Harrison Fawcett

A KATEDRÁLIS LEGENDÁJA

A Démonkirálynő A Katedrális Hősei Lángoló Róma

három regény egy kötetben

Cherubion Könyvkiadó

1999

The Legend of the Cathedral

Copyright © Fonyódi Tibor

All rights reserved!

Szerkesztő: Nemes István

A címlapon

Szendrei Tibor

festménye

Fedélterv és címlaptipográfia: GRAPH-ART

Szaklektorok:

Római történelem: Szélesi Sándor

Mágiatörténet: Kohári Attila & Laudisz Gábor

ISBN 963 911043 4

ISSN 1416-4078

Hungarian edition © Cherubion Kft., 1999

Felelős kiadó:

Nemes István és Nemes Judit ügyvezető igazgatók

Műszaki szerkesztő: Bihonné Király Edit

Szedte és tördelte a Cherubion Könyvkiadó

A nyomtatás és a kötés a debreceni nyomdászat

több mint négy évszázados hagyományait őrző

ALFÖLDI NYOMDA Rt. munkája

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

A nyomdai megrendelés törzsszáma: 7544.49.01

Készült 1999-ben

Jánosi Jánosnak és Szarka Sándornak,

akik közel negyed évszázada megajándékoznak

önzetlen barátságukkal.

valamint Rosalynak, azért az egy évért...

Különbséget tenni múlt, jelen és jövő között – illúzió,

ám makacsul tartja magát.

ALBERT EINSTEIN 1955.

„Csakis tinéktek írtuk ezt a művet

tudománynak és tudásnak fiai”.

Henricus Cornelius Agrippa von Nettesheim:

De occulta philosophia, 3,65

ELÖLJÁRÓBAN

Egy természetfölötti intelligenciával kapcsolatba került katonai alakulat áll Néró Rómájának kapuja előtt[1]. Tagjai sorában találjuk azt a Mark Wilsont, aki az időutazás monopóliumát birtokló Katedrális vezetője, bizonyos William Suger ármánykodása révén csöppent az ókorba, és azt a Tess Gordont, akit minden bizonnyal hamis indokkal szerveztek be az általa elvégzendő feladatra. Kerwin ezredes fejében egyre szaporodnak a miértek, ráadásul a kommandó parancsnokának további problémákkal is meg kell küzdenie: egy Aulus nevezetű praetorianus parancsnok szintén Rómában tartózkodik, és birtokában tudhatja Mark felszerelésének egy részét, valamint fel kell kutatnia egy Palmyra nevű nőt, aki feltételezhetően információkkal szolgálhat arról a titokzatos valakiről, aki lépten-nyomon az intervenciós csoport nyomában jár, hogy befolyásolja az eseményeket. Arról nem is beszélve, hogy valaki a csoportjából parancsot kapott Tess likvidálására. Suger aknamunkája következtében a helyzet egyre zavarosabb, ráadásul még mindig homályban marad, hogy ki az igazi ellenfél, hiszen a XXIII. századból érkezett katonák még akkor sem képesek hinni a démonokban, ha tudják, hogy a közvetlen közelükben egy olyan lény tartózkodik, amelyik feltételezhetően Isten angyala. A Bíboroshoz hűtlen Cornelius Hands Rómában várakozik a mit sem sejtő Kerwinre. Igaz, segíteni akar, ám váratlan jelenléte újabb problémákat sejtet. Történetünk ezen a ponton folytatódik…

Harrison Fawcett

ELSŐ KÖNYV

A DÉMONKIRÁLYNŐ

FAUST: Ki ez?

MEFISZTÓ: Találd ki! Jobban nézz oda! Lilith!

FAUST: Ki?

MEFISZTÓ: Ádám első asszonya!

Ajánlom, óvakodj pompás hajától,

mellyel, mint páratlannal kérkedik,

ha egy legényre rátekeredik,

onnét az egyhamar már el se lábol.

Goethe: Faust (részlet)

Jékely Zoltán fordítása.

I.

64. június 23. Róma, Lucianus palotája

A PALOTA tetőszerkezetét burkoló bronzlemezek úgy csillogtak a déli napsütésben, mintha arannyal lenne bevonva a Palatínus-domb tövében elnyúló hatalmas épület. A vakítóan kék égen úszó, szakadozott felhőfoszlányok nem kecsegtettek az enyhet adó zápor ígéretével, az Impérium fővárosa valósággal vibrálni látszott a hőségtől remegő levegőben. Aki tehette, elmenekült ebből a márványkatlanból, de a római polgárok nagytöbbsége nem élt oly’ fényűző életet, hogy hűvös tengerparti villákban vészelje át a júniusi forróságot, ezért a város közfürdőit töltötte meg, melyek egyik pillanatról a másikra szűknek bizonyultak az elapadhatatlannak tűnő tömeg rohamai előtt.

Néró Antiumból üzent, hogy a császári palota kertjét nyissák meg a nép előtt, és sokak nagy meglepetésére olyan üzenetét hozták a szenátusnak, hogy Róma szökőkútjai is használhatók fürdőzés céljából.

Lucianus palotája az egyik legnagyobb és legszebb magánépület volt Rómában. Többen tudni vélték, hogy építésekor – amely Claudius uralkodásának idejére esett – maga a császár volt az, aki megmásította az eredeti terveket, nehogy szebb és ékesebb palota épüljön a Palatínus[2] lábánál, mint az ő lakóháza. A száznál is több lakószoba és díszterem rendjéért, valamint Lucianus családjának kényelméért háromszáz rabszolga felelt, a színes tunikákban pompázó szolgasereg éjt nappallá téve, csak a ház urának pillantását leste, aki kétszázezer jugerumnyi[3] földbirtokkal, három gladiátorképző iskolával, félszáznál is több római ingatlan tulajdonjogával rendelkezett, s a császárság egyik leggazdagabb arisztokratájának lehetett tekinteni. Mérhetetlen vagyonával könnyedén édesgette magához a hatalmat: évente százötvenmillió sestertiussal[4] támogatta a kincstárat, és kétszer gabonát osztott a szegények között. Ezekben az években hatalma delelőjén állt, a császár a barátjának tekintette.

Lucianus ezt az irdatlan vagyont három császár uralma alatt halmozta föl. Ennek a mérhetetlen gazdagságnak és jólétnek a megvalósulását az is elősegítette, hogy sohasem beszélt arról nyíltan, ő minek tekinti az éppen uralkodó császárt, mostanság Nérót…

„Okos ember, ez a Lucianus, szinte hibamentes” – mondogatták birodalom-szerte, holott mindenki tudta, hogy a gazdag mecénásnak van egy gyengéje: még a római isteneknél is jobban szerette és többre tartotta a gladiátorokat.

