Nyugtalanság

Arkagyij és Borisz Sztrugackij

(2012)

Arkagyij és Borisz Sztrugackij

Nyugtalanság

@:0489 8 >@8A !B@C30F:85

5A?>:>9AB2>

(#;8B:0 =0 A:;>=5 - 1)

Néhány szó a „Nyugtalanság” című elbeszélésről

Mikor 1965 márciusában a Gagra Alkotóházban végeztünk a „Csiga a lejtőn” című regény első piszkozatával, akkor ennek a regénynek az egész cselekménye nálunk a Délidő világából bontakozott ki, a „Délidő, XXII. század” történetéhez igazodva. A főhősök az űrpilóta Gorbovszkij és a kozmobiológus Szidorov, becenevén Athos voltak. Athos-Szidorov kínlódva és eredménytelenül próbálta átverekedni magát az erdő sűrűjén haza, a földlakók két kilométer magas sziklára épült Bázisára, Gorbovszkij pedig homályos, de nyilvánvalóan kellemetlen előérzetektől áthatva, ugyanúgy kínlódva és eredménytelenül fürkészte az erdőt felülről, még azt sem értve, pontosan mi is nyugtalanítja annyira, de várva a bajt, és a szerencsétlenség bekövetkeztét.

Már '65 nyarán megértettük, hogy nem igazán azt írtuk, amit írnunk kellett volna, és ősszel mindent megváltoztattunk. Athost Candide-dal helyettesítettük, Gorbovszkijt Borssal, a földi kommünárok tudományos kutatóbázisát pedig az Erdőügyi Hivatallal. Csak az erdőt hagytuk meg eredeti formájában, bár az is elveszítette őseredeti attribútumát, mint a sötét titkok tárháza, és a Jövő szimbólumává vált. Annyira idegen, annyira nem felel meg a mi mai mentalitásunknak, hogy mi, definíció szerint, még erővel sem tudjuk megérteni, hogy rossz-e ez a jövő vagy jó, fényes vagy sötét. Idegen.

A „Gorbovszkij-vonal” teljesen eltűnt a regényből. Az ott megfogalmazott gondolatok (számunkra akkor) elveszítették minden aktualitásukat. Csak huszonöt évvel később vettük elő ezt a köteg lapot az archívumból, és olvastuk újra az egészen más időkben íródott szöveget, amit mintha egészen más emberek írtak volna. Legnagyobb meglepetésünkre elnyerte a tetszésünket. Kiderült, hogy ez az elbeszélés (teljesen önálló, nincs semmi szigorú eszmei kapcsolata a „Csiga a lejtőn” című regénnyel) nem veszítette el teljesen az időszerűségét, és elolvasva úgy tűnt, mintha mégiscsak mi írtuk volna, ráadásul mostanában.

Úgy döntöttünk, hogy minden változtatás nélkül tesszük közzé „Nyugtalanság” cím alatt, és ez meg is történt 1990-ben az „Izmerenyije-F” folyóiratban.

Ami azt illeti, ez az elbeszélés csak az olvasók igen szűk körében vált ismertté, ezért úgy döntöttem, hogy itt újra közreadom (nagyon minimális stilisztikai javítás után, elvégre piszkozat volt) ebben a minőségében valamiféle iskolapéldájaként a gondolatok, ötletek meglehetősen különös átalakulásának, és nem kevésbé különös időtállóságának.

B. Sztrugackij, 1995 szeptember

1

Ebből a magasságból az erdő olyan volt, mint valami dús, pettyekkel borított hab; mint egy hatalmas, az egész világot elborító petyhüdt szivacs; mint egy állat, ami valamikor rejtőzködve várakozott, aztán elaludt, és benőtte a durva moha. Mint egy még soha, senki által nem látott arcot rejtő alaktalan maszk.

Leonyid Andrejevics ledobta papucsát és leült, csupasz lábait a mélység fölé lógatva. Érezte, hogy a talpa azonnal nedves lett, mintha tényleg belemerült volna a szikla alatti árnyékban gyülekező meleg, lilás árnyalatú ködbe. Zsebéből előszedte a kövecskéket, akkurátusan lerakta őket maga mellé, aztán kiválasztotta a legkisebbet, és csendben lehajította az élő és néma, alvó, közönyös, mindent örökre elnyelő mélységbe. A fehér szikra kihunyt, és nem történt semmi – sem gally nem mozdult, sem szem nem nyílt ki résnyire, hogy rápillantson. Akkor aztán ledobta a második kövecskét is.

– Tehát maga csörömpölt ma az ablakom alatt – szólalt meg Turnen.

Leonyid Andrejevics oldalra sandított, és Turnen rugalmas szandálba bújtatott lábát pillantotta meg maga mellett.

– Jó reggelt, Tojvo – üdvözölte. – Igen, én voltam az. Nagyon kemény követ találtam. Felébresztettem?

Turnen közelebb lépett a szakadék széléhez, óvatosan lepillantott, aztán gyorsan hátralépett.

– Agyrém – fakadt ki. – Hogy tud így itt ülni?

– Hogyan?

– Hát így. Ez itt két kilométer – mondta Turnen leguggolva. – Még a lélegzetem is elállt tőle.

Leonyid Andrejevics előrehajolt, és széttárt térdei közt lepillantott.

– Nem tudom – felelte. – Tudja, Tojvo, én általában félénk ember vagyok, de hát amitől nem félek, attól nem félek… Tényleg felébresztettem? Azt hittem, már nem alszik, sőt egy kicsit reméltem is, hogy kijön…

– De miért mezítláb? – kérdezte Turnen. – Muszáj így csinálnia?

– Másképpen nem lehet. Tegnap leejtettem oda a jobb cipőmet, és úgy döntöttem, ezentúl mindig mezítláb fogok itt ülni. – Újra lenézett. – Ott fekszik. Mindjárt megdobom egy kővel…

Eldobott egy kövecskét, és lábait törökülésbe húzta.

– Ne mozogjon, az Isten szerelmére – szólalt meg Turnen idegesen. – Jobb lenne, ha inkább hátrébb húzódna. Rossz nézni, amit csinál.

Leonyid Andrejevics engedelmesen hátrébb húzódott.

– Pont hétkor – mondta –, a szikla alatt megjelenik a köd. Pontban hét óra negyven perckor pedig a köd eltűnik. Figyeltem az órát. Érdekes, nem igaz?

– Ez nem köd – felelte Turnen a foga közt átszűrve.

– Tudom – bólintott Leonyid Andrejevics. – Hamarosan elutaznak, ugye?

– Nem – felelte Turnen összeszorított fogai közül. – Nem utazunk el hamarosan. Két nap múlva utazunk el. Két – nap – múlva – ismételte tagoltan. – Mondjam még egyszer?

– Ma első alkalommal kérdeztem – jegyezte meg szelíden Leonyid Andrejevics.

– És ne kérdezze többször – fakadt ki Turnen. – Legalább ma ne.

– Nem fogom – válaszolta Leonyid Andrejevics.

Turnen ránézett.

– Remélem, nem sértődött meg?

– Ugyan már, Tojvo…

– És maga sem szeret vadászni?

– Ki nem állhatom.

Turnen lesütötte a szemét.

– Maga mit tenne az én helyemben? – kérdezte.

– A maga helyében? Hát, én azt tenném… Kimennék az erdőbe az asszony után, és cipelném… ezeket a… puskákat… meg mindenféle lőszerszámokat.

– Nem gondolja, hogy butaság volna?

– Viszont nyugalmas. Én szeretem a nyugalmat.

Turnen összeszorította a száját, és a fejét ingatta.

– Nem bírja, ha én hurcolkodok utána. Felhúzza magát, ideges lesz, folyton elhibázza a célt. És a vadőrök is dühösek lesznek… Ezért én inkább maradok. Végül is elképzelhető, hogy ez is hasznos dolog… Egészséges izgalom, afféle felfrissülés…

– Tényleg – kapta fel a fejét Leonyid Andrejevics –, hogyhogy ez nekem még nem jutott eszembe? Ez a mi összes félelmünk – pusztán normális funkciója az egy helyben topogó képzeletnek. Mert hát mi is ez az erdő? Na?

– Igen – bólintott Turnen. – Pontosan mi is ez?

– Hát, a tahorgok… A köd, ami igazából nem is köd… Nevetséges!

– Az a valami, ami ott kóborol a mocsárban – mosolyodott el Turnen.

– A rovarok! – emelte fel az ujját Leonyid Andrejevics. – A rovarok itt aztán tényleg kellemetlenek.

– Hát, kivéve, hogy a rovarok…

– Igen. Úgyhogy azt hiszem, teljesen feleslegesen nyugtalankodunk.

– Tudja, Gorbovszkij – sandított rá Turnen –, mikor magával beszélgetek, valahogy mindig az az érzésem, hogy csúfolódik velem.

Leonyid Andrejevics felvonta a szemöldökét.

– Különös – mondta. – Őszintén szólva én tényleg úgy gondolom, hogy feleslegesen nyugtalankodunk.

Elhallgattak.

– Én a feleségem miatt nyugtalankodom – szólalt meg végül Turnen. – De hát maga miért nyugtalankodik, Gorbovszkij?

– Én? Ki mondta magának, hogy én nyugtalankodom?

– Folyton azt mondja: „mi”…

– Aha. Hát, ez egyszerű… Azt maga sem gondolja, hogy én is a maga felesége miatt nyugtalankodom. Ha látta volna, ahogy kétszáz lépésről…

– Láttam – mondta Turnen.

– És én is láttam. Ezért én miatta egyáltalán nem nyugtalankodom.

Elhallgatott. Turnen várt egy kicsit, aztán megkérdezte:

– Ez minden?

– Hogyhogy minden?

– Semmi többet nem akar nekem mondani?

– S-semmit.

– Akkor menjünk reggelizni – javasolta Turnen, és felállt.

Leonyid Andrejevics is felállt, és fél lábon ugrálva felhúzta a papucsát.

– Ó – fakadt ki Turnen –, menjen már el onnan a széléről!

– Már kész vagyok – nyugtatta meg Leonyid Andrejevics, és toppantott a lábával. Mehetünk.

Utoljára még lenézett az erdőre, annak egészen a láthatárig húzódó sima, porózus takarójára, mozdulatlanná dermedt viharos forrongására, a köd tapadós pókhálójára a szikla árnyékéban.

– Nem akar ledobni egy követ? – kérdezte anélkül, hogy hátranézett volna.

– Tessék?

– Dobjon le oda egy követ.

– Miért?

– Meg szeretném nézni.

Turnen kinyitotta a száját, de nem mondott semmit. Kiválasztott egy kövecskét, és karját meglendítve a mélységbe hajította. Aztán Gorbovszkijra pillantott.

– Emlékeztethetném még arra is – tette hozzá Leonyid Andrejevics –, hogy vele van Vagyim Szartakov, és ő a legtapasztaltabb vadőr a bázison.

Turnen egyre csak őt nézte.

– És a kopót maga Pol állította be, ami azt jelenti…

– Ezt mind tudom – szakította félbe Turnen. – Egyáltalán nem ezt kérdeztem magától.

– Igazán? – vonta fel a szemöldökét Gorbovszkij. – Akkor félreértettem.

Alik Kutnov paradicsomlevet ivott, a poharat két vastag, vörös ujja között tartva. Rita helyén valamiért az a nagyhangú fiatalember terpeszkedett, aki tegnap érkezett a sporthajóval. Turnen morcosan ült, tekintetét fel sem emelve a tányérjából. Egy szeletke száraz kenyeret vagdosott a tányéron – felébe, aztán még egyszer felébe, meg megint felébe…

– Vagy például Larney – mondta Alik, poharában rázogatva a paradicsomlé maradékát. – Ő látott egy háromszögletű tavat, amiben sellők fürödtek.

– Sellők! – kiáltott fel az újonc lelkesen. Remek!

– Igen-igen, a legközönségesebb sellők. Ne nevessen, Mario. Mondtam már magának, hogy a mi erdőnk a legkevésbé sem hasonlít a maguk kertjeire. A sellők zöldek voltak, rendkívül szépek, és pancsoltak a vízben… Csak Larneynek nem volt ideje foglalkozni velük, lejárt a bioblokádjának a határideje, de azt mondta, egész életében emlékezni fog a nevetésükre. Azt mondta, olyan volt, mint a hangos szúnyogdöngés.

– Lehet, hogy az is volt, szúnyogdöngés? – tippelt Mario.

– Nálunk minden lehetséges – vonta meg a vállát Alik.

– És lehet, hogy akkorra már meggyengült a bioblokádja?

– Lehet – egyezett bele Alik készségesen. Egészen beteg volt, mikor visszatért. De például ugráló fákat én magam is nemegyszer láttam. Azok olyanok, hogy felpattannak a helyükből, és elugranak vagy húsz lépésnyire.

– És nem esnek el közben?

– Időnként elesnek, de rögtön fel is kelnek – felelte Alik.

– Nagyszerű! Maga egyszerűen elbűvölő! De miért ugrálnak egyáltalán?

– Ezt természetesen senki sem tudja. Nem sokat lehet tudni a fákról a mi erdőnkben. Az egyik fa ugrál, a másik fa magokkal kevert maró levet köpköd az arra járókra, a harmadik még valami… Itt, a bázistól alig egy kilométernyire például van egy bizonyos fa. Én például ott maradok mellette, maga meg elindul pontosan keletnek, és három kilométer és háromszázhetven-egynéhány méter után talál egy másik ugyanilyen fát. Aztán mikor én késsel belevágok a magam fájába, a maga fája reszketni kezd, és szétterpeszti az ágait. Így ni – Alik a kezeivel mutatta, hogyan terpeszti szét ágait a fa.

– Értem – jelentette ki Mario. – Mindkettő ugyanabból a gyökérből nőtt ki.

– Nem – rázta meg a fejét Alik. – Egyszerűen érzik egymást a távolból. Fitotelepátia. Hallott már róla?

– Persze – felelte Mario.

– Igen – mondta Alik lustán –, ki ne hallott volna róla… De arról bizonyára maga sem hallott, hogy az erdőben vannak más emberek is rajtunk kívül. Kuroda látta őket. Szidorovot kereste, és látta, hogy ott járnak a ködben. Kicsik és pikkelyesek, mint a hüllők.

– Neki is a végét járta a bioblokádja?

– Nem, ő egyszerűen csak szeret lódítani. Nem úgy, mint én, vagy mondjuk maga. Igaz, Tojvo?

– Nem – mondta szemét fel sem emelve Turnen. – A hazugságok egyáltalán nem léteznek. Minden, ami elképzelhető, az lehetséges.

– Beleértve a sellőket is? – kérdezte Mario. Láthatóan úgy vélte, végül komor szomszédja is úgy döntött, hogy tréfára veszi a dolgot.

Turnen ránézett. Arcán látszott, hogy nem áll szándékában tréfálni.

– Én láttam őket – mondta. – A háromszögletű tavat is. Meg a ködöt, és a zöld holdat. Olyan tisztán láttam őket, hogy minden részletet tisztán le tudok írni. Számomra pedig ez a valóságosság kritériuma, és ez nem rosszabb bármi másnál.

Mario bizonytalanul elmosolyodott. Még mindig abban reménykedett, hogy Turnen csak tréfál.

– Kitűnő ötlet – mondta. – Ezentúl nincs szükségünk laboratóriumokra. Szubelektronikus struktúrák? Én látom őket. Le tudom írni, ha akarják. Valósággal sziporkáznak. És háromszögletű-zöldek.

– Nekem már régóta nincs szükségem laboratóriumokra – jelentette ki Turnen. Szerintem egyáltalán senkinek sincs szüksége rájuk. Azok aligha segítenek magának elképzelni a szubelektronikus struktúrákat.

Mario arcáról eltűnt a vidámság. Kiderült, hogy a szemei egyáltalán nem gyerekesek.

– Én fizikus vagyok – mondta. – Könnyedén magam elé tudom képzelni a szubelektronikus struktúrákat formák és színek nélkül is.

– És aztán? – vonta meg a vállát Turnen. – Hiszen én is el tudom képzelni ezeket a struktúrákat. Meg a többi ilyesmit is, amikre maguk még nem találtak ki kacskaringókat, jeleket meg görög betűket.

– A maga elképzelései lehet, hogy meg is felelnek a maga saját céljainak, csak az a baj, hogy nem megy velük semmire.

– Elképzelésekkel már régóta senki sem megy semmire. Nem látom, az én elképzeléseim mennyivel rosszabbak a magukéinál.

– A fizikusok elképzeléseivel elutazhat ide, és elmehet innen, de a maga elképzelései csak asztal melletti filozofálgatásra alkalmasak.

– Emlékeztetném, hogy a deritrinitáció ötlete szintén asztal melletti filozofálgatásból emelkedett ki. Sőt, minden ötlet asztal melletti filozofálgatásból emelkedett ki. Minden alapvető ötlet, amit kigondoltak, és maga ezt nagyon jól tudja. Ezek nem csatlakoznak egy logikai láncolat végéhez. De a dolgok egyébként sem ilyenek. És aztán? Hát nem tudtam volna elrepülni ide. Akkor mi van? Hiszen nem láttam itt semmi olyasmit, amit otthon ülve ne tudtam volna magam elé képzelni.

Leonyid Andrejevics már nem hallotta, mit válaszol a fizikus. Alikot figyelte. A mérnök-gépkocsivezető feszengett. Egyszerűen felállni és elmenni valószínűleg kínos lett volna számára, talán attól félt, hogy tüntető kinézete lesz a dolognak. A vitát az ostobaságig unalmasnak tartotta. Először megpróbált beleavatkozni, más mederbe terelni a szót, el is kezdte: „Ami azt illeti, az elmúlt évben…” Aztán elmajszolt egy darabka pácolt angolnát. Később szalvétából kis hajócskát hajtogatott. Majd reménykedve az órájára pillantott, de az idő, amire várt, láthatóan még nem jött el. Ráadásul a vita érthetetlen volt számára, százszor is hallott már ilyen vitákat – mikor ott ült átizzadva a terepjáró kormánya mögött, a bozótot járva, és itt, az ebédlőben, a Bázis műhelyeiben, még a táncteremként szolgáló verandán is. Számára mindez egyszerűen végtelenül idegen volt. Szerette korának kézzelfogható dolgait: érzékelni a kormány mikronnyi holtjátékát az ujjai hegyében, a hatalmas motorok nyugodt és szabályos moraját, a műszerek csillogását a himbálózó vezetőfülkében. És egész életében szelíd értetlenséggel figyelte, ahogy ezek a kézzelfogható dolgok értelmüket veszítik a Földön, a Nagy Élet perifériájára szorulnak, és távoli bolygókra vonulnak vissza. Ő is visszavonult, és ment velük együtt, szeretve őket éppen úgy, mint azelőtt, de fokozatosan elveszítve meggyőződését azok (és a saját) szükségességét illetően. Mert míg ezeken a vad világokon nem is lehet meglenni a képességei és terepjárói nélkül, addig az emberek, úgy tűnik, szándékuk szerint jól megvannak ezek nélkül a világok nélkül is. Sokan voltak olyanok, mint Alik Kutnov mérnök-gépkocsivezető, az idegen bolygónkon épült bázisok garnizonjait most főleg velük töltötték fel. Nagyon tehetséges emberek voltak (tehetségtelen emberek egyáltalán nem léteznek), de tehetségük alkalmazási területei kérlelhetetlenül a múltba vesztek. Az Alik-félék többsége már kezdte belátni ezt, és keresték a kiutat.

– Maga felháborítóan magabiztos – fakadt ki Turnen. – Azt képzeli, hogy végül uralma alá hajtotta az emberiség történelmét. De sehogyan sem képes megérteni, hogy nem kell senkinek, kivéve saját magának, és már régen nem kell…

– Az emberiség sem kell senkinek, kivéve saját magának. Maga nem állít semmit, csak tagad…

Alik Kutnov a második hajót hajtogatta. Egy árbocosat.

Hát éppen ez a baj. Az emberiség soha senkinek nem kellett, kivéve saját magának. Ráadásul saját magának sem túl régen kezdett kelleni. És aztán? Aztán volt a síkság, és a síkságon széles utak és alig észrevehető ösvények kanyarogtak, és mindegyikük a láthatáron túlra vezetett. A láthatár ködbe veszett, és nem lehetett tudni, mi van ebben a ködben. Lehet, hogy tovább is síkság, lehet, hogy hegyek. De lehet, hogy fordítva. És nem lehetett tudni, melyik utak szűkülnek ösvényekké, és melyik ösvények szélesednek utakká…

– Alik – szólalt meg Leonyid Andrejevics. – Mit csinál, ha ismeretlen úton ismeretlen erdőbe ér az autóval?

– Csökkentem a sebességet, és fokozom a figyelmet – felelte Alik gondolkodás nélkül.

Leonyid Andrejevics elismerően pillantott rá.

– Maga derék ember – mondta. – Bárcsak mindenki ilyen volna.

– Igen – élénkült fel Alik. – Lám, a múlt évben…

Csökkenteni a sebességet, és fokozni a figyelmet. Nagyon jól mondta. A kormánykerék mögött pedig széles vállú fiatal legény trónol, vidáman robog az egyenes úton, az erdő pedig egyre közelebb, és a legénynek úgy tűnik, most jön csak a java, és teljes sebességgel behajt az erdőbe, nem veszi a fáradtságot, hogy megtudja, továbbra is egyenese az út az erdőben, vagy ösvénybe fordul, esetleg mocsárban ér véget.

– És ezek után – fejezte be Alik –, többet sosem mentünk oda. – Az órájára nézett. – Én most megyek – jelentette ki.

– Én is – mondta Leonyid Andrejevics.

A fizikus világtalan szemekkel nézett rájuk, abba sem hagyva a beszédet. Turnen ismét a kenyeret vagdosta.

Mikor kimentek az ebédlőből, Leonyid Andrejevics megkérdezte Alikot:

– Tényleg minden, amit ennek a fizikusnak mondott, csak kitaláció?

– Miért, mit mondtam neki?

– A sellőkről, meg a pikkelyes emberekről…

Alik elvigyorodott.

– Hogy is mondjam… Szerintem hazugság az egész. Kurodának senki nem hisz, Larney pedig beteg volt. Maga is járt az erdőben, Leonyid Andrejevics. Hát milyen emberek lehetnének ott? Ráadásul sellők…

– Én is így gondoltam – bólintott Leonyid Andrejevics.

Pol Gnyedihnek, a Bázis igazgatójának és a személyi biztonsági szolgálat főnökének irodája a Bázis legfelső emeletén volt. Leonyid Andrejevics a mozgólépcsőn ment fel hozzá.

Pol irodája a csillagközi, bolygóközi és belső kapcsolatok képernyőivel és kapcsolóival, filmtárakkal, információ-tárolókkal, a Pandorát ábrázoló planetografikus térképekkel olyan volt, mint a Világtanács épülete a Földön: ide összpontosult a bolygó irányítása. De eltérően a Világtanácstól, a Bázis igazgatója saját bolygójának csak egy elhanyagolhatóan kis szeletét tudta irányítani, egy apró, köves szigetvilágot a kontinenst elborító erdőóceánban. Az erdő nem csak hogy nem hódolt be a Bázisnak, de dacolt vele, milliónyi lóerejével, minden terepjárójával, léghajójával és helikopterével, vírusirtójával és dezintegrátorával. Helyesebben nem is dacolt vele. Egyszerűen nem vett tudomást a Bázisról.

– Néha kedvem lenne felrobbantani ott valamit – mondta Pol az ablakon kinézve.

– Pontosan hol? – kérdezte rögtön Leonyid Andrejevics.

– A kellős közepén.

– Akkor még a robbanást sem látnánk – mosolyodott el Leonyid Andrejevics. – És nem akar néha elmenni innen?

– Néha akarok – felelte Pol. – Mikor sok a turista. Mikor nem jut mindegyikük mellé vadőr, és lázadozni kezdenek, meg jogot követelni az önkiszolgálásra.

– Ne engedjen nekik – kérte Leonyid Andrejevics. – Mikor vadőr nélkül mentem ki, én is majdnem eltévedtem.

– Tudom – bólintott komoran Pol. – És maga miért nem viszi magával a karabélyát, mikor kimegy, Leonyid Andrejevics?

– Miféle karabélyt?

– Bármilyet!

Leonyid Andrejevics pislogott.

– Félek – mondta.

– Nem értem.

– Félek – magyarázta Leonyid Andrejevics –, hogy hirtelen elsül.

– És?

– És eltalál valakit…

Pol nézte egy darabig. Aztán elővette a szekrényből a saját karabélyát, és odaadta Leonyid Andrejevicsnek.

– Itt a tusában – magyarázta türelmesen –, van egy kis beépített rádióadó. Bárhol is lennének…

– Ugyan már, ezt én is tudom – szakította félbe Leonyid Andrejevics.

– Akkor mi a gond?

– Jól van. – Leonyid Andrejevics megfogta a karabélyt és levette a tusát. – Így? – kérdezte. – Majd ezt a fadarabot fogom magammal vinni. A málhás… izé… hátizsákomban. – Visszatette a tust a helyére, és visszaadta Polnak a karabélyt. – Most elégedett, Pol?

Pol megvonta a vállát.

– Nem értem. Mi van magával, most kéreti magát?

– Nem – válaszolta Leonyid Andrejevics. – Csak kiélem a szeszélyes természetemet.

– Mikor Athossal dolgozatot írtunk magáról – nagyon sok évvel ezelőtt… – egyáltalán nem ilyennek képzeltük.

– Hát milyennek? – kérdezte a hízelgés miatt elégedetten Leonyid Andrejevics.

– Hatalmas volt. Lángoló szemekkel…

– Mindig?

– Gyakorlatilag mindig.

– És mikor aludtam?

– A mi dolgozatunkban soha nem aludt. Vezette a hajót mágneses viharokon keresztül, féktelen atmoszférákon át. A keze, mint az acél, és energikus volt…

– Tehát amilyen most is vagyok! – kiáltott fel Leonyid Andrejevics. – Hol egy hajó?

Felugrott, Pol karabélyáért nyúlt, megfogta, a szeméhez emelte, és felkiáltott:

– Tra-ta-ta-ta!

Aztán letette a karabélyt, és megkérdezte:

– Na, milyen volt?

– Nem jó – felelte Pol, reménytelenül intve a kezével. – Nincs benne intellektus.

– Nagy szükségem van nekem az intellektusra – dünnyögte sértődötten Leonyid Andrejevics.

Újra hátradőlt a karosszékben, és megkérdezte:

– Nem zavarom?

– Nem – felelte Pol, és eltette a karabélyt a szekrénybe. – Csak folyton azon csodálkozom: mit csinál maga itt nálunk a Bázison?

– Senkinek nem fogja elmondani? – kérdezte Leonyid Andrejevics.

– Ha nem akarja, nem, nem mondom el.

– Udvarolok valakinek – bökte ki Leonyid Andrejevics.

Pol felegyenesedett ültében.

– Ugyan már, kinek? – kérdezte. – Csak nem Rita Szergejevnának?

– Mi az, talán úgy látszik?

– Hát, vannak ilyen hangok.

– Szóval nem neki udvarolok – jelentette ki sértődötten Leonyid Andrejevics. – Egészen másnak udvarolok. Ő már régen elrepült innen.

– Aha – mondta Pol. – És maga, ezek szerint, itt maradt a mézeshetekre.

– Maga cinikus – csóválta meg a fejét Leonyid Andrejevics. – Nem értjük meg egymást. Inkább azt mondja meg, mik a mai hírek.

– Rita Szergejevna lőtt egy tahorgot – húzta fel a szemöldökét jelentőségteljesen Pol.

– Derék. És még?

– A rám bízott Bázison az elmúlt napokban semmi sem történt, minden rendben megy, hiány semmiben nem mutatkozik – kántálta Pol.

– És azokon a bázisokon, amik nincsenek magára bízva?

– Mire gondol?

– Például a Földre. Vagy mondjuk a Szivárványra.

– A Földön szintén semmiben nem mutatkozik hiány. Többlet mutatkozik. A Szivárványon pedig… Tudja mit, Leonyid Andrejevics, a jelentések már a nyomdában vannak, fél órán belül maga olvashatja el őket.

– Nem – tiltakozott Leonyid Andrejevics. – Elsőként akarok megtudni valamit. Hiszen maga már írt rólam dolgozatot, Pol. Meséljen nekem valami különlegeset. Ami nincs a jelentésekben.

– A pletykák érdeklik? – puhatolózott Pol.

– Nagyon – felelte Leonyid Andrejevics.

– Kár. Nincsenek pletykáim. A D-csatornán nem közvetítenek pletykákat. Ördög tudja, mit közvetítenek mostanában a D-csatornán.

Leonyid Andrejevics már vette is elő a jegyzetfüzetét, és készítette a tollát.

– Nem, tényleg – folytatta Pol. – Ma éjjel hirtelen megszakították az adást a nukleáris előrejelzésről, és küldtek nekünk valami titkosított kódot Mosztyepanyenko névre. Nevesített feladó nélkül. Ez már a harmadik eset. A múlt héten volt egy titkosított üzenet bizonyos Hérosztratosznak, az azelőtti héten pedig Pekkelisnek. A megkeresésemre nem válaszoltak. Valami hülyeség lehet.

– Igen – hagyta helyben Leonyid Andrejevics. – Viszont érdekes.

Női fejeket rajzolt a jegyzetfüzetébe, és alájuk ezt írta nyomtatott betűkkel: HÜLYESÉG; HÜLYESÉG; HÜLYESÉG…

– Hérosztratosz… – dünnyögte. – Ki ez a Hérosztratosz? Ő lenne az? Mindent összevéve, a kortárs fizikai elméletek fényében teljesen elképzelhető…

– Jön valaki – mondta Pol, és Leonyid Andrejevics elhallgatott.

Egy ember rohant be az irodába.

Leonyid Andrejevics nem ismerte, de látható volt, hogy ez az ember az erdőből jön, és igen izgatott. Leonyid Andrejevics felegyenesedett ültében, és a jegyzetfüzetet a zsebébe tuszkolta.

– Összeköttetés! – lihegte az ember. – Pol, mikor lesz összeköttetés?

Kezeslábasban volt, lecsatolt csuklyája a mellén himbálózott a rádió zsinórján. Kezeslábasából bakancsától az övéig friss hajtások halványrózsaszín nyilacskái meredeztek, jobb lábára egy narancsszínű lián indája csavarodott, amit vonszolt maga után végig a padlón. Úgy tűnt, mintha magának az erdőnek a csápja lett volna, ami rögtön megfeszül, és visszahúzza az embert, végig a folyosókon, át az igazgatóságon, le a mozgólépcsőn, végig a hangárok és műhelyek mellett, aztán újra le a mozgólépcsőn, a repülőtéren át a szakadékhoz, a lift tornyához, de nem a liftbe, hanem mellette lefelé…

– Menj innen – szólt rá bosszúsan Pol.

– Nem értesz semmit – lihegte az ember. Arcán vörös és fehér foltok ütköztek ki, szeme kidülledt. – Mikor lesz összeköttetés?

– Kuroda! – kiáltott rá Pol érces hangon. – Menjen ki innen, és szedje rendbe magát!

Kuroda megállt.

– Pol – mondta, a fejével különös mozdulatot téve, mintha a nyaka viszketne –, becsületszóra, sürgősen kellene!

Leonyid Andrejevics újra hátradőlt ültében. Pol odament Kurodához, megfogta a vállát, és arccal az ajtó felé fordította.

– Formalista – nyafogta Kuroda. – Bürokrata.

– Állj, ne mozdulj – mordult rá Pol. – Anyámasszony katonája! Adj egy csomagot.

