felé, nézve, ahogy a nap órát rajzol az ágyneműre. Más napokon lázasan nyugtalan volt. Egy délután papírt és tollat kért… de amikor megkapta, csak egyetlen mondatot írt Avagy őrzője vagyok-é én az én atyámfiának annyiszor, hogy végül görcsöt kapott a keze.

– Megmondtam neki, mi történt Jasonnel – ismerte be Carol, amikor megmutattam neki a papírt.

– Biztos, hogy ez bölcs dolog volt?

– Előbb-utóbb meg kellett tudnia. Meg fog békélni vele, Tyler. Ne aggódj. Diane rendben lesz. Mindig Diane volt az erősebb.

Jason temetésének reggelén előkészítettem a borítékokat, amelyeket hátrahagyott, mindegyikbe beletettem utolsó hangfelvételének egy példányát, lezártam és bedobtam őket egy véletlenszerűen választott postaládába, útban a helyi kápolnába, amelyet Carol a szertartásra kiválasztott. A küldeményeknek valószínűleg így várniuk kellett néhány napig, hogy kiszedjék őket – a postaszolgálat még nem állt teljesen helyre –, de úgy véltem, mégis nagyobb biztonságban lesznek ott, mint a Nagy Házban.

A „kápolna” felekezethez nem tartozó ravatalozó volt a kertvárosi főutcán, amely a közlekedési korlátozások feloldása óta igencsak forgalmas lett. Jase józan esze mindig megvetette a flancos temetéseket, de Carol méltóságérzete megkövetelte a szertartást, még ha gyenge és pro forma volt is. Sikerült eléggé nagy tömeget is összecsődítenie, főként régi szomszédokat, akik Jasonra gyerekként emlékeztek, és néha belepillanthattak a pályafutásába tévé-adásokban vagy újságcikkekben. Jason halványuló híresség-státusa töltötte meg a padsorokat.

Rövid gyászbeszédet mondtam. (Diane jobbat mondott volna, de még betegebb volt, semhogy részt vehetett volna a szertartáson.) Jase, mondtam, életét annak szentelte, hogy tudásra tegyen szert, de nem szemtelenül, hanem alázatosan: tudta, hogy a tudást nem teremtik, hanem felfedezik; nem lehet birtokolni, csak megosztani, átadni kézből kézbe, nemzedékről nemzedékre. Jason részesévé tette magát ennek az átadásnak, az ma is. Beleszőtte magát a tudás hálózatába.

E.D. akkor lépett a kápolnába, amikor még a szószéken voltam.

Félúton járt már, amikor felismert. Hosszan bámult rám, mielőtt leült az első üres padba.

Nyúzottabb volt, mint amilyenre emlékeztem, és ősz hajának utolsó szálait is láthatatlan tüskére borotválta. De változatlanul nagy hatalmú emberként tartotta magát. Tökéletesen szabott öltönyt viselt. Karba fonta a kezét, és felségesen nézett végig a termen, hogy ki van jelen. A tekintete megállapodott Carolon.

Amikor véget ért a szertartás, Carol felállt, és bátran fogadta a felsorakozott szomszédok kondoleálását. Az utóbbi napokban egyfolytában sírt, de most eltökélten száraz volt a szeme, szinte betegesen tartotta magát. E.D. akkor indult el felé, amikor az utolsó vendég is távozott. Carol megdermedt, mint a macska, amikor nagyobb ragadozó jelenlétét érzi.

– Carol – mondta E.D. – Tyler. – Csúnyán nézett rám.

– A fiunk halott – mondta Carol. – Jason elment.

– Azért vagyok itt.

– Remélem gyászolni jöttél…

– Hát persze.

– …és nem valami más okból vagy itt. Mert Jason előled jött haza. Feltételezem, ezt tudod.

– Többet tudok, mint képzelnéd. Jason zavarodott volt…

– Sok minden volt, E.D., csak zavarodott nem. Vele voltam, amikor meghalt.

– Tényleg? Ez érdekes. Mert ellentétben veled, én akkor voltam vele, amikor élt.

Carol hangosan szívta be a levegőt, és úgy kapta el a fejét, mint akit pofon vágtak.

– Ugyan már, Carol – mondta E.D. – Én neveltem Jasont, és ezt te is tudod. Talán nem volt kedvedre való az élet, amelyet adtam neki, de ezt tettem – adtam neki egy életet és az eszközöket, hogy azt az életet élje.

– Én szültem.

– Az fiziológiai funkció, nem erkölcsi tett. Mindazt, amit Jason valaha is birtokolt, én adtam neki. Mindenre, amit tudott, én tanítottam.

– Jóra és rosszra egyaránt…

– És most elítélnél, csak mert bizonyos gyakorlati érdekeltség…

– Miféle gyakorlati érdekeltség?

– Nyilvánvaló, a boncolásról beszélek.

– Igen. Említetted telefonon. De méltatlan és egyszerűen lehetetlen.

– Azt hittem, komolyan veszed az érdeklődésemet. Látom, nem. De nincs szükségem az engedélyedre. Odakinn emberek várják, hogy elvigyék a holttestet, és be tudják mutatni a vészhelyzetekre vonatkozó törvény értelmében kiadott engedélyt.

Carol hátrált.

– Ekkora a hatalmad?

– Egyikünknek sincs választása ebben az ügyben. Megtörténik, akár tetszik nekünk, akár nem. És valóban csak formalitás. Nem lesz semmi baj. Az Isten szerelmére, őrizzük meg a méltóságunkat és az egymás iránti tiszteletet. Add át nekem a fiam testét.

– Nem tehetem.

– Carol…

– Nem adhatom át a testét.

– Nem figyelsz rám. Nincs választásod.

– Te nem figyelsz rám. Ide figyelj, E.D. nem tudom átadni a testét.

E.D. kinyitotta, majd becsukta a száját. A szeme kikerekedett.

– Carol – mondta. – Mit tettél?

– Nincs test. Már nincs. – Carol ajka keserű mosolyra húzódott. – De a hamvait elviheted. Ha ragaszkodsz hozzá.

Visszafuvaroztam Carolt a Nagy Házba, ahol a szomszéd, Emil Hardy – aki az áramellátás helyreállítása után felhagyott rövid életű helyi lapjának kiadásával – vigyázott Diane-re.

– A régi időkről beszélgettünk a környéken – mondta elmenőben Hardy. – Mindig néztem a bicikliző srácokat. Régen volt. Diane bőrbetegsége…

– Nem fertőző – mondta Carol. – Ne aggódjon.