Az átrium díszítésére kijelölt rabszolgahad már két napja megállás nélkül csinosította a palota legszebb helyiségét. Az épület központi része, e minden méretet és képzeletet felülmúló műremek a márvány sokszínű birodalmának panteonja volt, aki csak bejutott ide, leesett állal csodálkozott. A négyszögletes tetőnyílás alatt elnyúló és az esetenként lezúduló esővíz összegyűjtésére szolgáló medence olyan méretekkel bírt, hogy egy kisebb lakóháznak az alapját is képezhetné, s az átriumot körülölelő árkádsor tartóoszlopai mellett szinte eltörpültek a sürgölődő rabszolgák. A márványoszlopok olyan hihetetlen magasságokba nyúltak, hogy Lucianusnak kisvártatva megfájdult a nyaka, miután vizsgálgatni kezdte a rózsaszín mennyezetet. Nem tűnt elégedettnek.

– Virágokat akarok a mennyezetre! Oda, meg oda is!

Lucianus mutatta, hogy hova. Az átrium díszítéséért felelős rabszolgák vezetője sápadozva tördelte a kezét.

– Nincs olyan magas létránk, nemes Lucianus.

A Lucianus mellett álló bőrtunikás férfi előrelépett, és a kezében összehajtogatva tartott flagrum[5] nyelével azonmód nyakon csapta a rabszolgát, aki könnybe lábadt szemmel hullott térdre a ház ura előtt.

– Egész Rómában nincs? – kérdezte a márványon kuporgó embertől Lucianus. Hatalmas termete ellenére meglepően vékony, már-már nőies hangon beszélt. Pillantásra sem méltatta a rémült rabszolgát, szakadatlanul a festett mennyezetet bámulta.

– Biztosan van.

– Akkor miért nincs itt?

– Mert hibát követtem el, uram – nyögte a rabszolga, tekintetét az erezett márványra szegezve. Esze ágában sem volt felnézni, mert tudta, hogy Hector azonnal odavágna a korbáccsal.

Hector Lucianus egyik gladiátora volt, akit az ura felszabadított a kétszázadik győzelme után. Sokan a császárság legerősebb emberének tartották, és egy vagyont tettek volna arra, hogy a színes bőrű férfi még Néró testőrét, a hírhedt Cassiust is legyőzné, ha összeengednék őket.

Egy görög rabszolgalány bort hozott Lucianusnak, de az csak egy kortyot ivott, és visszaadta a kupát.

– Meleg.

A lány sietve távozott, áldotta az isteneket a szerencséjéért. Normális körülmények között egy ilyen hibáért komoly büntetés jár, de Lucianust most jobban foglalkoztatta az átrium feldíszítése és a holnapi cena[6] előkészületei, mint a fallernusi[7] hőmérséklete. Intett Hectornak, hogy állítsa talpra a rabszolgát. Az óriás fél kézzel emelte fel a reszketeg embert, aki inkább tűnt holtnak, mint elevennek. Hatalmas lapátkezével könnyedén hátba vágta, amitől az majdnem orra bukott.

– Állj egyenesen az úr előtt, te Jupiter barma!

Lucianus egy darabig úgy vizsgálgatta az előtte remegő férfit, mint jóslásra készülő kelta druida a nyúltetemből kitüremkedő beleket, aztán a ráncok kisimultak homlokán és váratlanul elmosolyodott – a halál angyala nem mosolygott volna különbül.

– Ma estére virágfüzérek díszítsék az oszlopok tövét odafönt, mert különben az a fekete párduc, amit Afrikából hozattam, téged fog megkapni eleségül a holnapi első etetéskor.

A szerencsétlen rabszolga holtra vált arccal hajlongott az ura előtt, majd Lucianus egyetlen intésére hátrálni kezdett. A ház ura nem foglalkozott vele többé, mert észrevette, hogy kisebbik fiának újdonsült felesége közeledik felé, a gőgös Valéria. Hectorral a nyomában elébe sietett. A nő, csípőre tett kézzel, dühösen állt meg az apósa előtt. Drága selyemruhát hordott, a korabeli divatnak megfelelően magasra tornyozott haját egy fél délelőtt fésülték, bodorították a görög rabszolgalányok, aranyszálakkal hímzett sarujában mérgesen toppantott a márványon.

– Gyűlölöm Rómát. A Suburra[8] felől olyan iszonyú bűz árad, hogy menten szétrobban a fejem, azonnal átköltözöm a palota déli szárnyába.

Lucianus megvonta a vállát.

– Mindenért ez a dögletes hőség a felelős, kedvesem. Nem tudok rajtad segíteni, hiába vagyok vagyonos ember, a szelek irányát még egy ládika arany sem képes befolyásolni.

Valéria újfent toppantott, de látva Lucianus megnyerő mosolyát, egyik pillanatról a másikra megenyhült, hirtelen belékarolt az apósába.

– A drága epilimmák[9] semmit sem érnek, ha illatukat elnyomja a fokhagymás kolbász bűze. Mérges vagyok…

A férfi gyengéden átkarolta a nőt, miközben arra gondolt, hogy mennyire szereti a legkisebb fiát, akire méltán büszke az egész nemzetsége. Antonius már fiatal kora ellenére főtiszti rangban szolgált a légiónál, s csak azért nem lehetett itt az apja hatvanadik születésnapjára rendezendő mulatságon, mert Pannóniába rendelték egy nevetségesnek tűnő lázadás leverésére. Lucianus mosolyogva nézett maga elé a semmibe, s csak a fia iránt érzett szeretete akadályozta meg abban, hogy ne tegye magáévá a saját menyét, akiről szinte sugárzott, hogy hiányzik neki az ölelés Antonius távolléte óta.

Karját nyújtotta a fiatal nőnek, és a holnapi ünnepségről kezdett beszélni. Lassan sétáltak az oszlopsor mentén, Hector pár lépésről követte őket. Lucianus egy teátrális mozdulattal mutatott körbe:

– Ebben az átriumban holnap déltől négyszáz ember fog könyökölni a virágokkal díszített lectusokon[10], és olyan küzdelmeket láthatnak, amelyeket még a Circus Maximus[11] közönsége is megirigyelhetne. Róma legjobb gladiátorai fognak felvonulni, biztos vagyok benne, hogy mindenkinek kielégítem az ízlését, kiváltképp a tiédet, kedvesem. Antoniustól tudom, hogy imádod a birkózókat.

– Ó, igen, kedves apósom. Milyen kár, hogy Antoniust elszólították Rómából a Birodalom önös érdekei.