Kuroda megint tett egy furcsa fejmozdulatot, és Leonyid Andrejevics meglátta vékony, kiborotvált nyakát, és pont a tarkó gödröcskéjében egy kurta, halványrózsaszín hajtást. Vékony volt és hegyes, már spirálba göndörödött, és szinte remegett a mohóságtól.

– Mi az, megint elkapott? – kérdezte Kuroda, és beletúrt a mellső zsebébe. – Nincs nálam csomag… Figyelj, Pol, meg tudnád mondani, mikor lesz összeköttetés?

Pol valamit csinált a nyakával, gyúrta és masszírozta hosszú ujjaival, utálkozva elfintorodott, és barátságtalanul dünnyögött valamit.

– Állj nyugodtan! – mordult rá a férfira. – Ne rángasd! Micsoda anyámasszony katonája.

– Maga találkozott a pikkelyes emberekkel? – kérdezte Leonyid Andrejevics.

– Lárifári! – pillantott rá Kuroda. – Én nem mondtam, hogy azok az emberek pikkelyesek voltak… Pol, sietnél egy kicsit? Elsősorban ezt kellene elküldeni nekik! Au!

– Kész – mondta Pol. Ellépett Kurodától, és egy félholt, görcsösen rángatózó, vérző valamit dobott a hulladékgyűjtőbe. – Azonnal menj orvoshoz. Összeköttetés este hétkor lesz.

Kuroda arca megnyúlt.

– Kérj rendkívüli beszélgetést – követelte. – Hát micsoda dolog ez, este hétig várni?

– Jól van, jól van, menj, később majd megbeszéljük.

Kuroda, tüntetően húzva a lábát, kelletlenül az ajtóhoz ment. A rózsaszín hajtások a kezeslábasán már elhalványultak, és leszóródtak a padlóra. Mikor kiment, Pol megszólalt:

– Nagyon elszemtelenedtünk. El sem tudja képzelni, Leonyid Andrejevics, mi mindnyájan mennyire elszemtelenedtünk. Senki nem fél semmitől. Mint otthon. Játszadoznak a kertben, aztán irány a mamához, négykézláb, egyenest a sárban és a homokban. A mama majd kimossa…

– Igen, elszemtelenedtek egy kissé – mondta halkan Leonyid Andrejevics. – Örülök, hogy észrevette.

Pol Gnyedih nem figyelt rá. Az ablakot nézte, ahol Kuroda futott végig a mozgólépcsőn, maga után húzva a liándarabot.

– Athosra emlékeztet – szólalt meg végül. – Csak Athos természetesen soha nem jött volna ide ilyen külsővel. Emlékszik Athosra, Leonyid Andrejevics? Azt írta, hogy dolgozott magával valamikor.

– Igen, a Vlagyiszlaván. Athos-Szidorov.

– Odaveszett – mondta Pol, hátra sem fordulva. – Már régen. Valahol odakint… Kár, hogy nem kedvelte magát.

Leonyid Andrejevics nem válaszolt.

2

Athos felébredt, és rögtön arra gondolt: „Holnapután elmegyünk”. A másik sarokban Nava is nyomban megmozdult az ágyán, és megkérdezte:

– Mikor mész el?

– Nem tudom – felelte a férfi. – Hamarosan.

Kinyitotta a szemét, és az alacsony, mészlerakódásokkal borított mennyezetre meredt. A mennyezeten megint jártak a hangyák. Két egyenes oszlopban vonultak. Balról jobbra haladtak a teherrel rakottak, jobbról balra üresen mentek. Egy hónappal korábban fordítva volt. És egy hónap múlva fordítva lesz, hacsak meg nem parancsolják nekik, hogy valami mást csináljanak. Egy hónappal ezelőtt szintén felébredtem, arra gondoltam, hogy holnapután elmegyünk, és nem mentünk sehová. Valamikor, még ennél is sokkal régebben, felébredtem, szintén arra gondoltam, hogy holnapután elmegyünk, és természetesen nem mentünk el. De ha holnapután sem megyünk, akkor én egyedül megyek el. Ami azt illeti, gondoltam én már korábban is ilyet, de most már mindenképpen elmegyek.

– És mikor lesz az a hamarosan? – kérdezte Nava.

– Nagyon hamar – felelte a férfi.

– Úgy volt – kezdett bele Nava –, hogy a holtak éjszaka hajtottak minket, és éjjel ők rosszul látnak, ezt mindenki megmondhatja neked, még a Púpos is, pedig ő nem idevalósi, abból a faluból való, amelyik szomszédos az enyémmel, te őt nem ismerheted… Úgy volt, hogy a falujában mindent benőttek a gombák, és ezt nem mindenki szereti, apám például eljött a maga falujából, és azt mondta, megtörtént a Hódítás, és a faluban az embereknek most már semmi keresnivalójuk… Szóval akkor nem volt hold az égen, és azok mind egy kupacba gyűltek, meleg lett, nem kaptunk levegőt…

Athos ránézett. A lány a hátán feküdt, karja a feje alatt, két lába keresztbe vetve. Nem mozdult, csak az ajkai mozogtak, és a szeme csillant meg időről időre a félhomályban. Mikor az öreg bejött, ő nem hagyta abba a beszédet, az öreg meg odaült az asztalhoz, magához húzta az edényt, és enni kezdett. Athos akkor felkelt, és tenyerével letörölte testéről az éjszakai verítéket. Az öreg csámcsogva, fröcskölve evett. Athos elvette tőle az edényt, és szótlanul odanyújtotta Navának, hogy elhallgasson végre. Az öreg lenyalogatta a szája szélét, és megszólalt:

– Ízetlen. Bárhová is megy az ember, mindenütt ízetlen. Ezt az ösvényt is teljesen benőtte a bozót, ahol akkoriban jártam, pedig sokat jártam rajta, gyakorlásképpen is, meg egyszerűen csak fürödni, azokban az időkben gyakran fürödtem, volt ott egy tó, most meg mocsár van ott, és veszélyes lett arra a járás, de valaki mégis jár arra, mert másképpen honnan lenne ott annyi vízbefúlt? És a nádas. Bárkit megkérdezhetek: honnan vannak ott a nádasban ösvények? Ezt senki nem tudhatja, és nem is kell tudnia. Csak ott már nem lehet vetni. Pedig vetettek, mert kellett a Hódításhoz, és mindent odavittek az agyagos tisztásra, mostanság is visznek, de nem hagyják ott, hanem visszahozzák, én mondtam, hogy ezt nem szabad, de ők nem is értik, mit jelent az, hogy nem szabad, a bíró egyenesen megkérdezte tőlem, mindenki előtt: miért nem szabad? Mondom neki, hogy kérdezheted meg így mindenki előtt, hogy miért nem szabad? Az apja nagyeszű ember volt, de lehet, hogy egyáltalán nem is volt az apja, egyesek azt beszélték, hogy nem volt az apja, és tényleg nem hasonlít rá… Miért nem szabad, kérdezte mindenki előtt, miért nem szabad?

Nava felállt, és odanyújtotta az edényt Athosnak. Athos enni kezdett. Az öreg elhallgatott, egy darabig nézte, aztán megjegyezte:

– Nem erjedt meg az ételetek, ilyet enni nem szabad.

– Miért nem szabad? – kérdezte Athos.

Az öreg felvihogott.

– Ej, te Csöndes – mondta. – Jobb lenne, Csöndes, ha csöndben maradnál. Inkább meséld csak el nekem, nagyon fáj, mikor levágják az ember fejét?

– Mi közöd hozzá? – kiáltott rá Nava.

– Kiabál – közölte az öreg. – Kiabál velem. Még egyszer sem szült, és kiabál velem. Miért nem szülsz? Mióta élsz már a Csöndessel, és nem szülsz. Nem szabad ilyet csinálni. És tudod te, mit jelent az, hogy „nem szabad”? Azt jelenti: nem kívánatos, nem helyes. És mivelhogy nem helyes, következésképpen nem szabad így viselkedni. Hogy mit lehet, azt még nem tudjuk, de amit nem szabad, azt nem szabad. Ezt mindenkinek meg kell értenie, és neked még inkább, mert idegen faluban élsz, házat adtak neked, ezt a Csöndest is hozzád adták. Lehet, hogy idegen feje van, de a teste egészséges, és nem szabad vonakodnod a szüléstől. Így hát kiderül, hogy a „nem szabad” ugyanaz, mint hogy egyáltalán nem kívánatos. Hogy lehet még érteni azt, hogy „nem szabad”? Lehet, és kell is úgy érteni, hogy „nem szabad”, az kártékony…

Athos befejezte az evést, az üres edényt az öreg elé tette, és kiment. A házat az éjszaka folyamán erősen benőtte a bozót, a sűrű aljnövényzetben csak az öreg által kitaposott ösvény látszott, és a hely a küszöb mellett, ahol ült és várt, amíg ők felébrednek. Az utcákat már megtisztították. A lábnyi vastag zöld kúszónövényt, ami tegnap bújt elő a falu fölötti ágrengetegből, és a szomszéd ház előtt eresztett gyökeret, felaprították, és lelocsolták erjesztővel. Megbarnult, már meg is savanyodott, erős, étvágygerjesztő illatot árasztott, és a szomszéd gyerekek köré gyülekezve barna húsát tépkedték, lédús falatokat tömve a szájukba. Mikor Athos elment mellettük, egyikük teli szájjal, alig érthetően utána kiáltott: „Hallgat, akárcsak a holtak!”, de a többiek nem követték a példáját: el voltak foglalva. A házakat eltakaró magas fűtől narancsszínű és vörös utcán, melyre homályos, fénytelen, zöldes foltokat borított a fatetők közén átragyogó nap, senki nem járt. A mezőről unott hangok disszonáns kórusa hallatszott: „Sej-haj, vígan vess!… Jobbra vess, meg balra vess!…” Az erdőből visszhang felelt rá. De lehet, hogy nem is visszhang volt. Lehet, hogy a holtak.

Bicegő természetesen otthon ült, és a lábát masszírozta.

– Ülj le – invitálta Athost szívélyesen. – Tehát elmész?

– Elmegyek – bólintott Athos, és leült a küszöbre. Mi az, megint megfájdult?

– A lábam? Dehogy, csak jólesik neki. Simogatom, így ni, ez jó neki. És mikor mész?

– Ha te velem jönnél, akár holnapután is. Megyek más embereket keresni, akik ismerik az erdőt. Hiszen te, úgy látom, nem akarsz jönni.

Bicegő óvatosan kinyújtotta a lábát, és tűnődve mondta:

– Ahogy tőlem kimész, fordulj balra, és menj el egészen a mezőig. A mezőnél a két kő mellett rögtön meglátod az utat. Nem nagyon nőtte be a bozót, mert sok a vízmosta kő. Egyenesen tovább azon az úton, két falu mellett mész el, az egyik kihalt, gombás, ellepték a gombák, így hát ott nem lakik senki, a másikban pedig a csudabogarak laknak, a falujukon kétszer végigment a sötétkék fű, azóta betegek, és ettől a csudabogarak falujától jobb kéz felé ott lesz a te agyagos tisztásod. Nem kell senki, hogy elkísérjen, odatalálsz magad is.

– Elmegyünk az agyagos tisztásig – hagyta helyben Athos. – És tovább hogyan?

– Hová tovább?

– Tovább az erdőbe. Át a mocsáron. Ahol régen tó volt, és egy nagy út vezetett.

– Miféle út? Az agyagos tisztáshoz? Már mondtam neked, fordulj balra, menj ki a mezőre, a két kőig…

Athos végighallgatta, aztán megszólalt:

Most már ismerem az utat az agyagos tisztásig. Odatalálok. De nekünk tovább kell mennünk. Mondtam már neked. El kell jutnom a Városba. Azt mondtad, tudod az utat.

Bicegő megértően ingatta a fejét.

– A Vá-á-árosba… Addig a Városig, Csöndes, nem jutsz el. Az agyagos tisztásig például egyszerű: el a két kő mellett, a gombás falun át, a csudabogarak falván át, ott aztán jobb kéz felé, és ott van az agyagos tisztás. Vagy mondjuk a Nádasba. Ha mindjárt itt nálam jobbra fordulsz, át a ritkás erdőn, el a Kenyeres-mocsár mellett, és ott végig a nap iránt, amerre a nap megy, arra mész te is. Háromnapi járóföld, de ha muszáj, hát menjünk. Régebben ott termeltük az edényeket, mielőtt a sajátjainkat itt elültettük volna… Mondhattad volna, hogy a Nádasba. Akkor holnaputánig sem kell várnunk. Holnap reggel indulunk, és ennivalót sem kell magunkkal vinni, ha már ott van a Kenyeres-mocsár. Te, Csöndes, szörnyen keveset beszélsz, éppen csak kezd odafigyelni rád az ember, máris becsuktad a szádat. A Nádasba pedig elmegyünk. Holnap reggel indulhatunk is…

Athos végighallgatta, aztán azt mondta:

– Értsd meg, Bicegő, nekem nem kell a Nádasba mennem. A Nádasba nekem nem kell mennem. Nem kell nekem a Nádasba mennem. (Bicegő feszülten figyelt, és bólogatott közben.) A Városba kell mennem. Tegnapelőtt megbeszéltük, hogy a Városba kell mennem. Te azt mondtad, hogy ismered az utat a Városba. Beszélj nekem a Városba vezető útról. Nem a Nádasba, hanem a Városba vezetőről. Vagy még inkább, menjünk el együtt a Városba. Ne a Nádasba menjünk együtt, hanem a Városba.

Athos elhallgatott. Bicegő a fájós térdét kezdte simogatni.

– Neked, Csöndes, mikor a fejedet levágták, elrontottak valamit odabent. Olyan ez, mint az én lábam. Eleinte lábszerű láb volt, a legközönségesebb. Aztán egy éjjel a Hangyabolyon mentem keresztül, egy hangyakirálynőt vittem, ez a lábam beszorult egy üregbe, és most görbe. Miért görbe, senki sem tudja, de rosszul mozog. De a Hangyabolyig eljutok vele. Odavezetlek téged. Csak azt nem értem, minek mondtad, hogy készítsek ételt az útra. A Hangyaboly karnyújtásnyira van ide. – Athosra nézett, és eltátotta a száját. – De te nem is a Hangyabolyhoz mész – jutott eszébe. – Neked a Nádasba kell menned. Nem, a Nádasba én nem tudok elmenni. Nem érnék oda. Látod, görbe a lábam. Figyelj ide, Csöndes, miért nem akarsz inkább a Hangyabolyhoz menni? Gyere, menjünk a Hangyabolyhoz, na? Hiszen én azóta egyszer sem jártam arra, lehet, hogy már nincs is meg? Megkeressük azt az üreget, na?

Athos oldalt dőlt, és magához hengerítette az edényt.

– Jó edény – mondta. – Nem is tudom, hol láttam utoljára ilyen jó edényt. Tehát elvezetsz engem a Városba? Azt mondtad, rajtad kívül senki nem ismeri az utat a Városba. Menjünk a Városba, Bicegő. Mit gondolsz, eljutunk a Városba?

– Már hogy ne? Eljutunk. A Városba? Persze hogy eljutunk. És tudom, hol láttál ilyen edényt. A csudabogaraknál vannak ilyen edények. Ők nem termesztik, hanem agyagból csinálják őket, érted? Ott van hozzájuk közel az agyagos tisztás, mondtam már neked, tőlem rögtön balra, és a két kő mellett egészen a gombás faluig. A gombás faluban pedig már senki nem lakik. Oda nem is érdemes elmenni. Talán nem láttunk még gombát, vagy mi… Mikor egészséges volt a lábam, sosem jártam ebben a gombás faluban, csak azt tudom, hogy tőlük pár vízmosással odébb laknak a csudabogarak. Igen. Holnap akár indulhatunk is. Figyelj, Csöndes, hadd ne menjünk oda. Nem szeretem én azokat a gombákat. Tudod, nálunk is vannak gombák az erdőben, az egy dolog. Azokat még meg is lehet enni. Ebben a faluban viszont zöldek, és rossz a szaguk. Miért mennél oda? Még behurcolnád ide a gombafonalakat. Menjünk inkább a Városba. Csakhogy oda nem indulhatunk holnap. Ennivalót kell gyűjteni. Kérdezősködni kell az út felől. Vagy te ismered az utat? Ha ismered, akkor én nem fogok kérdezősködni, egyébként sem tudom, kitől is lehetne ezt megkérdezni. Talán a bírótól? Mit gondolsz?

– Hogy te magad semmit nem hallottál a Városba vezető útról? – kérdezte Athos. – Sokat hallottál te arról az útról. Egyszer majdnem el is mentél a Városig, csak megijedtél a holtaktól. Féltél, hogy egyedül nem tudod megvédeni magad.

– A holtaktól nem féltem, és nem is félek – tiltakozott Bicegő. – Megmondom én neked, mitől félek. Hogyan fogunk menni mi ketten? Te egész idő alatt így fogsz hallgatni? Hiszen én azt nem bírom. Meg ne haragudj rám, Csöndes, de mondd meg nekem, ha hangosan nem akarsz beszélni, akkor súgva mondjad. Vagy egyszerűen csak bólintsál. Vagy ha nem akarsz bólintani, akkor a jobb szemeddel, ami árnyékban van, hunyoríts vele, és én látni fogom. Lehet, hogy egy kicsikét mégis holt vagy? Én ugyanis nem állhatom a holtakat. Rám jön tőlük a hideglelés, semmit nem tudok kezdeni magammal.

– Nem, Bicegő, nem vagyok holt – nyugtatta meg Athos. – Én magam sem állhatom őket. És ha félsz, hogy hallgatag leszek, akkor nem kettesben megyünk, már mondtam neked. Velünk jön Ököl és Copfos, meg néhány legény Újfaluból.

– Ököllel én nem megyek – mondta határozottan Bicegő. – Ököl elvitte magával a lányomat. És nem védte meg. Nem azt sajnálom, hogy elvitte, hanem azt, hogy nem védte meg. Elrabolták tőle a lányomat. Újfaluba ment vele, meglesték a rablók, elvették tőle a lányomat, és ő oda is adta nekik. Nem, Csöndes, a rablókkal nem jó tréfálni. Ha a Városba mennénk, nem lenne nyugtunk a rablóktól. A Nádasba, az már más dolog! Oda minden habozás nélkül el lehet menni. Holnap indulhatunk is.

– Holnapután – mondta Athos. – Mész te, és megyek én. Ököl, Copfos, és még hárman Újfaluból. Így egészen a Városig is eljutunk.

– Heten együtt eljutunk odáig – mondta magabiztosan Bicegő. – Egyedül nem mennék, de heten együtt eljutunk odáig. Hetedmagunkkal az Ördög-hegyekig is eljutunk, csakhogy én nem ismerem az utakat arrafelé. Mehetnénk talán az Ördög-hegyekig? Meglehetősen messze vannak, de heten eljutunk odáig. De minek mennél te az Ördög-hegyekhez? Figyelj, Csöndes, gyere, menjünk el a Városig, aztán majd meglátjuk. Egy kicsivel több élelmet kell összegyűjteni, és eljutunk odáig.

– Tehát megegyeztünk – mondta Athos, és felállt. – Holnapután indulunk a Városba. Holnap még benézek hozzád.

– Gyere csak, gyere – biztatta Bicegő. – Én magam mennék el hozzád, csak hát fáj a lábam. De te eljössz, megbeszéljük. Tudom, sokan nem szeretnek beszélgetni veled, de én nem vagyok olyan. Én…

Athos kilépett az utcára, és újra letörölte tenyerével az izzadtságot. Következett a folytatás. Valaki felvihogott mellette, aztán köhintett. Athos megfordult. Az öreg felkelt a fűből, és bütykös ujjait ropogtatva megszólalt:

– Tehát a Városba készültök. Érdekes dolgot főztetek ki, csak hát a Városig még senki nem jutott el élve, és nem is szabad oda menni. Még ha el is cserélték a fejedet, ezt meg kell értened…

Athos jobbra fordult, és ment tovább az utcán. Az öreg a fűben botorkálva egy darabig kullogott utána, és dünnyögött:

– Ha nem szabad, az mindig valamilyen értelemben nem szabad, ilyen vagy olyan értelemben, például nem szabad a bíró nélkül vagy a gyűlés nélkül, a bíróval vagy a gyűléssel pedig szabad, de megint csak nem szabad bármilyen értelemben…

Athos gyorsan ment, amennyire a nyirkos hőség engedte, és az öreg lassanként lemaradt. A téren Fülelőt pillantotta meg. Fülelő lihegve és tántorogva körbe járt, marokszám locsolva a halványbarna fűirtót egy a hasára függesztett hatalmas edényből. Mögötte füstölgött a fű, és szemlátomást kezdett elszáradni. Athos megpróbálta elkerülni, de Fülelő olyan ügyesen váltogatta az útvonalát, hogy egyenesen szembetalálkoztak.

– Hé, Csöndes! – kiáltott fel vidáman, sietősen leakasztva nyakából a szíjat, és földre téve az edényt. – Hová mész, Csöndes? Haza mész, ugye, Navához, ilyen a fiatalság, de azt te nem tudod, Csöndes, hogy a te Navád sincsen otthon, a te Navád a mezőn van, a saját szememmel láttam, hogy Nava a mezőre ment, ha akarod, elhiszed, ha akarod, nem… Lehet persze, hogy nem is a mezőre, ilyen a fiatalság, csak éppen végigment a te Navád, Csöndes, valamelyik olyan kis utcán, az egyik olyan kis utcán, ami a mezőn kívül sehová nem vezet, de hát hová is mehetett volna, kérdem én, a te Navád, talán téged kereshetett, Csöndes…

Athos újra megpróbálta kikerülni, de újra beleütközött.

– De ne is menj te utána a mezőre – folytatta Fülelő rábeszélően. – Miért mennél te utána, mikor én itt mindjárt eltakarítom a füvet, és mindenkit idehívok, mert a földmérő azt mondta, a bíró meghagyta neki, hogy szóljon nekem, takarítsam el a füvet, mert hamarosan gyűlés lesz, ha pedig gyűlés lesz, akkor mindenki idejön a mezőről, a te Navád is idejön, ha a mezőre ment, és hová máshová mehetett volna azon a kis utcán át, habár ha jól meggondolom, azon a kis utcán át nem csak a mezőre lehet kijutni…

Hirtelen elhallgatott, és görcsösen felsóhajtott. Szemei fennakadtak, kezei, mintha csak maguktól tennék, tenyérrel felfelé felemelkedtek. Athos megtorpant. Homályos, lila felhő emelkedett fel Fülelő arca mellett, ajka megremegett, és gyorsan és tagoltan beszélni kezdett, idegen, fémes hangon, idegenszerű hanglejtéssel, különös, idegen stílusban, sőt, valószínűleg idegen nyelven, úgy, hogy csak egyes mondatrészeit lehetett megérteni.

– A délvidéki fronton folyó ütközetbe újabb… az egész messze délre tolódik el… győzedelmes előrenyomulás… A nagy talajlazítási munkák északi irányban rövid időre szünetelnek, mert helyenként ritka… Az elmocsarasítás új módszerei új, tág teret biztosítanak a nyugalomnak és az új előrenyomulásnak a… Minden faluban… még nagyobb győzelmek… erőfeszítés… barátnék új harci osztagai… nyugalom és egybeolvadás most és mindörökké…

Az időközben megérkező öreg megállt Athos mögött, és megszólalt:

– Látjátok? Nyugalom és egybeolvadás!… Ezt mondom mindig: Nem szabad! Minden faluban, hallottátok?… Tehát a mienkben is. És a barátnék új csapatai…

Fülelő elhallgatott, és leguggolt. A lila felhő eloszlott. – Mi van velem? – kérdezte. – Mi az, adás volt? Na, hát hogy áll arrafelé a Hódítás? Megvalósul? Te pedig, Csöndes, ne menj a mezőre. Hiszen te bizonyára a te Navád után jársz…

Athos átlépett a fűirtós edény fölött, és sietősen odébbállt. Ököl háza egészen a falu szélén volt. Egy szurtos öregasszony, ha nem az anyja, akkor a nénikéje, rosszindulatúan ráhorkant, hogy Ököl nincs otthon, Ököl a mezőn van, hogyha otthon lenne, akkor nem lenne semmi értelme a mezőn keresni, de mivel a mezőn van, ezért ő, Csöndes, hiába ácsorog itt. Athos elindult a mezőre.

A mezőn vetettek. A fülledt, áporodott levegőt erős, csípős szagok keveréke itatta át. Izzadtság, erjesztő, rothadó füvek szaga áradt. A reggeli termést már leszedték, és vastag rétegben felhalmozták a barázdák mentén. A szemek már bomlásnak indultak. Dolgozó legyek felhői tülekedtek a kovászos edények körül, és ennek a sötét, fémesen csillogó forgatagnak a legsűrűbb részében állt a bíró, és lehajtott fejjel és egyik szemét összehúzva figyelmesen tanulmányozott egy csepp savót a nagyujja körmén. A köröm különleges volt, lapos, gondosan kifényesítve, a megfelelő szerekkel csillogóra mosva. A bíró lába mellett a szántásban, egymástól tíz lépésnyire, sorban csúsztak-másztak a vetők. Már nem énekeltek, de az erdő mélye még mindig huhogott és jajongott. Most már világos volt, hogy ez nem visszhang.

Athos elindult a sor mentén, lehajolva és belenézve a leszegett arcokba. Amikor Ökölt megtalálta, megérintette a vállát, és Ököl rögtön, anélkül, hogy bármit kérdezett volna, kimászott a barázdából. Szakálla sárral volt beverve.

– Mi az orrom szőrit fogdosol itt? – hördült fel Athos lábát nézve. – Volt valaki, az is fogdosott, az orrom szőribe, 'oszt a kezén és lábán fogva feldobták egy fára, ott lóg még most is, és mikor leszedik, nem fog már fogdosni, ne félj, az orrom szőribe…

– Jössz? – kérdezte Athos kurtán.

– Hogyne mennék, mikor hét emberre való kovászt készítettem össze, nem lehet bemenni a házba, az orrom szőribe, bűzlik, nem lehet meglenni ott, most már hogyne mennék, az öregasszony nem akarja kihordani, én magam meg már ránézni sem bírok. Csak hát hová megyünk? Bicegő tegnap azt mondta, hogy a Nádasba, de a Nádasba én nem megyek, az orrom szőribe, a Nádasban emberek sincsenek, nem hogy lyányok, ott, ha az ember meg akar fogni valakit a lábán és feldobni a fára, az orrom szőribe, hát senki nincsen, én meg lyányok nélkül már nem bírok meglenni, a bíró kiüldöz a világból… Lám ott áll, az orrom szőribe, a szeme kidülled, ő maga meg vak, mint az alfelem, az orrom szőribe. Volt valaki, az is így állt, adtak egyet a szeme közé, ’oszt nem áll többet, az orrom szőribe, a Nádasba pedig én nem megyek, akárhogy is akarod…

– A Városba – mondta Athos.

– A Város – az más, a Városba elmegyek, annál is inkább, mert azt beszélik, egyáltalán nincs is semmiféle Város, az orrom szőribe, hazudozik a Városról az a vén tuskó, bejön reggel, kieszi az edény felét, és nekikezd, az orrom szőribe, a fecsegésnek: ezt nem szabad, azt nem szabad… Megkérdezem tőle, ki vagy te, hogy megmondd nekem, mit szabad és mit nem szabad, az orrom szőribe – nem válaszol, ő maga sem tudja, a Városról hoz elő valamit…

– Holnapután indulunk – emlékeztette Athos.

– Minek várni? – háborgott Ököl. – Nálam a házban nem lehet aludni, bűzlik a kovász, menjünk inkább reggel, különben volt valaki, az is csak várt és várt, ’oszt úgy fültövön vágták, hogy abbahagyta a várakozást, azóta nem vár… Az öregasszony meg szitkozódik, nem nyughatik, az orrom szőribe, figyelj, Csöndes, hadd jöjjön az öregasszony nyolcadiknak, ha a rablók elviszik, én odaadom nekik, na?

– Holnapután indulunk – ismételte Athos türelmesen. – Derék dolog, hogy sok kovászt készítettél. Nekünk…

Nem tudta befejezni, mert a mezőn kiabálás támadt.

„Holtak, holtak!” – ordított fel a bíró. – „Asszonyok, hátra!” Athos körülnézett. A fák között, a mező szélén álltak a holtak: két sötétkék egészen közel, egy sárga távolabb. Kerek szemgödrű, szájuk helyén fekete rést viselő fejüket lassan forgatták egyik oldalról a másikra, hatalmas karjuk ostorként lógott testük mellett. A föld a lábuk alatt már füstölgött, vékony, fehér páracsíkok keveredtek a szürke füstpamacsokkal. Ezek a holtak már sok mindent megértek, ezért aztán szerfölött óvatosan viselkedtek. A sárga jobb oldalát megmarta a fűirtó, és mindkét kéket gombás foltok borították, ahol megperzselte őket az erjesztő. Az irhájuk helyenként elhalt, és cafatokban lógott. Amíg ott álltak és nézelődtek, az asszonyok sikoltozva elfutottak a faluba, a férfiak pedig fenyegetően és bőbeszédűen morgolódva csoportba verődtek az edényekben készenlétben tartott fűirtóval. Akkor aztán a bíró azt mondta: – Mit álltok itt? Gyerünk! – és mindenki lassacskán megindult előre a holtak felé, csatárláncba fejlődve. – A szemükbe! – kiáltotta a bíró. – Igyekezzetek a szemükbe fröcskölni! A szemükbe!

– Hu-hú! Na tünés innen! A-ha-ha-ha! – rémítgették őket a sorból. Senkinek nem akaródzott összeakaszkodni velük.

Ököl Athos mellett ment, szakállából tépkedve a rászáradt sarat, és hangosan kiabált mindenfélét, kiabálás közben pedig mondta a magáét: – Ne már, hiába megyünk, az orrom szőribe, ezek nem állnak meg itt, rögtön elfutnak… Miféle holtak ezek? Valamiféle rongyosok, hogy állnának már meg… Hu-hu-hú! Hé, ti ott! – Húsz lépésnyire megközelítve a holtakat az emberek megálltak. Ököl megdobta a sárgát egy görönggyel, a holt szokatlan gyorsasággal kinyúlt széles tenyerével, és félreütötte a rögöt. Mindenki újra huhogott és a lábával topogott, néhányan az edényeket mutogatták a holtaknak, és fenyegető mozdulatokat tettek. Kár lett volna a fűirtóért, nem akaródzott utána visszavánszorogni a faluba friss kovászért. A holtak viharvertek voltak, óvatosak, valószínűleg így is elbánnak velük.

És elbántak velük. A pára és füst egyre vastagabban tört elő a holtak lába alól, hátrálni kezdtek. „Na, ennyi volt, – mondták a sorban. – Rögtön átfordulnak…” A holtak valami megfoghatatlan módon megváltoztak, szinte megfordultak a bőrükben. Nem látszott sem a szemük, sem a szájuk – már háttal álltak. Néhány pillanat múlva el is tűntek, távolról felvillanva a fák között. Ott, ahol az imént álltak, lassan leült a párafelhő.