– De szokatlan.

– Igen. Szokatlan. Köszönöm, Emil.

– Ashley meg én szívesen látnánk egyszer vacsorára.

– Nagyon kedvesek. Mondjon köszönetet a nevemben Ashley-nek. – Carol becsukta az ajtót, és hozzám fordult. – Innom kell valamit. De menjünk sorjában. E.D. tudja, hogy itt vagy. Tehát el kell menned, és magaddal kell vinned Diane-t. Meg tudod tenni? El tudod vinni valami biztos helyre? Ahol E.D. nem találja meg?

– Persze. És veled mi lesz?

– Én nem vagyok veszélyben. E.D. ideküldhet embereket, hogy kutassanak azok után a kincsek után, amelyekről E.D. azt hiszi, hogy Jason ellopott tőle. De nem fog találni semmit – ha te alapos vagy, Tyler –, és a házat nem veheti el tőlem. E.D. meg én régen aláírtuk a fegyverszünetet. Összecsapásaink triviálisak. De téged bánthat és Diane-t is, még ha nem is ez a szándéka.

– Nem hagyom.

– Akkor csomagolj. Nem sok időd van.

Amikor már csak egy nap volt a Capetown Maru áthaladásáig az Átjáró alatt, felmentem a fedélzetre megnézni a napkeltét. Az Átjáró többnyire nem látszott, oszlopait elrejtette a keleti és a nyugati láthatár, de a hajnal előtti félórában a csúcsa egy vonalat rajzolt az égre majdnem a fejünk felett, borotvaéles és szelíden sugárzó vonalat.

Délelőttre eltakarta egy pehelyfelhő, de mindannyian tudtuk, hogy ott van.

Az átkelés közeledtétől mindenki ideges lett – nemcsak az utasok, hanem a sokat tapasztalt legénység is. Végezték megszokott munkájukat, gondoskodtak mindenről, amire a hajónak szüksége volt, gépeket javítottak, csiszolták és átfestették a felépítményt, de munkájuk ritmusa fürgébb lett, mint amilyen előtte volt. Jala feljött a fedélzetre egy műanyag székkel, és leült mellém oda, ahol a nagy konténerek védtek a széltől, de egy keskeny sávban látszott a tenger.

– Ez az utolsó utam a túloldalra – mondta Jala. A meleg miatt bő, sárga inget és farmert viselt. Kigombolta az ingét, hogy a nap süthesse a mellkasát. Kivett egy doboz sört a fedélzeti hűtőből, kinyitotta. Mindezekből látszott, hogy világi ember, üzletember, aki egyaránt megveti a muszlim sariát és a minang adatot. – Ezúttal – mondta – nem lesz visszatérés.

Felégette maga mögött a hidakat – a szó szoros értelmében, ha ő szervezte a zendülést Teluk Bayurban. (A robbanások gyanúsan megkönnyítették a menekülésünket, bár a tűzvész kis híján ránk is átterjedt.) Jala éveken át foglalkozott emigránsok kicsempészésével, ami jóval jövedelmezőbb üzlet volt, mint legális import-export tevékenysége. Az emberekben több pénz volt, mint a pálmaolajban, mondta. De erősödött az indiai meg a vietnami konkurencia, a politikai helyzet pedig romlott; okosabb volt most visszavonulnia Port Magellanba, mint az élete hátralévő részét az Új Reformerek börtönében töltenie.

– Te már megtetted az átkelést?

– Kétszer.

– Nehéz volt?

Vállat vont.

– Nem kell elhinni mindent, amit hall az ember.

Délre sok utas feljött a fedélzetre. A minangkabau falusiakon kívül voltak a hajón acehi, maláj és thai emigránsok is, talán vagy százan – sokkal többen, mint amennyi hely volt a kabinokban, de három alumínium teher-konténert is átalakítottak jól szellőző alvóhelyekké.

Ez nem az a komor, sokszor életveszélyes embercsempészet volt, amely Európába vagy Észak-Amerikába szállított embereket. Az Átjárón áthaladó emberek zömét a gyenge ENSZ áttelepítési program keretében vitték át, gyakran elkölteni való pénz is akadt náluk. Velünk tisztelettel bánt a legénység, akik közül sokan hónapokat töltöttek már Port Magellanban, ismerték vonzerejét, de árnyoldalait is.

Az egyik matróz a fedélzet egy részén focipályát alakított ki kapukkal, ahol gyerekek játszottak. A labda időnként átrepült a háló felett, gyakran kötött ki Jala ölében, Jala nagy bosszúságára. Jala ma határozottan ingerlékeny volt.

Megkérdeztem, mikor kerül sor az átkelésre.

– A kapitány szerint, hacsak nem változik a sebességünk, úgy tizenkét óra múlva.

– Az utolsó napunk a Földön – mondtam.

– Ne viccelj.

– Szó szerint értettem.

– És beszélj halkan. A tengerészek babonásak.

– Mit csinálsz majd Port Magellanban?

Jala felhúzta a szemöldökét.

– Mit csinálok? Szép nőket fogok dugni. És valószínűleg néhány csúnyát is. Mi mást?

A focilabda ismét átrepült a háló felett. Jala most felkapta, és a hasához szorította.

– A fene vigyen, én szóltam! Vége a játéknak!

Tucatnyi kölyök szaladt nyomban a hálóhoz, tiltakozva visongtak, de csak Ennek volt annyi bátorsága, hogy szembeszálljon Jalával. A csapata öt ponttal vezetett.

– Add vissza, kérlek! – mondta.

– Ezt akarod? – Jala felállt, még egyre szorongatva a labdát, felségesen, titokzatosan. – Ezt akarod? Szerezd vissza! – És nagy ívben elrúgta a labdát úgy, hogy az átrepült a korláton, és a hatalmas kékeszöld Indiai-óceánban kötött ki.

En meghökkent, majd megdühödött. Mondott valamit halkan és keserűen minang nyelven.

Jala elvörösödött. Aztán akkora pofont kevert le Ennek, hogy a fiú vastag szemüvege végigbucskázott a fedélzeten.

– Kérj bocsánatot – követelte Jala.

En térdre esett, szorosan becsukta a szemét. Sírósan zihált. Aztán felállt. Tett néhány lépést, felvette a szemüvegét. Az orrára tette, majd döbbenetes méltósággal visszajött. Megállt közvetlenül Jala előtt.

– Nem – mondta halkan. – Te kérj bocsánatot!