– Melyek valójában mindannyiunk érdekei – jegyezte meg Lucianus, és újra átkarolta a fiatal nőt. A keze lecsúszott Valéria oldalán, amikor az felemelte a kezét, hogy megigazítson egy rakoncátlan tincset a római módra feltornyozott hajában. Lucianus bóklászó keze tétován tapogatta a könnyű selyemből szőtt vállkendő anyagát, és lassan célba ért: sikerült annyira átölelnie a menyét, hogy minden feltűnés nélkül megérinthette a mellét. Valériának a szeme sem rebbent, különös mosollyal az arcán lépdelt az apósa mellett. Lucianus visszavonulót fujt, és elhúzta a kezét. Az járt az eszében, hogy a későbbiekben mennyi erkölcsi kára származhat abból, ha a tulajdon menyéről kiderül, hogy csöppet sem különb, mint egy Aventinus-dombon[12] lakó, festett hajú lupa[13].

– És a szájpadlás örömei? – kérdezte hirtelen Valéria, akinek furcsa módon kipirult az arca.

– A luculluszi örömökre gondol, kedvesem? – kérdezett vissza a ház ura, a tógája redőit igazgatva.

– Mi másra gondolhatnék, kedves apósom?

Bármi másra, amit éjszakánként a szádba vehetsz, te ostoba, gondolta Lucianus, de mielőtt bármit is válaszolhatott volna, az egyik közeli oszlop mögül a lictora[14] lépett elő.

– A nomenclator[15] jelenti, hogy egy Claudius nevezetű, szabad római polgár kér bebocsátást az úr elé… Ajándékot nem hozott.

– Claudius, kicsoda?

– Claudius, a cirkuszos. Azt állítja magáról, hogy ismer téged.

– Tudom, ki ez. Vezessétek elém! – utasította a lictort Lucianus, és odafordult Valériához. – Régóta ismerem ezt az embert. Van egy pompás birkózója, bizonyos Barbus nevezetű, sokra vihetné, de sajnos, együgyű szegény; ez a Claudius pedig a legjobb vándorcirkuszos, akit életemben láttam. – Lucianus tapsolt, a rabszolgák karosszékekért ugrottak. A ház ura és Valéria helyet foglaltak az oszlopcsarnok hűvösében. – Nem is tudtam, hogy Rómában van – folytatta a férfi Valériához hajolva. – Valószínűleg megneszelte, hogy milyen cena készülődik nálam, s most jön a tiszteletét tenni. Talán abban reménykedik, hogy a társulata felléphet a gladiátorok küzdelme előtt. Tulajdonképpen nem is rossz ötlet, mert Barbus birkózhatna nekünk, ha egyáltalán megvan még, és nem itta el a maradék eszét.

Lucianus kényelmesen elhelyezkedett, és a karfára könyökölve nézte, hogy rabszolgái bekísérik a köpcös férfit. Claudius nem egyedül érkezett – háta mögött egy egzotikusan szép arcú, nemes tartású és földig érő, hímzett kaftánba öltözött, fiatal nő lépdelt.

Lucianus, miután végighallgatta Claudius beszámolóját, hitetlenkedő pillantással mérte végig Palmyrát. Lassan felállt, odalépett hozzá, majd körbejárta, mustrálgatta, mint valami márványszobrot, a gladiátorok hírhedt mentora nem győzött csodálkozni.

A mozdulatlanul álló, meredten előrebámuló nő karjait tapogatta, aztán belemarkolt a csípőig érő, dús hajzuhatagba, hogy hátrafeszítse Palmyra fejét. Kényszerítette, hogy kinyissa a száját, majd a fogait kezdte vizsgálni, mindeközben megállás nélkül rázta a fejét, örök kétkedőnek tűnt.

– Ez hihetetlen… ez hihetetlen. Claudius, ha lódítasz, elevenen megnyúzatlak, még az sem tart vissza, hogy szabad ember vagy.

Claudius furcsán mosolygott.

– Ó, nemes Lucianus, ismerhetsz jól, nekem nem kenyerem a hamis beszéd. Minden úgy történt, ahogy elmeséltem. Ha hazugságon kapsz, hát tegyél a rabszolgáddá, nyúzasd le a bőröm, aztán Hector korbácsolja meg az eleven húsomat, mert félrevezettelek! Amit láttam, azt láttam! Ez az ártatlannak tűnő teremtés, csupán íjat és tőrt használva annyi idő alatt mészárolt le tizenkét szökött gladiátort, amennyi kevés ahhoz, hogy valaki keresztben átszaladjon a Fórum Romanumon.[16]

Lucianus sokat látott ember volt, s nem állta meg nevetés nélkül.

– A legerősebb nő sem állhat meg a legrosszabb gladiátorral szemben, amazonok már nincsenek, Claudius. Vénségedre meglágyult a fejed?

Lucianus csípőre tett kézzel állt a nő előtt.

– Nézz rám! – utasította Palmyrát, akinek egy csapásra élettel telt meg az arca, s büszkén állta a férfi pillantását. Lucianus kis híján hátrahőkölt ettől a tekintettől. – Nem is tűnik olyan ártatlannak – morogta a ház ura, és egy gyors mozdulattal lerántotta az íjásznő kaftánját.

Palmyra a szokásához híven anyaszült meztelen volt a ruha alatt, és Lucianus megigézve bámulta a csodálatos testét. Jó egészségben és gazdagságban élt meg hatvan tavaszt, kivette részét az élvezetekből, száz meg száz nőt ölelt ifjú éveitől kezdve, de még soha életében nem látott ilyen gyönyörű és tökéletes testet, mint amilyen Claudius védencének volt. Vetett egy gyors oldalpillantást Valériára, aki valósággal pukkadozni látszott a sárga irigységtől. A fiatal, római asszonyka ajkai ugyan udvarias mosolyra görbültek, de a pillantása mindent elárult…

– Barbár Vénusz – mondta gőgösen.

A szíriai nő oda sem pillantott. Semmibe révedt tekintettel állt a pillantások kereszttüzében.

– És valóban néma? – faggatta tovább Claudiust Lucianus.

– Mint a sír.

– Honnan származik ez a csodálatos teremtés?

– Keletről. Palmyrának nevezi magát.

– Ne bolondozz, Palmyra egy város, jártam is ott!

– Pedig ez a neve. Ezt írta le a viasztáblára…

– Tud írni? Akkor mégsem barbár… legalábbis nem annyira, mint hinnénk – dünnyögte Lucianus. – Mik ezek a jelek a testén?

– Démonjelek – morogta a cirkuszos. – Igen primitív isteneket imádhat.