Az emberek, vidáman zajongva, elindultak visszafelé a barázdában. Hirtelen kiderült, hogy ideje már visszamenni a faluba a gyűlésre. – A térre menjetek, a térre… – ismételte el mindegyiküknek a bíró. – A téren gyűlés lesz, ezért aztán a térre kell menni… – Athos Copfost kereste a szemével, de Copfos nem látszott a tömegben. Ököl, félősen mellé húzódva, megkérdezte:

– Emlékszel, Csöndes, amikor ráugrottál a holtra? Emlékszel, hogy az, mikor ráugrottál, az orrom szőribe, mikor a fejét megragadva átölelted, akár a te Navádat, az orrom szőribe, az hogy ordított… Emlékszel, Csöndes, hogy te hogy ordítottál? Merthogy összeégetted magad, aztán csupa hólyag lettél, úgy járkáltál… Miért ugrottál rá, Csöndes? Volt valaki, az is ráugrott egy holtra, lenyúzta a bőrt a pocakjáról, ’oszt már nem ugrál, az orrom szőribe, a gyerekeket küldi ugrálni… Azt beszélik, Csöndes, azért ugrottál rá, hogy elvigyen a Városba, habár te nem is vagy lyány, hogy elvigyenek, ráadásul a Városba, ami, azt beszélik, nincs is, az egészet az a vén tuskó találja ki, mindenféle szavakat – Város, Hódítás… És ki látta ezt a Hódítást? Fülelő részeg legyeket nyel, beszél összevissza, az a vén tuskó meg hallja, aztán megy, megzabálja a másét, és elismétli…

– Tehát holnapután légy készen az indulásra – mondta Athos. – Újfaluból indulunk. Ha látod Bicegőt, emlékeztesd rá. Én már emlékeztettem, és még fogom is emlékeztetni, de te is emlékeztesd…

– Emlékeztetem én, úgy, hogy eltöröm a maradék lábát is – fogadkozott Ököl.

A gyűlésre az egész falu összejött, fecsegtek, lökdösődtek, magokat szórtak a csupasz földre – fűszőnyeget neveltek, hogy puhára üljenek. A lábuk alatt kisgyerekek zavarogtak, az üstöküknél és fülüknél fogva vitték el őket. A bíró szitkozódva elhessegetett egy oszlopnyi rosszul betanított hangyát, akik dolgozó légy lárvákat vonszoltak egyenesen a téren át, faggatva a körülötte állókat, ugyan már kinek a parancsára járkálnak itt a hangyák. De ezt már nem lehetett kideríteni. Fülelőre és Athosra gyanakodtak.

Athos megkereste Copfost, de beszélni nem tudott vele, mert megkezdődött a gyűlés, és először, mint mindig, az öreg mászott előre felszólalni. Hogy miről beszélt, nem lehetett érteni, de mindenki békésen ült, és lepisszegték a motoszkáló gyerekeket. Néhányan szundikáltak. Az öreg hosszan értekezett arról, mi is az, hogy tilos, és milyen értelemben az, felszólított a Hódításra, hírt adott a sikerekről minden fronton, szidta a falut, hogy mindenütt barátnék új csapatai vannak, csak a faluban nem, és se nyugalom nincs, se egybeolvadás, és ez abból ered, hogy az emberek elfelejtik a „tilos” szót, és azt hiszik, hogy most mindent szabad, például Csöndes, folyton a Városba akar menni, habár senki nem hívta, de a falu ezért nem vállal felelősséget, mert Csöndes idegen, de ha hirtelen kiderülne, hogy mégiscsak holt ő, van ilyen vélemény, akkor aztán nem lehet tudni, hogy mi lesz, annál is inkább, mert Navának, habár ő is idegen, Csöndestől nincs gyereke, és ezt nem szabad eltűrni, a bíró pedig tűri… A felszólalás végére a bíró elszundított, de a nevét meghallva összerezzent, és azon nyomban fenyegetően felkiáltott: „Ne aludjatok, hé!”

– Aludni otthon fogtok – okította őket. – Azért vannak a házak, hogy aludjanak bennük, a téren viszont senki nem alszik, a téren gyűlést tartanak. A téren nem engedtük meg az alvást, nem engedjük, és nem is fogjuk megengedni. – Az öregre sandított. Az öreg jelentőségteljesen bólintott. – Ez hát a mi általános tilosunk. – Végigsimította a haját, és bejelentette: – Újfaluban felbukkant egy menyasszony. Nekünk meg van egy vőlegényünk, a mindannyiótok által ismert Okostojás. Okostojás, állj fel, mutasd magad… különben nem, inkább maradj ülve, mindannyian ismerünk téged… Innen adódik a kérdés: elengedjük-e Okostojást Újfaluba, vagy fordítva, az újfalui menyasszonyt fogadjuk-e be magunk közé… Nem-nem, Okostojás, te csak maradj ülve, eldöntjük mi nélküled is, ha valakinek van véleménye, hát mondja csak el.

Két vélemény alakult ki. Az egyik (főképp Okostojás szomszédai) azt kívánták, küldjék el Okostojást Újfaluba, hadd éljen ő ott. Mások pedig, nyugodt és komoly emberek, akik a falu másik végén éltek, úgy számoltak, hogy nem, kevesebb lett az asszony, rabolják az asszonyokat, ezért a menyasszonyt kell idehozni. Sokáig vitatkoztak, eleinte még a lényegnél maradva. Aztán Bicegő szerencsétlenül közbekiabált, hogy hadiállapot van, erről megfeledkeznek, és rögtön megfeledkeztek Okostojásról. Fülelő kiabálni kezdett, hogy nincs, és nem is volt semmiféle háború, van és lesz ellenben Nagy Talajlazítás. Egyáltalán nincs is Talajlazítás, vetettek ellen a tömegből, van viszont Szükségszerű Elmocsarasítás. Felállt az öreg, és szemét kimeresztve rekedten felüvöltött, hogy ez mind tilos, hogy nincs semmiféle háború, semmiféle Talajlazítás, semmiféle Elmocsarasítás, hanem van, volt és lesz harc minden fronton. Hogyne lenne háború, az orrom szőribe, felelték neki, mikor a csudabogarak faluján túl a tó tele van vízbefúltakkal? A gyűlés felzúdult. Na és? Ahol víz van, ott vízbefúltak is vannak. Ez egyáltalán nem harc és nem háború, és nincsenek semmiféle vízbefúltak, hanem van ez a nyugalom és egybeolvadás a Hódítás érdekében. Miért is megy akkor Csöndes a Városba? Ha egyszer a Városba megy, az azt jelenti, hogy a Város létezik, és ha egyszer a Város létezik, akkor hogy lehetne háború? Világos, hogy egybeolvadás van! Kit érdekel, hová megy Csöndes? Volt valaki, az szintén elment, ’oszt úgy szájon vágták, hogy nem megy már többet sehová… Csöndes meg azért megy a Városba, mert nincsen Város, és ha egyszer nincsen Város, akkor hogy lehetne egybeolvadás? Nincs semmiféle egybeolvadás, egykor volt, de már régen nincsen. Hódítás sincsen már! Mert háború van! Dehogy van háború, én mondom nektek, harc van minden fronton! És a vízbefúltak? És te láttad ezeket a vízbefúltakat? Hé, fogjátok már le Okostojást!…

Athos, tudván hogy ez most soká fog tartani, megpróbált beszélgetésbe elegyedni Copfossal, de Copfos nem volt beszélgető kedvében. – Hódítás! – kiabálta. – És a holtakkal mi van? A holtakról nem beszéltek, mert nem tudjátok, mit is gondoljatok róluk! Csak kiabáltok itt a Hódításról! – Kiabáltak a holtakról, aztán a gombás falvakról, aztán belefáradtak, és kezdtek lecsillapodni, arcukat törölgetve, kimerülten integettek egymásnak a kezükkel, és csakhamar kiderült, hogy mindenki hallgat, csak az öreg és Okostojás vitatkoznak. Akkor mindenki összeszedte magát. Okostojást leültették, rávetették magukat, és levelet tömtek a szájába. Az öreg kis ideig még beszélt, de a hangja elgyengült, nem lehetett hallani. Akkor felállt Újfalu zilált képviselője, és kezét mellére szorítva segélykérően körülnézett, majd elhaló hangon azt kérte, ne küldjék el Okostojást hozzájuk Újfaluba, hanem a menyasszonyt kellene elhozni hozzá, úgy viszont Újfalu a hozományt nem adja ki… Új vitát kezdeni már senki nem tudott, és a képviselő felszólalása eldöntötte a kérdést.

A nép kezdett szétszéledni az ebédhez. Copfos a karjánál fogva félrevonta Athost egy fa alá.

– Na, mikor indulunk már? – kérdezte. – Elegem van a faluból, az erdőbe akarok menni, a faluban unalmas, ha nem jössz, mondd csak meg, én egyedül megyek, megbeszélem Ököllel vagy Bicegővel, és elmegyek velük…

– Holnapután elindulunk – mondta Athos. – Élelmet készítettél össze?

– Készítettem össze élelmet, de már meg is ettem. Nem bírtam elnézni, ahogy ott hever parlagon, és az öregen kívül senki nem eszik belőle, a szívem fájdult bele a látványba, egyszer kitekerem a nyakát ennek az öregnek, ha sürgősen el nem megyek innét… Mit gondolsz, Csöndes, kicsoda ez az öreg, miért eszi meg mindenkinek mindenét? És hol lakik? Én világot járt ember vagyok, jártam vagy tíz faluban, jártam a csudabogaraknál, még a lepusztultakhoz is elmentem, éjszakáztam náluk, majd meghaltam a félelemtől, de ilyen öreget sehol sem láttam, ő nálunk valami ritka féle öreg, úgy gondolom, azért is tartjuk, és nem ütjük agyon, de én már nem bírom elnézni, hogy éjjel-nappal az edényeim körül motoszkál, ott helyben eszik, és visz is magával, hiszen már az apám is szidta, míg a holtak agyon nem ütötték… És hogy fér el benne ez az egész, hiszen csupa csont és bőr, nincs is benne annyi hely, két edényt kinyal, és kettőt elvisz magával, és az edényeket sosem hozza vissza… Figyelj, Csöndes, lehet, hogy ez nem is egy öreg, hanem ketten vagy hárman vannak? Kettő alszik, egy meg dolgozik, telezabálja magát, felébreszti a másodikat, és lefekszik aludni…

Copfos hazáig kísérte Athost, de az ebédet visszautasította – udvariasságból. Miután még tizenöt percet elbeszélgetett arról, hogyan csalogatják a Nádasban a tónál a halakat ujjuk mozgatásával, és megígérte, hogy holnaputánra újabb adag élelmet készít elő, az öreget pedig kíméletlenül elkergeti, Copfos eltávozott. Athos fújt egy nagyot, és belépett a házba. A fejében a véget nem érő beszédektől és a zajtól már nehéz köd kezdett sűrűsödni, ami estefelé rendszerint ájuláshoz és rosszulléthez szokott vezetni nála.

Nava még nem volt otthon, az asztalnál pedig ott ült az öreg, és várt valakire, aki ebédet ad neki. Arcát Athos felé fordította, és azt mondta:

– Lassan jársz, Csöndes, én már két háznál megfordultam, már mindenhol ebédelnek, nálatok meg üres minden, bizonyára azért nincsenek gyerekeitek sem, mert lassan jártok, és senki nincs nálatok otthon, mikor eljön az ebéd ideje…

Athos odalépett hozzá, és egy kis ideig állt ott, elgondolkodva. Az öreg folytatta:

– Meddig fog tartani neked eljutni a Városig, ha még azt sem lehet kivárni, míg ebédelni jössz? Én már mindent tudok rólad, tudom, hogy a Városba készültök, és úgy döntöttem, hogy veletek megyek, már régen el kellett volna mennem a Városba, csakhogy nem ismerem oda az utat, a Városba pedig azért kell elmennem, mert családi kötelezettségem ezt véghezvinni, és elmondani mindenkiről mindent annak, akit illet…

Athos megfogta a hóna alatt, és egy hirtelen mozdulattal felemelte az asztaltól. Az öreg meglepetten elhallgatott. Athos kinyújtott karral kivitte a házból, letette az útra, és kezét megtörölte a fűben. Az öreg összeszedte magát.

– Élelmet pedig nekem is hozzatok magatokkal – szólt Athos után. – Mert én a kötelességemet megyek teljesíteni, ti meg szórakozásból, a tiltás ellenére.

Athos visszament a házba, leült az asztalhoz, és fejét két összeszorított öklére hajtotta. Holnapután elmegyek, gondolta. Holnapután. Holnapután.

3

– Rendkívüli D-csatorna beszélgetés, a Föld hívja Gorbovszkij Leonyid Andrejevicset – hallatszott az ügyeletes hangja. – Beszéljen, Leonyid Andrejevics…

Pol felállt, hogy kimenjen, de Gorbovszkij visszatartotta:

– Hová megy, Pol? Maradjon! Milyen titkaim lehetnének nekem a Földdel? Hát még D-csatornán…

– Gorbovszkij a vonalban – mondta a mikrofonba. – Ki az?… Kicsoda?! És ha betűzné? Nem, a képernyőn semmit nem lehet kisilabizálni… Valami növényféle van a képernyőn… Növény! Igen… Á, Pavel?! Mondhattad volna. Na, hogy vagy?…

Az összeköttetés rendkívül rossz volt. A kép a monitoron málladozó régi freskóra hasonlított. Gorbovszkij egész idő alatt fintorgott, és folyton visszakérdezett, ujjával nyomva a fülébe a fülhallgató dugóját. Pol leült a látogatók karosszékébe, és a jelentéseket kezdte rendezgetni.

– Hogy is mondjam… Többé-kevésbé kipihentem… Mi?… Aha, igen, tűrhetően… Amíg minden rendben megy. És miért kezdett ez hirtelen érdekelni téged?… Nocsak!… Megint… És nem lehetne valahogyan ezt a Prjanyisnyikovát átmenetileg lakat alá tenni? Nehogy nyilvánosságra kerüljön… Bezárni kell, nem pedig üzemeltetni! Hallod? Bezárni! Létrejött már a kapcsolat?… Nahát. Csak nekünk ez sem volt elég… Igen, engem mindig nagyon érdekeltek ezek a kérdések. Csak nem abban az értelemben, ahogy te gondolod… Mondom: érdekeltek, csak más értelemben! Negatív értelemben, érted? Negatívban!… „Távozzék tőlünk e pohár” értelemben! Jól érted. Határozottan ellene. Ezt a felfedezést el kell zárni, amíg még nem késő! Nem veszitek a fáradtságot, hogy végiggondoljátok, mit csináltok ti ott!…

Az ablakon túl esett az eső, és leszállt a köd. Valódi köd. A nedvesség magával hozta az erdő szagát is, kellemetlen, szúrós szagot, ami közönséges napokon nem jutott fel ilyen magasságba. Messziről, nagyon-nagyon messziről, mennydörgés halk morajlása hallatszott. „15:00-kor tűzriadó. 17:00-kor biológiai riadó” – írta fel Pol egy jelentés szélére.

…Igen, én nagyon jól elvagyok itt… A sajtóban pedig ellen-felszólalások kellenek… Akkor hát mondd meg te. Mit akarsz tőlem? Csak nyíltan és udvariaskodás nélkül, mert rosszul hallak… Én ezt nem mondom. Hogy mondhatnám ezt neked, ha az a véleményem, hogy nem?… Képzelem. Tényleg butaság. El kell fojtani valahogy… Honnan veszitek ti ott, hogy ez közösségi szükséglet? Elég, ha egy csapat srác lármázni kezd, hogy ti… Igen!… Igen, én – nem. Határozottan nem. Nem!… Figyelj, Pavel. Én ezen már évtizedek óta gondolkodom… Menj már, gondolkodok még egy évtizedet, na és?… Egyébként ki ez a csudabogár, aki titkosított üzeneteket küldözget ide Hérosztratosz néven?… Milyen sokat kérsz azért, hogy megmaradjak szerető barátodnak. Jól van, add át nekik így. Csak tartsd szem előtt, hogy én úgyis nemet mondok… Hogyhogy… Ahogy te magad mondtad az előbb. Leonyid, szóval Gorbovszkij… Aha, a magnetofonra… Ahogy öregszem, azt is felveszed?… Vagy úgy… Ööö… Én… hmmm… mélységesen meg vagyok győződve arról, hogy jelenleg minden efféle akció messze ható, sőt katasztrofális következményekkel járhat az emberiségre nézve. Jól mondom?… Úgy van. Nem szeretnéd, hogy hazugságra kényszerítselek, de azt akarod, hogy én hazudjak magamnak?… Én nem fogok hazudni, Pavel. És egyáltalán, vedd figyelembe, hogy ez a kérdés nem tartozik a mi hatáskörünkbe. Ez a kérdés most már a Világtanács hatáskörébe tartozik… Már adom is a Világtanácsnak a javaslatot… Igen, jól elvagyok itt, és semmi probléma… Viszlát.

Pol felpillantott. Gorbovszkij lassan kivette a füléből a fülhallgatót, óvatosan beletette a vegyszeres tálkába, és egy darabig csak ült, szaporán pislogva és ujjaival dobolva az asztal lapján. Arca epés kifejezést öltött.

– Pol – kérdezte –, maga régóta van itt?

– Negyedik éve.

– Negyedik éve… És azelőtt ki volt itt?

– Maxim Highroad, előtte meg Ralf Ionesco, de hogy ki volt Ralf előtt, azt már nem tudom. Azazhogy nem emlékszem. Érdekli?

Gorbovszkij látszólag nem hallotta a kérdést.

– És mivel foglalkozott a Pandora előtt? – kérdezte.

– Két évig vadásztam, azelőtt egy hús-és tejfarmon dolgoztam. A Volgán.

Ez már nem társalgásnak hangzott. Gorbovszkij olyan hangsúllyal tette fel a kérdéseket, mintha munkát akarna ajánlani Polnak.

– Pol, ha nem titok, hogy történt, hogy maga váltotta fel itt Maxot?

– Maximnál dolgoztam fővadőrként. Az ő idejében elpusztult itt két turista és egy biológus, és ő elment. A hagyománynak megfelelően engem neveztek ki főnöknek.

– Ezt maga Max mondta magának?

– Pontosan mit?

Gorbovszkij megfordult, és Polra nézett.

– Max azért ment el, mert nem bírta… idegekkel?

– Szerintem igen. Nagyon szenvedett. Nekem természetesen nem mondott semmi ilyesmit, de tudom, hogy az utolsó időkben nem aludt éjszakánként. Minden alkalommal, mikor valaki nem jelentkezett be rendes időben, megváltozott az arckifejezése. Ezt én magam láttam.

– Igeeen… húzta el a szót Gorbovszkij. Aztán összerezzent. – De miért is ücsörgök én itt? Üljön a saját helyére, Pol, én pedig leülök oda. Persze csak ha nem dob ki.

Helyet cseréltek. Gorbovszkij néhány másodpercig egyenes derékkal ült a látogatók karosszékében, várakozóan nézve Polra, aztán óvatosan hátradőlt.

– Vagy öt éve – kezdte –, részt kellett vennem egy lebilincselően érdekes vadászaton. Kondratyev barátom… biztosan hallott róla, nemrég halt meg… Kondratyev meghívott óriás nyolckarú polipra vadászni. Nem emlékszem, hogy bármi más teremtmény ilyen undort és ösztönös gyűlöletet keltett volna bennem. Egyet megöltem, a másik súlyosan megsebesült, de elment. Két hónap múlva pedig megjelent Lassewitz maga által is valószínűleg jól ismert cikke.

Pol a homlokát ráncolva próbált visszaemlékezni.

– Lassewitz, Lassewitz… Ha megöl, sem emlékszem, Leonyid Andrejevics.

– De én emlékszem – folytatta Gorbovszkij. – Tudja, az emberiségnek legalább két jelentős fogyatékossága van. Először, teljesen képtelen teremteni és pusztítani. Másodszor, nagyon szereti az úgymond egyszerű megoldásokat. Egyszerű, egyenes utakat, amiket a legrövidebbeknek tart. Magának nem kellett elgondolkodnia ezzel kapcsolatban?

– Nem – mondta Pol mosolyogva –, félek, hogy nem kellett.

– És hogy áll érzelmek dolgában, Pol?

– Gondolom, jól állok. Tudok szeretni, tudok gyűlölni, tudok megvetni, tudok tisztelni. Szerintem teljes a spektrum. Ja, és még tudok meglepődni is. Mint például most.

Gorbovszkij udvariasan szintén elmosolyodott.

– És az olyan érzelem, mint a csalódás, ismerős magának? – kérdezte.

– Csalódás… Meghiszem azt! Egész életemben mást sem csinálok, csak csalódom.

– Én is – sóhajtott Gorbovszkij. – Nagyon csalódott voltam, mikor kiderült, hogy az embernél az ösztönöket megingatni még nehezebb, mint megingatni az öröklődést. Nagyon csalódott voltam, mikor kiderült, hogy a Vándorok minket sokkal jobban érdekelnek, mint mi a Vándorokat…

– Pontosabban szólva, a Vándorokat mi egyáltalán nem érdekeljük.

– Pontosan. Én kissé felbátorodtam – folytatta Gorbovszkij –, mikor sikerek mutatkoztak az emberi érzelmek algoritmizálása terén, úgy tűnt, hogy ez széles és elég tiszta távlatokat nyit meg. De istenem, mekkorát csalódtam, mikor lehetőségem nyílt beszélgetni az első kibernetikus emberrel!… Tudja, Pol, van egy olyan benyomásom, hogy mi rendkívül sokra vagyunk képesek, de mostanáig még azt sem értettük meg, hogy abból, amire képesek vagyunk, mi az, amire valóban szükségünk van. Félek, hogy azt sem értettük meg, mit is akarunk tulajdonképpen. Maga akar valamit, Pol?

Pol hirtelen fáradtságot érzett. És valamiféle gyanakvást Gorbovszkij iránt. Úgy tűnt, Gorbovszkij mulat rajta.

– Nem tudom – mondta. – Akarok, természetesen. Például nagyon akarom, hogy szeressen a nő, akit szeretek. Hogy a vadőrök épségben visszatérjenek az erdőből. Hogy a barátaim ne pusztuljanak el, ki tudja, merre. Ezt kérdezte, Leonyid Andrejevics?

– De eléggé akarja-e ezeket?

– Gondolom, hogy eléggé – mondta Pol, és felvett egy jelentést.

– Különös – csóválta meg a fejét Gorbovszkij elgondolkozva. – Az utóbbi időben mind gyakrabban veszem észre, hogy felbosszantom az embereket. Régebben ez nem volt így. Talán itt az ideje, hogy valami mással foglalkozzam?

– És most mivel foglalkozik? – kérdezte Pol, miközben tovább jegyzetelt a jelentés szélére.

– Tessék, maga még udvariasságból sem mondja, hogy egyáltalán nem idegesítem. De valaki kell ám, hogy idegesítse az embert! Túlságosan határozott lett mindenki, túlságosan magabiztos… Inkább elmegyek, Pol. Megyek kavicsokat dobálni. Az már, úgy látszik, senkit nem idegesít, ha én sem akarom… – Megpróbált felállni, aztán újra hátradőlt, mikor az ablakra nézett, amin nagy szemű eső cseppjei folytak végig.

Pol felnevetett, és ledobta a ceruzát.

– Maga időnként tényleg az idegeire megy az embernek, Leonyid Andrejevics. De odakint nedves és barátságtalan az idő, úgyhogy inkább maradjon. Engem nem zavar.

– Végső soron az idegeket is trenírozni kell – jegyezte meg Gorbovszkij tűnődve. – Trenírozni a képességüket a megértésre. Különben nehéz felfogású lesz az ember, az pedig unalmas.

Elhallgattak. Úgy tűnt, Gorbovszkij elszundított a karosszékében. Pol dolgozott. Aztán a titkárgép jelentette, hogy Simenon erdész az újonc turistával megjelent eligazításra. Pol megparancsolta, hogy hívja be őket.

Bejött a kicsi, barna Simenon, az újonc, a fizikus Mario Pratolini kíséretében, mindketten felszerelésekkel teleaggatott kezeslábasban, karabéllyal és vadászkéssel. Simenon, mint mindig, komor volt, Mario pedig sugárzott és ragyogott az örömtől és az izgatottságtól. Pol felállt, hogy üdvözölje őket. Gorbovszkij kinyitotta a szemét, és figyelni kezdett. Az arcán kétkedés jelent meg, és Pol azonnal megértette, miről van szó: az újonc nyilvánvalóan alkalmatlan volt.

– Hová mentek? – kérdezte Pol.

– Próba kiszállásra – felelte Simenon. – Első zóna. Tizenhatos szektor.

– Én nem is vagyok annyira újonc, igazgató úr – szólalt meg Mario derűs önérzettel. – Vadásztam már a Jajlán. Nem lehetne esetleg próba nélkül elintézni?

– Nem, próba nélkül nem lehet – rázta meg a fejét Pol. Kijött az asztal mögül, és megállt Mario előtt. – Próba nélkül nem lehet – ismételte. – Tanulmányozta az instrukciókat?

– Két napig magoltam, igazgató úr. Alkalmam volt pókrákra vadászni, és azt mondták…

– Ez lényegtelen – szakította félbe szelíden Pol. – Beszéljünk inkább a Pandoráról. Maga elveszítette a vadőrt. Mi a döntése?

– Jelzőlövések sorozatát adom le, és várom a választ – hadarta Mario.

– A vadőr nem válaszol.

– Bekapcsolom a rádiót, értesítem magát.

– Csinálja.

Mario a rádióhoz kapott, Simenonnak alig volt ideje elkapni a karabélyát. Gorbovszkij aggodalmasan maga alá húzta a lábát.

– Ne kapkodjon – tanácsolta Pol. – Vegyük úgy, hogy a karabélya már beleesett a vízbe.

Mario tréfának vélte a dolgot. Mozdulataiból világosan kitűnt, hogy a rádió általában nem volt szokatlan számára, de nem az ilyen – rövidhullámú adóvevő, sugárzásmérő és bioanalizátor egybeépítve. Szipogva tekergette a finombeállítót, Pol várt, Simenon pedig, mindkét karabélyt a lába mellett tartva, a szoba sarkát bámulta.

– Különös – szólalt meg végül Mario. – Egyszerűen szokatlan…

– Ugyan már – mondta Pol. – Mi van ezen szokatlan? Mit akar tulajdonképpen?

– Á, igen! – derült fel hirtelen Mario. – Így kapom meg a fehérjekoncentrációt… Sok a fehérje… Így. Mindjárt. Kész! Mondjam?

– Mondja – hagyta rá Pol hidegen.

– Ö-ö… Ááá… Álljunk meg, még nem kötöttem be a mikrofont… – Mario a gallérja mögé csúsztatta a kezét, a mikrofon vezetékét keresve. – Egyébként is, ha logikusan meggondoljuk, teljesen érthetetlen, hogy lehet egy vadőrt elveszíteni.

– Balra, balra – súgta komoran Simenon.

– Igen – egyezett bele Pol. – A vadőrt elveszíteni teljesen értelmetlen dolog. De maga el tud veszni.

Mario bekötötte a mikrofont, és újra megkérdezte:

– Mondjam?

– Mondja – bólintott Pol.

– Halló, halló – kezdte Mario szabványos rádióhangon –, Bázis, Bázis, itt Pratolini beszél, elveszítettem a vadőrt, várom az utasítást!

– Pol – szólalt meg komoran Simenon. – A próba kiszálláson ez az egész nem is annyira fontos. Elmegyünk egyik útjelzőtől a másik útjelzőig, mutatok neki egy tahorgot, aztán visszajövünk fehérneműt váltani…

– Mi történt? – kérdezte Mario kissé ingerülten. – Nem hallják? Hogy hallanak? Halló!

– Jól hallom magát – felelte Pol. – A maga szektorától nyugatra lila köd közeledik, készüljön fel. Kapcsolja be a helyzetjelző adót, és várjon a helyén.

Mario bekapcsolta a helyzetjelző adót, és megkérdezte:

– És mi ez a lila köd – valami fontos?

Pol Simenonhoz fordult.

– Felkészítetted a kiszállásra? – kérdezte halkan.

Simenon az ajkába harapott.

– Pol – kérlelte. – Mi próba kiszállásra megyünk.

– Hibáztál – mondta Pol higgadtan. – Nem mentek próba kiszállásra. Most a terráriumba mentek, és alaposan fel fogtok készülni a próba kiszállásra. Nem kávézni, hanem a terráriumba. És nem legendákat mesélni, hanem felkészülni a próba kiszállásra. Holnap pedig újra fogadlak benneteket, és megnézem, mennyire készültetek fel. Nem tartóztatlak tovább.

– Elnézést kérek! – kiáltott fel Mario. A szemei villogtak. – Nem vagyok kisfiú! Vadásztam a Jajlán, és nincs már túl sok időm! Én vadászni jöttem a Pandorára! Pandorai terráriumba elmehettem volna Cape Townban is…

– Menjünk, menjünk – csitította Simenon, és megfogta a karját.

– Még mit nem, Jacques, mi az, hogy menjünk? Ez különös, megmagyarázhatatlan formalizmus! – Pol hidegen nézett a szemébe. Mario kezdte kényelmetlenül érezni magát, és Gorbovszkijra pillantott – mint ismerősre, és szomszédjára az ebédlőasztalnál. – A Jajlán nem láttam semmi ilyesmit!

– Menjünk, menjünk – ismételte Simenon, és húzta maga után.

– De én követelem, hogy legalább magyarázzák meg – mennydörögte Mario, most már egyenesen Gorbovszkij felé fordulva. – Nem tűröm, hogy úgy bánjanak velem, mint valami taknyossal! Mi ez a sületlenség? Hogy tudnám hirtelen elveszíteni a vadőrt?

– Ne haragudjon, Mario – szólalt meg Gorbovszkij, és kényelmesen hátradőlt. – Nem kell úgy haragudnia, különben igencsak megharagszanak magára. Hiszen nagyon-nagyon nincs igaza. Nagyon-nagyon. És itt már semmit nem tehet ez ellen.

Mario néhány másodpercig őt nézte, orrlyukai kitágultak. Aztán kezével bizonytalan mozdulatot téve azt mondta:

– Így már egészen más. Végül is rendet kell tartani mindenben. De megmondhatták volna rögtön, egyszerűen, hogy nincs igazam…

– Menjünk már! – kiáltott rá kétségbeesetten Simenon.

– Jacques! – szólt utánuk Pol. – Tizennyolc-nulla-nullakor nézz be hozzám.

Gorbovszkij hirtelen felpattant.

– Várjon egy kicsit, Jacques! – kiáltott fel. – Egyetlen kérdés! Szabad? Mit tenne, ha az erdőben ismeretlen állattal akadna össze?

– Lelőném, és hívnám a biológusokat – felelte gonoszul Simenon, és eltűnt az ajtó mögött.

– Micsoda gőgös ember – dünnyögte Gorbovszkij, és újra visszasüppedt a karosszékbe.

– Látta? – füstölgött Pol. – Na, én majd megmutatom nekik a próba kiszállást, megemlegetik még nekem az emberiség első törvényét… – Visszament az asztala mögé, előkotorta az iménti jelentést, és feljegyezte a szélére: „22:00 – radiológiai riadó és földrengés. 24:00 – általános kiürítés”. Azután a titkárgép mikrofonja fölé hajolt, és belediktálta: „18:00-kor az egész szolgálaton kívüli személyzetnek megbeszélés az irodámban”.

– Nagyon szigorú ember maga, Pol – jegyezte meg Gorbovszkij.

– Nekem még rosszabb – tiltakozott Pol.

– Igen – értett egyet vele Gorbovszkij. – Magának még rosszabb. Maga még nagyon fiatal főnök. Idővel majd ez is elmúlik.

Pol válaszolni akart neki, hogy végső soron ő inkább egyáltalán nem lenne vezető, és hogy vezetőkre egyáltalán senkinek nincs szüksége a jól szervezett bolygókon, mikor a mennyezet alatt hirtelen vörös fény villant fel, és fülsiketítő csengő szólalt meg. Mindketten összerezzentek, és egyszerre fordultak a vészhelyzeti csatorna képernyője felé. Pol bekapcsolta a felvételt, és megszólalt:

– Itt az igazgató.

Rekedt, elcsukló hang hallatszott:

– Itt Szartakov beszél! Itt Szartakov! Hogy hallotok?