Jala lélegzete elakadt, aztán szitkozódott. En összerándult. Jala újra felemelte a kezét. Elkaptam a csuklóját. El akarta rántani a kezét. Nem hagytam.

– Meg ne üsd még egyszer – mondtam.

– Azt teszem, amit akarok!

– Nagyszerű – mondtam. – De még egyszer nem ütöd meg.

– Te… azok után, amit értetek tettem…! Aztán rám nézett.

Nem tudom, mit láthatott az arcomon. Nem tudom pontosan, mit éreztem abban a pillanatban. Bármi volt is, Jalát szemlátomást megzavarta. Ökölbe szorított keze elernyedt. Egész teste elerőtlenedett.

– Átkozott bolond amerikai – motyogta. – Megyek a kantinba. – Aztán a körülöttünk összegyűlt gyerekekhez és matrózokhoz fordult. – Ahol békességben és tiszteletben van részem! – És elvonult.

En még mindig tátott szájjal bámult rám.

– Sajnálom – mondtam.

En bólintott.

– Nem tudom visszaszerezni a labdádat – mondtam.

En megérintette az arcán a pofon helyét.

– Semmi baj – mondta halkan.

Később – vacsoránál a személyzeti étkezdében, néhány órával az átkelés előtt – beszámoltam Diane-nek az incidensről.

– Nem gondolkoztam azon, hogy mit teszek. Egyszerűen csak… nyilvánvalónak látszott. Szinte reflexszerűen jött. Ez olyan negyedik kori dolog?

– Lehetséges. Az impulzus, hogy az ember megvédje az áldozatot, kivált, ha gyerek, és azonnal, gondolkodás nélkül. Magam is éreztem. Azt hiszem, olyasmi ez, amit a marslakók beleírtak újraírt idegrendszerükbe… feltéve, ha valóban képesek ilyen finom érzelmeket is előállítani. Bárcsak itt volna Van Ngo Wen, hogy elmagyarázza. Vagy Jason. Úgy érezted, mintha rád erőltették volna?

– Nem…

– Vagy helytelen, oda nem illő lenne?

– Nem… Azt hiszem, pontosan ezt kellett tennem.

– De a kúra előtt nem tetted volna meg?

– Talán megtettem volna. Vagy meg akartam volna tenni. De valószínűleg haboztam volna addig, amíg már késő lett volna.

– Szóval nem bánod.

Nem bántam. Csak meglepődtem. Ez legalább annyira én voltam, amennyire a marsbeli biotechnológia, mondta Diane, és úgy véltem, igaza lehet… de még szoknom kellett. Mint minden más átmenetnél (gyerekkorból serdülőkorba, serdülőkorból felnőttkorba), új kötelességekkel kellett számolni, új lehetőségek és csapdák, és kételyek jelentkeztek.

Sok év után először ismét idegen voltam önmagam számára.

Majdnem befejeztem a csomagolást, amikor Carol lejött kissé ittasan, laza mozgással, karjában egy cipős dobozzal. A doboz címkéjén ez állt: EMLÉKEK (ISKOLA).

– Ezt magaddal kéne vinned – mondta. – Édesanyádé volt.

– Ha neked jelent valamit, Carol, tartsd meg.

– Köszönöm, de amit akartam, már kivettem belőle. Levettem a doboz tetejét, belepillantottam.

– A levelek. – A névtelen, Belinda Suttonhoz (anyám lánykori neve) szóló levelek.

– Igen. Láttad őket. Olvastad is őket?

– Nem, nem igazán. Csak annyira, hogy rájöjjek, szerelmeslevelek.

– Jaj, Istenem. Ez így annyira édeskés. Szívesebben tekintem őket a hódolat kifejezésének. Egészen szűziesek, igazán, ha jobban megnézed őket. Aláírás nélkül. Édesanyád akkor kapta őket, amikor mindketten egyetemre jártunk. Akkoriban már járt édesapáddal, neki aligha mutathatta meg őket – édesapád is írta hozzá a maga leveleit. Így hát nekem mutatta meg őket.

– Soha nem jött rá, ki írta őket?

– Nem. Soha.

– Biztosan kíváncsi volt.

– Persze. De addigra már Marcus menyasszonya volt. Akkor kezdett járni Marcus Dupree-vel, amikor Marcus és E.D. megalapították az első cégüket, nagy magasságban működő ballonokat terveztek és gyártottak akkor, amikor az aerostatok még azok voltak, amit Marcus „kék égbolt” technológiának nevezett: kicsit bolondéria, kicsit idealizmus. Belinda Marcust és E.D.-t úgy hívta, „a Zeppelin fivérek”, így azt hiszem, mi voltunk a Zeppelin nővérek, Belinda meg én. Mert én akkor kezdtem flörtölni E.D.-vel. Az egész házasságom, Tyler, lényegében nem volt több kísérletnél, hogy édesanyád barátságát megtartsam.

– A levelek…

– Érdekes, igaz, hogy ennyi éven át megőrizte őket? Idővel megkérdeztem, miért. Miért nem dobta őket el? „Mert őszinték”, mondta. Így tisztelgett az előtt, bárki volt is, aki a leveleket írta. Az utolsó egy héttel az esküvője előtt érkezett. Azután egy sem. És egy évvel később én hozzámentem E.D.-hez. Házaspárokként is elválaszthatatlanok voltunk, mesélte? Együtt nyaraltunk, együtt mentünk moziba. Belinda bejött a kórházba, amikor az ikrek születtek, és én vártam az ajtóban, amikor hazahozott téged. De Marcus balesete mindennek véget vetett. Apád csodálatos ember volt, Tyler, két lábbal a földön járó, pompás humorú – az egyetlen, aki E.D.-t meg tudta nevettetni. De vészesen merész. Belindát porig sújtotta a halála. És nem csak érzelmileg. Marcus elköltötte szinte minden megtakarításukat, a többiből pedig a pasadenai házuk jelzálog-kölcsönét fizette Belinda. Így aztán amikor E.D. keletre költözött, és ajánlatot tettünk erre a birtokra, természetes volt, hogy Belindát meghívjuk velünk lakó barátnak.

– Cserében a házvezetésért – mondtam.

– Az E.D. ötlete volt. Én csak azt akartam, hogy Belinda a közelemben legyen. Az én házasságom nem volt olyan jól sikerült, mint az övé. Ellenkezőleg. Belinda többé-kevésbé az egyetlen barátom volt. Szinte a bizalmasom. – Carol mosolygott. – Majdnem.