– Tiszteld mások hitét, ez Róma hatalmának egyik záloga – figyelmeztette Lucianus, és újra körbejárta a meztelen nőt. – Szépség és erő, micsoda hihetetlen párosítás, sosem hittem volna, hogy találkozok egy igazi amazonnal! Lehet, hogy élnek még valahol ilyen harcias asszonyok? Ha élnek, ha nem, képtelen vagyok ép ésszel felfogni, hogy ez a nő férfiként forgatja a fegyvert. Ezt nem tudom elhinni.

– Adj neki lehetőséget, hogy bebizonyítsa – erősködött Claudius, aki napok óta tudta, hogy a titokzatos nő segítségével egy életre megcsinálhatja a szerencséjét. Ha Palmyra ügyesen kufárkodik a tudományával, akkor rövid időn belül milliókat hozhat a konyhára. – Próbáld ki az én Palmyrámat, jó uram! Róma-szerte mindenki azt beszéli, hogy holnap tartod a születésnapi cenádat, amelyen az összes előkelőség jelen lesz. Úgy hallottam, hogy a legjobb gladiátorok és birkózók mérik össze erejüket a vendégsereg szeme láttára. Nem gondolod, hogy birodalom-szerte híre menne annak, ha szerepeltetsz egy női gladiátort? Micsoda pompás beszédtéma lenne hetekig, uram! Palmyra az íj művészeként tarthatna egy kis bemutatót, aztán megküzdene valamelyik gladiátoroddal. Bárkivel kiáll, tőrrel, vagy flagrummal a kezében, s fejemet teszem rá, hogy legyőzi.

– Bolond vagy te, Claudius – morogta Lucianus, aki le sem vette szemét a mozdulatlanul álló szépségről. Hosszú percekig gondolkodott, végül kimondta, amit Claudius annyira várt: – Hát legyen! Ha ez a nő legyőzi valamelyik emberemet, jutalomban részesülsz, az összeget te határozod meg itt és most.

– Százezer sestertius.

Valéria felnevetett. A Claudius által meghatározott összeg fölért egy kisebb sértéssel, de Lucianus csak elmosolyodott.

– Ennyiért szőröstül-bőröstül meg is veszem.

– Palmyra nem rabszolga, ő szabad ember.

– Mindannyian a pénz rabszolgái vagyunk – jegyezte meg Lucianus.

– Hát ezért százezer, uram.

– Claudius, úgy beszélsz, mint egy rafinált júdeai… Nehezen szánom el magam, de legyen úgy, ahogy mondod. Ha Palmyra győz az általam kiválasztott gladiátor ellenében, akkor a jutalmad százezer sestertius legyen. E barbár szépség mutassa be nekünk az íjásztudományát, utána pedig küzdjön meg… küzdjön meg, mondjuk Hectorral! – kiáltott végül Lucianus, és megragadta a hatalmas termetű férfi izmos alkarját. – Mindkettejüknél flagrum legyen!

Claudius dühös volt a saját ostobasága miatt, de próbálta palástolni az érzéseit. Lucianus csapdát állított neki, ő meg bután belesétált: Hectort senki sem képes legyőzni…

Az óriás elvigyorodott, és kivillantotta hófehér fogsorát. Odahajolt az urához, és fülébe súgta óhaját. Lucianusnak megelégedésére szolgálhatott a dolog, mert jóízűen felnevetett. Visszafordult Claudiushoz.

– Amennyiben Hector holnap győz, a rabszolgájává teheti Palmyrát, és nem kapsz egy árva fityinget sem. Elfogadod az ajánlatomat?

– Egy embert nem lehet csak úgy, egyik pillanatról a másikra rabszolgává tenni, ennek jogi akadályai vannak, nemes uram. Róma törvé…

– Palmyra a saját elmondásod szerint megölt tizenkét embert. Ezt miért nem jelentetted a praefekturán[17]? A római jogra hivatkozol, miközben szembeszállsz Róma törvényeivel?

Claudius egy pillanatra megingott hitében. Szótlanul nézte Hectort, akit bátran nevezhettek volna Herkulesnek is. A nő alig ért a néger melléig, szinte törékenynek tűnt a szálfatermetű gigász mellett. Legyen bár Palmyra gyors, mint Jupiter villáma és nő létére erős, akár az atléták, ha Hector elkapja a derekát, hát azonnal eltörik a gerince…

Már-már visszavonulót fújt, de ekkor Palmyra gyengéden megérintette a könyökét, és rámosolygott. Claudius kérdőn nézett rá. A nő egy alig látható, apró bólintással megpecsételte valakinek a sorsát, Claudius őszintén remélte, hogy nem a sajátját.

64. június 23. A Via Appia[18] mentén, Rómától 15 kilométerre, Varenus fogadója

AZ ORSZÁGÚT mentén épült mansio[19] tulajdonosát eleinte még foglalkoztatta a kérdés, hogy kikből, miféle titokzatos személyekből áll az a társaság, amely valósággal megszállta a fogadóját, aztán egy kisebb ládika ezüst sestertius, amit szállásdíj gyanánt fizetett a csoport vezetőjének látszó gazdag férfi, egy pillanat alatt fölöslegessé tett minden kérdést. „Ezek minden bizonnyal római arisztokraták, s titokban utazhatnak, ha ilyen szegényes kocsijaik vannak.” Varenus nem tudta mire vélni, hogy a gazdag ember benyomását keltő férfi miért kér tőle ilyen szokatlan dolgokat, hogy azonnal küldje el minden vendégét és az összes szobát bocsássa rendelkezésére, de ekkor került elő a parányi ládika és az ezüstök. Varenus belekukkantott, és elsápadt, aztán azonnal igent mondott. Csak az éjszaka leple alatt számolta meg a pénzt a feleségével, aki csillogó szemmel csörgette a sestertiusokat, s máris drága selyemből szőtt palliumokat[20] és valamilyen gyöngysort kezdett emlegetni… Varenus oda sem figyelt, hanem csak nyögdécselni tudott:

– Ez több mint az egész tavalyi bevételünk.

– Ez valami nagyon gazdag ember lehet – suttogta a nő. – Remélem, jó sokáig marad.

– Hát jó lenne, ha végre kegyesek lennének hozzánk az istenek. Ha elmennek, majd emlékeztess rá, hogy menjek fel Rómába, mert áldozni akarok egy fehér kost Jupiternek! – Varenus nyögdécselve felállt, és elégedetten csapkodta hordónyi hasát. – Ki látott már ilyet, de a prandiumot[21] kora reggelre kérték. Sürgesd meg a szolgákat, mert ha hiba lesz a kréta körül, hát mindet meszelt lábbal szállítják el innen!