– Jól hallunk – felelte türelmetlenül Pol. – Mi a helyzet?

– Pol! Lezuhantunk! Hetvenhármas szektor, ismétlem, hetvenhármas szektor. Hallasz?

– Igen, hetvenhármas szektor. Folytasd…

– A helyzetjelző adók működnek, az emberek sértetlenek, a helikopter összetört. Várunk a segítségre. Hallasz?

– Kitűnően hallak, maradj a hullámhosszon… – Pol a vezérlőpultra tette a kezét. – Ügyeletes, itt az igazgató beszél. Egy léghajót egy terepjáróval. A léghajóra Sesztopal csoportját, a terepjáróra Kutnovot. Tíz perc múlva jelentse az előkészületek állását. Teljes vészhelyzeti készültség. Ismételje!

Az ügyeletes megismételte.

– Hajtsa végre… Bázis, figyelem! Robinson igazgatóhelyettes sürgősen jelentkezzen az igazgatónál teljes menetfelszerelésben…

– Pol! – szólalt meg újra a rekedt hang. – Ha lehet, te magad repülj ide, nekem úgy tűnik, ez nagyon fontos… Egy fán lógunk, és nagyon különös dolgokat látok… Ilyesmit még nem láttunk! Nem tudom neked megmagyarázni, de ez valami különleges… Óvatosan, Rita Szergejevna!… Pol, ha lehet, te magad repülj. Nem fogod megbánni!

– Magam megyek, tartsd az összeköttetést – mondta Pol. – Folyamatosan tartsd a kapcsolatot. A fegyverek rendben vannak?

– Nálunk minden rendben van, kivéve a helikoptert… Tele van valamiféle gyümölcspéppel… És eltört a rotorlapát…

Pol elugrott az asztaltól, és feltépte a beépített szekrény ajtaját. Gorbovszkij a térkép mellett állt, és ujjával a hetvenhármas szektort járta körül.

– Itt már volt vészhelyzet – állapította meg.

Pol kezeslábasát gombolva odament hozzá.

– Hol? – Keze megállt a mozdulat közben. – Á, ez az… – dünnyögte, és még gyorsabban kezdett gombolkozni. Gorbovszkij felvont szemöldökkel nézett rá.

– Igen? – kérdezte.

– Ebben a szektorban pusztult el Athos három évvel ezelőtt – magyarázta Pol. – Legalábbis utoljára éppen innen adott helyzetjelzést a rádiója.

Megszólalt a rekedt hang:

– Rita Szergejevna, én nem javaslom, hogy itt bármihez hozzányúljon. Üljünk csak itt nyugisan, és várjunk. Kényelmesen ül? Aha, akkor jó… Nem, én magam sem értek itt semmit, úgyhogy üljünk csak, és várjunk, jó? Nem akar enni?… Na és, én is émelygek… Fogja ezt a kis pirulát…

Gorbovszkij gyengéden megfogta Polt a mell-reflektor gombjánál fogva, és megkérdezte:

– Magukkal mehetek, Pol?

Pol kezdte kellemetlenül érezni magát. Ezt semmiképpen nem várta volna Gorbovszkijtól. Akárhonnan is nézzük, nem jó ez senkinek.

– Ugyan már, Leonyid Andrejevics – mondta homlokát ráncolva –, minek?

– Úgy érzem, ott kell lennem – magyarázta Gorbovszkij. – Okvetlenül. Mehetek?

Gorbovszkij szemében volt valami szokatlan. Polnak úgy tűnt, riadt, és szánalomra méltó. Ezt képtelen volt elviselni.

– Tudja, Leonyid Andrejevics – mondta hátralépve –, akkor talán inkább Turnent kéne vinnem, nem gondolja?

Gorbovszkij még feljebb húzta a szemöldökét, és egyszerre elpirult. Pol érezte, hogy ő is elvörösödik. A jelenet kezdett undorítóvá válni.

– Pol – szólalt meg Gorbovszkij –, barátocskám, térjen észre, mi van magával? Én öreg, elfoglalt ember vagyok, nekem mindez, amit gondol, valahogy még közömbös is… Én egészen más megfontolásból…

Pol egészen összezavarodott, aztán megdühödött, utána pedig eszébe jutott, hogy mindez most semmit nem számít, és egészen máson kellene gondolkodnia.

– Szerelkezzen fel – mondta szárazon. – És jöjjön a hangárhoz. Bocsánatot kérek mindenért.

– Köszönöm – felelte Gorbovszkij, és kiment. Az ajtóban összeütközött Robinson igazgatóhelyettessel, és másodperceket töltöttek azzal, hogy gondterhelt mosollyal próbáltak utat engedni egymásnak.

– Jack – rendelkezett Pol –, te maradsz itt helyettem. Én magam repülök. Vészhelyzet Szartakovnál. A turistáknak nem kell tudniuk. Érted? Egy léleknek sem. Ott van Rita Szergejevna is. Jelentsd be az egyes számú készültséget.

4

Athos még sötétben elindult, hogy ebédre visszaérjen. Újfalu vagy tíz kilométerre volt, az út ismerős, jól kitaposott, tele csupasz foltokkal a kilocsolt fűirtótól. Úgy tartották, hogy veszélytelen rajta járni. Jobbra és balra meleg, feneketlen mocsár húzódott, a rozsdás vízből rothadó, fekete ágak meredtek elő, kerekded, csillogó kupolákként mocsári mérges gombák gigantikus kalapjai emelkedtek, időnként egészen az út mellett találkozhatott az ember a vízi pókok elhagyott, szétlapított házaival. De hogy mi történik a mocsárban, azt az útról bajosan lehetett látni: az ember feje felett sűrűn összefonódó fakoronákból sietős gyökerek sokasága, vastag zöld oszlopok, kötelek, fonalak lógtak le és hatoltak be áthatolhatatlan függönyt alkotva az ingoványba. Időről időre a sárgászöld homályból leszakadt valami, zajosan lezuhant, zsíros csobbanás hallatszott, a mocsár sóhajtott és csámcsogott, aztán újra beállt a csend. Úgy látszott, a feneketlen ingoványon ember nem tud átkelni, a holtak viszont mindenfelé jártak, de ők a férfiakra nem jelentettek veszélyt. Mindenesetre Athos tört magának egy fütyköst. Az erdei veszélyekről mindenféle mendemonda járta, és néhány közülük igaznak bizonyulhatott. Vagy ötszáz lépésnyire távolodott el a falutól, mikor Nava utolérte. Athos megállt.

– Miért indultál el nélkülem? – kérdezte Nava elfúló hangon. – Pedig mondtam neked, hogy veled megyek, nem maradok egyedül ebben a faluban, egyedül ott semmit nem tudok csinálni, ott engem senki sem szeret, és te a férjem vagy, magaddal kell hogy vigyél, az semmit nem jelent, hogy nincs gyerekünk, mindegy, te vagy a férjem, és én a feleséged vagyok, és lesz még gyerekünk is, csak őszintén megmondom neked, én most még nem akarok gyereket, nem értem, minek az nekünk, kit érdekel, mit beszél a bíró vagy az öreg, nálunk a faluban egészen másképpen volt, aki akarta, annak volt, aki nem akarta, annak nem volt…

– Fordulj vissza, menj haza – vágott a szavába Athos. – Honnan vetted, hogy elmegyek? Ebédre otthon leszek.

– Hát én akkor is veled megyek, ebédre meg együtt jövünk vissza, az ebéddel én már tegnap elkészültem, eldugtam, az öreg sem találja meg.

Athos megfordult, és tovább ment. Hasztalan volt vitatkozni, jöjjön csak. Még jobb kedvre is derült tőle. Kedve támadt összeakaszkodni valakivel, hadonászni a fütykössel, rászabadítani valakire a bánatot és dühöt, ami annyi év alatt felgyülemlett benne. A rablókra. Vagy a holtakra. Jöjjön csak a lány. Szép kis feleség! Nem akar gyereket. Meglendítette a fütyköst, és odacsapott vele egy útszéli nedves, vízbe merült fatönkre. Majdnem elesett: a tönk korhadékká mállott szét, és a bot úgy hatolt át rajta, mintha árnyék lett volna. Néhány fürge, szürke állat ugrott ki alóla, és tűnt el tompán csobbanva a sötét vízben.

Nava ott ugrándozott mellette, hol előrefutva, hol lemaradva, időről időre megfogta Athos karját, mindkét kezével átölelve, és lógott rajta. Beszélt az ebédről, hogy milyen ügyesen eldugta az öreg elől, arról, hogy az ebédet megehették volna a vad hangyák, ha nem úgy intézte volna, hogy a hangyák soha az életben ne férhessenek hozzá, arról, hogy felébresztette egy légy, és mikor tegnap elaludt, Athos már horkolt… Athos hallgatta is meg nem is, a szokásos unalmas zúgás betöltötte a fejét. Lépegetett, és elbambulva azon gondolkodott, miért nem tud semmiről gondolkodni. Lehet, hogy ebben mutatkozott meg a hatása a vég nélküli oltásoknak, amikkel úgy visszaélnek a falu lakói, vagy talán az egész álmos, még csak nem is kezdetleges, hanem csupán vegetatív életmódnak, amit emberemlékezet előtti idők óta folytat, mióta a helikopter teljes sebességgel belerepült a láthatatlan akadályba, megpördült, és kőként a mocsárba zuhant. És lehet, hogy mikor kiesett a kabinból, beütötte a fejét, és azóta nem jött rendbe… Hirtelen eszébe jutott, hogy ez mind következtetés, és megörült; úgy látszott, rég elveszítette a képességét arra, hogy következtetéseket vonjon le, és csak egyet tud ismételgetni: holnapután, holnapután… Navára pillantott. A lány a bal karján lógott, alulról nézett fel rá, és mesélt:

– Mind egy csomóba gyűltek, és szörnyű meleg lett, hiszen tudod, milyenek, és azon az éjszakán egyáltalán nem volt hold az égen. Akkor az anyám halkan kituszkolt engem, és én négykézláb kimásztam közülük, a lábaik alatt, és többé nem láttam az anyámat…

– Nava – szakította félbe Athos –, hiszen ezt a történetet már vagy kétszázszor elmesélted nekem.

– Na és akkor mi van? – kérdezte Nava csodálkozva. – Milyen furcsa vagy te, Csöndes. Hát mi mást mesélhetnék még neked? Én semmi másra nem emlékszem, semmi mást nem tudok. Azt pedig nem fogom elmesélni neked, hogyan ástuk ki veled a pincét a múlt héten… Azt te magad is láttad. Mert ha valaki mással ástam volna ki a pincét, Bicegővel például, vagy Okostojással… – A lány hirtelen felélénkült. – Hanem tudod, Csöndes, ez még érdekes is. Meséld el nekem te, hogyan ástuk ki a pincét veled. Nekem ezt még senki nem mesélte el…

Athos figyelme ismét elkalandozott. Lassan, ringatózva úszott el oldalt a sárgászöld bozót, valaki szipogott és sóhajtozott a vízben, halk vinnyogással húzott el egy raj puha, fehéres bogár, amiből a részegítő főzetet készítik. Az út a lába alatt hol puhának tűnt a magas fűtől, hol keménynek a kavicstól és kőtörmeléktől. Sárga, szürke, zöld foltok – az ember szemének nem volt min megakadnia, semmi nem volt, amit megjegyezhetett volna. Aztán az ösvény élesen balra fordult. Athos tett még néhány lépést, és megállt. Nava utolsó szavát félbehagyva elhallgatott.

Az út mellett, fejével a mocsárban, egy holt feküdt. Szétterpesztett keze és lába természetellenesen kicsavarodott, és teljesen mozdulatlan volt. Összetaposott, forróságtól elsárgult füvön feküdt, és még messziről is látni lehetett, hogy milyen rettenetesen összeverték. Olyan volt, mint a kocsonya. Athos óvatosan megkerülte. Nyugtalan lett. A harc egészen mostanában történt; a letaposott, elsárgult fűszálak a szeme láttára egyenesedtek fel. Athos figyelmesen szemügyre vette az utat. Lábnyom sok volt, de ő egyet sem ismert közülük. Az út pedig elöl, egészen közel, újabb kanyart vett, és hogy mi volt a kanyaron túl, azt nem lehetett tudni. Nava folyton hátrafelé, a holtra nézegetett.

– Ezek nem a mieink voltak – mondta nagyon halkan. – A mieink ilyesmire nem képesek. Ököl folyton dicsekszik, de ő sem képes rá, csak a szája jár… Csöndes, forduljunk vissza, jó? Hátha a szörnyszülöttek voltak? Gyere, forduljunk inkább vissza…

Athos megdühödött. Megint? Megint elhalasztani? Százszor végigment ezen az úton, és nem találkozott semmivel, amit érdemes lett volna megjegyezni. És most, mikor holnap indulni kell, ez az egyetlen veszélytelen út veszélyesnek bizonyul. A Városba csak Újfalun keresztül lehet eljutni. Ha egyáltalán el lehet jutni a Városba, ha egyáltalán létezik a Város, akkor oda az út Újfalun át vezet… Visszatért a holthoz. Elképzelte, ahogy Bicegő, Ököl és Copfos egyfolytában fecsegve, kérkedve és fenyegetőzve topognak itt a holt mellett, aztán pedig, anélkül, hogy egy pillanatra is abbahagynák a fenyegetőzést és hetvenkedést, visszafordulnak.

Lehajolt, és megragadta a holtat a lábánál fogva. A láb még forró volt, de már nem égetett. Athos nekirugaszkodott, és belökte a súlyos testet a mocsárba. Az ingovány csámcsogott, szuszogott, és megmozdult. A holt eltűnt. A sötét vízen hullámfodrok futottak végig, aztán elültek.

– Nava – szólalt meg Athos. – Menj vissza a faluba.

– Már hogy mennék én a faluba – felelte Nava higgadtan –, ha te nem oda mész? Mert hát ha te is a faluba mennél…

– Fejezd be a fecsegést – intette le Athos. – Most azonnal szaladj a faluba, és várj meg. És ne beszélgess senkivel.

– És te?

– Én férfi vagyok – mondta Athos. – Velem senki nem tehet semmit.

– De még mennyire hogy tehet – ellenkezett Nava. – Mondom: hátha a szörnyszülöttek voltak? Nekik mindegy, hogy férfi, nő, vagy holt… Ők téged is szörnyszülötté változtatnak. Már hogy mennék én egyedül, mikor lehet, hogy az egyik ott van mögöttünk?

– Nincsenek semmiféle szörnyszülöttek – jelentette ki Athos nem túl magabiztosan. Hátranézett. Ott is kanyar volt, és hogy mi van a kanyaron túl, azt szintén nem lehetett tudni.

Nava mondott valamit, hosszan, gyorsan, és suttogva. Athos jobb fogást keresett a fütykösön.

– Jól van – mondta. – Gyere velem. Csak maradj mellettem, és ha parancsolok valamit, azon nyomban teljesítsd. És maradj csöndben. Csukd be a szád, és maradj csöndben egészen Újfaluig.

Nava persze képtelen volt csöndben maradni. Tényleg ott ment Athos mellett, nem futkározott előre és nem maradt le, de egész idő alatt dünnyögött valamit magában, az orra alatt. Maguk mögött hagyták a veszélyes kanyart, aztán maguk mögött hagytak még egy veszélyes kanyart, és Athos már kissé megnyugodott, mikor a magas fűből, egyenesen a mocsárból, emberek léptek ki csendesen, és álltak meg előttük.

Na végre, gondolta fáradtan Athos. Hogy nekem mennyire nincs szerencsém. Nekem sosincs szerencsém. Navára pillantott. Nava a fejét rázta, fintorgott.

– Ne adj oda nekik, Csöndes – dünnyögte. – Nem akarok velük menni. Veled akarok maradni, ne adj oda nekik…

Athos az embereket nézte. Heten voltak, mind férfiak, mind a szemükig szőrrel benőve, és mindnél hatalmas, görcsös bunkósbot volt. Nem helybeli emberek, és a ruházatuk sem idevalósi, egészen másfajta növényekből készült. Rablók voltak.

– Na, mit álldogáltok ott? – kérdezte mély, dörgő hangon a főkolompos. – Gyertek ide, nem akarunk mi semmi rosszat… Ha holtak lennétek, akkor persze másképpen beszélgetnénk, sőt egyáltalán nem is beszélgetnénk, ízekre szednénk benneteket, ennyi lenne a beszélgetés. Hová tartotok? Újfaluba? Akkor hát, papa, te menjél csak, a kislányod meg velünk marad, de ne sajnáld ám, velünk jobb dolga lesz…

– Nem – tiltakozott Nava. – Nem akarok velük menni. Hiszen ezek rablók.

A rablók elnevették magukat, minden rosszindulat nélkül, csupán megszokásból.

– Nem lehetne mindkettőnket átengedni? – kérdezte Athos.

– Nem – felelte a bandavezér –, mindkettőtöket nem lehet. Itt most körös-körül holtak vannak, elvész a kislányod, dicsőséges barátné lesz belőle, erre pedig nekünk, embereknek semmi szükségünk, és neked sincs rá semmi szükséged, papa, gondold át magad, ha ember vagy, és nem holt, pedig holtra te, úgy látom, nem hasonlítasz, habár így ránézésre embernek is elég fura vagy…

– Hiszen még kislány – könyörgött Athos. – Miért akarjátok bántani?

A bandavezér elcsodálkozott.

– Már miért bántanánk? Nem lesz ő kislány egész életében, eljön az idő, asszony lesz belőle, nem valamiféle dicsőséges barátné, hanem asszony…

– Egyfolytában hazudik – jelentette ki Nava. – Ne higgy neki, Csöndes. Sürgősen csinálj valamit, különben rögtön elvisznek, ahogy Bicegő lányát elvitték, úgy, hogy senki sem látta azóta, én nem akarok velük menni, inkább leszek olyan dicsőséges barátné, nézd, mind milyen vadak és soványak, bizonyára enniük sincs mit.

Athos tehetetlenül körülnézett, aztán egy szerencsésnek tűnő ötlete támadt.

– Figyeljetek, emberek – mondta. – Vigyetek el mindkettőnket.

A rablók közeledtek. A főkolompos tetőtől talpig figyelmesen végigmérte Athost.

– Nem – rázta meg a fejét. – Minek kellene nekünk egy ilyen, mint te? Ti, falusiak, semmire sem vagytok jók, nincs bennetek kurázsi, érthetetlen, miért is éltek, odamehetnénk, és puszta kézzel összefogdoshatnánk benneteket. Nem kellesz te nekünk, papa, menjél csak a te Újfaludba, a kislányt meg hagyd itt nekünk.

Athos mélyet lélegzett, mindkét kezével megmarkolta a fütyköst, és halkan azt mondta Navának:

– Na, Nava, most aztán fuss. Fuss, ne nézz hátra, én feltartom őket.

Ostobaság, gondolta. De még milyen ostobaság. Eszébe jutott a holt a sötét vízbe lógó fejével, és hogy megpróbálja elűzni magától ezt a látomást, a feje fölé emelte a fütyköst.

– Hé, hé! – kiáltott fel a rablóvezér. Mind a heten, lökdösődve és csúszkálva a mocsárban, csapatosan előrohantak. Néhány másodpercig Athos még hallotta Nava talpának szapora dobogását, aztán már nem tudott ezzel törődni. Megrémült és szégyellte magát, de aztán félelme elszállt, mert elég gyorsan kiderült, hogy az egyetlen valamirevaló harcos a rablók között a főkolompos volt. Ütését elhárítva Athos látta, hogy a többiek bunkóikat meglehetősen értelmetlenül lóbálva egymást verik össze, saját vitézi lendületüktől esnek hasra, és egyik a másikat találja el. Egyikük nagy zajjal beleesett a mocsárba, és felordított: „Elmerülök!” Ketten nekiláttak kihúzni, de a bandavezér tovább szorongatta, míg Athos véletlenül el nem találta a térdkalácsát. Akkor a vezér felszisszent, és lekuporodott. Athos hátraugrott. Két rabló a harmadikat cibálta ki a mocsárból. Az már alaposan belesüppedt, az arca elkékült. A főkolompos a sarkán csücsült, és szemrehányóan nézett Athosra. A többi három mögötte állt, fenyegetően felemelt bunkókkal.

– Bolond vagy te – fakadt ki a vezér szemrehányóan. – Fafejű. Honnan pottyant ide az ilyen… Nem tudod, mi a jó neked, ostoba tökfilkó…

Athos nem várt tovább. Megfordult, és lóhalálában futásnak eredt Nava után. A rablók gúnyosan kiabáltak utána. A főkolompos rikoltva felkiáltott: „Fogjátok meg! Fogjátok!” Azok nem üldözték, és ez nem tetszett Athosnak. Mindent összevéve némi csalódást és bosszúságot érzett, és futás közben próbálta megérteni, hogy lehet, hogy ezek az esetlen és otromba emberek képesek rettegésben tartani a falvakat, és valamiképpen még a holtakat is elpusztítani. Hamarosan meglátta Navát: a lány vagy húsz lépéssel előtte rohant, csupasz talpával keményen verve az ösvényt. Aztán újra eltűnt a kanyarban, hirtelen újra előbukkant, hirtelen megállt egy pillanatra, aztán elindult oldalvást, egyenesen a mocsáron át, fatönkről fatönkre ugrálva – csak úgy szállt a nyomában a vízpermet. Athosban megállt az ütő.

– Állj! – kiáltotta a levegőt kapkodva. – Elment az eszed! Állj!

Nava azon nyomban megállt, és egy lecsüngő liánba kapaszkodva feléje fordult. Athos pedig látta, hogy a kanyaron túlról még három rabló jön feléje, és szintén megállnak, hol rá, hol Navára bámulva.

– Csöndes! – kiáltotta éles hangon Nava. – Üsd le őket, és rohanj ide, van itt egy kis ösvény, régóta ismerem! Üssed, üssed, a bottal üssed őket! Hu-hu-hú, o-ho-hó, adj nekik!

– Te csak kapaszkodjál ottan – szólalt meg aggodalmasan az egyik a rablók közül –, ne kiabálj, csak kapaszkodjál, mert különben leesel, aztán cibálhatunk kifelé…

Mögötte súlyos dobogás hallatszott, és szintén kiabáltak: „Hu-hu-hú!” Az előtte levő három várakozott. Athos megmarkolta a fütyköst a két végénél, és a mellkasa előtt keresztben maga elé tartva nekik rontott. Mindhármukat feldöntötte, és ő maga is elesett. Erősen megütötte magát, de azonnal felugrott. Szeme előtt színes karikák úsztak. „Elmerülök!” – üvöltött fel valaki ismét ijedten. Valakinek a szakállas arca nyomult feléje, és Athos oda sem nézve lecsapott rá a fütykössel. A bot kettétört. Athos eldobta, és beugrott a mocsárba.

A fatönk kiszaladt a lába alól, majdnem leesett, de azon nyomban átugrott a következőre, és tönkről tönkre ugrálva haladt tovább, büdös, fekete sarat fröcskölve. Mögötte dühös hangok zúgtak:

– Mi van veletek, lyukas a kezetek?

– Hát kenddel mi van?

– Elveszítettük a kislányt, oda van…

– Eszement ember ez, verekszik!…

– Tényleg elég már a diskurálásból! Utol kell érni őket, és nem diskurálni! Látjátok, futnak, ti meg diskuráltok!

– Hát kend mit csinál?

– Látjátok, összeverte a lábamat.

– De hol van Hétszemű? Gyerekek, a Hétszemű elmerül! A Hétszemű elmerül, ők meg csak diskurálnak!

Athos megállt Nava mellett, megkapaszkodott a liánban, és nehezen lélegezve nézte és hallgatta, ahogy ezek a furcsa emberek az ösvényen csoportosulva, kezükkel hadonászva, a lábánál fogva cibálják kifelé a mocsárból az ő Hétszeműjüket. Bugyborékolás és hörgés hallatszott. Közben ketten a rablók közül fütykösüket felkapva már egyenesen Athos felé indultak a mocsárba, térdig merülve a sűrű fekete lébe. És megint hazudtak, gondolta Athos. Át lehet gázolni ezen a mocsáron, pedig azt mondták, hogy az ösvényen kívül más út nincsen. Nava húzni kezdte a kezét.

– Menjünk, Csöndes – noszogatta –, mit állsz itt? Menjünk már. Talán még verekedni akarsz? Akkor várj egy kicsit, keresek neked botot. Ezt a kettőt üsd, a többiek talán megijednek. Habár, ha nem ijednek meg, úgyis legyűrnek téged, mert te egyedül vagy, ők meg… egy, kettő, három… négy…

– Menj előre – mondta Athos. Kissé már kifújta magát. – Mutasd, merre menjünk.

Nava könnyedén beszökkent az erdőbe, a liánok sűrűjébe.

– Én pedig egyáltalán nem tudom, hová vezet ez a kis ösvény – mondta futás közben. – Bicegővel jártunk itt, mikor te még nem voltál… vagy nem is, voltál már, csak akkor még öntudatlanul járkáltál, nem értettél semmit, nem tudtál beszélni, néztél, mint a hal, aztán engem odaküldtek hozzád, hogy ápoljalak, én meg is gyógyítottalak, csakhogy te bizonyára semmire nem emlékszel…

Athos mögötte ugrált, próbált szabályos légzésritmust tartani, és lábnyomról lábnyomra lépkedni. Időről időre hátranézett. A rablók a közelben voltak.

– Bicegővel pedig akkor jártunk itt, mikor a lányát a rablók elvitték Ököltől, akkor ő állandóan magával vitt, talán ki akart cserélni, de lehet, hogy lányául akart fogadni, no, hát azért vitt engem az erdőbe, mert nagyon emésztette magát a lánya nélkül…

Liánok tapadtak a kezükhöz és csapódtak az arcukba, elhalt gombolyagaik akadtak a lábukba. Fentről szemét hullott, időnként súlyos, alaktalan tárgyak zuhantak le valahonnan, estükben elakadtak a zöld szövevényben, és ott himbálóztak közvetlenül a fejük felett. Hol jobbról, hol balról a liánok függönyén keresztül ragadós, lila fürtök ragyogtak át. Athos óvatosan sandított rájuk.

– Bicegő azt mondta, hogy ez az ösvény valamiféle faluba vezet – mondta Nava futás közben könnyedén, mintha egyáltalán nem is futna, hanem a saját ágyában feküdne. Egyszerre láthatóvá vált, hogy nem idevalósi, az itteniek nem tudnak futni. – Nem a mi falunkba, és nem Újfaluba, hanem valami másikba, Bicegő mondta a nevét, de elfelejtettem, mégiscsak régen volt, te akkor még nem voltál… vagy nem is, voltál már, csak semmit nem értettél, még nem adtak hozzám… És mikor futsz, a szádon át lélegezz, felesleges az orrodon át lélegezni, így még beszélgetni is jól tudsz, különben hamar kifulladsz, ráadásul még sokáig kell futnunk, még nem futottunk el a darazsak mellett, ahol aztán gyorsan kell futnunk, habár lehet, hogy azóta a darazsak elmentek onnan… Ezek a darazsak abban a faluban voltak, amelyik faluban, Bicegő azt mondja, mintha már régen nem lettek volna emberek, ott már megvolt a Hódítás, mondta, úgy esett, hogy emberek egyáltalán nem maradtak ott… Nem, Csöndes, hazudtam, ezt egy másik faluról mondta…

Athos túljutott a holtponton. A futás könnyebbé vált. Már a legsűrűbb erdőben jártak. Ilyen mélyen Athos csak egyszer hatolt be, mikor megpróbált megnyergelni egy holtat, hogy eljusson rajta a gazdáihoz. A holt galoppban vitte, tüzes volt, mint a forró teáskanna, és Athos végül elveszítette az eszméletét a fájdalomtól, és leesett róla. Utána sokáig szenvedett az égésektől a tenyerén és a mellkasán…

Egyre sötétebb lett. Az ég már egyáltalán nem látszott, a fülledtség erősödött. Viszont egyre kevesebb lett a nyílt víz, hatalmas vörös és fehér mohamezők tűntek fel. A moha lágy volt, hűvös, és erősen rugózott, kellemes volt lépkedni rajta.

– Pihenjünk – szólalt meg Athos fuldokolva.

– Nem, hogy képzeled, Csöndes – tiltakozott Nava –, itt nem szabad pihenni. Ezen a mohán gyorsan túl kell jutnunk, Bicegő azt mondta, ez a moha veszélyes, hogy egyáltalán nem is moha, ez egy állat, ami fekszik, valami pókféle, elalszol rajta, és többé már nem ébredsz fel, hát ilyen ez a moha, hadd pihenjenek rajta a rablók, csak ők bizonyára tudják, hogy nem szabad, különben jó lenne…

Ránézett Athosra, és mégis lépésre fogta az iramot. Athos elvánszorgott a legközelebbi fáig, nekidőlt a hátával és a tarkójával, teljes súlyával, és becsukta a szemét. Nagyon szeretett volna leülni, de félt. Szíve veszettül kalapált, lába remegett, tüdeje pedig szétpattant és szétfolyt a mellkasában. Az egész világ síkos és sós volt a verítéktől.

– És ha utolérnek bennünket? – hallotta, szinte vattán át, Nava hangját. – Mit fogunk csinálni, Csöndes, ha utolérnek? Merthogy te már semmire sem vagy jó, hiszen biztosan verekedni sem tudsz már, ugye?

„De tudok” – akarta mondani Athos, de nem mondta. Többé már nem félt a rablóktól. Egyáltalán nem félt már semmitől. Csak megmozdulni, és leülni félt. Ez mégiscsak az erdő volt, erre még emlékezett.

– Lám, most még botod sincsen – mondta Nava. – Keressek talán neked egy fütyköst, Csöndes? Keressek?

– Ne – dünnyögte Athos. – Nem kell.

Kinyitotta a szemét. A rablók közel voltak. Hallani lehetett, ahogy lihegnek és dobognak a bozótban. Ebben a dobogásban semmiféle élénkség nem érződött. A rablóknak szintén nehézségeik voltak.

– Menjünk – mondta Athos.

Átkeltek a veszélyes moha egy újabb sávján, újra kezdődött a nedves mocsár a mozdulatlan fekete vízzel, amin óriási, halvány, kellemetlen szagú virágok terültek szét, és mindegyik virágból bozontos, soklábú állatok kandikáltak ki, és kísérték őket kocsányon ülő szemükkel.

– Te Csöndes, erősebben tocsogj – javasolta Nava –, mert különben még rád tapad valami, amit aztán nem lehet majd leszedni, ne gondold, hogy ha egyszer megkaptad az oltást, akkor nem tapadnak rád. Aztán persze megdöglenek, de neked ettől nem lesz könnyebb…

A mocsár váratlanul véget ért, és a vidék emelkedni kezdett. Magas fű tűnt fel, a sáshoz hasonló éles szélű levelekkel. Athos megfordult, és meglátta a rablókat. Valamiért megálltak, térdig a mocsárban, fütyköseikre támaszkodva, és őt nézték. Kimerültek, gondolta Athos. Ők is kimerültek. Az egyik rabló felemelte a kezét, hívogató mozdulatot tett, és azt kiáltotta:

– Gyerünk, gyertek le!

Athos megfordult, és elindult Nava után. A mocsár után a szilárd földön járni egészen könnyűnek tűnt, még hegynek felfelé is. A rablók valamit kiáltoztak, két, majd később három hang is. Athos utoljára fordult hátra. A rablók továbbra is a mocsárban voltak, a vízben álltak, még a szárazra sem jöttek ki. Látva, hogy megfordult, kezükkel kétségbeesetten integetni, és újra kiabálni kezdtek. Athos füléig csak ennyi jutott el:

– Visszaa-a!… Nem bántu-u-unk!… Elpusztultok, ostobáá-ák!…

Nem úgy van az, gondolta Athos kárörömmel. Nektek ugyan soha az életben nem hiszek. Nava már eltűnt a fák között, és ő utána sietett.