– Ezért akarod megtartani a leveleket? Mert részei kettőtök történetének?

Úgy mosolygott rám, ahogyan lassú felfogású gyerekre szokás.

– Nem, Tyler. Elmondtam neked. Az enyémek. – A mosolya kissé lehervadt. – Ne nézz ilyen bután. Édesanyádnál nagyszerűbb heteroszexuális nővel életemben nem találkoztam. Csak én voltam olyan szerencsétlen, hogy belészerettem. Olyan siralmasan belészerettem, hogy bármit megtettem volna – még azt is, hogy feleségül menjek egy férfihoz, aki kezdettől fogva undorítónak látszott kissé –, csak hogy őt a közelemben tarthassam. És egész idő alatt, Tyler, végig a néma esztendők során sosem mondtam el neki, hogyan érzek iránta. Soha, csak ezekben a levelekben. Hízelgett, hogy megőrizte őket, pedig mindig is kissé veszélyesnek látszottak, mint valami radioaktív vagy robbanóanyag, amely ott van mindenki szeme előtt, bolondságom bizonyítékaként. Amikor édesanyád meghalt – úgy értem, aznap, amikor meghalt – kissé pánikba estem; megpróbáltam eldugni a dobozt; gondoltam arra is, hogy a leveleket megsemmisítem, de nem voltam rá képes, nem tudtam rávenni magam; és később, amikor E.D. elvált tőlem, és nem volt már kit becsapni, egyszerűen magamhoz vettem őket. Mert, tudod, az enyémek. Mindig is az enyémek voltak.

Nem tudtam mit mondani. Carol látta az arcomat, és szomorúan csóválta a fejét. Törékeny kezét a vállamra tette.

– Ne izgasd fel magad. A világ tele van meglepetésekkel. Úgy születünk, hogy idegenek vagyunk önmagunknak és másoknak, és ritkán kerül sor formális bemutatkozásra.

Így aztán négy hetet töltöttem egy vermonti motelszobában Diane ápolásával.

A fizikai felépülése ennyi ideig tartott. A Condon tanyán és az után elszenvedett lelki traumától kimerült és visszahúzódó maradt. Amikor Diane lehunyta a szemét, a világvége közeledett, amikor kinyitotta, nem talált tájékozódási pontokat. Ezt nem oldhattam meg helyette.

Így hát óvatosan segítettem csak neki. Elmagyaráztam, amit kellett. Nem támasztottam igényeket, és egyértelművé tettem, hogy nem kérek jutalmat.

Érdeklődése a megváltozott világ iránt fokozatosan tért vissza. Az ismét jóindulatúvá változtatott napról tudakozódott, és elmondtam azt, amit Jason nekem: a Pörgés-hártya változatlanul a helyén volt, bár a Föld ideiglenes körülzárása véget ért; a hártya most is védte a Földet úgy, ahogyan mindig is, a gyilkos sugarakat a bolygó ökoszisztémája számára elfogadható sugárzássá szelídítette.

– Akkor miért kapcsolták ki hét napra?

– Csak gyengébbre vették, nem kapcsolták ki. És azért tették, hogy valami átjöhessen a hártyán.

– Az az izé az Indiai-óceánban.

– Igen.

Megkért, hogy játsszam le Jason utolsó óráinak hangfelvételét, és sírva hallgatta. Kérdezett Jason hamvairól. Elvitte E.D., vagy Carol megtartotta? (Egyik sem. Carol a kezembe nyomta az urnát, hogy szabaduljak meg tőle oly módon, ahogy helyénvalónak tartom. „Az a rémes igazság, Tyler, hogy te jobban ismerted nálam. Jason számomra rejtély volt. Az apja fia. De te a barátja voltál.”)

Figyeltük, hogyan fedezi fel újra magát a világ. Végre vége lett a tömeges temetéseknek; a gyászoló és ijedt túlélők kezdték megérteni, hogy a bolygónak ismét van jövője, bármilyen különösnek bizonyuljon is az a jövő. A mi nemzedékünknek ez döbbenetes irányváltozást jelentett. Lehullt vállunkról a kihalás köpenye; mit fogunk tenni nélküle? Mit teszünk most, amikor már nem vagyunk halálra ítéltek, csupán halandók?

Videófelvételt láttunk az Indiai-óceánról és a hatalmas szerkezetről, amely beleágyazódott a bolygó bőrébe, ahol a tengervíz még forrt a monumentális oszlopok körül. Az emberek Átjárónak kezdték nevezni, nemcsak az alakja miatt, hanem azért is, mert a kikötőkbe visszatérő hajók elveszített navigációs sugarakról kezdtek regélni, sajátos időjárásról, pörgő iránytűkről és vad partról ott, ahol nem kellett volna földrésznek lennie. Nyomban odairányította több ország is a haditengerészetét. Jason testamentuma célzott a magyarázatra, de csupán néhány ember részesült abban a szerencsében, hogy olvashatta a testamentumot – én, Diane meg az a mintegy tucatnyi ember, akik postán kapták meg.

Diane elkezdett kicsikét sportolni mindennap, kocogott a motel mögötti földúton, amikor hűvösebb lett, hullott falevelek és tábortűz füstjének illatával a hajában tért mindig vissza. Az étvágya javult, de a menü is a kávézóban. Újra házhoz szállították az élelmiszert; a nemzetgazdaság nagy nehezen újra mozgásba lendült.

Megtudtuk, hogy a Mars Pörgése is leállt. A bolygók üzeneteket váltottak; Lomax elnök az egyik „gyűljünk-a-zász-ló-alá” beszédében még arra is célzott, hogy felújítjuk az emberi űrutazást első lépésként a folyamatos kapcsolatteremtéshez azzal, amit (gyanús fellengzősséggel) „testvérbolygónknak” nevezett.

Beszélgettünk a múltról. Beszélgettünk a jövőről.

Amit nem tettünk, az volt, hogy egymás karjaiba omlottunk volna.

Túlságosan jól ismertük egymást, vagy mégsem eléggé. Volt múltunk, de jelenünk nem. És Diane-t rettenetesen nyugtalanította Simon eltűnése Manassas előtt.

– Kis híján hagyott meghalni – emlékeztettem.

– Nem szándékosan. Nem gonosz. Tudod.

– Akkor vészesen naiv.

Diane lecsukta a szemét, mintha meditálna. Aztán megszólalt.