Varenus már menni készült, de most megtorpant az ajtónyílást takaró vastag velarium[22] előtt.

– Az emeleten lévő utolsó szobába senki sem léphet be, ezt mondd meg mindenkinek!

– Miért, mi van ott?

– Csak egy bolond leány. Láttam, amikor ezek jöttek. Az a leány meg csak ment előre, fel a lépcsőn, nem szólva senkihez, mintha némasági fogadalmat tett volna, aztán az arca meg olyan sápadt, mint ősszel a telihold. Ráadásul valamilyen furcsa illata van… eh, ne is foglalkozz vele, asszony!

A fogadósné összenevetett az urával, aztán a késő éjszaka ellenére életre tapsolták a rabszolgákat.

Varenus fogadója nem sokban különbözött a többitől, s közkedvelt megállóhelynek számított a Rómába igyekvőknek. Jégveremben hűtött borokat lehetett inni és a szakács még egy előkelő nemes palotájában is megállta volna helyét. A módosabb utazó lovakat válthatott, s ha szükségét érezte, fáradságát a fogadó valamelyik szobájában pihenhette ki. A férfi vendégek különleges igényeinek teljesítését három rabszolgalány végezte, akik főként a konyában tüsténkedtek, vagy felszolgáltak, ha más dolguk éppen nem akadt. Az épület kétszintes volt és korántsem lehetett fényűzőnek tekinteni, de Varenus céljainak tökéletesen megfelelt. Az alsó szint volt a tulajdonképpeni fogadó, ahol egyszerre húsz vendéget is le lehetett ültetni a széles tölgyfaasztalok körül (Varenusnak csak a nagyobb ünnepek alkalmával volt ennyi vendége), de még így is bőven jutott hely a boroskancsókkal szaladgáló szolgahad számára. Jobb kéz felől nyílt a konyha, mellette pedig a pincelejárat dohos lépcsősora kanyargott lefelé a hűvös félhomályba. A konyhával szemben volt a szolgák szállása, és a bejárattal szemben, a helyiség túlfelén indult felfelé az a keskeny falépcső, ami a falak mentén körbefutó galériára vezetett, ahonnan a szobák nyíltak. A hátsó falon még egy ajtó volt látható, amin át a kocsiszínbe és az istállóba lehetett kijutni. A fogadóhoz még egy konyhakert és a jellegzetes gazdasági épület is hozzátartozott, valamint Varenus legnagyobb büszkesége, a fürdő, amit három évvel ezelőtt építtetett. Hideg-és melegvizes medencével látták el, amit nem sok mansio mondhatott el magáról.

Varenus tehát elégedett és boldog volt. Ezen a korareggeli órán is szigorú pillantásokkal és sűrű szemöldökráncok közepette irányította az asztalt megterítő szolgákat, akik mind egyforma tunikát hordtak és az epilator[23] még a frizurájukat is hasonlóvá tette, elvégre egy jó fogadós ügyel a legkisebb részletre is…

Sergi atya nem észlelte az idő múlását. Kerwin talán már órák óta beszélt, de a pap számára csupán percekké zsugorodott ez a hosszú és fáradt monológ, amely sokkal több volt, mint pusztán élménybeszámoló. Az ezredes mintha a bűneit gyónta volna meg. Sergi kiszáradt torokkal nyeldekelt, mert tudta, hogy hamarosan kikérik a véleményét; színt kell vallania, valamiért talán felelősséget kell vállalnia, s ő már nagyon fáradtnak érezte magát. Lélekben fáradt el. Fekete köpenyébe burkolózva, lehunyt szemmel mozdulatlanul ült egy széken a sötét szobában és hallgatta az ablaknál álló komor alakot. Kerwin a korahajnali égbolt egyre világosodó bársonyán ragyogó csillagokat nézte, s mintha a végtelen univerzumhoz beszélt volna:

– …testünk a lelkünk börtöne, de egyszer levetjük magunkról ezt a húsból és vérből kovácsolt páncélt, hogy valóban szellemi lényekké válhassunk, talán olyanok leszünk, mint ők; istenek leszünk… Talán.

Kerwin hirtelen elhallgatott, nem tudott már mit mondani. A csend olyan nyomasztó és ijesztően konok módon telepedett meg közöttük, hogy Sergi valósággal beleborzongott.

– De az Őrző nem isten – mondta a pap. Hosszú idő óta ezek voltak az első szavak, melyek elhagyták az ajkát. Kerwin ellépett az ablaktól, a holdfényben megnyúlt árnyéka alaktalan torzó gyanánt suhant végig a szobán, hogy elenyésszen a félhomályban.

– Ez kétségtelen, atyám.

– Tekintsük angyalnak?

– Talán – felelte titokzatosan Kerwin, és leült egy karosszékbe Sergivel szemben. A jezsuitának az volt az első benyomása, amikor az arcára pillantott, hogy a férfi éveket öregedett. Most öregedett meg itt, ennél az ablaknál. – A sumeroknak ő az Őrző – folytatta az ezredes –, a sémita kultúrában Szenoinak nevezik, számunkra pedig egy szupercivilizáció egyik tagja, aki már évmilliókkal ezelőtt szellemi lényként élt a kozmikus térben. Magasan fölöttünk áll, és a szó klasszikus értelmében véve elpusztíthatatlan. Wilson nagyon jól látta, hogy a fegyvereink jóformán semmit sem érnek ellene.

– Ha ez valóban így van, akkor fölöslegesen hibáztatja magát az őrmester haláláért.

– De hibás vagyok, atyám! Ám nem akkor követtem el hibát, amikor kikapcsoltattam Brodyval a védelmi rendszereit, hanem amikor parancsot adtam, hogy fegyverrel a kezében menjen be abba a házba. Ezért kellett meghalnia…

– Bűntudata van, amiért nem hallgatott az újságíróra?

– Egy elit kommandó parancsnoka vagyok, és a bűntudat szó meglehetősen tisztázatlan helyet foglal el a szótáramban. Maradjunk annyiban, hogy rettenetesen bosszant a dolog.

– Nézze, ha nem lennék felszentelt pap, csupán csak intervenciós tiszt, akkor most nekem is bűnt… bosszankodnék, hiszen én sem hallgattam volna rá! Maga tíz nap alatt ugyan két emberét veszítette el, de higgye el, nem hibás egyiknek a haláláért sem!

– Öt év alatt egyetlen embert sem veszítettem – mondta elkeseredetten Kerwin.

Sergi előrehajolt, és a vállára tette a kezét.

– Öt év alatt sohasem volt ilyen helyzetben. Úgy tűnik, hogy ezt az ügyet nem lehet pusztán „rutinból” elintézni. A Bíboros nem véletlenül szorgalmazta a Második Intervenciós csoport leküldését; maguk a legjobbak ebben a műfajban, ha szabad így fogalmaznom.