– Gyertek visszaa-a!… Elengedü-ü-ünk! – bömbölte a főkolompos. Nem fulladhattak ki annyira, ha így ordítanak, futott át Athos agyán a gondolat.

A falu nagyon különös volt. Mikor kiértek az erdőből, tágas tisztás tárult eléjük. Mintha felégették és letaposták volna, egyetlen bokor, egyetlen fűszál sem nőtt rajta. Nagy agyagos tarfolt, felette hatalmas fák összefonódó koronái takarták el az eget. A tisztás háromszög alakú volt, és háromszöget formázott a falu is.

– Nem tetszik nekem ez a falu – jelentette ki Nava. – Itt bizony nem fogunk élelmet koldulni. Látod, nincs szántóföldjük, ezek bizonyára vadászok, mindenféle vadat fognak és esznek meg, már attól is rosszul leszek, ha csak rágondolok…

– Meg kéne szállnunk valahol éjszakára – mondta Athos. – És az utat is meg kell tudakolnunk.

Egész nap mentek az erdőn át, még Nava is elfáradt, és mind sűrűbben csimpaszkodott Athos karjába. Messziről feltűnt nekik, hogy az utcákon nem látni egyetlen embert sem, de mikor odamentek az első, a falu szélétől nem messze álló házikóhoz, valaki megszólította őket. Athos nem találta meg rögtön a hang forrását. A ház mellett, a szürke földön egy szürke, csaknem meztelen ember ült. Már alkonyodott, alig lehetett látni az arcát.

– Hová mentek? – kérdezte az ember gyenge hangon.

– Meg kell szállnunk valahol éjszakára – felelte Athos. – És reggel Újfaluba kell mennünk.

– Tehát magatoktól jöttetek ide – bólintott az ember bágyadtan. – Jól tettétek. Gyertek csak, mert munka, az sok van, ember pedig igen kevés maradt. – Nehezen ejtette a szavakat, mintha álmában beszélne. – Dolgozni pedig muszáj, muszáj, muszáj…

– Nem adsz nekünk enni? – kérdezte Athos.

– Nekünk most muszáj… – Az ember mondott néhány szót, amiket Athos még sosem hallott korábban. – Jó, hogy egy fiú jött, ő elmegy azért… – és ismét különös, érthetetlen szavak következtek.

Nava megrángatta Athos karját. Athos bosszúsan elhúzódott tőle.

– Nem értelek – fordult az emberhez. – Mondd csak, akad valami ennivalód?

– Ha hárman lennétek… – motyogta az ember.

Nava teljes erőből cibálva a karját elhúzta onnan. Félrevonultak.

– Csak nem beteg? – kérdezte Athos. – Te értetted, hogy mit mondott?

– Még arca sincsen – suttogta Nava. – Mit beszélgetsz vele? Hogy is lehetne beszélni vele, mikor arca sincsen?

– Hogyne lenne arca? – csodálkozott Athos, és megfordult. Az embert nem látta: vagy elment, vagy beleolvadt a félhomályba.

– Hát úgy – magyarázta Nava. – Szeme van, szája van, de arca nincsen… – Hirtelen odasimult a férfihoz. – Olyan, mint egy holt – suttogta. – Csakhogy nem holt, érezni a szagán, de teljesen olyan, mint egy holt… Menjünk be valamelyik másik házba, csakhogy élelmet itt nem fogunk szerezni, ne is reménykedj.

Odavonszolta a férfit a következő házhoz, benéztek, de bent nem volt senki. Szokatlan volt ebben a házban minden: ágyak sem voltak benne, és étel illata sem érződött. Nava beleszimatolt a levegőbe.

– Itt soha nem volt élelem – mondta utálkozva. Micsoda buta faluba hoztál te engem, Csöndes. Mit fogunk itt csinálni? Soha életemben nem láttam még ilyen falut. Itt gyerekek sem kiabálnak, az utcán sincs senki…

A félhomályos utcán tényleg nem volt senki, és halálos csend honolt. Még az erdő sem huhogott és bugyborékolt, ahogy esténként szokott.

– Hát te sem értettél semmit abból, amit mondott? – kérdezte Athos. – Valahogy furcsán beszélt. Ahogy most visszagondolok, én már hallottam valamikor ilyen beszédet… De hogy mikor vagy hol, arra nem emlékszem…

– Én sem emlékszem – felelte Nava rövid hallgatás után. – De úgy igaz, Csöndes, én is hallottam már ilyen szavakat, lehet, hogy álmomban, lehet, hogy a falunkban, de nem a tiedben, ahol élünk, hanem a másikban, ahol születtem, csak akkor ennek nagyon régen kellett lennie, mert akkor én még nagyon kicsi voltam, és azóta mindent elfelejtettem, most pedig mintha kezdett volna eszembe jutni, de semmire sem tudok visszaemlékezni…

A következő házban egy embert láttak, aki közvetlenül a padlón feküdt, és aludt. Athos lehajolt hozzá, megrázta a vállát, de az ember nem ébredt fel. Bőre száraz és forró volt, és szinte nem is voltak izmai.

– Alszik – mondta Athos Navához fordulva.

– Már hogy aludna? – tiltakozott Nava. – Mikor figyel…

Athos újra lehajolt az emberhez. Úgy tűnt, mintha tényleg figyelne. De csak úgy tűnt.

– Dehogynem alszik – mondta Athos. – Menjünk.

Szokása ellenére Nava csöndben maradt. Elértek a falu közepére, közben benéztek minden házba, és minden házban alvókat találtak. Minden alvó férfi volt. Nem volt egyetlen nő, egyetlen gyerek sem. Nava teljesen elcsendesedett. Athos sem érezte jól magát. Az alvók nem ébredtek fel, de csaknem minden alkalommal, mikor Athos az utcára kilépve visszanézett rájuk, úgy tűnt neki, hogy rövid, óvatos pillantásokat küldenek utána. Teljesen besötétedett. Athos úgy érezte, hogy a végsőkig, a teljes közönyösségig elfáradt. Most csak egyet akart: lefeküdni valahol fedél alatt (nehogy valami rondaság hulljon rá felülről alvás közben), akár a kemény döngölt padlóra is, de inkább mégis egy üres házban, nem pedig együtt ezekkel a gyanús alvókkal. Nava egészen a karjára akaszkodott.

– Ne félj – mondta neki Athos. – Itt egyáltalán nincs mitől félni.

– Mit mondasz? – kérdezte a lány álmos hangon.

– Azt mondom, ne félj. Ezek itt mind félig halottak, fél kézzel szétszórom őket.

– Nem félek én senkitől – fakadt ki Nava dühösen. – Fáradt vagyok, és aludni akarok, ha már egyszer enni nem adsz. Te meg egyre csak jársz-kelsz, egyik házból a másikba, elegem is van belőle, hiszen minden házban minden egyforma. Minden ember fekszik, mi pedig itt bolyongunk.

Akkor Athos körülnézett, és bement az első útjába eső házba. Bent teljesen sötét volt. Athos hallgatózott, próbálta megtudni, van-e bent valaki, de csak a homlokát az oldalába fúró Nava szuszogását hallotta. Tapogatózva megtalálta a falat, kezével kitapogatta, száraz-e a padló, és ledőlt, Nava fejét a hasára fektetve. Nava már aludt. Holnap… korábban felkelni… az erdőn át vissza az ösvényre… a rablók persze már elmentek… ha pedig nem mentek el… hogy vannak a fiúk ott Újfaluban… csak nem megint holnapután?… De nem ám, holnap… holnap…

Világosságra ébredt, és azt hitte, felkelt a Hold. A házban sötét volt, lilás fény áradt be az ablakon, és – az ajtón. Éppen csodálkozni kezdett volna azon, hogy jöhet be ez a holdfény egyszerre az ablakon is, meg a szemben levő ajtón is, aztán rájött, hogy a Pandorán van, és itt nem lehetne igazi Hold. De nyomban elfeledkezett minderről, mert az ablakon beeső fénysávban egy ember sziluettje jelent meg. Az ember itt állt, bent a házban, háttal nekik, és kifelé nézett az ablakon. A sziluettből látható volt, hogy a háta mögé rejtett kézzel áll, fejét lehajtva, ahogy Karl szeretett állni az ablaknál eső és köd idején, és ő tisztán megértette, hogy ez valóban Karl, aki egykor elment a Bázisról az erdőbe, és nem tért vissza. „Karl!” – kiáltott rá az izgatottságtól fuldokolva. Karl lassan megfordult. Az ablakból jövő lilás fény az arcára esett, és Athos látta, hogy ez nem Karl, hanem valamiféle ismeretlen helybéli ember. Az zajtalanul odament Athoshoz, és karját továbbra is összekulcsolva a háta mögött, föléje hajolt. Arca egészen tisztán láthatóvá vált. Kimerült, szakálltalan arc volt, egyáltalán nem hasonlított Karl arcára. Nem szólt egy szót sem, csak felegyenesedett, változatlanul görnyedt tartásban odament az ajtóhoz, és mikor átlépte a küszöböt, Athos megértette, hogy mégiscsak Karl volt az. Felugrott, és kifutott utána.

Az ajtón túl megállt, és végigpillantott az utcán. Nagyon világos volt, mert a falu fölött alacsonyan függött a lilásan fénylő égbolt. Rézsútosan az utca túlsó oldalán egy különös, lapos építmény emelkedett, és mellette emberek csoportosultak. A Karlra hasonlító ember ehhez az épülethez ment, oda ezekhez az emberekhez, és elvegyült a tömegben. Athos szintén oda akart menni az épülethez, de úgy érezte, mintha a lábai vattából lennének, és egyáltalán nem tudna járni. Csodálkozott, hogy tud még állni ezeken a lábakon; félt, hogy elesik, bele akart kapaszkodni valamibe, de nem volt mibe, üresség vette körül. Ordítás hallatszott, a fájdalom hangos, őszinte ordítása, hogy belecsendült a füle, és valami okból egyszerre megértette, hogy az ordítás ebből a lapos épületből jött, talán azért, mert sehol sem lehetett volna jobban ordítani. És szinte ugyanabban a pillanatban éles szúrást érzett a hátában. Megfordult, meglátta Navát, amint fejét hátraszegve lassan hanyatt dől. Elkapta és felemelte, nem értve, mi történt a lánnyal, és félelmetes vágyat érzett megtudni, mi történhetett vele. Feje hátrahanyatlott, csupasz, védtelen torka ott lüktetett a férfi szeme előtt. Azon a helyen, ahol minden földi embernek egy gödröcske van a kulcscsontjai között, Navának két ilyen gödröcskéje is volt, és két ilyen gödröcskéje volt minden helybéli embernek. De hiszen rendkívül fontos volna tudni, miért van nekik kettő. Észrevette, hogy az ordítás nem maradt abba, és megértette, hogy neki oda kell mennie, ahol ordítanak. Ugyan miért volt nekik két gödröcskéjük? Mi célból?

Az ordítás folytatódott. Talán arról van itt szó, miért nem gondolkodott el ezen senki, korábban kellett volna ezen elgondolkodni, és akkor minden másképpen lett volna…

Az ordítás abbamaradt. Athos látta, hogy már egészen az épület előtt áll, azok között az emberek között, a négyszögletes fekete ajtó előtt, és próbálta megérteni, mit csinál ő itt, Navával a karjában. De nem volt rá érkezése, mert a fekete négyszögletes ajtó mögül komoran és bosszúsan kilépett Karl és Valentyin, és beszélgetve megálltak. Látta, ahogy mozog az ajkuk, és úgy sejtette, hogy vitatkoznak, hogy elégedetlenek, de a szavakat nem értette, csak egy alkalommal kapta el a félig ismerős „khiazma” szót. És akkor eszébe jutott, hogy ez a Karl nyomtalanul tűnt el, Valentyint pedig egy hónappal a balesete után találták meg, és temették el. Kibírhatatlan félelem fogta el, hátával valakit meglökve hátralépett, és a félelme nem csökkent még akkor sem, mikor megértette, hogy ez egyáltalán nem Karl, és egyáltalán nem Valentyin. Tovább hátrált, és mellette hirtelen megszólalt valaki: „Hová viszed már? Menj előre, ott az az ajtó, nem látod az ajtót, vagy mi?” Akkor Navát a vállára kapva megfordult, és puha, rogyadozó lábakkal, mintha álmában tenné, megindult a néptelen, kivilágított utcán. Nem hallotta maga mögött az üldözők lábdobogását.

Egy fának ütközve tért magához. Nava felsikoltott, és ő letette a lányt a földre. Fű volt a lábuk alatt.

Innen az egész falut látni lehetett. A falu felett lila, fénylő kúpként állt a köd. A házak homályosan látszottak, és homályosan látszottak az emberek apró figurái is.

– Valahogy nem emlékszem semmire – szólalt meg Nava. – Miért vagyunk itt? Hiszen már lefeküdtünk aludni. Vagy ezt az egészet csak álmodom?

Athos felemelte a lányt, és vitte tovább, tovább, míg körülöttük egészen sötét nem lett. Akkor még ment egy kicsit, újra letette Navát a földre, és leült melléje. Körülöttük magas, és meleg volt a fű. Nedvességet egyáltalán nem lehetett érezni, Athos az erdőben még soha nem látott ilyen áldottan száraz helyet. Fájt a feje, folyton az álom kerülgette, nem akart gondolni semmire, csak hatalmas megkönnyebbülést érzett amiatt, hogy valami borzalmasat készült tenni, de nem tette meg.

– Csöndes – szólalt meg Nava álmos hangon –, tudod, Csöndes, nekem mégis eszembe jutott, hol hallottam ilyen beszédet. Te magad beszéltél így, Csöndes. Mikor még nem voltál eszednél. Figyelj, Csöndes, talán ebből a faluból származol? Hiszen akkor nagyon beteg voltál, Csöndes, egyáltalán nem voltál eszednél…

– Aludj – csitította Athos. Nem akart gondolkodni. Semmire nem akart gondolni. A „khiazma” szó járt a fejében.

5

A léghajó, kockázatosan alacsonyra ereszkedve az erdő fölé a szélben kavargó felhőkben, a terepjárót vagy fél kilométerre dobta le attól a helytől, ahol Szartakov jelzőrakétáit megpillantották.

Leonyid Andrejevics enyhe lökést érzett, mikor kinyíltak az ejtőernyők, és néhány másodperc múlva egy második, erősebb lökést, majdnem ütést, mikor a terepjáró, a fákat összezúzva, nagy robajjal becsapódott az erdőbe. Alik Kutnov kilőtte az ejtőernyőket, és próbaképpen bekapcsolta a motorokat.

– Kész – jelentette.

– Állj rá az irányadóra, aztán előre – adta ki a parancsot Pol.

Leonyid Andrejevics némi irigységgel sandított rájuk. Ők mindketten dolgoztak, mindketten elfoglalták magukat, és látható volt, hogy mindkettőjüknek tetszik ez az egész – a kockázatos ugrás is kis magasságból, a kút az erdő zöldjében, ami a tank becsapódásának helyén keletkezett, a motorok dübörgése, és egyáltalán az egész helyzet, mikor nem kell többé várni valamire, mikor már minden megtörtént. A gondolatok nem szóródnak szét, mint vidám társaság a pikniken, hanem szigorúan alávettetnek a világos és jól meghatározott céloknak. Valószínűleg a régi hadvezérek érezték így magukat, mikor a rejtőzködő ellenség hirtelen láthatóvá vált, felfedte szándékait, és ők cselekedeteikben végre a parancsok és szabályzatok jól ismert gyűjteményeire hagyatkozhattak. Leonyid Andrejevics azt is gyanította, hogy suttyomban még örülnek is az eseménynek, ami alkalmat ad arra, hogy demonstrálják felkészültségüket, ügyességüket, tapasztalatukat. Örültek természetesen annyiban, amennyiben ez ideig mindenki életben volt, és senkit semmiféle veszély nem fenyegetett. Maga Leonyid Andrejevics pedig, ha az irigység múlékony érzésétől eltekintünk, várta a találkozást az ismeretlennel, reménykedett ebben a találkozásban, és félt is tőle.

A terepjáró lassan és óvatosan haladt az irányadó felé. Közeledtére a növényzet egy pillanat alatt elveszítette nedvességtartalmát, és minden: fatörzsek, ágak, levelek, liánok, virágok, gombák – korhadó porrá mállottak, összekeveredtek a mocsári iszappal, ami azon nyomban megfagyott, csengő, jéghideg páncélként szétterülve a lánctalpak alatt. – Látunk titeket! – hallatszott Szartakov hangja a hangszóróból, és Alik azonnal fékezett. A porfelhő lassan elült.

Leonyid Andrejevics, biztonsági övét sietősen kicsatolva, szemével végigpásztázta a felderítő képernyőt. Nem tudta, mit kellene látnia. Valami pudingszerűt, amitől elfogja az undor. Valami szokatlant, leírhatatlant. Körülötte pedig megmozdult, remegett és vonaglott az erdő, folyton a színét változtatta irizálva és fellobbanva, a látást megcsalva, előrekúszva és visszahúzódva, gúnyolódva ijesztgette és csúfolta az erdő, és az egész érthetetlen volt, leírhatatlan, és undorító. De a legszokatlanabbak, leglehetetlenebbek, legelképzelhetetlenebbek eben az erdőben az emberek voltak, ezért aztán Leonyid Andrejevics őket látta meg legelőször. Odajöttek a terepjáróhoz, karcsún és ügyesen, magabiztosan és kecsesen, könnyedén, nem botorkálva, villámgyorsan és pontosan megválasztva a helyet, ahová lépnek, és úgy téve, mintha tudomást sem vennének az erdőről, mintha otthon lennének az erdőben, mintha az erdő már a tulajdonuk lenne. Sőt bizonyára nem is csak úgy tettek, ők tényleg így gondolták. Az erdő pedig ott függött felettük, hangtalanul nevetve, miriádnyi gúnyolódó ujját mutatva, ügyesen tettetve, hogy ismerős, engedelmes, és egyszerű, hogy az övék. Egyelőre.

Rita Szergejevna és Szartakov felmásztak a lánctalpra, és a többiek kimentek eléjük.

– Hogy lehettetek ilyen ügyetlenek? – faggatta Pol Szartakovot.

– Ügyetlenek? – kérdezte Szartakov. – Nézd csak! Látod?

– Mit?

– Na látod – mondta Szartakov. – Most pedig nézd meg alaposabban…

– Jó napot, Leonyid Andrejevics – szólalt meg Rita Szergejevna. – Megmondta Tojvónak, hogy minden rendben van?

– Tojvo nem tud semmit – felelte Leonyid Andrejevics. – Ne nyugtalankodjon, Rita. És maga hogy érzi magát? Mi történt?

– Ne oda nézz már – fakadt ki türelmetlenül Szartakov. – Talán mind megvakultatok?…

– Aha! – kiáltott fel Alik, rámutatva az ujjával. – Látom! És te?…

– Igeeen – dünnyögte halkan és feszülten Pol.

És akkor Leonyid Andrejevics is meglátta. Úgy jelent meg, mint a kép a fotópapíron, mint a figura a gyerekek „Hová bújt a nyuszi?” rejtvény-képein. Ha egyszer felismerte az ember, többé lehetetlen volt szem elől téveszteni. Egészen ott volt mellettük, néhány lépésnyire kezdődött a terepjáró széles lánctalpaitól.

Hatalmas, élő oszlop emelkedett a fák koronáiig, hajszálvékony, átlátszó, ragadós, fénylő, tekergő és megfeszülő szálak kötege; áthaladt a tömör lombozaton, és feljebb, egészen a felhőkig emelkedett. Egy fertőből eredt, egy protoplazmával, élő, tevékeny, duzzadó buborékokkal, primitív hússal teli, zsírosan bugyborékoló kloákából, ami magát serényen szervezte és nyomban fel is bomlasztotta, bomlástermékeit a lapos partra kiárasztva, ragadós habot köpködve… És az erdő zajából egyszerre kivált a kloáka hangja, mintha egy láthatatlan zajszűrőt kapcsoltak volna ki. Fortyogás, csobogás, hüppögés, bugyborékolás, elnyújtott mocsári nyöszörgés, és az egészre rácsúszott a szagok súlyos fala: nyersen csöpögő hús, gennyes váladék, friss epe, savó, forró csiriz szaga. Leonyid Andrejevics csak akkor vette észre, hogy Rita és Szartakov oxigénmaszkot visel, és látta, hogy Alik és Pol utálattal fintorogva emelik arcukhoz a légzőkészülék szájmaszkját. De ő maga nem állt neki felvenni a légzőkészüléket, mintha abban reménykedett volna, hogy a szagok olyasmit mondanak el neki, amiről sem a szem, sem a fül nem beszél…

– Micsoda borzalom… – szólalt meg Alik undorodva. – Mi ez, Vagyim?

– Honnan tudjam? – vonta meg a vállát Szartakov. – Talán valamiféle növény…

– Állat – jelentette ki Rita Szergejevna. – Állat, nem pedig növény… Növényekkel táplálkozik.

A kloáka körül, gondoskodóan föléje hajolva, reszkettek a fák, ágaik mind egy oldalra fordulva, és erőtlenül hajoltak a kavargó masszába, az ágak mentén vastag, szőrös liánok csorogtak lefelé, és hullottak a kloákába, az pedig magába fogadta őket, a protoplazma megrágta és magába olvasztotta, ahogy képes lett volna feloldani és magáévá tenni mindent, ami körülveszi…

– Nem – tiltakozott Szartakov. – Ez nem mozdul el a helyéről. Nem is lesz nagyobb, nem növekszik. Nekem eleinte úgy tűnt, hogy kiárad és odalopakodik a fánkhoz, de ez egyszerűen csak a félelemtől volt. Vagy ez a fa lopakodott oda hozzá…

– Nem tudom – mondta Rita. – Én vezettem a helikoptert, és nem vettem észre semmit. Igen valószínű, hogy nekirepültünk ennek az… oszlopnak, és a légcsavar belegabalyodott a nyálkába. Jó, hogy alacsonyan jöttünk, és a legkisebb sebességgel. Megijedtünk az égzengéstől, és helyet kerestünk, ahol meghúzhatnánk magunkat…

– Ha csak növény volna! – folytatta Szartakov. – Láttuk, ahogy az állatok beleesnek, valósággal húzta őket valami oda, és feloldódtak benne. Egyszerre, maradék nélkül.

– Nem, ez természetesen tiszta véletlen – mondta tovább a magáét Rita. – Először nem volt szerencsénk, aztán nagyszerűen összejött minden. A helikopter szó szerint leült a fakoronára, nem is borult fel, az ajtó sem szorult be, így hát szerintem a géptest ép, csak a légcsavar lapátjai szálltak el…

– Egy pillanatra sem nyugszik meg – mesélte Szartakov. – Egyfolytában bugyborékol, mint most, de ez még nem a legérdekesebb. Várjunk még néhány percet, és meg fogjátok látni a legérdekesebbet…

És mikor ez a néhány perc eltelt, Szartakov felkiáltott:

– Ott van!

A kloáka szült. Lapos partjára türelmetlen, görcsös lökések egymásutánjában fehéres, kocsonyaként remegve rángatózó tésztacsonkok kezdtek kilökődni, amik gyámoltalanul és vakon gurultak végig a földön, aztán lassan megálltak, szétlapultak, és állábaikat óvatosan kinyújtva egyszerre értelmes mozgásba kezdtek. Még sietősen kapkodva, még lökésszerűen, de már egy irányba, mindannyian ugyanabba a meghatározott irányba, szétválva és egymásnak ütközve, de mind egy irányba, egyetlen vonal mentén a kloákától a bozót felé, egyetlen folyamatos, fehéres oszlopban, mint óriási, esetlen, meztelen csigához hasonló hangyák.

– Minden másfél órában kiereszti őket – magyarázta Szartakov. – Vagy tíz, húsz, harminc darabot… Bámulatos rendszerességgel, minden nyolcvanhetedik percben…

– Nem, nem feltétlenül errefelé – mondta Rita. – Néha ebbe az irányba mennek el, néha pedig arrafelé, a mi fánk mellett. De leggyakrabban tényleg erre másznak, mint most… Pol, menjünk, nézzük meg, hová másznak, aligha mehetnek messzire, túlságosan gyámoltalanok…

– Talán magok – vélekedett Szartakov. – Vagy talán kölykök, honnan tudjam, talán ezek a kis tahorgok. Hiszen soha senki nem látott még kis tahorgokat. Jó lenne követni őket és megnézni, mi lesz velük később. Mit gondolsz, Pol?

Igen, jó lenne. Miért is ne? Ha már egyszer itt vagyunk, akkor miért is ne? Mehetnénk mellettük, és figyelnénk. Minden lehetséges, egyelőre még minden lehetséges. Lehet, hogy ez egy felesleges kinövés a maszkon, rejtélyes és értelmetlen, vagy talán éppen itt nyílt meg résnyire a maszk, de alatta az arc annyira ismeretlen, hogy valószínűleg szintén csak egy maszk. Milyen jó is lenne, ha kiderülne, hogy ezek magok, vagy kis tahorgok…

– Miért is ne? – felelte Pol elszántan. – Gyerünk! Legalább tudni fogom, mivel vesződnek majd a biológusaink. Menjünk a vezetőfülkébe, szólni kell Sesztopalnak, jöjjön utánunk a léghajóval…

Lemásztak a vezetőfülkébe. Pol kapcsolatba lépett a léghajóval, Alik pedig nekiállt megfordítani a terepjárót.

– Jól van – mondta Sesztopal. – Meglesz. És mi van odalent? Valamiféle gejzír az ott? Én folyton beleütközöm valami puhába, és nem látok semmit. Nagyon kellemetlen, és a kabin üvegét valamiféle nyálka lepi be…

Alik csinált egy fordulót az egyik lánctalppal, és kidöntötte a mögöttük lévő fát.

– Aú! – kiáltott fel hirtelen Rita. – A helikopter!

Alik fékezett, és mindenki a helikoptert nézte. A helikopter lassan zuhant lefelé, beleakadt a kinyúló ágakba, végigcsúszott rajtuk, körbe fordult, a megrongálódott légcsavar elakadt, és levelek felhőjét rántotta magával. Belezuhant a kloákába. Mindenki egyszerre állt fel. Leonyid Andrejevics úgy látta, hogy a protoplazma meghajlott a helikopter alatt, mintegy tompítva az ütést, aztán lágyan és zajtalanul befogadta magába, és összezárult felette.

– Hát igen – mondta Szartakov elégedetlenül. – Micsoda butaság, egy egész hétre való zsákmány…

A kloáka szájjá vált, csücsörítő, kóstolgató, élveteg szájjá. Forgatta magában a helikoptert, ahogy az ember forgatja nyelvével egyik arcfeléből a másikba a nagy cukorkát. A helikopter forgott a habzó masszában, eltűnt, újra felbukkant, tehetetlenül csapkodva maradék légcsavarjával, és minden felbukkanással egyre kisebb lett, szerves burkolata elvékonyodott, átlátszóvá vált, mint a vékony papír, és már homályosan átcsillant rajta a motorok váza és a műszerek keretei, aztán pedig a burkolat szétmállott, a helikopter utoljára tűnt el, és többé már nem bukkant elő. Leonyid Andrejevics Ritára nézett. A nő sápadt volt, kezei összeszorította. Szartakov krákogott, aztán megszólalt:

– Őszintén szólva, én nem feltételeztem… Meg kell mondanom neked, igazgató, én eléggé meggondolatlanul viselkedtem, de semmiképpen nem feltételeztem…

– Előre – szakította félbe Pol szárazon.

A „kölykök” negyvenhárman voltak. Lassan, de fáradhatatlanul haladtak, sorban egyik a másik után. Mintha folynának végig a földön, átcsordogálva a korhadt fatörzsek között, át a vízmosásokon, a pocsolyák állóvizén, a magas füvön, keresztül a tüskés csaliton. És megmaradtak fehérnek, tisztának, egyetlen porszem sem tapadt rájuk, és egyetlen tüske sem sebezte meg őket, nem mocskolta be a fekete mocsári iszap. Folytak tompa, gondolkodás nélküli magabiztossággal, mintha régóta ismert, megszokott úton járnának.

Alik, a legnagyobb elővigyázatossággal kikapcsolva a külső hatások aggregátorait, a sorral párhuzamosan haladt, próbálva nem túlságosan megközelíteni, de szem elől sem veszíteni őket. A sebesség elenyésző volt, alig kevesebb egy gyalogos sebességénél, és az út sokáig tartott. Minden fél óra után Pol kilőtt egy jelzőrakétát, és Sesztopal unott hangja jelentette a hangszóróból: „A rakétát látom, titeket nem látlak.” Néha hozzátette: „Engem elvisz a szél. Hát titeket?” Ez az ő egyéni, hagyományos vicce volt.

Időről időre Szartakov (Pol engedélyével) kikászálódott a vezetőfülkéből, leugrott a földre, és ment az egyik „kölyök” mellett. A „kölykök” semmiféle figyelmet nem fordítottak rá: láthatóan még csak nem is gyanították, hogy létezik. Aztán (megint csak Pol engedélyével) a „kölykök” mellett felváltva Rita Szergejevna és Leonyid Andrejevics sétáltak. A „kölyköknek” éles, kellemetlen szaguk volt, fehér héjuk átlátszónak tűnt, és alatta valamilyen árnyékok mozogtak hullámozva. Alik is kikéredzkedett a „kölykökhöz”, de Pol nem engedte el, és ő maga sem ment oda, talán ilyen módon akarta kifejezni elégedetlenségét a legénység kéréseivel szemben.

Soron következő sétájáról visszatérve Szartakov azt indítványozta, fogják el az egyik „kölyköt”.

– Mi sem könnyebb ennél – magyarázta. – Kiürítünk egy vizes konténert, ráborítjuk az egyikre, és kihúzzuk oldalra. Úgyis fogni kell valamikor egyet.

– Nem engedélyezem – rázta meg a fejét Pol. – Először is meg fog dögleni. Másodszor pedig, semmit nem engedélyezek addig, amíg nem tisztázódik minden.

– Mit értesz azon, hogy minden? – kérdezte agresszíven Szartakov.

– Mindent – mondta Pol. – Hogy mi ez, mi az oka, mi a célja?

– És ha már itt tartunk: hogy érted azt, hogy él? – kötözködött tovább Szartakov.

– Szerintem ez egyszerűen egyfajta élőlény – jelentette ki Alik, aki nagyon nem szeretett vitatkozni.

– Túlságosan összetett ahhoz, hogy egyfajta élőlény legyen – szállt vitába vele Rita. – Úgy értem, túlságosan összetett az ilyen nagy mérethez képest. Nehezen tudom elképzelni, hogy egyfajta élőlény lehetne.

– Maga nehezen tudja elképzelni – mondta Alik jólelkűen. – Vagy például én. De mondjuk a maga Tojvójának ez az egész a legkisebb nehézség nélkül elképzelhető lehet. Neki ez egyszerűbb, mint nekem a motort elindítani. Pikk-pakk, és már el is képzelte. Háznyi méretben.

– Tudjátok, mi ez? – kérdezte Szartakov megnyugodva. – Ez egy csapda.

– Kinek a csapdája?

– Valakinek, aki helikopterek elfogásával foglalkozik – mondta Pol.

– De miért? – kérdezte Szartakov. – Szidorov három évvel ezelőtt zuhant le, Karl még korábban, most meg itt az én helikopterem.

– Talán Karl is itt tűnt el? – érdeklődött Alik.

– Ez mellékes – mondta Szartakov. – Sok csapda lehet.