– Volt egy mondat, amelyet Bob Kobel atya szeretett használni a Jordán Imasátornál. „A szíve felkiáltott Istenhez.” Ha ez vonatkozik valakire, hát Simon az. De a mondatot elemezni kell. „A szíve felkiáltott” – azt hiszem, ez mindannyiunkra vonatkozik, ez általános. Rád, Simonra, rám, Jasonre. Még Carolra is. Még E.D.-re is. Amikor az emberek megértik, milyen nagy a mindenség, és milyen rövid az emberélet, a szívük felkiált. Néha örömében: azt hiszem, Jasonnél így történt; azt hiszem, ezt nem értettem benne. Neki megadatott az áhítat. De a legtöbbünknél ez a rémület kiáltása. A kipusztulástól való félelem, az értelmetlenségtől való rettegés. A szívünk felkiált. Talán Istenhez, talán csak azért, hogy megtörje a csendet. – Kisimította az arcából a haját, és láttam, hogy korábban vészesen vékony karja ismét gömbölyded és erős. – Azt hiszem, hogy a Simon szívéből feltörő kiáltás a legtisztább emberi hang volt a világon. De valóban, nem jó emberismerő; igen, naiv; ezért is járt végig annyifajta hitet, Új Királyság, Jordán Imasátor, a Condon tanya… bármi, ha egyszerűen szólt hozzá, és foglalkozott az ember jelentőségének kérdésével.

– Még ha kis híján megölt is téged?

– Nem azt mondtam, hogy Simon bölcs. Azt mondom, nem gonosz.

Később kezdtem felismerni az ilyesfajta beszédet: Diane úgy beszélt, ahogyan a negyedik korban lévők. Távolságtartón, de elkötelezetten. Bensőségesen, de objektíven. Nem mondom, hogy nem kedveltem, de időnként felállt tőle a hátamon a szőr.

Nem sokkal azután, hogy teljesen gyógyultnak nyilvánítottam, Diane azt mondta, el akar menni. Megkérdeztem, hová.

Azt mondta, meg kell keresnie Simont. „Le kell zárnia” a dolgokat, így vagy úgy. Elvégre még mindig házasok. Fontos volt neki, Simon él-e, hal-e.

Emlékeztettem, hogy se pénze, se otthona. Azt felelte, majd csak ellesz valahogyan. Így hát odaadtam neki az egyik hitelkártyát, a Jasontől rám hagyottak közül azzal, hogy nem vállalhatok érte garanciát – nem tudom, ki adja rá a fedezetet, hol a hitel határa, vagy nem nyomozhatják-e le őt a kártya segítségével.

Megkérdezte, hogyan léphet velem kapcsolatba.

– Csak hívj fel – mondtam. Megvolt neki a számom, az a szám, amelyért fizettem, amelyet megtartottam annyi éven át a telefonnal együtt, amelyik mindig nálam volt, pedig ritkán szólalt meg.

Aztán elfuvaroztam a buszpályaudvarra, ahol eltűnt a rossz helyen rekedt turisták tömegében, akik a Pörgés végén maradtak ott.

*

A telefon fél év múlva szólalt meg, amikor a lapokban még mindig óriás főcímek harsogtak „az új világról”, és a kábelcsatornákon videófelvételek bukkantak fel egy sziklás, vad partszakaszról „valahol az Átjárón túl”.

Addigra sok száz nagy és kis hajó kelt már át. Némelyik jelentős, tudományos expedíció volt ENSZ jóváhagyással, amerikai haditengerészeti kísérettel és kellő sajtóval. Voltak magáncharterek is. Akadtak halászhajók, amelyek olyan zsákmánnyal megrakodva tértek haza, amely rossz világításnál tőkehalnak látszott. Ez persze szigorúan tilos volt, de az „átjáró tőkehal” elárasztotta a legtöbb ázsiai piacot, mire meghozták a rendeletet. A hal ehetőnek és táplálónak bizonyult. Ami, ahogy Jase célzott rá, kulcs volt a megfejtéshez: a halak DNS-elemzése igen távoli földi eredetre utalt. Az új világ nemcsak lakható volt, hanem szemlátomást az emberiségre gondolva szerelték fel.

– Megtaláltam Simont – mondta Diane.

– És?

– Egy lakókocsi-parkban él Wilmington mellett. Szerelőként keres némi pénzt – biciklit, kenyérpirítót, mindenféle háztartási gépeket szerel. Egyébként segélyt kap, és egy kis pünkösdista egyház tagja.

– Örült neked?

– Egyfolytában mentegetőzött azért, ami a Condon tanyán történt. Azt mondta, jóvá akarja tenni. Megkérdezte, kívánok-e valamit, ami megkönnyítené az életemet.

Kicsit jobban szorítottam a telefont.

– Mit feleltél neki?

– Hogy válni akarok. Belement. És mondott mást is. Hogy megváltoztam, hogy van bennem valami másság. Nem tudta körülírni, mi az. De nem hiszem, hogy kedvére való volt.

Egy kis kénkőszag talán.

– Tyler? – mondta Diane. – Annyira megváltoztam?

– Minden változik – feleltem.

A következő fontos hívására egy évvel később került sor. Montrealban voltam, hála Jason hamis személyijének, vártam, hogy hivatalosan elismerjék emigráns státusomat, és egy outremonti rendelőben dolgoztam.

A Diane-nel való utolsó beszélgetésem óta kidolgozták az Átjáró alapvető dinamikáját. A tények zavarba ejtők voltak mindazoknak, akik az Átjárót statikus gépnek vagy egyszerű „ajtónak” hitték, de aki úgy nézett rá, mint Jason – bonyolult, tudatos entitásként, amely érzékeli és manipulálja a környezetében az eseményeket –, az jobban megértette.

Az Átjáró két világot kötött össze, de csak a délről jövő, emberekkel a fedélzetükön közlekedő óceánjáró hajók számára.

Tessék csak belegondolni, mit jelent ez. A szél, az óceáni áramlatok vagy a vándormadarak számára az Átjáró nem volt több egy helyben álló oszlopoknál az Indiai-óceán és a Bengáli-öböl között. Akadálytalanul mozogtak az Átjáró körül és rajta keresztül, ahogyan az északról délre tartó hajók is.

Madras városában egy nagyra törő, bár nem teljesen legális hajózási cég angol nyelvű plakátokon hirdette: KÖNNYŰ ÚT A BARÁTSÁGOS BOLYGÓRA! Az Interpol bezáratta a céget – az ENSZ akkoriban még szabályozni próbálta az emigrációt –, de ami a plakátokon állt, mégis igaz volt nagyjából. Hogyan volt ez lehetséges? Kérdezzék meg a Feltételezetteket.