– Fogalmazzon, ahogy akar, habár legjobb tudomásom szerint Cornelius Hands döntött mellettünk Nicholson javaslatára, de az sem lehetetlen, hogy mindkettőt Suger inspirálta. Most már semmin sem lepődök meg, azon sem, ha a végén kiderül, a Bíboros idelent van az ókorban.

Sergi elgondolkodva nézett maga elé.

– Semmi sem lehetetlen. Mit értett az alatt, amikor azt mondta, hogy „valósággal birokra keltem az Őrzővel?”

– Biztosan emlékszik a Szentírásból arra a jelenetre, amikor Jákob egy egész éjszakán át puszta kézzel küzd Isten ellen. A végén egyezséget kötnek, és Jákob megkapja az Izrael nevet. Ez egy ilyen küzdelem volt, atyám.

– Ilyen jól ismeri a Szentírást? Ez meglep.

– Ne szórakozzon, nagyon jól tudja, hogy muszáj ismernem!

– Persze… Egyezséget kötött az angyallal?

– Talán így is mondhatjuk. Könyörögtem, hogy ne pusztítsa el magukat, és ezért az életemet ajánlottam cserébe, de nem fogadta el; végül is egy időparadoxont hívtam segítségül, és úgy látszik, ez meggyőzte. Wilsontól már tudta, hogy mi a bolygó jövőjéből jöttünk, én pedig arról próbáltam meggyőzni, hogy ez azért lehetséges, mert ő most elfogadja az ajánlataimat, az általunk felkínált segítséget. Így teremtődhet meg az a szituáció, ami azt eredményezi, hogy egyáltalán lejöhessünk a XXIII. századból. Az, hogy itt állok előtte, az azt jelenti, hogy lesz jövő, és jövő csak akkor lehet, ha együttműködik velünk. Az, hogy itt vagyunk, azt jelenti, hogy akkor, azaz most nem száll szembe velünk…

– Csak első hallásra bonyolult. Megértette?

– Ha nem értette volna meg, akkor már egyikünk sem élne, atyám.

– Igen, ez nyilvánvaló. Maga is lesántult, mint Jákob?

Kerwin kérdőn nézett a jezsuitára. Sergi elmosolyodott, és megmagyarázta az iménti szavait:

– A történetnek van folytatása: miután Jákob megkapja az Izrael nevet, az Úr megérinti a csípőjét, és ő lesántul. Az Isten így kényszeríti Izraelt, hogy mindig emlékezzen erre az éjszakára. E különös ficamnak szimbolikus jelentősége is van, mert az Úr ezzel akarja Jákob tudomására hozni, hogy könnyedén győzedelmeskedhetne felette, ha akarná.

– Nem sántultam le, de az arcom ugyanúgy leégett, mint Mózesnek, miután látta az Istent a Sinain. Vagy az is lehet, hogy egy ilyen lénnyel találkozott?

– Lassan értelmet nyer a Biblia minden egyes sora?

– Úgy tudtam, hogy az egyház számára ez már kétezer éve nem kérdés.

– Most én mondom magának, hogy „ne szórakozzon”! Ez a lény, aki most egymagában ül egy sötét szobában, maguk számára csupán az emberiség történetének egyik legnagyobb, ha nem a legnagyobb tudományos felfedezése, de az én számomra sokkal több ennél: a hitem legszilárdabb és legjelesebb bizonyítéka. Nagyon szeretnék odaborulni a lába elé, hogy föltegyem neki a kérdéseimet, remélem, eljön ez az idő.

– Wilson szerint tökéletesen emberi módon képes kommunikálni, talán pár nap múlva emberi módon jár-kel közöttünk.

– Ezt akarja kivárni ebben a fogadóban?

– Igen. Alig kétórányira vagyunk Róma falaitól. Miután az Őrző képes lesz normális módon elmondani nekünk, hogy valójában mit akar tőlünk, elindulok Róma felé, hogy megkeressem ezt a Lilithnek nevezett lényt meg a társát… és az apostolokat… Nem tudom. Mindig kész forgatókönyv alapján dolgoztam, de most ebben a helyzetben képtelen vagyok előre gondolkodni. Improvizálok, Sergi.

– Az angyal mondott valamit Lilithről és Gelalról?

– Semmit.

– Mi van akkor, ha ők is elpusztíthatatlanok?

Kerwin szótlanul rázta a fejét.

– Elhiszi már, hogy Lilith Ádám első felesége volt? – kérdezte hirtelen Sergi.

– A fenébe – dünnyögte Kerwin –, ez egyszerűen hihetetlen.

Valóban az volt.

Az intervenciósok parancsnoka a karfára könyökölt, és hagyta, hogy a rátörő gondolathullámok magukkal sodorják. Úgy érezte, hogy a „problémák óceánján” hánykolódik, ahol a gyötrelem emeletnyi hullámai úgy dobálják törékeny testét, mintha az csupán parányi vitorlás lenne a tomboló szélviharban. A jezsuita látta, hogy Kerwin már „nincsen itt”, és most csendesen meghúzódott a székben. Két kezét imára kulcsolta, és hitének erős bástyákkal megerősített szilárd fala mögé húzódott, menedékül az ezredes kétkedése elől, amely szinte aura gyanánt sugárzott a férfi körül. Kerwin felpillantott.

– Hagyjon magamra!

Sergi egy fáradt sóhajtással emelkedett föl:

– Ezredes, tudom, hogy a Hit kérdésében nincs szilárd álláspontja, de talán mégis sokat segítene, ha kiszolgáltatnám a gyónás szentségét.

– Már szembesültem a bűneimmel, abban a villában. Ez a lény, aki talán valóban Istentől jött, egy tükröt tartott elém, amelyben mindent láttam. Egy pillanatra megadatott nekem az összefüggések megértésének karizmája, és ez a pillanat egyben a bűnbocsánat pillanata is volt.

Sergi nem próbált vitatkozni, mert valamit megértett, habár nem volt képes olvasni az ezredes gondolataiban. Váratlanul áldásra emelte a kezét, és Kerwin nagy döbbenetére megadta neki a feloldozást:

– Eeo te absolvo in nomine Patris, et Filii et Spiritus Sancti. Amen…[24]

Sergi kiment. És lassú mozdulatokkal helyére igazította a sűrű velariumot. Kerwin magára maradt a gondolataival. Megpróbálta lecsendesíteni az „óceán” hullámait. Meditálni kezdett és megfékezte a szakadozott vitorlák gyanánt csapkodó gondolatait, hogy megkeresse a megoldást, a mindenki számára biztonságot nyújtó kikötő lehetőségét. A nindzsa a meditáció erejét felhasználva egy szélvédett öböl felé indult, remélve, hogy mihamarabb odaér.