– Pol – kérte Rita Szergejevna –, beszélhetnék Tojvóval?

– Lehet – felelte Pol. – Már hívom is…

Rita Tojvóval beszélgetett. Szartakov még egyszer kimászott, és odament a „kölykök” mellé. Sesztopal még egyszer jelentette, hogy elviszi a szél, és még egyszer megkérdezte, őket nem viszi-e el. Aztán észrevették, hogy a „kölykök” alakzata megtört. Az oszlop kettévált. Leonyid Andrejevics megszámolta: harminckét „kölyök” ment egyenesen, tizenegy pedig, ugyanolyan oszlopot alkotva, balra kanyarodott, keresztezve a terepjáró útját. Alik előre ment még néhányszor tíz métert, aztán megállt.

– Balra van egy tó – jelentette.

Balra a fák között eléjük tárult a tó, a mozdulatlan, sötét víz sima tükre, egészen közel a terepjáróhoz. Leonyid Andrejevics megpillantotta az alacsony, felhős eget, és a léghajó homályos körvonalait. A tizenegy „kölyök” magabiztosan haladt a víz felé. Leonyid Andrejevics látta, ahogy átfolynak egy egészen a parton fekvő görbe tuskón, és egymás után súlyosan belecsobbannak a tóba. A sötét vízen olajos karikák futottak végig.

– Elmerülnek! – kiáltott fel Szartakov csodálkozva.

– Akkor bizony megfulladnak – mondta Alik. – Na mi van, Pol, utánuk megyünk? Vagy egyenesen tovább?

Pol a térképet mustrálta.

– Ahogy mindig – dünnyögte. – Ez a tó nálunk nincs a térképen. Ha egy térkép több mint két éves, az már semmit sem ér. – Összehajtotta a térképet, és közelebb húzta magához a periszkópot. – Menjünk egyenesen – mondta. – Csak egy kis ideig.

Lassan elfordította a periszkópot, aztán megállt, és figyelni kezdett valamit. A kabinban egyszerre csend lett. Mindenki őt nézte. Leonyid Andrejevics látta, hogy jobb keze a felvevő kamerák billentyűit tapogatja, és néhányszor lenyomja őket. Aztán Pol megfordult, és hunyorogva Leonyid Andrejevicsre nézett.

– Különös – mondta. – Talán vethetne rá egy pillantást. A túlsó partnál…

Leonyid Andrejevics odahúzta magához a periszkópot. Nem számított rá, hogy látni fog bármit is: az túl egyszerű lett volna. És nem is látott semmit. A tó tükre, távoli, fűvel benőtt part, a szivacsszerű erdőszél a szürke égbolt háttere előtt.

– Maga mit látott? – kérdezte kémlelődés közben.

– Egy kis fehér pontot – mondta Pol. – Nekem úgy tűnt, hogy ott, a vízben, egy ember…. Butaság, persze.

Sötét víz, erdőszél, szürke égbolt.

– Vegyük úgy, hogy egy sellő volt – javasolta Leonyid Andrejevics, és eltolta magától a periszkópot.

6

Mikor Athos felébredt, Nava még aludt. A hasán feküdt két gyökér közötti mélyedésben, arcát bal karja hajlatába fúrva. Jobb karja oldalt kinyújtva hevert, és piszkos, félig összezárt markában Athos egy éles fémtárgyat pillantott meg. Először nem tudta, hogy mi az, aztán egyszerre csak eszébe jutott ennek az éjszakának a különös félálma, a félelme, és a megkönnyebbülése amiatt, hogy valami borzalom nem történt meg. Aztán eszébe jutott, miféle tárgy az, sőt hirtelen még a neve is felbukkant az emlékezetében. Egy szike volt. Várt egy keveset, ellenőrizte a megfelelését a tárgy formája és a szó hangalakja között, tudat alatt felismerve, hogy nincs itt semmi ellenőriznivaló, hogy minden helyes, de teljesen lehetetlen, mert a szike formájával és nevével iszonyatosan nem illett bele ebbe a világba. Felébresztette Navát.

A lány, amint felébredt, nyomban felült, és megszólalt:

– Micsoda száraz hely, soha életemben nem gondoltam volna, hogy léteznek ilyen száraz helyek, és micsoda fű nő itt, ugye, Csöndes?… – Elhallgatott, és öklét a szikével a szeméhez emelte. Másodpercekig nézte a szikét, aztán felsikított, eldobta, és talpra ugrott. A szike belefúródott a fűbe, és felfelé meredve megállt benne. Nézték, és mindketten rémültek voltak. – Mi ez, Csöndes? – kérdezte végül Nava suttogva. – Micsoda szörnyű holmi… Vagy egy növény? Itt minden olyan száraz, lehet, hogy ez egy növény?

– Miért szörnyű? – kérdezte Athos.

– Már hogyne lenne szörnyű – tiltakozott Nava. – Fogd a kezedbe… Próbáld, próbáld csak meg, fogd meg, akkor te is tudni fogod, miért szörnyű. Én magam nem tudom, miért szörnyű…

Athos felvette a szikét. Az még meleg volt, éles hegye viszont hűvös, és ujját óvatosan végighúzva rajta meg lehetett találni azt a helyet, ahol melegből hidegbe váltott át.

– Honnan vetted? – kérdezte.

– Sehonnan nem vettem – felelte Nava. – Biztosan ő maga mászott bele a kezembe, amíg aludtam. Soha nem láttam ilyen… ilyen… még azt sem tudom, hogy mi a neve. Talán kis lábacskái vannak, csak behúzta őket. Milyen kemény… Vagy lehet, hogy még alszunk, Csöndes? – Hirtelen elakadt, és Athosra nézett. – Voltunk ma éjjel a faluban? Persze hogy voltunk… Volt ott egy arc nélküli ember is, aki azt hitte, hogy fiú vagyok… Mi meg kerestük, hol alhatnánk meg… Igen, aztán felébredtem, te nem voltál ott, és én keresni kezdtelek a kezemmel… Na, hát akkor mászott bele a markomba! – kiáltott fel. – Csak hát az a csodálatos, Csöndes, hogy akkor egyáltalán nem féltem tőle, épp ellenkezőleg… Valamiért szükségem volt rá…

– Álom volt az egész – jelentette ki Athos határozottan. Apró hangyák futkostak végig a tarkóján. – Felejtsd el, álom volt. Keress inkább valami ennivalót. Én meg elásom ezt a dolgot.

– Valahogy kellett nekem… – ismételte Nava. – Valamit csinálnom kellett vele… – Megcsóválta a fejét. – Nem szeretem az ilyen álmokat – mondta. – Semmire nem emlékszik az ember. Mélyre ásd el, mert különben kibújik, megint visszamászik a faluba, és megijeszt valakit… Na, te ássál, én meg megyek keresni. – Beleszimatolt a levegőbe. – Valahol a közelben bogyók vannak. Bámulatos, honnan vannak bogyók ilyen száraz helyen?

Könnyedén és zajtalanul elszaladt a fűben. Athos pedig ott maradt ülve, a szikét a tenyerén tartva. Nem állt neki elföldelni. A pengéjét körbetekerte egy fűcsomóval, és a szikét bedugta a ruhája elejébe. Most mindenre emlékezett. De így sem értett semmit, hogy mi volt az álom, és mi volt a valóságban.

Nava hamar visszatért, és a ruhája elejéből egy egész halom bogyót és néhány nagy gombát kotort elő.

– Van ott egy ösvény, Csöndes – mondta. – Gyerünk, ne menjünk vissza abba a faluba, hanem menjünk az ösvényen. Okvetlenül eljutunk valahová. Ott megkérdezzük az utat Újfalu felé, és minden jó lesz. Ebbe a faluba pedig hadd ne menjünk vissza. Elejétől fogva nem tetszett ott nekem. Jól tettük, hogy eljöttünk onnan. Nem kellett volna bemennünk oda, kiabáltak neked a rablók is, hogy ne menjetek, elvesztek, de te soha senkire nem hallgatsz, lám, miattad épphogy bajba nem kerültünk… Miért nem eszel? A gombák laktatóak, a bogyók ízesek, és most jut eszembe, a mama mindig azt mondta nekem, hogy a legjobb gombák ott nőnek, ahol száraz van, de akkor én nem értettem, mi az, hogy száraz. A mama azt mondta, hogy régebben mindenhol száraz volt, ezért ő értette, én meg nem értettem…

Athos megkóstolta a gombát, és megette. A gombák csakugyan jók voltak. A bogyók is jók voltak, és ettől vidámabbnak érezte magát. A faluba visszatérni ő sem akart. Megpróbálta maga elé képzelni, mit magyarázott és rajzolt egy gallyal a földre Bicegő, és eszébe jutott, hogy Bicegő beszélt a Városba vezető útról, aminek valahol ezen a helyen kell elhaladnia. Nagyon jó út, mondta Bicegő sajnálkozva, a legegyenesebb út a Városba, csak nem lehet elvergődni rá a mocsáron át, ráadásul nem lehet tudni, megvan-e még, vagy nincs… Hátha Nava ösvénye is ez az út volt. Megérte megkockáztatni. De előbb mégis vissza kellett fordulni.

Mégis vissza kell mennünk, Nava – mondta, mikor végeztek az evéssel.

– Hová, abba a faluba? – Nava zavarba jött. – Hát minek mondod ezt, Csöndes? Mit nem láttunk mi még abban a faluban? Ez az, amit nem szeretek benned, Csöndes, hogy veled sehogyan sem lehet emberi módra megegyezni… Hiszen épp az előbb döntöttük el, hogy többet nem fogunk visszamenni abba a faluba, most meg újra azt kezded mondani, hogy menjünk vissza.

– Vissza kell mennünk – ismételte a férfi. – Én ugyanúgy nem akarom, Nava, de muszáj odamenni. Talán ott elmagyarázzák nekünk, hogyan lehet innen leggyorsabban eljutni a Városba… Ne haragudj, Nava, hiszen én ugyanúgy nem akarom…

– Ha egyszer nem akarod, akkor minek mész oda?

Nem akarta és nem tudta elmagyarázni neki, hogy miért. Felállt, és hátra sem nézve elindult abba az irányba, amerre a falunak kellett lennie. Nava utolérte, és ott ment mellette. Egy ideig ő is hallgatott, de végül nem bírta tovább.

– Csakhogy én nem fogok beszélni ezekkel az emberekkel – jelentette ki. – Most beszélj velük te magad. Te mész oda, te is beszélj velük. Nem szeretek olyan emberrel közösködni, akinek még arca sincsen. Olyan embertől jót ne várj. A fiút a lánytól nem tudja megkülönböztetni… Lám, nekem reggel óta fáj a fejem. Tudom is, hogy miért…

Váratlanul értek ki a faluhoz. Nyilván Athos túlságosan balra tartott, és a falu tőlük jobbra bukkant elő a fák közül. Minden megváltozott itt, de Athos nem értette meg rögtön, mi történt. Aztán megértette: a falu süllyedt. A háromszög alakú tisztást fekete víz borította, és a víz szemlátomást áradt, ellepve a házakat. A tisztás a faluval együtt a tó fenekére merült. Athos tanácstalanul állt, és nézte, ahogy eltűnnek az ablakok a víz alatt, ahogy elmerülnek és összeomlanak az átnedvesedett falak, ahogy beomlanak a tetők. És senki nem futott ki a házakból, senki nem próbált kievickélni a partra, egyetlen ember sem mutatkozott a víz felszínén. A Pandora topográfiájának legmeglepőbb sajátossága valószínűleg a tavak és a mocsár frontvonalának szokatlanul gyors áthelyeződésében mutatkozik meg… A frontvonal áthelyeződése… Minden fronton… Küzdelem… Szike… De Valentyin halott volt. Már legalább két hete halott volt… A lapos épület teteje simán meghajolt, és hangtalanul elmerült a vízben. A fekete víz felett mintha könnyű sóhaj suhant volna át, a nyugodt felszínen vízfodrok szaladtak végig. Minden véget ért. Athos előtt egy közönséges háromszögletű tó terült el.

– Vége – mondta Athos.

– Igen – felelte Nava. Olyan nyugodt volt a hangja, hogy Athos akaratlanul rápillantott. A lány csakugyan teljesen nyugodt volt. Sőt, elégedettnek tűnt. – Ezt hívják Hódításnak – magyarázta. – Ezután itt tó lesz, azok pedig, akik a házakban vannak, ebben a tóban fognak élni. Lám, ezért nem volt arcuk, én meg nem értettem meg azonnal. Aki nem akar a tóban élni, az elmegy. Én például elmennék, de egyszer úgyis mindenkinek a tóban kell majd élnie. Talán még jobb is így. Senki nem mesélt róla. Menjünk – mondta. – Menjünk az ösvényhez.

Az ösvény eleinte kellemesen száraz helyeken át vezetett, de kis idő múlva meredeken leereszkedett egy domb oldalán, és süppedős, fekete sárcsíkká vált. A tiszta erdő véget ért, jobbra és balra újra mocsár nyújtózkodott, a levegő nedves és fülledt lett. Nava itt sokkal jobban érezte magát. Egyfolytában beszélt, és Athos fokozatosan megnyugodott. A feje szokás szerint megint zúgni kezdett. Úgy mozgott, mintha álmában tenné, átadva magát a véletlen, összefüggéstelen gondolatoknak, sőt nem is gondolatoknak, inkább képzelgéseknek. A faluban már mindenki régen felkelt. Bicegő sántikál végig a főutcán, és elmondja minden szembejövőnek, hogy Csöndes elment, és magával vitte Navát, bizonyára a Városba ment, pedig nincs is semmiféle Város. De lehet, hogy nem is a Városba, talán a Nádasba ment, a Nádasban jól lehet csalogatni a halakat, bedugja az ujját az ember a vízbe, megmozgatja, és már ott is van a hal. Csak hát minek neki a hal, ha jól meggondoljuk, Csöndes nem eszi a halat, mert buta, habár talán úgy döntött, Navának fogja a halat, Nava megeszi a halat, hát őt fogja etetni a hallal, csakhogy akkor miért kérdezősködik folyton a Városról? Nem, nem a Nádasba ment, és várható, hogy nem is tér vissza egyhamar… És a főutcán Ököl jön vele szembe, és elmondja minden szembejövőnek, hogy lám, Csöndes folyton hozzá járt, győzködte, Ököl, mondta, menjünk a Városba, holnapután menjünk, egész évben hívott, hogy holnapután menjünk a Városba, aztán mikor készítettem egy csomó eleséget, hogy a vénasszony is szidott miatta, akkor ő elment nélkülem és az eleség nélkül… De hiszen volt valaki, az is elment, el ám, eleség nélkül, hókon csapták, ’oszt már nem megy el sem eleséggel, sem eleség nélkül, úgy megadták neki… Copfos pedig áll a házában reggeliző öreg mellett, és azt mondja neki: megint eszel, és megint a másét eszed. Ne gondold, hogy sajnálom, csak csodálkozom, hogy fér bele egyetlen ilyen girhes öregbe ennyi edény étel. Egyél, de mondd meg nekem: lehet, hogy nem te vagy az egyetlen itt nálunk a faluban, talán hárman, vagy legalább ketten vagytok? Hiszen nézni is rossz, ahogy eszel, telezabálod magad, aztán arról beszélsz, hogy mit nem szabad…

Nava ott ment mellette, mindkét kezével az ő kezébe kapaszkodva, és mesélt:

– Aztán meg lakott nálunk a faluban egy férfi, akit Sértődött Mártírnak hívtak. Te nem ismered, akkoriban nem voltál eszednél. Ez a Sértődött Mártír pedig mindig mindenkire megsértődött, és azt kérdezte: miért? Miért világos a nappal, és sötét az éjszaka. Miért viszik el a holtak az asszonyokat, és nem viszik el a férfiakat. Neki két feleségét vitték el a holtak, egyiket a másik után. Az elsőt még az én időm előtt, a másodikat már az én időmben, így aztán ő járkált, és kérdezgette, miért nem őt vitték el, miért a feleségét. Egész napokat és éjszakákat kószált készakarva az erdőben, azért, hogy őt is elvigyék, és megtalálja a feleségét, de úgy sem vitték el, mert a holtaknak nem kellenek a férfiak, nekik nők kellenek, náluk már csak így szokás, és valami Sértődött Mártír miatt nem fogják megváltoztatni a bevett szokásukat… Azt is kérdezte még, miért kell a mezőn dolgozni, mikor az erdőben anélkül is van ennivaló rogyásig, megöntözi az ember erjesztővel, és megeszi. A bíró azt mondta neki: ne dolgozz, ha nem akarsz, senki nem erőltet, de az csak hajtogatta, hogy miért, miért… Vagy Ökölre akaszkodott rá. Miért, kérdezte, nőtték be Felvéget a gombák, nálunk meg egyáltalán nem nőnek? Ököl eleinte nyugodtan magyarázta neki: Felvégen megtörtént a Hódítás, nálunk meg még nem, és elég legyen a kérdésekből. Az meg csak kérdezett, miért van az, hogy nálunk a Hódítás ilyen sokáig nem történt meg? Ököl kikészült tőle, hangosan ordítozott végig a faluban, és a bíróhoz rohant panaszra, a bíró is megharagudott, összehívta a falut, és Sértődött Mártír után vetették magukat, hogy megbüntessék, de aztán nem tudták elkapni. Az öreget is sokszor zaklatta, az öreg még le is szokott róla, hogy hozzá járjon enni, de aztán nem bírta, és azt mondta neki: szállj már le rólam, mondta, miattad a falat sem megy le a torkomon, honnan tudjam én, hogy miért? A Város tudja, hogy miért. És ennyi volt. Elindult Sértődött Mártír a Városba, és többé nem is tért vissza…

Sárgászöld foltok úsztak el lassan jobbról és balról, halkan fújtattak az érett bolondgombák, vörhenyes spóra-szökőkutakat szórva szét legyező alakban. Süvítve csapott le rájuk egy eltévedt erdei darázs, a szemüket próbálta eltalálni. Kénytelenek voltak vagy száz lépést futni, hogy megszabaduljanak tőle. A színes vízipókok liánokba kapaszkodva fabrikálták zajosan és serényen építményeiket. Az ugráló fák lekuporodtak, és ugrásra készülődve összegörnyedtek, de az embereket megérezve mozdulatlanná merevedtek, közönséges fának tettetve magukat. Nem volt semmi, amin a tekintet megpihenhetett volna, nem volt semmi megjegyezni való. És nem volt min gondolkodni, mert Karlra és Valentyinra gondolni, a múlt éjszakára és az elmerült falura, az már képzelődés lett volna.

– Ez a Sértődött Mártír jó ember volt, Bicegővel együtt ők találtak meg téged a Nádason túl, a Hangyabolyhoz indultak, de valahogy a Nádasba vetődtek, és ott megtaláltak téged, és magukkal hurcoltak, pontosabban Sértődött Mártír hurcolt téged, Bicegő csak ment mögötte, és összeszedett mindent, ami kihullott belőled… Sok mindent összeszedett, aztán azt mondta, elfogta a rémület, és mindet kidobta. Olyanok, mesélte, nálunk sosem nőttek, és nem is nőhetnek. Utána pedig Sértődött Mártír leszedte rólad a ruhádat, nagyon különös ruha volt rajtad, senki sem értette, hol nő az ilyesmi, így aztán szétvágta ezt a ruhát, és elültette, gondolta, majd kinő. De semmi sem nőtt ki belőle, nem hajtott ki, ő meg újra járni kezdte a falut, kérdezte, miért van az, hogy ha bárki megfog egy ruhát, szétvágja és elülteti, akkor az kinő, a tiéd meg, Csöndes, még csak ki sem hajtott. Sokat zaklatott téged, de te akkor nem voltál eszednél, csak dünnyögtél valamit, és a kezeddel takargattad magad… Így aztán dolga végezetlen békén hagyott. Később aztán még sokan elmentek a Nádason túlra: Ököl is, meg Copfos, még maga a bíró is elment, remélve, hogy találnak még egy ilyet. Nem, nem találtak. Akkor adtak melléd engem. Menj, viseld gondját, mondták, lesz férjed, mit számít, hogy idegen, hát te is afféle idegen volnál. Mert hogy is kerültem én ebbe a faluba? Elvittek minket anyámmal a holtak. Holdtalan éjszaka volt…

A terep újra emelkedni kezdett, de a nedvesség nem csökkent, habár az erdő is kezdett kitisztulni. Nem lehetett már kidőlt fatörzseket, korhadt ágakat, rothadó liánkupacokat látni. A zöld szín eltűnt, körben minden megsárgult. A fák sudárak lettek, a mocsár pedig valahogy szokatlan – tiszta, moha és sárkupacok nélkül. Az út szélén a fű puhává és nedvdússá vált, fűszál a fűszál mellett, mintha összeválogatták volna őket.

Nava két szó között hirtelen megállt, orrával beszívta a levegőt, és körülnézve gyakorlatias hangon megkérdezte:

– Hová tudnánk itt elbújni?

– Jön valaki? – kérdezte Athos.

– Sokan vannak, és nem tudom, kik azok. Nem holtak, de mégis jobb lenne elbújni… Lehet persze, hogy nem is kell elbújni, úgyis közel vannak már, itt pedig nincs hová elbújni. Gyerünk, álljunk az út szélére, és meglátjuk… – Még egyszer szippantott. – Valami undorító szag, nem mintha veszélyes volna, de jobb lenne, ha nem lenne… Te meg, Csöndes, tényleg nem érzel semmi szagot? Hiszen úgy bűzlik, mint a túlérett erjesztő – ott áll az edény az orrod előtt, benne meg túlérett erjesztő… Itt vannak, ni! Cö-cö, kicsik ezek, nem kell félni tőlük, mindjárt elkergeted őket… Hu-hu-hú!

– Hallgass – szólt rá Athos az utat kémlelve.

Először úgy tűnt, mintha fehér teknősbékák kúsznának feléjük az ösvényen. Aztán rájött, hogy ilyen állatokat még nem látott. Hatalmas, átlátszatlan amőbákra hasonlítottak, vagy nagyon fiatal, fán lakó meztelen csigákra, csak a meztelen csigáknak nincsenek állábaik, és mégiscsak nagyobbak ezeknél. Sokan voltak, libasorban egymás után kúsztak, elég gyorsan, állábaikat ügyesen előre lendítve és átfolyva fölöttük. Hamarosan egészen közel kerültek, és Athos is megérezte a csípős, ismeretlen szagot. Hátralépett, le az ösvényről, Navát is magával húzva. A csiga-amőbák egymás után kúsztak el előttük, semmi figyelmet nem fordítva rájuk. Kiderült, hogy összesen tizenketten vannak. Az utolsóba, a tizenkettedikbe Nava belerúgott a sarkával. A csiga fürgén behúzta a hátulját, és gyorsan tovább mozdult. Nava fellelkesült, és utána vetette magát, hogy még egyszer belerúgjon, de Athos visszatartotta.

– Milyen mulatságosak – lelkendezett Nava –, és ahogyan kúsznak, mintha emberek mennének az ösvényen… És vajon hová mennek? Csöndes, biztosan abba az álnok faluba mennek, biztosan onnan jöttek, és most visszamennek, és nem tudják, hogy a faluban már megtörtént a Hódítás… Kóborolnak egy ideig a víz mellett, aztán elindulnak visszafelé. Aztán hová mennek a szerencsétlenek? Talán keresnek egy másik falut? Hé! – kiáltott fel. – Ne menjetek! Nincs már meg a falutok, egy tó van ott!

– Hallgass – intette le Athos. – Menjünk. Nem értik a nyelvedet, ne kiabálj feleslegesen.

Tovább mentek. A csigák után az ösvény egy kissé síkosnak tűnt. Athos azon kapta magát, hogy gondolatban számba veszi az általa ismert erdőlakó vadakat. Tahorgok, pszeudocefálok, stalkerek, Zimmer-ornitoszauruszok, Maxwell-ornitoszauruszok, tracheodontok… ezek csak a legnagyobbak, vagy öt mázsát nyomnak… kézrágók, szőrösférgek, lélekfogók, vérszopók, mocsárugrók… Szinte minden alkalommal, mikor kiment valaki az erdőbe, találkozott valamiféle új állattal – nem csak az idegenek, de a helyben lakók is. Ugyanez vonatkozott a növényekre is. És ezen senki nem csodálkozott. Új növényeket hoztak az erdőből, új növények nőttek ki teljesen váratlanul a mezőn, néha a régi magokból. Így ment ez az egész természetben, és senki nem keresett rá magyarázatot. Lehet, hogy az új állatok is a régiektől, a régóta ismertektől születtek. Az is lehet, hogy a metamorfózis stádiumai voltak – lárvák, bábok, peték… Ezek a csiga-amőbák például biztosan valamiféle embriók…

– Mindjárt itt lesz a tó – szólalt meg Nava. – Menjünk gyorsabban, enni és inni akarok. Hátha idecsalogatsz nekem néhány halat…

Gyorsabban mentek. A nádas széléhez értek. Az ösvény hirtelen kettévált, az egyik ága láthatóan a tóhoz vezetett, a másik pedig élesen elkanyarodott valamerre oldalra. Nem tértek rá a bal oldalira, mert Nava kijelentette, hogy az az ösvény felfelé vezet. Az út egyre keskenyebb lett, aztán vékonyka csapássá vált, és beleveszett a nádasba. Nava megállt.

– Tudod mit, Csöndes – kérdezte –, nem lehetne, hogy ne menjünk le ahhoz a tóhoz? Valahogy nem tetszik nekem az a tó. Valami nincs rendjén ott. Sőt, szerintem az nem is egy tó, egy csomó más is van még ott a vízen kívül.

– De víz van? – kérdezte Athos. – Inni szeretnék.

– Víz van – mondta Nava kelletlenül. – De meleg. Rossz víz. Nem tiszta. Tudod mit, Csöndes, te állj meg itt, mert szörnyen nagy zajjal jársz, semmit nem lehet tőled hallani, állj meg itt és várj rám, én meg majd hívlak, a mocsárugró kiáltásával. Tudod, hogy kiált a mocsárugró? Hát én is úgy kiáltok majd. Te meg állj meg itt, sőt inkább ülj le…

Belevetette magát a nádasba, és eltűnt… És akkor Athos felfigyelt az itt uralkodó különös csendre. Nem hallatszott sem rovarzümmögés, sem a mocsár bugyborékolása és sóhajtozása, sem az erdei vadállatok kiáltozása. A nedves, forró levegő mozdulatlan volt. Athos ült a füvön, kitépett néhány fűszálat, ujjai között szétdörzsölte őket, és hirtelen rájött, hogy a föld itt bizonyára ehető. Földdel együtt kitépett egy fűcsomót, és enni kezdett. A gyep jól csillapította az éhséget és a szomjúságot. Hűs volt, és enyhén sós ízű. Aztán a nádasból zajtalanul előbukkant Nava. Leguggolt melléje, és gyorsan és akkurátusan szintén enni kezdett. Szemei elkerekedtek.

– Jó, hogy ettünk itt valamit – mondta végül. – Nem akarod megnézni, miféle tó ez? Mert én még egyszer megnézném, de egyedül félek. Ez ugyanaz a tó, amiről Bicegő mesélt mindig, csak én azt hittem, hogy ő találta ki, vagy álmában látta, de úgy látszik, hogy ez igaz, habár lehet, hogy én is csak álmodtam…

– Menjünk, nézzük meg – javasolta Athos.

A tó vagy kétszáz lépésnyire lehetett. Athos és Nava derékig a vízben leereszkedtek a süppedős mederbe, és széttolták maguk előtt a nádat. A víz felett két méternyi vastag rétegben fehér köd feküdt. A víz meleg, sőt forró volt, de tiszta és átlátszó. A köd lassan, szabályos ritmusban hullámzott, és néhány pillanat múlva Athos kezdte azt hinni, hogy valamiféle dallamot hall. A ködben volt valaki. Emberek. Sok ember. Mindannyian meztelenek voltak, és teljesen mozdulatlanul feküdtek a vízen. A köd ritmikusan emelkedett és süllyedt, hol felfedte, hol eltakarta a sárgásfehér testeket, felfelé néző arcokat – az emberek nem úsztak, hanem feküdtek a vízen. Athos megborzongott. – Menjünk innen – mondta, és megrántotta Nava kezét. Felmásztak a parton, és visszatértek az ösvényre.

– Ezek egyáltalán nem vízbefúltak – szólalt meg Nava. – Bicegő nem értett meg semmit. Egyszerűen csak fürödtek itt, aztán kitört a hévforrás, és mind megfőttek. Nagyon ijesztő ez, Csöndes – mondta, és elnémult egy pillanatra. – Még beszélni sem akarok róla. És milyen sokan vannak, egy egész falu…

Elmentek addig a helyig, ahol az ösvény kettéágazott, aztán megálltak.

– Felfelé menjünk? – kérdezte Nava.

– Igen – felelte Athos. – Felfelé.

Jobbra fordult, és elkezdett felkapaszkodni a lejtőn.

– És mindannyian nők voltak – mondta Nava. – Észrevetted?

– Igen – felelte Athos.

– Hát ez még ijesztőbb. Ezt én sehogyan sem tudom megérteni. Vagy talán… – Athosra nézett. – Vagy talán a holtak hajtják ide őket? Összefogdossák minden faluból, aztán idehajtják őket a tóhoz és megfőzik… Miért jöttünk el egyedül a faluból? Ültünk volna a faluban, semmit nem láttunk volna ebből, nyugodtan éltünk volna, de nem, neked muszáj volt a Városba menned… Miért is kellett neked a Városba menned?

– Nem tudom – ismerte be Athos.

A bokrok között feküdtek, egészen az erdő szélén, és a lombokon át a dombtetőt kémlelték. A domb lankás és kopár volt, a tetején pedig sapkaként lila köd felhője feküdt. A domb fölött tiszta volt az ég, heves szél fújt, szürke felhőket hajtott, és szemerkélt az eső. A lila felhő mozdulatlanul állt, mintha semmi szél nem fújt volna. Elég hűvös, sőt friss volt az idő, dideregve összehúzták magukat és vacogott a foguk, de elmenni már nem tudtak: tőlük vagy húsz lépésnyire, egyenesen, mint a szobrok, három holt állt szélesre tátott szájjal, és szintén a dombtetőt nézték üres szemekkel. Ezek a holtak öt perccel korábban érkeztek, és álltak meg ott. Nava megérezte a szagukat, és futásnak eredt volna, de Athos a szájára szorította a kezét, és lenyomta a földre. A lány mostanra már kissé megnyugodott, csak erősen reszketett. De már nem a félelemtől, hanem a hidegtől, és újra nem a holtakat, hanem a dombot nézte.

A dombon valami furcsa dolog történt. Az erdőből mély, basszus zúgással hihetetlen légyrajok törtek elő a dombtető irányába, és tűntek el a ködben. Mindez hullámokban történt. Legyek milliárdjai, darazsak és méhek gigászi rajai, színes bogarak felhői szálltak magabiztosan az esőben a domb felé. A domb lejtői megelevenedtek a hangyák és pókok menetoszlopaitól, a bozótosból csiga-amőbák százai zúdultak elő. A zaj növekedett, mintha vihar tombolt volna. Mind felmásztak a dombtetőre, belemerültek a lila felhőbe, és hirtelen csend lett. Eltelt valamennyi idő, újra erősödni kezdett a zaj és a zúgás, aztán mindannyiukat újból kiokádta a felhő, és irányt vettek az erdő felé. Csak a csigák maradtak a dombtetőn, viszont helyettük a lejtőn a legkülönfélébb állatok viharzottak lefelé: hömpölyögtek a szőrösférgek, törékeny lábaikon esetlenül sántikáltak a kézrágók, meg valamiféle ismeretlen, sosem látott, sokszínű, csupasz, csillogó, sokszemű… És megint beköszöntött a csend, és megint kezdődött minden előröl. Egyszer a ködből kibújt egy fiatal tahorg, néhányszor holtak futottak ki, és rögtön belevetették magukat az erdőbe, fehéres, tünékeny páracsíkokat hagyva maguk után. A mozdulatlan lila felhő nyelt és okádott, nyelt és okádott fáradhatatlanul és szabályos rendszerességgel, akár egy gép.