Diane végleg elvált, de nem volt sem munkája, sem kilátásai.

– Ha csatlakozhatnék hozzád… – Határozatlanul beszélt, nem úgy, ahogyan a negyedik korban lévők, vagy ahogyan én képzeltem őket. – Ha nincs ellene kifogásod. Őszintén szólva egy kis segítségre volna szükségem. Szeretnék találni egy helyet és, tudod, megállapodni.

Így aztán szereztem neki állást a rendelőben, és beadta az emigrációs kérelmet. Ősszel már velem volt Montrealban.

Finoman árnyalt udvarlás volt, lassú, régimódi (vagy talán félig-meddig marsbeli), amelynek során teljesen új oldaláról ismertük meg egymást Diane-nel. Már nem zárt minket kényszerzubbonyba a Pörgés, és nem voltunk vakon vigaszt kereső gyerekek. Szerelmesek lettünk, végre, felnőttként.

Ezekben az években ért a csúcsára a Föld népessége nyolcmilliárddal. A növekedés zömét az egyre nagyobb mega-városokba terelték: Sanghajba, Jakartába, Manilába, Kína tengerparti részére; Lagosba, Kinshasába, Maputóba; Caracasba, La Pazba, Tegucigalpába – a világ tűztől megvilágított, szmogban fürdő, zsúfolt nagyvárosaiba. Tucatnyi Átjáró kellett volna ennek a népesség-növekedésnek a kiegyenlítéséhez, de a zsúfoltság hajtotta az emigránsok, menekültek és „pionírok” állandó hullámait, akik közül sokan illegális hajók rakterében utaztak, és sokan már csak holtan vagy haldokolva érkeztek meg Port Magellan kikötőjébe.

Port Magellan volt az új világ első megnevezett települése. Mostanra azt a világot már nagy vonalakban feltérképezték, jobbára a levegőből. Port Magellan az egyesek által „Equatoriának” nevezett földrész keleti csücskén helyezkedett el. Volt egy második és még nagyobb szárazföld („Borea”, amely átért az északi sarkon, és belenyúlt a bolygó mérsékelt égövébe. A déli tengereken sok volt a sziget meg a félsziget.

Az éghajlat kellemes volt, a levegő friss, a gravitáció a földinek 95,5 százaléka. Mindkét földrész hívogató éléskamrát kínált. A folyókban és a tengerekben nyüzsögtek a halak. Douala és Kabul külvárosaiban az a legenda keringett, hogy az ember leszedi a vacsorát Equatoria óriás fáiról, és oltalmazó gyökereik között alhat.

Nem így volt. Port Magellan katonák őrizte ENSZ enkláve volt. A körülötte kinőtt viskóvárosokban nem volt sem közigazgatás, sem biztonság. De működő halászfalvak pettyezték sok száz kilométeren át a partot; turistáknak szánt szállodák épültek Reach-öböl és Aussie Harbor környékén; és az ingyenesen megszerezhető termőföld beljebb is csábította a telepeseket a Fehér-meg az Új-Irrawaddi folyók völgyében.

De a legfontosabb hír az új világból abban az évben a második Átjáró felfedezése volt. Félvilágnyira az elsőtől helyezkedett el, az északi szárazulat déli szegélyének közelében, és rajta is túl újabb új világ helyezkedett el – ez, az első beszámolók szerint, kevésbé volt csábító; de az is lehet, hogy csak éppen az esős évszak köszöntött be arrafelé.

– Kell lennie más, hozzám hasonló embereknek – mondta Diane a Pörgés-utáni korszak ötödik évében. – Szeretnék találkozni velük.

Odaadtam neki a magam példányát a marsbeli archívumokból, a memóriakártyákon lévő fordításokat, és ugyanolyan szenvedéllyel olvasta végig őket, ahogyan annak idején a Viktória korabeli költőket vagy az Új Királyság tanait.

Ha Jason munkája eredményes volt, akkor igen, voltak más negyedik korukat élő emberek a Földön. De ha nyilvánosságra hozták volna a jelenlétüket, rögtön megváltották volna a jegyüket a szövetségi börtönök valamelyikébe. A Lomax adminisztráció szigorúan titkosnak nyilvánított mindent, ami a Marsról jött, és Lomax belbiztonsági ügynökségei elsöprő rendőrségi hatalmat élveztek a Pörgés végét követő gazdasági válság idején.

– Te nem gondolkozol rajta? – kérdezte, kissé szégyenlősen.

Azon, hogy én is belépjek a negyedik korba. Hogy beadjak magamnak abból az átlátszó folyadékból, amelyet acélszéfben őriztem a hálószobaszekrényünk hátsó falában. Persze, hogy gondoltam rá. Jobban hasonlítottunk volna egymásra.

De akartam-e? Tudatában voltam a láthatatlan távolságnak, a szakadéknak Diane negyedik korúsága és az én nem módosított emberségem között, de nem féltem tőle. Bizonyos éjszakákon, amikor Diane komoly szemébe néztem, még nagyra is értékeltem. Ez volt a hidat meghatározó kanyon, és a híd, amelyet építettünk szép és erős volt.

Cirógatta a kezemet, finom ujjai az én ráncosodó bőrömet, a rafinált emlékeztetőt arra, hogy az idő nem áll, és egy napon szükségem lehet a kúrára, akkor is, ha nem különösebben óhajtom.

– Még nem – mondtam.

– Mikor?

– Amikor kész leszek rá.

Lomax elnököt Hughes elnök követte, őt pedig Chaykin elnök, de mind a Pörgés-korszak politikájának veteránjai voltak. A marsbeli biotechnológiában az új atombombát látták, legalábbis potenciálisan, és ez most teljesen az övék volt, kizárólagos fenyegetés. Lomax első diplomáciai kérése az öt köztársasághoz az volt, hogy a Földre sugárzott kódolatlan marsbeli adásokban ne szerepeljen biotechnológiai információ. A kérést hihető érvekkel indokolta, hogy milyen hatása lehetne az ilyen technológiának politikailag megosztott és gyakorta erőszakos világokra – Van Ngo Wen halálát hozta fel példaképpen –, és a marslakók egyelőre belementek.