A kialakult szituáció nem engedte meg Marknak, hogy önelégült és cinikus módon mosolyogjon, pedig könnyedén, minden bűntudat nélkül megtette volna, ám a helyzet komolysága megfékezte a rátörő kárörömérzetet.

Hosszú percek óta szakadatlanul járkált Tess szobájában, és faltól falig rótta végeláthatatlan útját. A lány az ágyon ült. Egy ideig próbálta szemmel követni a férfit, szólt hozzá, de az nem válaszolt. Tess egy idő után feladta a meddő küzdelmet, és lehanyatlott a párnák közé, onnan pislogott a feldúlt arcú Markra.

– Abbahagynád ezt a járkálást?

Az újságíró váratlanul megtorpant. Úgy meredt a lányra, mintha valami csodalény lenne.

– Mit mondtál?

– Nyugodj meg!

– Nyugodt vagyok – motyogta a férfi, miközben majdnem szétrobbant az idegességtől.

– Nem úgy tűnik.

Mark odalépett hozzá.

– Látod, megmondtam. Nem megmondtam?! Tessék, így jártak, mert nem hittek nekem. Ennek a Brodynak, vagy kinek meg kellett halnia ahhoz, hogy észbe kapjon az egész társaság, most aztán lapulnak, mint szar a fűben. Megmondtam az ezredesnek, hogy tegye le a fegyvereit, most legalább megértette, hogy nem a levegőbe beszélek!

– És most boldog vagy?

– Tessék?

– Jó, neked lett igazad. De most mindenki essen térdre a „nagy” Mark Wilson előtt? Ha te lennél John helyében, akkor hitted volna ezt az egész ba… nem, nem mondom, hogy baromságot. Mark, én legalább annyira félek, mint te.

Mark az ujját rázogatta.

– Stop! Nem félek, csak dühös vagyok. Két hetet töltöttem el ennek a lénynek a táraságában, és túléltem, láthatod, itt állok előtted, nincs okom a félelemre. Kérdezheted, miért vagyok dühös? Azért, mert szeretnék visszamenni a saját világomba, ahogyan a te legújabb barátaid mondják, csak így egyszerűen: a „huszonharmadikba”. Édes angyalom, nem tudom észrevetted-e, hogy jelen pillanatban a helyzetünk sokkal kilátástalanabb, mintsem hinnéd? Itt ülünk az ókor kellős közepén egy lepusztult fogadóban, és arra várunk, hogy valami természetfölötti vagy földönkívüli, vagy mit tudom én, micsoda csudabogár ledobja magáról a jeget, és megmutatkozzon nekünk teljes valójában. Te tisztában vagy azzal, hogy bármelyik pillanatban meghalhatunk?

– De…

– Tisztában vagy te ezzel? – emelte meg a hangját Mark. Tessnek egy csapásra elege lett az egészből, legfőképpen Mark Wilsonból. Felpattant az ágyról.

– Hagyj engem békén! Te annyira öntelt, végtelenül büszke és makacs ember vagy, hogy valami eszméletlen. Mit képzelsz magadról, ki vagy te Kerwinékhez képest? Miért hiszed azt, hogy te vagy a csalhatatlan, a tévedhetetlen, a két lábon járó „Mr. Igazság”. Légy szíves fogd be a szád, és örülj, hogy egyáltalán itt lehetsz!

Mark sejtette, hogy előbb-utóbb összevesznek – ennek lehetősége Los Angeles óta ott lebegett kettejük között a levegőben –, csak azt nem hitte, hogy erre majd az első együtt töltött éjszakájuk előtt kétezer évvel kerül sor.

Böködni kezdte a saját mellkasát.

– Nekem köszönhetitek, hogy egyáltalán itt lehettek. Nekem! Én lőttem le a mű…

– Te vagy a kulcsfigura! – vágott közbe a lány.

– Én, én…

– Te csak egy eszköz voltál William Suger kezében!

Mark tisztában volt vele, hogy az igazságot vágták a szemébe. Kényszeredett mosollyal az arcán fordult el, aztán hirtelen megpördült, és végre kimondta azt, ami mindig is nyomta a lelkét.

– Meg a tiédben is! Sohasem szerettél, csak kihasználtál. Azon az éjszakán eljöttél hozzám, és én barom, bedőltem neked. Azt hittem, lehet köztünk valami, ami elkezdődött, annak lehet folytatása, de végre tisztán látok mindent, hopp, lehullt a lepel, édesem… Te csak kihasználod az embereket, nagyon jól tudom, hogy mi zajlott le közted és Serrault között, Michelle-ről nem is beszélve, őket ugyanúgy hülyére vetted, mint engem. Hitegetted mindkettejüket, hogy majd „de szép lesz együtt, ha visszatérünk…”, holott semmi mást nem akartál, mint az ágyukba bújni. Nem vetted még észre hogy itt mindenki egy rohadt kurvának tart? Kapj már a fejedhez! Én próbállak szeretni a magam módján, csak az a baj, hogy nem hagyod. Az egyik pillanatban bőgsz, a másikban…

Tessnek elege lett, nem óhajtotta tovább hallgatni ezt az ostoba kirohanást. Csendben, minden külön kommentár nélkül mutatta Marknak, hogy menjen ki… De az hirtelen elkapta a karját. Ekkor a lány villámgyorsan kirántotta a szorításból a kezét, és megütötte a férfit.

Markot váratlanul érte a dolog, de akkor sem lehetett volna esélye, ha számít rá. Nem is látta a lány kezét. Hátratántorodott. Sikerült megkapaszkodnia a velariumban, ami kis híján leszakadt, ahogy belecsimpaszkodott. Tess arcát vörösre festette a düh, de nem mozdult, nem vetette rá magát a lassan feltápászkodó férfira, aki csak hetekkel később döbbent rá, hogy mekkora szerencséje volt azon az éjszakán.

– Tűnj a szemem elől, ne is lássalak!

– Még neked áll feljebb?

Tess határozott léptekkel odament és félrerántotta a függönyt. Szikrázó szemmel nézte Markot, aki lassan megértette, hogy fölösleges tovább húzni-halasztani a dolgot. Nincs olyan ember a földön, aki ma éjszaka bármiről is meggyőzhetné az egykori Evangelin Montelinit.