Bicegő azt mondta, hogy a Város a dombon áll. Lehet, hogy ez volt a Város. De mi az értelme? Mi a célja ennek a különös tevékenységnek? Számítani lehetett valami effélére. De hol vannak a gazdái? Athos a holtakra nézett. Azok ott álltak a korábbi pózukban, és a szájuk is ugyanúgy nyitva volt. Lehet, hogy tévedek, gondolta Athos. Lehet, hogy éppen ők a gazdák. Egészen elszoktam itt a gondolkodástól. Ha néha támadnak is gondolataim, kiderül, hogy teljesen képtelen vagyok összefűzni őket. Miért nem jött még ki a ködből egyetlen csiga sem? Nem, nem jó. Sorjában kell haladni. Én az értelmes cselekvés forrását keresem. Ez úgy egészében véve nem igaz. Engem egyáltalán nem érdekel az értelmes cselekvés. Én egyszerűen keresek valakit, aki segítene nekem hazajutni. Aki segítene nekem leküzdeni kétezer kilométernyi erdőt. Vagy legalább megmondaná, milyen irányba menjek. A holtaknak kell, hogy legyenek gazdáik, én ezeket a gazdákat keresem, az értelmes tevékenység forrását keresem. Kissé nekibátorodott. Ez egészen összefüggőre sikeredett. Kezdjük a legelejéről. A holtaknak kell, hogy legyenek gazdáik, mert a holtak nem emberek, mert a holtak nem állatok. Következésképpen a holtakat úgy készítették. Ha ők nem emberek. Pedig miért ne lennének emberek? Megtörölte a homlokát. Ezt a kérdést már eldöntöttem. Régen. A faluban. Két alkalommal is eldöntöttem, mert az első alkalommal elfelejtettem a megfejtést, most pedig elfelejtettem a bizonyítást… Teljes erőből megrázta a fejét, és Nava halkan rásziszegett. A férfi elnémult, rövid ideig mozdulatlanul feküdt, arcát a vizes fűbe fúrva. Hogy miért nem állatok, ezt is bebizonyítottam már valamikor… Magas hőmérséklet… Nem, ez ostobaság… Hirtelen rémülettel érezte, hogy még azt is elfelejtette, hogy néznek ki a holtak. Csak tűzforró testükre emlékezett, és az éles fájdalomra a tenyerében. Elfordította a fejét, és a holtakra nézett. Igen. Nem szabad gondolkodnom. „Ideje enni; és te már mesélted ezt nekem, Nava; holnapután indulunk” – ez minden, amit szabad nekem. De már elindultam! És itt vagyok, a Városnál! Bemegyek a Városba. Akármi is legyen ez a Város. Az egész agyamat benőtte az erdő. Semmit nem értek… Eszembe jutott. Azért indultam a Városba, hogy megmagyarázzanak nekem mindent: a Hódítást, a holtakat, a Nagy Talajlazítást, a tavat a vízbefúltakkal… Kiderül, hogy mindez csalás és ámítás, ostoba semmiség. Remélem, hogy elmagyarázzák nekem a Városban, hogyan juthatok el az enyéimhez. Nem lehet, hogy ők ne tudjanak a mi Bázisunkról. Bicegő állandóan Ördögi Sziklákról és repülő falvakról fecsegett… De vajon meg lehet valahogy magyarázni a lila felhőt? Rettenetes lenne, ha kiderülne, hogy a lila felhő a gazda. De hiszen ez magától értetődik, Csöndes. Itt mindenütt a lila köd az úr, talán nem emlékszel? És ez egyáltalán nem is köd… Tehát ez a helyzet, emiatt hajtják el az embereket, mint a vadállatokat, a sűrűbe, a mocsárba, fojtják a tóba: ők túl gyengék voltak, nem értették, de ha értették is, akkor sem tudott senki semmit tenni, hogy megakadályozza… Mikor még földlakó voltam, és nem hajtottak el, valaki valahogyan nagyon meggyőzően bebizonyította, hogy emberi és nem emberi értelem között lehetetlen a kapcsolat. Igen, lehetetlen. És most senki nem mondja meg nekem, hogyan jutok el az enyéimhez… A kapcsolatom a földlakókkal szintén lehetetlen, és ezt be is tudom bizonyítani. Még meg tudom látni a Napot, ha éjjel felmászom egy fára, és ha ezt a megfelelő évszakban teszem. És ha a megfelelő fára mászom. Normális, földi fára. Ami nem ugrik el. És nem lök el. És nem próbál a szemembe szúrni. De olyan fa nincs, amelyikről a Bázist megláthatnám… Bázist… Bá-zist… Elfelejtette, mi az a Bázis.

Az erdő megint zúgni, zümmögni, fújtatni kezdett, a legyek és hangyák hordái ismét a lila kupola felé iramodtak. Az egyik raj a fejük felett szállt el, és elárasztotta őket elpusztultakkal és gyengélkedőkkel, akiket összenyomott a raj zsúfoltsága. Athos kellemetlen, égető fájdalmat érzett a karján, és odanézett. A laza földre támaszkodó könyökét gombafonalak finom szálai fonták körbe. Athos közömbösen szétdörzsölte őket a tenyerével. Aztán oldalról ismerős horkantás hallatszott. Athos elfordította a fejét. A dombon álló hét fa mögül hirtelen egy kifejlett tahorg nézett ki bambán. Az egyik holt felélénkült, fonákjára fordult, és tett néhány lépést a tahorg felé. Újra felhangzott a horkantás, recsegtek a fák, és a tahorg elment. Még a tahorgok is félnek a holtaktól, gondolta Athos. Ki ne félne tőlük?… A legyek bömbölnek. Ostobaság, hogy a legyek bömbölnek. A darazsak bömbölnek…

– Mama… – suttogta hirtelen Nava. – Mama jön…

Négykézláb állt, és a válla fölött nézett hátrafelé. Arcán óriási meglepetés és hitetlenség tükröződött. Athos látta, hogy az erdőből három asszony jön kifelé, és a holtakat észre sem véve elindulnak a domb felé.

– Mama! – visított fel Nava eltorzult hangon, átugrott Athos fölött, és nekiiramodott, hogy elvágja az útjukat.

7

Három holt, morfondírozott Athos. Három… Egy is elég lenne. Nehézkesen talpra állt. Na, nekem végem, gondolta. Hülyeség. Minek jöttek ezek ide? A holtak becsukták a szájukat, fejük a futó Nava után fordult. Aztán egyszerre előre léptek, és Athos futásnak eredt.

– Vissza! – kiáltotta. – Menjetek innen! Holtak vannak itt!

A holtak hatalmasak, széles vállúak, vadonatújak voltak, egyetlen karcolás nélkül. Hihetetlenül hosszú karjuk a füvet érte. Athos, szemét le nem véve róluk, elállta az útjukat. A holtak elnéztek a feje fölött, és magabiztos, komótos lassúsággal közeledtek hozzá, ő meg hátrálni kezdett, visszavonult, ideges hányingerrel küszködve halogatta az elkerülhetetlen kezdetet és az elkerülhetetlen véget, és sehogyan sem tudta rászánni magát a megállásra.

– Mama! Én vagyok az! Mama! – kiáltotta Nava a háta mögött. Ostoba nőszemélyek, miért nem futnak? Megdermedtek a rémülettől? Megállj! Állj már meg! – noszogatta magát. Meddig lehet még hátrálni? Nem volt képes megállni, és megvetette magát ezért, de folytatta a hátrálást.

A holtak álltak meg. Egyszerre, mintha parancsra tennék. Az, amelyik elöl ment, felemelt lábbal dermedt meg, aztán lassan, szinte bizonytalanul, engedte le talpát a fűre. Szájuk ismét ernyedten kinyílt, és fejük a dombtető felé fordult. Athos, még mindig hátrálva, visszanézett. Nava az egyik asszony nyakában lógott, az mosolygott, és a lány hátát simogatta. A másik kettő nyugodtan állt mellettük, és halkan beszélgettek, az egyik a haját fésülte. Athos megállt, és a holtakra pillantott. A holtak teljes mozdulatlanságban figyelték a dombtetőt. Athos az asszonyok felé fordult. Azok nem fordítottak figyelmet sem rá, sem a holtakra. Halkan beszélgettek valamiről, paskolgatták Navát, összeborzolták a haját, mosolyogtak, és mindenekelőtt szemmel látható aggodalommal próbálták saját, nedvesen csillogó hajukat rendbe hozni. Mintha fürdés után lennének, jegyezte meg gépiesen Athos. Úgy ment oda hozzájuk, mint egy alvajáró.

– Fussatok – mondta, már érezve, hogy badarságot beszél. – Mit álltok itt? Fussatok, amíg nem késő…

Az asszonyok végre neki is szenteltek egy kis figyelmet. Magasak voltak, erősek, és szokatlanul tiszták, mintha nemrég mosakodtak volna. Tényleg fürödhettek, mert hajuk nedves volt, és sárga ruhájuk a testükre tapadt. Az egyik nő állapotos volt, a másik szinte még kislány, rózsás, gyerekes arcú, a nyaka sima, ránctalan. Nava anyja volt a legalacsonyabb termetű, és láthatóan a legidősebb közülük. Nava átölelte a derekát, és arcát a hasához szorította.

– Miért nem futtok? – kérdezte Athos erőtlen hangon.

– Ez az ember a Fehér Sziklákról való – jelentette ki Nava anyja, figyelmesen, de minden érdeklődés nélkül szemlélve a férfit. Egyre sűrűbben kerülnek ide mostanában. Hogyan jönnek le onnan?

– Azt nehéz megérteni, hogyan mentek fel oda – válaszolta a terhes asszony. Ő csak egy pillanatig nézett Athosra. – Hogy hogyan jönnek le, azt láttam. Leesnek. Néhányan összetörik magukat, néhányan életben maradnak. Mindjárt kezdődik a kijövetel – mondta a kislányhoz fordulva. – Szaladj fel, mi megvárunk.

A kislány bólintott, és könnyedén felszaladt a domboldalon. Athos látta, ahogy odafutott a domb tetejére, és anélkül, hogy megállt volna, eltűnt a lila ködben.

– Nem vagy éhes? – kérdezte Nava anyja Athostól. – Ti mindig éhesek vagytok, és szörnyen sokat esztek, teljesen érthetetlen, minek nektek annyi étel, hiszen nem csináltok semmit… Vagy talán csináltok valamit? A cimboráid közül néhányan tudnak dolgozni, sőt még a Hódításnál is hasznosak lehetnek, habár egyáltalán nem tudják, mi az a Hódítás, pedig még a csecsszopók is tudják, hogy a Hódítás nem más, mint a Nagy Talajlazítás…

– Te mindig ugyanazt a hibát követed el – szakította félbe szelíden az állapotos asszony. – Azoknak a kövér, sárga bolondoknak a hatása még mindig érződik rajtad. A Nagy Talajlazítás nem cél, hanem csupán a Hódítás eszköze az ellenség feletti Győzelemhez…

– De mi az a Győzelem az ellenség felett? – kérdezte Nava anyja a hangját kissé felemelve. – A Győzelem az ellenség felett a győzelem a rajtunk kívül álló erők felett. És mit jelent az, hogy „rajtunk kívül”? Rajtunk kívül, az nem csak rajtam kívül és nem csak rajtad kívül, ez mindannyiunkon kívül van, kívül Nyugaton és kívül Keleten, mert a Nyugat, az szintén mi vagyunk… A Hódítás nem a Nyugat Meghódítása, hanem a Meghódítása mindannak, ami kívül van Nyugaton, és kívül Keleten…

Athos fogait összeszorítva hallgatta. Mindez nem lázálom volt, ahogy kezdetben képzelte. Ez valami közönséges dolog, csak még ismeretlen, és nincs tán elég ismeretlen dolog az erdőben? Ehhez hozzá kellett szoknia, mint az ehető földhöz, a holtak szokásaihoz, meg minden máshoz.

A terhes nő elfintorodott, elfordította a fejét, és hanyagul intett a kezével a holtak felé. Az egyik közülük rögtön felpattant a helyéről, futásnak eredt, lábai csúszkáltak a füvön a sietségtől. Térdre esett, és hirtelen valahogy furcsán szétterült, és meghajlott. Athos a fejét rázta. A holt nem volt többé. Egy ránézésre kényelmes, komfortos karosszék állt a helyén. A terhes nő megkönnyebbülten felnyögött, leereszkedett a puha ülőkére, és fejét a puha háttámlára hajtotta.

– Látod-e, barátném – mondta –, én csak egyvalamit tudok válaszolni neked. A te szavaid önkényes, és nem bizonyított értelmezései az új idők szóbeszédeinek. Ezek a szóbeszédek nem képviselnek semmi újat, és jóval azelőtt kezdődtek, hogy te beálltál volna közénk. Hidd el nekem, a Hódítás a győzedelmes harcot jelenti a nyugati erdőkkel, és azokkal, akik ezeket az erdőket ellenünk vezetik, és tudott, hogy ezek a férfiak. Itt van például ő. Figyelj rám, Fehér Sziklákról jött ember. Miből áll a Hódítás?

Athos ránézett. Különös sejtelem támadt a fejében. Próbálta nem megfogalmazni pontosan, mert félt, hogy belezavarodik, és elveszíti a fonalat. Később, gondolta. Később.

– Miért hallgatsz hát? – kérdezte a terhes asszony türelmetlenül.

– Hagyd őt, barátném – intette le Nava anyja. – Mit akarsz a férfiaktól, még ha a Fehér Sziklákról jöttek is? Ha nem is mond semmit, az nem dönti el a mi vitánkat. Kit érdekel, mit gondol ő a Hódításról? Nem is gondol róla semmit. Csak az ételre gondol, a mocskos asszonyaira, meg a mocskos lakóhelyére. És talán a holt tárgyakra, amiket azokon a Fehér Szikláin hagyott. Ő egy hiba, az erdő sok hibájának egyike, és a Hódítás abból is áll, hogy ezeket a hibákat ki kell javítani, mindegy, hogy Nyugaton vannak, vagy Keleten, mocskos falvakban nyüzsögnek, vagy a Fehér Sziklákon fagyoskodnak.

– A hibákat nem csak kijavítani kell – mondta a terhes asszony. – A hibákat ki kell használni. Nem nekünk kellene hibáznunk, nekik kellene hibázniuk…

Athos észrevette, hogy Nava néhányszor megpróbált megszólalni, de anyja keze minden alkalommal leereszkedett a fejére, és ő elhallgatott, még szorosabban hozzásimult, és átölelte anyját.

– Kik vagytok ti? – kérdezte Athos.

Az asszonyok értetlenül néztek rá, mintha eszükbe jutott volna, hogy ő ott áll a közelben, aztán felnevettek.

– Kérdezett valamit ez az ember? – érdeklődött a terhes asszony.

– Szerintem azt akarja tudni, kik vagyunk mi – felelte Nava anyja. – Érdekes, minek az neki?

– Mi is tisztára úgy hallottuk – bólintott a terhes asszony. De te érdekes kérdést tettél fel. Ezek az emberek a Fehér Sziklákon folyton haszontalan tudással tömik tele a fejüket. Én azt hiszem, ez a holt természet iránti szégyentelen és természetellenes rajongásukból következik. Egy időben még úgy gondoltam, hogy ők maguk is holtak, ugyanolyan holtak, mint a bolondos repülő házaik, a ruhájuk, és a csillogó kőből való rengeteg holmijuk, amit mindenhová magukkal cipelnek. Ez nem így van. A tegnapi vizsgálat például megmutatta, hogy ők ugyanazokban az esetekben ordítanak a fájdalomtól, mint bármelyik más férfi… Á, van egy ötletem! – kiáltott fel hirtelen, és gondolkodni kezdett.

Nava anyja szórakozottan nézte a dombtetőt, időnként végigsimítva Nava kócos haját. A lila ködből holtak másztak elő négykézláb. Bizonytalanul mozogtak, minduntalan elestek, fejüket a földbe verték. A lány közöttük ment, lehajolt, megérintette, meglökdöste őket, és azok, egyik a másik után, talpra álltak, kihúzták magukat, és eleinte bizonytalanul, de aztán egyre szilárdabb léptekkel bemasíroztak az erdőbe. Úrnők, gondolta Athos. Ők az úrnők. Semmitől sem félnek. A holtak hallgatnak rájuk. Tehát ők azok, akik parancsolnak a holtaknak. Tehát ők azok, akik elküldik a holtakat az asszonyokért. Tehát ők azok… Athos az asszonyok nedves haját nézte. És Nava anyját, akit elhajtottak a holtak…

– Hol fürödtök? – kérdezte. – Miért? Kik vagytok? Mit akartok?

Nem feleltek neki. A lány lejött a dombról, és az asszonyok őt nézték, megjegyzéseket váltva egymással, amiket Athos nem értett. Csak egyes szavakat tudott kihámozni belőlük, mint Fülelő halandzsájából. A lány odament hozzájuk, egy ormótlan kézrágót vonszolva a mancsánál fogva.

– Nézzétek, mi folyik ott – mondta.

A terhes asszony felállt, és nekiállt megvizsgálni a kézrágót. A rosszindulatú vadállat, a falusi gyerekek réme, panaszosan nyüszített, csapkodott egy kicsit, és erőtlenül széttárta félelmetes, szarus állkapcsait. A terhes asszony megragadta az alsó állkapcsát, és egy erős mozdulattal kificamította. A kézrágó szipogott, aztán elcsendesedett, pergamenszerű hártyát vonva a szeme elé. Az asszony mondott valamit: „…mert hogy nem ragadja meg… ne felejtsd el, kislány… gyenge állkapcsok, a szemek nem nyílnak ki teljesen… nem tudja elviselni, ezért hasznavehetetlen, talán ártalmas is, mint minden hiba… takarítani kell, helyet váltani, és itt mindent kitakarítani…”

„…a domb… szárazság…” – felelte a lány.

„…az erdő megtorpan… hát gondolj ezekre is…” – folytatta Nava anyja. – És ne halogasd. Ha mindent megértettél, akkor mi megyünk, te pedig dolgozz.

Beszélgettek még egy kicsit, aztán a lány megint felment a dombtetőre. Az asszonyok, Navát kézen fogva, Athosra oda sem figyelve, elindultak az erdőbe. Athos utánuk ment.

Én az urakat kerestem valamiért, gondolta. A helyzet az, hogy egyáltalán nem ilyen urakra számítottam. Semmit nem értek. Azt gondoltam, hogy az urak egészen mások, és most nem tudok visszaemlékezni, miért is kellettek nekem. Én az erdő gonosz, hideg, okos urait kerestem. Ők is az erdő urai, ezek a nőszemélyek, ők viszont egyszerűen fecsegő majmok, maguk sem tudják, mivel foglalkoznak… És én sem tudom, mivel foglalkoznak, és mit akarnak, de ha ők nem tudják, mivel foglalkoznak, és mit akarnak, akkor én honnan tudhatnám… Elfintorodott a fejében támadt zajtól… Mit is kellene megtudnom…

Valami melegség közeledett a hátához. Athos hátranézett, és félreugrott. Mögötte, közvetlenül a sarkában, egy hatalmas holt haladt súlyosan, forrón, zajtalanul, és némán. Egy robot, gondolta Athos. Egy szolga. Derék gyerek vagyok én. Ezt megértettem. Elfelejtettem, hogyan jutottam el idáig, de az lényegtelen, a lényeg az, hogy magamtól jöttem rá…

– Csöndes! – hívta Nava, és hátrafordult. Meglátta a holtat. – Mama! – jajdult fel, és kezét kiszabadítva előre iramodott.

Az asszonyok méltóságteljesen fordították utána a fejüket. Nem volt semmi olyan ezen a világon, aminek a kedvéért megérte volna gyorsan odafordulniuk. Úrnők, gondolta Athos. Nava anyja felnevetett.

– Régi félelmek! – kacsintott a terhes asszonyra. Az szintén elmosolyodott, de kissé elégedetlenül.

– Ne félj, kislány – nyugtatgatta Nava anyja. – Ez egy munkás. Hírvivő. Neked nem kell félned tőle. Egyáltalán semmitől sem kell félned: itt minden a tiéd. A munkások is. Reggel már te fogsz parancsolni nekik, és ők mindent meg fognak tenni, amit parancsolsz, és oda mennek, ahová te akarod…

– Az erdő csak a férfiaknak félelmetes – mondta a terhes asszony. – Mert az erdőben semmi nem az övék. Te most a mi barátnénk leszel, és az erdő a tiéd lesz…

– Csakhogy ott vannak a rablók – ellenkezett Nava anyja, kimutatva készségét a pontosságra és a perlekedésre. – Valószínűleg ez a legveszélyesebb hiba, de ők egyre kevesebben lesznek…

– Én pedig láttam rablókat – szólalt meg Nava. – Csöndes bottal verte el őket, utána pedig üldöztek bennünket, de mi elfutottunk, nagyon gyorsan futottunk, egyenesen a mocsáron át, jó, hogy Bicegő megmutatta nekem, hol az ösvény, mert különben nem tudtunk volna elmenekülni. Csöndes minden erejét megfeszítette, amíg futottunk, teljesen rosszul futott… Csöndes, ne maradj le, gyere utánunk!…

Igen, gondolta Athos. Megyek. Megyek utánatok. Miért? Hirtelen megértette, hogy elveszítette Navát. És ez ellen nem tehet semmit. Nava elmegy az úrnőkkel, én pedig itt maradok… Itt maradok ellenfélnek? Tulajdonképpen miért ellenfélnek? Mi közöm hozzájuk? Valami közöm van… Valamit meg kell tudnom tőlük… Nem, nem azt… Igen, ők ostrom alatt tartják a falut, tehát én mégiscsak az ellenfelük vagyok… Akkor miért megyek utánuk? Elbúcsúztatni Navát? Elfogta a szomorúság. Ég veled, Nava, gondolta.

Odaértek az ösvény elágazásához, az asszonyok balra fordultak. A tó felé. A vízbefúlt nők tava felé. Ők is vízbefúlt nők voltak.

– A tóhoz megyünk, ugye? – kérdezte Nava. – Ti ott fürödtök? Miért csak fekszetek a vízen, miért nem úsztok? Mi azt gondoltuk, hogy mind megfulladtatok, egész idő alatt azt gondoltuk, hogy a holtak fojtottak vízbe benneteket…

Az anyja valamit felelt neki, Athos nem hallotta tisztán, hogy mit. Elmentek a hely mellett, ahol Athos Navát várta, és földet evett. Nagyon régen volt, gondolta Athos. Majdnem olyan régen, mint a Bázis… Alig vonszolta magát, ha a holt nem járt volna a sarkában, alighanem lemaradt volna. Aztán az asszonyok megálltak, és rápillantottak. Körben nádas volt, a föld a lábuk alatt nedves és süppedős. Nava hadart valamit, az asszonyok pedig Athost nézték tűnődve. Akkor eszébe jutott.

– Hogy jutok el a Bázishoz? – kérdezte. Az asszonyok arcán csodálkozás tükröződött, és ő rájött, hogy oroszul beszél. Ő maga is meglepődött: már nem emlékezett rá, mikor beszélt utoljára oroszul.

– Hogy jutok el a Fehér Sziklákhoz? – kérdezte újra.

A terhes asszony mosolyogva mondta:

– A Fehér Sziklákhoz te nem jutsz el. Elpusztulsz az úton. Még mi sem kockáztatjuk meg, hogy keresztezzük a harcvonalat. Még a közelébe sem megyünk…

– Pedig mi védettek vagyunk – tette hozzá Nava anyja. – Igaz, ott természetesen nem harcvonal van, hanem a Talajlazítás háborújának frontja, de ez nem változtat a dolgon. Te nem jutsz át rajta. Meg aztán minek neked átmenned? Úgysem tudnál feljutni a Fehér Sziklákra…

Te nem jutsz át a Nyugat és Kelet közti harcvonalon – folytatta a terhes asszony. – Elmerülsz és megfulladsz, ha pedig nem fulladsz meg, megesznek, ha pedig nem esznek meg, akkor elevenen elrothadsz, ha pedig nem rothadsz el elevenen, akkor beleesel egy feldolgozóba, és feloldódsz… Egyszóval nem jutsz át. Vagy talán védett vagy? – A szemében valami kíváncsiságféle jelent meg.

– Ne menj, Csöndes, ne menj – könyörgött Nava. – Minek mennél? Maradj velünk, a Városban! Hiszen te a Városba akartál menni, hát ez a tó a Város, a mama mondta nekem, igaz, mama?

– A te Csöndesed itt nem maradhat – mondta Nava anyja. – De a Lazítás frontján szintén nincs átjárás. Ha én volnék az ő helyében – mókás, barátném, én most megpróbálom beleképzelni magam az ő helyébe, egy a Fehér Sziklákról való férfi helyébe… Szóval ha én volnék az ő helyében, én visszamennék a faluba, amelyikből olyan könnyelműen eljöttem, és ott várnám meg a Hódítást, mert ez elkerülhetetlen, és eljön az ideje ennek a falunak is, ahogy korábban eljött az ideje sok-sok más, ugyanilyen mocskos és oktalan falvaknak is…

– Én is vissza akarok menni vele a faluba – jelentette ki egyszerre Nava. – Nem tetszik nekem, ahogy beszélsz. Régen sosem beszéltél így…

– Te egyszerűen tévedsz – mondta nyugodtan az anyja. – Lehet, hogy én is tévedtem valamikor, habár erre nem emlékszem. Sőt, biztosan tévedtem, mielőtt barátné lett volna belőlem…

A terhes asszony egész idő alatt Athost nézte.

– Tehát lehet, hogy védett vagy? – ismételte meg.

– Nem értem – felelte Athos.

– Szóval nem védett – mondta az asszony. – Jó. Nem kell elmenned a Fehér Sziklákhoz, és nem kell visszamenned a faluba. Itt maradsz…

– Igen, velünk – helyeselt Nava. – Én is így akartam, és egyáltalán nem tévedek. Ha én tévedek, akkor mindig megmondom, hogy tévedek, igaz, Csöndes?

Az anyja megragadta a kezét. Athos látta, hogy az anya feje körül ismerős lila felhő növekedett sebesen. Szeme egy pillanatra megüvegesedett, és lecsukódott. Aztán megszólalt:

– Menjünk, Nava, már várnak ránk.

– És Csöndes? – kérdezte Nava.

– Hát hallottad, ő itt marad… A Városban egyáltalán semmi dolga nincsen.

– De én azt akarom, hogy velem maradjon! Hogyhogy nem érted, mama, hát ő a férjem, hozzám adták férjül, és már régen a férjem…

A terhes asszony undorodva elfintorodott. Nava anyja szintén.

– Ne beszélj így többet – mondta. – Ez nem helyes beszéd. El kell őt felejtened. Egyébként is elfelejted… A barátnéknak egyáltalán nem kellenek férfiak. Senkinek sem kellenek. Feleslegesek. Ők egy tévedés.

Athos önkéntelenül a terhes asszonyra pillantott. Az elkapta a pillantását, és felnevetett.

– Ostoba férfi – mondta. – Te még ezt sem érted. Félek, hogy hiába pocsékolom rád az időmet.

– Menjünk, Nava – szólalt meg az anyja. – Ő itt marad. Na jó, majd eljössz hozzá.

Behúzta Navát a nádasba. Nava végig hátrafelé fordulva kiabálta:

– Ne menj el, Csöndes! Rögtön visszajövök, eszedbe se jusson elmenni nélkülem, az csúnya dolog volna, hát ne legyél a férjem, ha egyszer itt ezt nem szabad, de én mégis a feleséged vagyok, meggyógyítottalak, most te is várj rám…

Athos nézett utána, megértette, hogy többé már soha nem látja, ha pedig látja is, akkor az már nem Nava lesz. Bólintott, bágyadtan intett a kezével, és megpróbált mosolyogni. Eltűntek a szeme elől, csak a nádas maradt, aztán Nava elhallgatott, csobbanás hallatszott, és minden elcsendesedett. Athos lenyelte a torkát szorító gombócot, és megkérdezte:

– Mit csináltok vele?

– Te ezt nem érted – vetette oda foghegyről a terhes asszony. – Te férfi vagy, és azt képzeled, hogy a világnak szüksége van rád, a világ pedig lám, annyi éve nagyszerűen elboldogul férfiak nélkül… De hagyjuk, engem ez nem érdekel. Szóval nem vagy védett. Nem is lehetne másképpen. Mihez értesz?

– Nem értek semmihez – felelte Athos bágyadtan.

– Tudsz élőket irányítani?

– Valamikor tudtam – bólintott Athos.

– Parancsold meg ennek a fának, hogy hajoljon le – utasította az asszony.

Athos a fára nézett, és megvonta a vállát.

– Jó – folytatta az asszony türelmesen. – Akkor öld meg ezt a fát. Ezt sem tudod… Bűvölj vizet. (Az asszony valami mást mondott, de Athos éppen így értette.) Hát mihez értesz? Mit csináltál azon a te Fehér Szikládon?

– Az erdőt tanulmányoztam – mondta Athos.

– Hazudsz – tiltakozott az asszony. – Egy ember nem tudja tanulmányozni az erdőt, ez pont olyan, mint megolvasni a fűszálakat. Ha nem akarsz igazat mondani, akkor mondd csak meg…

– Én tényleg az erdőt tanulmányoztam – mentegetőzött Athos. – Tanulmányoztam… – Elakadt. – Az erdő legkisebb élőlényeit tanulmányoztam. Azokat, amiket nem lehet látni szabad szemmel.

– Megint hazudsz – mondta az asszony színtelen hangon. – Lehetetlen tanulmányozni azt, ami szemmel nem látható.

– Lehetséges – felelte Athos. – Csak kell hozzá… – megint elakadt. Mikroszkóp… lencsék… műszerek… Ezt nem fogja megérteni. – Ha veszünk egy vízcseppet – magyarázta –, akkor ha vannak megfelelő eszközeink, apró élőlények ezreit és ezreit lehet látni benne…

– Ehhez semmiféle eszközök nem kellenek – szakította félbe az asszony türelmetlenül. – Ti ott a Fehér Szikláitokon elmerültetek a kicsapongásban a holt eszközeitekkel, elvesztettétek a képességet, hogy lássátok azt, amit akármelyik normális ember lát az erdőben… Várjunk csak, te az aprókról, vagy a legapróbbakról beszélsz? Lehet, hogy az építőkről beszélsz, úgy általában?

– Lehet – felelte Athos. – Nem értelek. Én az apró élőlényekről beszélek, amik a betegségeket okozzák, amik gyógyítani tudnak, segítenek ételt készíteni, és eszközöket csinálni… Én azt kutatom, milyen a felépítésük itt, ezen a földön.

– Te olyan régen elmentél erről a földről, hogy már el is felejtetted… – kezdte szarkasztikusan az asszony. – Különben jól van, megértettem, mivel foglalkozol. És megértettem, hogy nem rendelkezel az építők fölött semmiféle hatalommal… Akármelyik falusi tuskó többre képes nálad. Mi a csudát csináljak veled? Mi a csudát csináljak veled, ha már egyszer idejöttél?

– Elmegyek – mondta Athos fáradtan. – Ég veled.