De még ez a fertőtlenített kapcsolat a Marssal is viszály magvait hintette el. Az öt köztársaság egyenlősítő gazdaságpolitikája Van Ngo Went a globális szakszervezeti mozgalom posztumusz kabalafigurájává változtatta. (Az idegeimre ment Van arcát látni a plakátokon, amelyeket az ázsiai ipari zóna ruhaipari munkásai vagy a közép-amerikai maquiladoras dolgozói vittek –, de Vannak bizonyára kedvére lett volna.)

Diane átlépte a határt, hogy részt vegyen E.D. temetésén, majdnem pontosan tizenegy évvel az után, hogy kimentettem őt a Condon tanyáról.

A hírekből értesültünk a halálhírről. A nekrológban megemlítették, hogy volt felesége, Carol félévvel megelőzte E.D.-t, az is szomorú sokkot okozott. Carol már vagy egy évtizede nem fogadta a hívásainkat. Túlságosan veszélyes, mondta. Elegendő tudnia, hogy biztonságban vagyunk. És tényleg nem volt miről beszélnünk.

(Diane D.C.-ben felkereste az édesanyja sírját. Ami a legjobban elszomorította őt, mondta, az volt, hogy Carol élete egyáltalán nem volt teljes: ige tárgy nélkül, ismeretlen betű, amelyet aláírás hiányában félreértettek. „Nem annyira ő hiányzik, mint ami lehetett volna.”)

E.D. temetésén Diane óvatosságból nem árulta el a kilétét. Túlságosan sokan voltak ott E.D. kormányzati cimborái közül, köztük az államügyész meg az alelnök. De megragadta a figyelmét egy ismeretlen nő a padsorokban, akivel szemkontaktust létesített. „Tudtam, hogy negyedik korú”, mondta Diane. „Nem tudom megmondani, miből. Ahogyan tartotta magát, a kortalan külsejéből – de annál is több volt; mintha valamiféle jelzések mentek volna ide-oda közöttünk.” És a szertartás után Diane odament a nőhöz, és megkérdezte, honnan ismerte E.D.-t.

– Nem ismertem – mondta a nő –, nem igazán. Kutató voltam egykor a Napközelinél, Jason Lawton idejében. A nevem Sylvia Tucker.

A név ismerős volt, amikor Diane kimondta. Sylvia Tucker az egyik antropológus volt, aki Van Ngo Wennel dolgozott a floridai telepen. Barátságosabb volt a többi szerződtetett akadémikusnál, és lehetséges, hogy Jason megbízott benne.

– E-mail címet cseréltünk – mondta Diane. – Egyikünk sem mondta ki a „negyedik” szót. De mindketten tudtuk. Biztos vagyok benne.

Nem következett levelezés, de időről időre digitális újsághírek érkeztek Sylvia Tucker címéről, például a következőkről:

Denverben biztonsági okokból letartóztattak egy ipari vegyészt, és meghatározatlan időre elzárták.

Szövetségi utasításra Mexikóvárosban bezártak egy geriátriai klinikát.

A Kaliforniai Egyetem szociológia professzora életét vesztette egy tűzesetnél, „gyújtogatásra gyanakodnak”.

És így tovább.

Voltam olyan óvatos, hogy nem őriztem meg azoknak a nevét és címét, akiknek postáztam Jason utolsó csomagjait, nem is jegyeztem meg őket. De a cikkekben szereplő nevek fölöttébb ismerősnek tetszettek.

– Sylvia azt sugallja nekünk, hogy vadásznak rájuk – mondta Diane. – A kormány negyedik korúakra vadászik.

Egy hónapig vitattuk, mit tegyünk, ha irántunk is ilyen érdeklődést mutatnak. Tekintettel a Lomax és utódai által létrehozott globális biztonsági apparátusra, hová szökjünk?

De valójában egyetlen elképzelhető válasz volt csak. Egyetlen hely, ahol az apparátus nem működött, ahol a megfigyelők teljesen vakok voltak. Tervet készítettünk hát – ez az útlevél, az a bankszámla, ez az útvonal Európán át Dél-Ázsiába –, és félretettük, amíg szükségünk nem lett rá.

Aztán Diane végső üzenetet kapott Sylvia Tuckertól, egyetlen szót:

Menj, ennyi volt.

És mentünk.

Az út utolsó szakaszán, amikor Szumátrára repültünk, Diane megkérdezte.

– Biztosan akarod?

Napokkal korábban meghoztam a döntést, amikor Amsterdamban várakoztunk, amikor még féltünk, hogy követtek minket, hogy az útlevelünk talán szerepel a nyilvántartásban, hogy a Marsról hozott gyógyszereinket elkobozzák.

– Igen – mondtam. – Most. Mielőtt átmegyünk,

– Biztos vagy benne?

– Biztosabb nem is lehetnék.

Nem, nem voltam biztos benne. De hajlandó. Hajlandó, végre, elveszíteni azt, ami elveszhet, befogadni azt, ami nyerhető.

Így hát béreltünk egy szobát egy koloniál stílusú szálloda harmadik emeletén Padangban, ahol egy darabig nem figyelhettek fel ránk. Mind lehullunk, mondtam magamnak, és mind megérkezünk valahová.

ÉSZAKRA BÁRHOLTÓL

FÉLÓRÁVAL az Átjárón való áthaladás előtt, egy órával sötétedés után Ennel futottunk össze a személyzeti étkezdében. Az egyik matróz adott neki egy ív barna csomagolópapírt meg néhány eltompult színes ceruzát, hogy lekösse.

En szemlátomást megkönnyebbült, amikor meglátott minket. Aggódott az átkelés miatt, mondta. Feltolta az orrán a szemüvegét – összerezzent, amikor a hüvelykujja a zúzódáshoz ért, amelyet Jala hagyott az arcán –, és megkérdezte, milyen lesz.

– Nem tudom – mondtam –, még sosem mentem át.

– Tudni fogjuk, amikor megtörténik?

– A legénység szerint az ég kicsit fura lesz. És abban a pillanatban, amikor megtörténik az átkelés, amikor a régi világ meg az új világ között egyensúlyozunk, az iránytű

megfordul, északról délre. És a hídon megszólaltatják a hajókürtöt. Tudni fogod.

– Hosszú utat teszünk meg – mondta En. – Rövid idő alatt. Ez tagadhatatlan igazság volt. Az átjárót – mindenesetre azt a „felét”, amelyik nálunk volt – fizikailag vonszolták keresztül a csillagközi téren, feltehetőleg valamivel lassabban a fénysebességnél, mielőtt az orbitális pályáról ledobták. De a Feltételezetteknek a Pörgés-idő eonjai álltak a rendelkezésükre a cipekedéshez.

Szemmel láthatóan képesek voltak a hárombillió fényévnél kisebb bármely távolság áthidalására. És annak a töredéke is döbbenetes, alig felfogható távolság lett volna.

– Amitől az ember eltűnődik – mondta Diane –, hogy miért vették maguknak ehhez a fáradságot.

– Jason szerint…

– Tudom. A Feltételezettek meg akarnak védeni minket a kihalástól, hogy valami bonyolultabbá fejlesszük magunkat. De ez további kérdéseket szül. Miért akarják ezt? Mit várnak tőlünk?

En nem vett tudomást a filozofálgatásunkról.

– És miután átmentünk…

– Aztán – mondtam neki – még egy nap az út Port Magellanig.

En elmosolyodott ennek hallatán.

Összenéztünk Diane-nel. Diane csak két napja ismerkedett meg Ennél, és máris barátok voltak.

Diane felolvasott Ennek a hajó könyvtárában talált angol gyermekmesékből. (Még Housmant is idézte neki: A kisbaba észre sem vette… „Ezt nem szeretem”, mondta En.)

Megmutatta nekünk a rajzait, olyan állatokat örökített meg, amelyeket nyilván videófelvételeken látott Equatoria síkságairól, hosszú nyakú, elmélázó tekintetű, tigriscsíkos bundájú állatokat.

– Gyönyörűek – mondta Diane.

En komolyan bólintott. Hagytuk továbbdolgozni, és elindultunk a fedélzetre.

Az éjszakai égbolt tiszta volt, és az Átjáró csúcsa most pontosan a fejünk felett volt, visszaverte az utolsó fénysugarakat. Egyáltalán nem látszott rajta görbület. Ebből a szögből tiszta euklideszi vonalnak látszott, l-es számnak vagy I betűnek.

Álltunk a korlátnál, olyan közel a hajó orrához, amennyire csak lehetett. Szél fújta a ruhánkat, a hajunkat. A hajó zászlói csapkodtak, és a nyugtalan tenger töredezve tükrözte a hajó fényeit.

– Nálad van?

– kérdezte Diane.

A Jason hamvaiból hozott mintát tartalmazó üvegcsére gondolt. Ezt a szertartást – ha szertartásnak lehet nevezni – már jóval azelőtt elterveztük, hogy elindultunk Montreal-ból. Jason nemigen hitt a gyászszertartásokban, de ezt talán helyeselte volna.

– Pontosan itt.

Kivettem a zsebemből a kerámia-urnácskát, és a bal kezemben tartottam.

– Hiányzik – mondta Diane. – Folyamatosan hiányzik. – Fejét a vállamra hajtotta, én pedig átkaroltam. – Bárcsak ismerhettem volna a negyedik korában. De nem hiszem, hogy túlságosan megváltozott…

– Nem bizony.

– Bizonyos szempontokból Jase mindig negyedik korú volt.

Ahogy közeledtünk az átkelés pillanatához, mintha a csillagok elhalványultak volna, mintha valami fátyolszerű lény körülfogta volna a hajót. Kinyitottam a Jason hamvait tartalmazó edényt. Diane az enyémre tette szabad kezét.

Hirtelen irányt váltott a szél, és a hőmérséklet egy-két foknyit zuhant.

– Amikor a Feltételezettekre gondolok – mondta Diane –, néha attól félek…

– Mitől?

– Hogy mi vagyunk számukra a vörös borjú. Vagy amiről Jason azt remélte, hogy a marslakók lesznek. Hogy azt várják tőlünk, hogy megmentsük őket valamitől. Valamitől, amitől ők félnek.

Lehet. De akkor, gondoltam, azt tesszük, amit az élet – dacolunk az elvárásokkal szemben.

Éreztem, hogy Diane testén borzongás fut végig. Az Átjáró vonala elhalványult felettünk. A tengerre ködfátyol telepedett. Csakhogy ez nem a hagyományos értelemben vett ködfátyol volt. Egyáltalán nem időjárási jelenség.

Eltűnt az Átjáró utolsó villanása és a láthatár is. A Capetown Maru hídján az iránytű bizonyára megpördült; a kapitány megszólaltatta a hajókürtöt, ezt a brutálisan metsző hangot, a felháborodott űr harsogását. Felnéztem. Szédítően forogtak a csillagok.

– Most – kiáltotta túl a zajt Diane.

Kihajoltam az acélkorláton, Diane keze az enyémen, és lefelé fordítottuk az edénykét. A hamvak aláhulltak a szél spirálján, csillogtak a hajó fényeiben, mint a hópelyhek. Eltűntek, mielőtt az örvénylő, fekete vízbe értek volna – szétszóródtak, így akarom hinni, az űrben, amelyet láthatatlanul átszeltünk, a csillagok közti összeöltött és óceántalan űrben.

Diane a mellemre borult, és a kürt hangja érverésként járta át a testünket, amíg el nem hallgatott.

Akkor Diane felemelte a fejét.

– Az égbolt – mondta.

Újak és idegenek voltak a csillagok.

*

Reggel mindenki feljött a fedélzetre, mindenki; En, a szülei, Ibu Ina, a többi utas, még Jala és az éppen nem szolgálatban lévő legénység is, hogy beleszagoljunk a levegőbe, érezzük az új világ melegét.

Akár a Föld is lehetett volna, az égbolt színe és a napfény ereje alapján. Port Magellan földnyelve csipkés vonalként jelent meg a láthatáron, sziklás félsziget és egy néhány halvány füstcsík, amely függőlegesen szállt fel, aztán nyugat felé fújta a szél.

Ibu Ina odajött mellénk a korláthoz, a nyomában En.

– Olyan ismerősnek látszik – mondta Ina. – De olyan idegennek érzem.

Összetekeredett növények úsztak a hajó farvizén, amelyeket Equatoria szárazföldjéről moshattak le a viharok vagy a dagály, hatalmas, nyolcujjú levelek élettelenül a víz felszínén. Az Átjáró immár mögöttünk volt, nem kivezető ajtó többé, hanem ajtó vissza befelé, egészen másfajta ajtó.

– Mintha egy történelem véget ért volna, és másik kezdődne – mondta Ina.

En nem értett egyet vele.

– Nem – mondta ünnepélyesen, belehajolva a szélbe, mintha előbbre tudná hozni akaratával a jövőt. – A történelem csak akkor fog elkezdődni, amikor partra szálltunk.