– Nem, várj egy kicsit – emelte fel a kezét az asszony. Athos érezte, hogy tüzes fogók szorítják össze hátulról a két könyökét. Küzdött ellenük, de nem volt semmi értelme. Az asszony fennhangon töprengett: – Abszolút semmire nem használhatók. Elkapni őket, és feloldani – hosszú és értelmetlen, ráadásul pocsék húst adnak. És szinte semmihez nem értenek, még ezek a tudósok sem a Fehér Sziklákról. De elég sokan vannak, kár lenne veszni hagyni őket. És miért nekem kell ezen gondolkodnom? Vannak éjszakai munkások, hadd gondolkodjanak ők is… – Intett a kezével, megfordult, és ráérősen imbolyogva bement a nádasba.

Athos érezte, hogy megfordítják az ösvényen. A két könyöke elzsibbadt, és mintha elszenesedett volna. Teljes erőből próbált kiszabadulni, de a vasmarok még erősebben szorította. Nem tudta, mi lesz vele, és hová viszik, de hirtelen eszébe jutott a múlt éjszaka, Karl és Valentyin szelleme a fekete, négyszögletes, alacsony ajtóban, és a kétségbeesett, nyöszörgő fájdalomordítás. Akkor aztán összeszedte magát, és lábával odacsapott a holtnak, vaktában, teljes erejéből hátrafelé rúgva. A lába valami puhába és melegbe süppedt. A holt röffent egyet, és lazított a szorításán. Athos arccal a fűre zuhant, felugrott, és megfordult. A holt már újra feléje tartott, hihetetlenül hosszú karjait szélesre tárva. Félelmetes volt, és Athos felkiáltott. Nem volt semmi a keze ügyében, sem fűirtó, sem erjesztő, sem bot, sem kő. A süppedős, meleg föld szétfolyt a talpa alatt. Aztán észbe kapott, kezét ruhája elejébe mélyesztette, és mikor a holt föléje hajolt, oda sem nézve belevágta a szikéjét valahová a szeme közé, és egész testével ránehezedve végighúzta a pengét, felülről lefelé, a földig. Aztán elesett.

Feküdt, arcát a fűbe nyomva, és a holtat nézte, az pedig állt, dülöngélt, fehéres törzsének egész hosszában lassan szétnyílt, mint egy bőrönd, aztán pedig megbotlott, és hanyatt dőlt, körben mindent elborítva sűrű, fehér folyadékkal. Néhányszor megrándult, és elcsendesedett. Athos akkor felállt, és elvánszorgott az ösvényen.

Homályosan emlékezett rá, hogy várni akart itt valakire, meg akart tudni valamit, csinálni akart valamit. De most mindez nem volt fontos. A fontos az volt, hogy minél messzebbre jusson innen, habár tisztában volt vele, hogy sehová sem sikerülne eljutnia. Sem neki, sem sok-sok-sok más embernek.

8

Felébredt, kinyitotta a szemét, és az alacsony, mészlerakódásokkal borított mennyezetre meredt. A mennyezeten megint jártak a hangyák. Jobbról balra megrakottan vonultak, balról jobbra rakomány nélkül mentek. Egy hónappal ezelőtt fordítva volt, és egy hónappal ezelőtt itt volt Nava. Más semmi nem változott. Holnapután elindulunk, gondolta.

Az öreg az asztalnál ült, és a fülét piszkálva őt nézte. Teljesen lesoványodott, a szeme beesett, és egyáltalán nem maradt fog a szájában. Bizonyára hamarosan meg fog halni.

– Mi van már veled, Csöndes? – nyafogta az öreg. – Nincs nálad semmi ennivaló, mióta elvették tőled Navát, azóta ennivaló sem akad már nálad a házban, mondtam én neked: ne menj el, nem szabad. Minek mentél el? Bicegőre hallgattál, pedig Bicegő talán tudja, hogy mit szabad, és mit nem szabad? Ezt Bicegő sem tudja, Bicegő apja is ugyanilyen volt, a nagyapja is ugyanilyen, Bicegő egész nemzetsége ilyen volt, lám mind meghaltak, Bicegő is okvetlenül meghal majd, sehová sem bújhat el előle… Csöndes, lehet, hogy van nálad valami ennivaló, csak eldugtad? Ha eldugtad, akkor vedd elő, enni akarok, nekem nem szabad éhen maradnom, egész életemben eszek, megszoktam már, ráadásul most nincs itt Nava, Copfost is agyonütötte a fa, hát nála mindig sok ennivaló volt, nála egyszerre három edénnyel is befaltam, habár nála sosem volt rendesen megerjedve, alighanem azért is ütötte agyon a fa…

Athos felkelt, végigkutatta a ház Nava által kiépített rejtekhelyeit. Tényleg nem volt ennivaló. Mikor kiment a házból, balra fordult, elindult a térre, Ököl házához. Az öreg ott baktatott mögötte. A mezőn összevissza ütemben és unottan kiáltoztak: „Sej-haj, vígan vess!… Jobbra vess, meg balra vess!…” Az erdőben visszhang felelt rá. Athosnak mostanában úgy tűnt, mintha az erdő minden reggel egyre közelebb húzódott volna. Valójában nem így volt, és ha így is lett volna, azt emberi szem aligha tudta volna észrevenni. És a holtak sem lettek többen az erdőben, mint azelőtt. De Athos most pontosan tudta, kifélék ők, és most gyűlölte őket. Mikor a holtak előbukkantak az erdőből, felharsant a kiáltás: „Csöndes! Csöndes!” Ő odament, és elpusztította a holtat a szikével, gyorsan, biztosan, kegyetlen élvezettel. Az egész falu összefutott megnézni ezt a látványosságot, és szüntelenül egymás szavába vágva óbégattak és kezüket tördelték, mikor a párába burkolózott testet végigszántotta a borzalmas fehér sebhely. A gyerekek többé nem csúfolták, hanem elfutottak és elbújtak, amikor megjelent. Esténként a házakban az emberek a szikéről sugdolóztak.

A tér közepén a fűben Fülelő állt peckesen, kezét az égre emelve, lila felhőcskébe burkolózva, üveges szemekkel és habzó szájjal. Körülötte kíváncsi gyerekek toporogtak, szájukat eltátva nézték és hallgatták. Athos is megállt, hogy meghallgassa. (A gyerekeket mintha a szél fújta volna el.)

– Harcba szálltak az új… – fantáziált fémes hangon Fülelő. – Győzedelmes előrenyomulás… a nyugalom tágas terei… barátnék új harci osztagai… nyugalom és egybeolvadás…

Athos tovább ment. Ma reggel a feje eléggé tiszta volt, úgy érezte, hogy képes gondolkodni, és arra gondolt, hogy itt van Fülelőnek ez a halandzsázása, ez bizonyára a falu legrégibb hagyományainak egyike. És minden falué, mert Újfalunak szintén megvan a saját fülelője, és az öreg azzal dicsekedett valamikor, hogy micsoda fülelők voltak, amikor ő még gyerek volt. Elképzelhető, hogy voltak idők, amikor sokan tudták, hogy mi az a Hódítás, amikor azoknak érdekükben állt, hogy sokan tudják. Vagy úgy képzelték, hogy érdekükben áll, aztán pedig kiderült, hogy kitűnően megvannak ezek nélkül a sokak nélkül is, amikor megtanulták irányítani a lila ködöt, és a lila felhőkből kijöttek az első holtak, az első falvak a háromszögletű tavak fenekére kerültek, és létrejöttek a barátnék első harci osztagai. A hagyomány pedig megmaradt, ugyanolyan értelmetlenül, ahogy ez az egész erdő, ahogy ezek a mesterséges szörnyek mind, és a Város, ahonnan a pusztulás elindul, és ahol senki sem tudja, hogy mi az, de egyetért abban, hogy szükséges és hasznos; értelmetlen, ahogy értelmetlen minden törvényszerűség, ami a természettudós nyugodt szemével kívülről megfigyelhető… Athos megörült: úgy tűnt, végül képes volt összefüggően megfogalmazni mindezt… és valószínűleg nem pusztán megfogalmazni, de a saját helyét is meghatározni benne… Én nem kívül vagyok, hanem itt, nem természettudós vagyok, hanem magam vagyok a részecske, ami eljátssza ezt a törvényszerűséget.

Visszanézett Fülelőre. Fülelő a szokásos bárgyú kinézetével ült a füvön, fejét forgatta, azon gondolkodva, ki ő, és hol van. Bizonyára már sok száz év óta ezernyi Fülelő ezernyi, a hatalmas földrész erdejében elveszett faluban kimegy reggelente az akkor még üres terekre, és érthetetlenül motyog réges-rég minden értelmüket elveszített mondatokat barátnékról, Hódításról, összeolvadásról és nyugalomról; mondatokat, amiket valamiféle emberek ezrei továbbítanak Városok ezreiből, ahol szintén elfelejtették már, minek kell ez, és kinek.

Ököl hangtalanul odament mögéje, és tenyerével a két lapockája közé csapott.

– Ideállt, és bámészkodik – szólította meg. – Volt valaki, az is így ámult-bámult, eltörték neki kezét-lábát, ’oszt már nem bámul többet. Mikor indulunk már, Csöndes? Sokáig fogod még szédíteni az agyamat? Hiszen a vénasszony elment tőlem egy másik házhoz, én magam meg a harmadik éjszakát töltöm a bírónál, mostanság éppen azon gondolkodom, hogy a Copfos özvegyéhez megyek éjszakára. Az ennivaló pedig annyira megrohadt, hogy már az öreg sem akarja megzabálni, fintorog, azt mondja: nálad minden megrohadt, nem hogy zabálni, de szagolni sem lehet… Csak az Ördög-sziklákhoz nem megyek el, Csöndes, viszont elmegyek veled a Városba, együtt összeszedjük ott az asszonynépet, ha rablókkal találkozunk, felét odaadjuk nekik, nem kár értük, a másik felét meg elhozzuk a faluba, hadd éljenek itt, nincs mit úszkálniuk ott hiába, meg aztán volt valaki, az is úszkált, elkenték rendesen a taknyát, ’oszt már nem úszkál többet, látni sem bírja a vizet… Figyelj, Csöndes, nem lehet, hogy hazudtál a Városról, vagy álmodtad az egészet, a rablók elvették tőled Navát, bánatodban is álmodhattál ilyet. Lám, Bicegő sem hiszi el: úgy tartja, hogy csak álmodtad. Hogyan is lehetne ez a Város a tóban, mindenki azt mondta, hogy a dombon van, nem a tóban. Tán lehet élni egy tóban, hiszen ott mi mind megfulladunk, hiszen ott víz van, kit érdekel, hogy asszonyszemélyek vannak ott, én a vízbe még az asszonynép kedvéért sem megyek bele, nem tudok úszni, minek is tudnék? Legfeljebb állni tudok a parton, míg te kihúzod őket a vízből… Szóval te bemész a vízbe, én meg a parton maradok, így aztán együtt gyorsan végzünk…

– Furkót törtél magadnak? – kérdezte Athos.

– És hol szerezzek én neked furkót az erdőben? – tiltakozott Ököl. – Furkóért a mocsárba kell menni. Nekem meg nem volt időm, az ennivalóra vigyáztam, nehogy az öreg megzabálja, aztán meg minek nekem furkó, mikor én senkivel nem akarok verekedni… Volt valaki, az is verekedett…

– Jól van – hagyta rá Athos. – Én magam török neked egy furkót. Holnapután indulunk.

Megfordult, és elindult visszafelé. Ököl nem változott. Közülük senki sem változott. Bármennyire is próbálta meggyőzni őket, ők semmit nem értettek meg, és lehet, hogy semmit nem hittek el. A közeledő pusztulás gondolata egyszerűen nem fért a fejükbe. A pusztulás túlságosan lassan közeledett. És túlságosan régen kezdett el közeledni. Talán az volt a baj, hogy a pusztulás fogalma valami villámgyors, katasztrofális, azonnali dologhoz kapcsolódik. Ők nem voltak képesek általánosítani, nem voltak képesek a falujukon túli világra gondolni. Volt a falu, és volt az erdő. Az erdő volt az erősebb, de az erdő mindig is erősebb volt, és mindig is erősebb lesz. Hogy jön ide a pusztulás? Ilyen az élet. Valamikor majd észbe kapnak. Mikor nem marad több nő, mikor a mocsár megközelíti a házakat, mikor az utcák közepén törnek fel a földalatti források, és a falu kezd a víz alá merülni… Különben lehet, hogy akkor sem kapnak észbe, csak azt mondják majd: „Itt tovább nem lehet élni”, és átköltöznek Újfaluba…

Bicegő a küszöbön ült, éppen egy csoport éjszaka kinőtt gombát locsolt le erjesztővel, és reggelihez készülődött.

– Ülj le – kínálta Athost szívélyesen. – Eszel? Jó gombák.

– Ennék – felelte Athos, és leült melléje.

– Egyél csak, egyél – biztatta Bicegő. – Most nincs itt a te Navád, mikor fogod már megszokni Nava nélkül… Hallottam, megint elmész… Mi van veled, hogy nem tudsz otthon megülni? Ültél volna otthon, jobb lett volna neked. A Nádasba mész, vagy a Hangyabolyba? A Nádasba én is elmennék veled. Most rögtön jobbra fordulnánk az utcán, átmennénk a ritkás erdőn, ott egy füst alatt gyűjtenénk gombát is, vinnénk magunkkal erjesztőt, ott rögtön ennénk is, a ritkás erdőben jó gombák vannak, a faluban olyanok nem teremnek, sőt még más helyeken sem, csak eszed, eszed, és nem tudsz betelni vele… Aztán ha ettünk, továbbmennénk a ritkás erdőből, a Kenyeres-mocsár mellett, ott ennénk megint, jóféle fű terem ott, édes, csak csodálkozik az ember, hogy a mocsárban is megteremnek az ilyen füvek… Na és aztán persze három napig mennénk egyenest a nap után, és már ott is lennénk a Nádasban…

– Az Ördög-sziklákhoz megyünk, veled együtt – emlékeztette Athos türelmesen. – Holnapután indulunk. Ököl is jön.

Bicegő kétkedve csóválta a fejét.

– Az Ördög-sziklákhoz… – ismételte. – Nem, Csöndes, nem jutunk mi el az Ördög-sziklákhoz. Tudod te azt, hol vannak az Ördög-sziklák? Lehet, hogy egyáltalán sehol sincsenek, hanem csak úgy mondják: a sziklák, azt mondják, az Ördög-sziklák… Úgyhogy én nem megyek az Ördög-sziklákhoz: nem hiszek én azokban. Még ha például a Városba, vagy még inkább a Hangyabolyba mennénk, az itt van mindjárt egy karnyújtásnyira… Figyelj, Csöndes, menjünk csak el együtt a Hangyabolyba, Ököl is jön… Hiszen nem is voltam a Hangyabolyban, mióta eltörtem a lábamat. Nava régen mindig hívott: menjünk, Bicegő, a Hangyabolyba, látod, szerette volna megnézni az üreget, ahol eltörtem a lábamat, én pedig mondtam neki, hogy nem emlékszem, hol van ez az üreg, és egyáltalán, lehet, hogy nincs is már meg a Hangyaboly, rég nem voltam ott…

Athos eszegette a gombát, és Bicegőt nézte. Bicegő csak beszélt és beszélt, beszélt a Nádasról, beszélt a Hangyabolyról, szemét lesütve, és csak néha-néha pillantott Athosra. És Athosnak hirtelen eszébe jutott, hogy Bicegő csak vele beszél úgy, mint egy félkegyelmű, aki nem képes egyetlen gondolatra összpontosítani. Hogy egyébként pedig Bicegő jó vitázó és tekintélyes szónok, a bíró is nagyra tartja, Ököl is, az öreg pedig egyenesen fél tőle, és nem szereti. És hogy Bicegő volt a legjobb barátja és kísérője a híres Sértődött Mártírnak, ennek a nyughatatlan és kutató embernek, aki semmit nem talált, és eltűnt valahol az erdőben… És akkor Athos megértette, hogy Bicegő egyszerűen nem akarja őt elengedni az erdőbe, félti, és sajnálja őt. Hogy Bicegő csupán egy jóságos és okos ember, de neki az erdő, ez az erdő, veszélyes hely, végzetes, ahová sokan elmentek, de ahonnan kevesen tértek vissza, és ha ennek a féleszű Csöndesnek egyszer, miután a leányt elveszítette, sikerült visszatérnie, akkor másodszor nem történhet meg ilyen csoda…

– Figyelj ide, Bicegő – kezdte. – Hallgass figyelmesen, hallgass meg, és higgyél nekem. Én nem vagyok őrült, és az Ördög-sziklákhoz nem azért megyek, mert nem tudok megülni otthon. Az emberek, akik az Ördög-sziklákon élnek, az egyetlen nép, amelyik képes a falut megmenteni. Én is hozzájuk megyek. Értsd meg, én azért megyek, hogy idehívjam őket segíteni.

Bicegő Athosra nézett. Fakó szeme kifürkészhetetlen volt.

– Hát persze! – bólintott. – Értelek én téged. Hát ahogy innen kimegyünk, balra fordulunk, elmegyünk a mezőig, és a két kő mellett kimegyünk az ösvényre, ezt az ösvényt rögtön észre lehet venni, annyi ott a víz hordta kő, hogy kitörik rajtuk az ember lába… Szóval ezen az ösvényen elmegyünk a gombás faluig, szerintem erről már meséltem neked, lakatlan, mindent benőttek a gombák, de nem az ilyenek, mint például ezek, hanem undorítóak, nem fogunk enni belőlük, meg lehet betegedni tőlük, bele is halhat az ember, ezért aztán ebben a faluban még csak meg sem állunk, hanem egyenesen tovább megyünk, és egy idő után elérünk a csudabogarak falujába, ott az edényeket földből csinálják, ott találták ki, ez azután történt velük, miután a kék fű átment rajtuk, és senki még csak meg sem betegedett tőle, csak elkezdtek földből edényeket csinálni… Náluk sem fogunk megállni, nincs ott miért megállnunk, aztán náluk rögtön jobbra megyünk, hát itt lesz a te agyagos tisztásod is…

Athos ránézett, és elgondolkodott. Elveszett emberek. Szerencsétlen, elveszett emberek. Igaz, ők nem tudják, hogy szerencsétlenek. Nem tudják, hogy ennek a bolygónak a hatalmasai őket feleslegesnek, szánalmas tévedésnek tartják. Nem tudják, hogy az érthetetlen, bolygóméretű tevékenységükkel elfoglalt hatalmasok már célba vették őket irányított vírusok felhőivel, robotok hadoszlopaival, az erdő falaival. Nem tudják, hogy számukra már minden előre eldönttetett, hogy az emberiség jövője ezen a bolygón a szűznemzés és a tavak meleg vizének paradicsoma. És ami a legszörnyűbb, ennek a bolygónak a történelmi igazsága nem az ő oldalukon áll. Hogy ők ősmaradványok, objektív törvények ítélték őket pusztulásra, és hogy segíteni őket, az ezen a bolygón azt jelenti, hogy szembe mész a haladással, feltartóztatod a haladás frontját egy aprócska szakaszon… Csakhogy engem ez nem érdekel, gondolta Athos. Mi közöm nekem az ő haladásukhoz? Ez nem az én haladásom, haladásnak is csak azért nevezem, mert nincs más szó a történelem objektív irányának megjelölésére. Itt nem az ész, hanem a szív dönt. Meglehet, habár most úgy látom, hogy lehetetlen, de tegyük fel… Ha a barátnék találnak rám, gyógyítanak meg, és ápolnak, fogadnak be maguk közé, szánnak meg, nos, akkor lehet, hogy vettem volna a fáradtságot, összebékítettem volna a szívet az ésszel, ennek a haladásnak az oldalára álltam volna, és Bicegő számomra egyszerűen csak egy bosszantó hiba lenne, akivel túl régen piszmognak már… De engem Bicegő mentett meg, hozott ide, és ápolt, a falu az én falum lett, és az ő bajuk az én bajom, az ő rettegésük az én rettegésem… Köpök rá, hogy a falu egy bosszantó kavics a haladás malomkövei között, és megteszek mindent, hogy ez a kavics lelassítsa a malomköveket, és ha eljutok a Bázisra, megteszek mindent, hogy megálljanak ezek a malomkövek. De ha ez nem sikerül – és szinte biztosan nem sikerül majd rábeszélnem őket –, akkor egyedül jövök vissza ide, és már nem egy szikével… Akkor majd meglátjuk.

– Tehát megegyeztünk – mondta. – Holnapután indulunk.

– Hát persze! – felelte rögtön Bicegő. – Rögtön tőlem balra…

A mező hirtelen felzúdult. Az asszonyok sikoltoztak. Több hang kórusban kiáltotta: „Csöndes! Csöndes!” Bicegő összerezzent.

– Menjünk! – mondta, és sietve felkelt. – Menjünk, ezt látni akarom.

Athos felállt, ruhája elejéből előhúzta a szikét, és elindult a falu széle felé.

9

– Ma végre elrepülünk – közölte Turnen.

– Gratulálok – felelte Leonyid Andrejevics. – Én viszont még maradok egy kicsit.

Eldobott egy kövecskét, és a kő eltűnt a felhőben. Lent a felhő egészen közel volt, a lábai alatt. Az erdőt nem lehetett látni. Leonyid Andrejevics a hátán feküdt, csupasz lábát a szakadékba lógatva, kezét a feje alá téve. Turnen a közelben guggolt, és figyelmesen, mosolytalanul nézte.

– De hiszen maga tényleg egy félénk ember, Gorbovszkij – mondta.

– Igen, nagyon – ismerte be Leonyid Andrejevics. – De tudja, Tojvo, csak körül kell nézni, és jó pár száz rendkívül merész, rettentően bátor, eszelősen vakmerő embert láthat… Még meg is unja, és kívánja a változatosságot. Ugye igazam van?

– Igen, valószínűleg – bólintott Turnen szemét lesütve. –Én viszont csak egyetlen embertől félek…

– Saját magától – mondta Gorbovszkij.

– Végeredményben – igen. És maga?

– Végeredményben – én is.

– Unalmas emberek vagyunk mi, maga meg én – állapította meg Turnen.

– Szörnyen – hagyta helyben Leonyid Andrejevics. – Tudja, én úgy érzem, hogy minden egyes nappal minden egyre unalmasabb lesz. Azelőtt mindig tolongtak körülöttem az emberek, és mindenki nevetett, mert szórakoztató voltam. Most pedig csak maga… ráadásul nem is nevet. Tudja, fontos ember lett belőlem. Köztiszteletben álló, tekintélyes, igen. De nincs benne semmi örömöm. Ehhez pedig nem szoktam hozzá, ez fáj nekem.

– Majd megszokja – mondta Turnen. – Ha azelőtt nem halt bele a félelembe, akkor meg fogja szokni. Lényegében pedig az elképzelhető leghálátlanabb dologgal foglalkozik. Az élet értelmén gondolkodik egyszerre az összes ember számára, és az emberek ezt nem szeretik. Az emberek jobban szeretik elfogadni az életet olyannak, amilyen. Az élet értelme nem létezik. A cselekedetek értelme sem létezik. Ha a cselekedet örömet okoz magának, az jó, ha nem okoz örömet, az azt jelenti, hogy értelmetlen volt. Hiábavaló próbálkozás, Gorbovszkij.

Leonyid Andrejevics felhúzta a lábát a szakadékból, és az oldalára fordult.

– Már megint általánosít – állapította meg. – Miért magából kiindulva ítél meg mindenkit?

– Miért mindenkit? Magára ez nem vonatkozik.

– Ez sokakra nem vonatkozik.

– Hát nem. Sokakra aligha. Magában van valami sóvár érdeklődés a következmények iránt, Gorbovszkij. Az emberek többségében ez nincs meg. A többség úgy tartja, hogy ez nem fontos. Ők még képesek is előre látni a következményeket, de ez nem ivódik be a vérükbe, ennek ellenére cselekszenek, nem a következményekből kiindulva, hanem valami egészen más megfontolásból.

– Így már egészen más – bólintott Leonyid Andrejevics. – Ebben egyetértek magával. Csak abban nem értek egyet, hogy ezek a más megfontolások azt jelentik, hogy mindig a maguk örömére teszik.

– Az öröm, az tág fogalom…

– Aha – vágott közbe Leonyid Andrejevics. – Akkor teljesen egyetértek magával.

– Na végre – mondta Turnen epésen. – Én már azon gondolkodtam, mit tegyek, ha nem ismeri el. Már nyíltan meg akartam kérdezni magától: tulajdonképpen miért van itt, Gorbovszkij?

– Hát nem kérdezte meg?

– Lényegében nem, mert úgyis tudom.

Leonyid Andrejevics elismerően nézett rá.

– Igazán? – kérdezte. – Én meg azt hittem, hogy sikeresen álcáztam magam.

– Tulajdonképpen miért álcázta magát?

– Így nevetni fognak rajtam, Tojvo. És egyáltalán nem olyan nevetéssel, amilyet hallani szoktam magam körül.

– Majd megszokja – biztosította újra Turnen. – Megmenti az emberiséget egy-két alkalommal, és megszokja. Mégiscsak egy csudabogár maga. Az emberiségnek semmi szüksége rá, hogy megmentsék.

Leonyid Andrejevics felhúzta a papucsát, elgondolkodott, és azt mondta:

– Valamiben azért természetesen igaza van. Nekem szükségem van rá, hogy az emberiség biztonságban legyen. Alighanem én vagyok a legnagyobb egoista a világon. Mit gondol, Tojvo?

– Kétségtelenül – hagyta rá Turnen. – Azért, mert azt akarja, hogy az egész emberiségnek jó legyen, csak azért, hogy magának jó legyen.

– De Tojvo! – kiáltott fel Leonyid Andrejevics, és öklével könnyedén a mellére ütött. – Talán nem látja, hogy ők mind olyanok lettek, akár a gyerekek? Maga talán nem akarna kerítést emelni a szakadék mentén, ami mellett játszanak? Itt van ez, például – ujjával lefelé bökött. – Lám, az előbb maga a szívéhez kapott, mikor a szélén ültem, rosszul lett tőle. Én pedig azt látom, hogy húszmilliárdan ülnek lábukat a szakadékba lógatva, lökdösődve, viccelődve és kövecskéket dobálva, és mindegyik igyekszik egyre nehezebb követ dobni. A szakadékban pedig köd van, és nem lehet tudni, kit ébresztenek fel ott a ködben, de ők fütyülnek minderre, örülnek, hogy feszülnek a farizmaik, én pedig mindegyiküket szeretem, és nem vagyok képes…

– Tulajdonképpen mitől fél? – kérdezte Turnen ingerülten. – Az emberiség úgysem tud olyan problémát állítani maga elé, amit ne tudna megoldani.

Leonyid Andrejevics kíváncsian nézett rá.

– Komolyan így gondolja? – kérdezte. – Hát nincs igaza. Mondjuk onnan – ujjával megint lefelé mutatott –, feljön egy hozzánk hasonló értelmes lény, a testvérünk, és azt mondja: „Emberek, segítsetek nekünk kiirtani az erdőt”. És mi mit felelünk neki?

– Azt mondjuk neki: „Szívesen”. És kiirtjuk. Egykettőre elintézzük.

– Nem – jelentette ki Leonyid Andrejevics. – Mert alighogy hozzálátunk a dologhoz, kiderül, hogy az erdő szintén értelmes testvérünk, csak éppen unokatestvér. A testvérünk humanoid, az erdő nem az. Na?

– Elképzelni mindent lehet, amit csak parancsol – vonta meg a vállát Turnen.

– Hát éppen ez az – felelte Gorbovszkij. – Én is éppen ezért vagyok itt. Maga azt kérdezte, mitől félek. Én nem olyan problémáktól félek, amit az emberiség állít maga elé, én olyan problémáktól félek, amit valaki más állíthat elénk. Azt csak úgy mondják, hogy az ember mindenható, mivel – ugye látja – értelme van. Az ember a legtörékenyebb, legfélénkebb lény, olyan könnyű megbántani, kiábrándítani, morálisan megölni. De nem csak értelme van. Úgynevezett lelke is van. És az, ami az értelem számára jó és könnyű, az végzetesnek bizonyulhat a lélek számára. Én pedig nem akarom, hogy az egész emberiség – néhány totál hülyét leszámítva – piruljon és gyötörje a lelkifurdalás, vagy szenvedjen a saját kisebbrendűségétől és saját tehetetlenségének érzésétől, mikor olyan problémák merülnek fel előtte, amilyenek elé még nem állították. Én mindezt gondolatban már átéltem, és nem kívánom senkinek. Így aztán most itt ülök, és várok.

– Nagyon megható – mondta Turnen. – És teljesen értelmetlen.

– Ez azért van, mert az érzelmeire próbáltam hatni – nézett rá szomorúan Leonyid Andrejevics. – Most megpróbálom logikával meggyőzni. Tudja, Tojvo, a megoldhatatlan problémák lehetőségét a priori meg lehet jósolni. A tudomány tudvalevőleg közömbös az erkölccsel szemben. De csak addig, amíg a tárgyát nem az értelem képezi. Elég csak visszaemlékezni az eugenika és az értelmes gépek problematikájára… Tudom, azt fogja mondani, ez a mi belügyünk. Akkor vegyük az előbbi értelmes erdőt. Amíg önmagában van, tárgya lehet egy nyugodt, óvatos vizsgálódásnak. De ha egy másik értelmes élőlénnyel harcol, a kérdés számunkra tudományosból erkölcsivé válik. El kell döntenünk, melyik oldalra állunk, ezt pedig mi nem tudjuk eldönteni, mert a tudomány erkölcsi problémákat nem dönt el. Az erkölcs pedig önmagában nem rendelkezik logikával, az nekünk adott, mint a divat a nadrágnak, és nem felel a kérdésre: miért így, és nem másképpen. Elég világosan fejeztem ki magam?

– Figyeljen ide, Gorbovszkij – ellenkezett Turnen. – Mit jön itt folyton az értelmes erdővel? Tényleg értelmesnek tartja ezt az erdőt?

Leonyid Andrejevics odament a peremhez, és lenézett a mélységbe.

– Nem – mondta. – Dehogyis… De van benne valami egészségtelen a mi erkölcsi nézőpontunk szerint. Nem tetszik nekem. Semmi nem tetszik benne. Amilyen szaga van, ahogy kinéz, amilyen kiszámíthatatlan, amilyen változékony. Amilyen hazug, és ahogy tetteti magát… Nem, ocsmány egy erdő ez, Tojvo. Egyszer még meg fog szólalni. Tudom, egyszer még meg fog szólalni.

Jöjjön, megvizsgálom – ajánlotta fel Tojvo. – Búcsúzóul.

– Nem – rázta meg a fejét Leonyid Andrejevics. – Menjünk inkább vacsorázni. Kérjük meg, bontsanak fel nekünk egy üveg bort…

– Nem fogják engedni – nézett rá Tojvo kétkedőn.

– Megkérem Polt – javasolta Leonyid Andrejevics. – Úgy látom, egyelőre még van előtte némi tekintélyem.

Lehajolt, összegyűjtötte a markába a maradék kövecskéket, és ledobta őket. Messzire. Bele a ködbe. Az erdőbe, ami egyszer még meg fog szólalni.

Tojvo, háta mögött összekulcsolt kézzel, már komótosan felfelé sétált a lépcsőn.

Tartalom

Néhány szó a „Nyugtalanság” című elbeszélésről 2

1 4

2. 19

3. 36

4. 47

5. 64

6. 72

7. 87

8. 99

9. 107

Table of Contents

Néhány szó a „Nyugtalanság” című elbeszélésről 2

1 4

2. 19

3. 36

4. 47

5. 64

6. 72

7. 87

8. 99

9. 107

Table of Contents

Néhány szó a „Nyugtalanság” című elbeszélésről 2

1 4

2. 19

3. 36

4. 47

5. 64

6. 72

7. 87

8. 99

9. 107