Mark szó nélkül kifordult a szobából, Tess azonnal visszahúzta mögötte a velariumot. A férfi továbbment, de mielőtt lábát a nyikorgó lépcsőre tette volna, egy pillanatra megtorpant és fülelni kezdett. Az egyetlen hang, ami felverte az éjszakai fogadó csendjét, a lány zokogása volt. Mark úgy markolta a lépcsőkorlátot, hogy kifehéredtek az ízületei.

Nem, nem bánok semmit…

Kerwin és Serrault álltak meg a folyosón. A törzsőrmester benyúlt a teste köré tekert tóga alá, és bekapcsolta a védelmi rendszerét. Kurtán bólintott, majd félreállt, Kerwin halkan belépett a szobába. A lány szipogva ült az ablaknál, és könnyektől áztatott arccal meredt a csillagokra, nem hallotta meg Kerwint, csak a velarium elhúzásakor keletkező könnyű huzatra figyelt fel. Lassan odafordult, de a félhomályban csak a férfi alakjának homályos körvonalait látta.

– Kerwin?

– Igen – válaszolta a férfi, és odalépett mellé. – Sírt?

– Szoktam – felelte bágyadtan a könnyeit maszatoló Tess. – Legközelebb kopogjon valamin, mielőtt bejön, mert a frászt hozza rám ezekkel a halk lépteivel. Hol tanulta őket, Japánban?

Kerwin úgy érezte, hogy Tess próbálja elterelni figyelmét arról, hogy az imént még itatta az egereket. Az ezredes értett ebből, és nem kérdezett rá a dologra.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Tess.

– Én akarok segíteni magának. – Kerwin Tess kezébe nyomott egy lézerfegyvert.

Tess értetlenül bámulta, aztán a keze fegyverestül lehullott az ölébe.

– Miért adja ezt nekem? – kérdezte önkéntelenül lehalkítva a hangját.

– Mindjárt elmondom, de előtte szeretném megkérdezni, hogy tudja-e használni, ha szükségét érzi? Ez a pisztoly Cynthia Cobrája, eléggé ismert, a kereskedelemben is kapható típus.

– Tudom használni. De…

– Oké, megtenné azt a szívességet, hogy odaül az ágyra?

A lány nem tudta mire vélni a dolgot, de azért szó nélkül engedelmeskedett. Kerwin odahúzta a karosszéket, és leült vele szemben. Intett, hogy hajoljon közelebb. Tess számára egyre furcsábbnak tűnt a viselkedése.

Mit akarhat tőlem?

– Figyeljen rám! Serrault törzsőrmester odakint áll a folyosón, és az utasításomra most megtett bizonyos biztonsági intézkedéseket, jelen pillanatban senki sem hallhat minket. Az Őrző talán igen, de ehhez a dologhoz, amiről beszélni akarok önnel, valószínűleg nincs sok köze, és így nem is érdekelheti. Emlékszik arra, mit ígértem Hawaiin azon a napon, amikor azt a kis műsort rendezte az ebédlőben? Arra a délutáni beszélgetésünkre gondolok.

– Emlékszem.

– Halljam, mire emlékszik?

– Megígérte, hogy nem lesz bántódásom. Attól féltem, hogy a Katedrális likvidál, miután visszatérek Pompejiből. Akkor még úgy tudtuk, hogy csupán abba a városba megyünk.

– Igen. Most ezért vagyok itt, hogy elmondjak valamit. Sokáig vívódtam, hogy a tudomására hozzam-e ezt a dolgot, de kénytelen vagyok megosztani a felelősséget, az elkövetkező napokban rengeteg dologra kell koncentrálnom, nem lehetek mindig maga mellett. Arról van szó, hogy az átlövésünk előtt kaptam egy magára vonatkozó likvidálási parancsot. Ez lényegében azt jelenti, hogy nem szabad életben hagynom! A Katedrálisnál úgy határoztak, hogy „Tess Gordon túl sokat tud rólunk”. Mivel én vagyok ennek a katonai akciónak a parancsnoka, ezért nekem kell megölnöm magát. Ezt a parancsot én nem teljesítem, és minden létező eszközzel megakadályozom, hogy más esetleg végrehajtsa helyettem. Az a problémám, hogy valaki ebben a csoportban parancsbebiztosítási utasítást kapott. Van valaki, akit utasítottak, hogy likvidálja magát, ha én nem tenném meg. Sajnos, még elképzelésem sincs arról, hogy ki lehet ez az ember, ha tudnám, akkor próbálnék beszélni a fejével, vagy megölném, ha más megoldás nincs. Nézze, Tess, momentán annyiban lehetünk biztosak, hogy Serrault a mi oldalunkon áll, ő biztosan nem kapott ilyen utasítást Nicholsontól.

Tess próbálta felfogni a hallottakat, lassan forogni kezdett vele a szoba.

– És, ha kapott volna?

– Akkor, lehet, hogy végrehajtaná. Professzionális módon felkészített katonák vagyunk, akik azért jutottak el erre a szintre, mert soha, semmilyen körülmények között sem kérdőjelezték meg egy parancs jogosultságát. Minket nem a miértek, hanem a hogyanok érdekelnek.

– És maga miért nem hajtja végre, ezredes úr? Ha igazán profi lenne, akkor nem mérlegelné azt, hogy miket ígérgetett egy szerencsétlen lánynak. Csak ezért szegül szembe a Katedrális akaratával?

– Más okom is van rá.

– Ez az a másik ok, ami miatt néha olyan furcsán viselkedik velem?

– Igen – válaszolta rövid gondolkodás után a férfi.

– Miért nem akar erről beszélni velem? John, mit tud maga énrólam, amit még én sem tudok?

– Még nem mondhatom el…

Tess sokáig nézte őt szótlanul. Tenyere izzadni kezdett, és letette a fegyvert a takaróra.

– Miért kellek én a Katedrálisnak? Igazából Pompejiben sem volt rám szükség. Mondja, John, miért vagyok itt? Miért kellett az ókorba jönnöm?

– Nem tudom.

A lány hatalmasat sóhajtott.

– Mikor kell megölnie?

– Miután nincs magára szükségünk.

– Mark?

– Markra vonatkozólag semmilyen parancsot nem kaptam, Nicholson nem tudhatta, hogy az újságíró idelent lesz. Egy ilyen helyzetben csak én hordozom a felelősség súlyát, a saját jogkörömben kell döntéseket hoznom, mint parancsnok.

– Tényleg semmi elképzelése, hogy ki lehet az az ember, aki… – Tess nem folytatta.

– Még tippelni sem tudok.

– Az nem lehet, hogy sorra megkérdezi őket? – tudakolta a lány. – Most nagyon buta kérdést tettem fel, ugye?

– Teljesen fölösleges lenne, mert nem fedheti föl a kilétét.

– Akkor most mi lesz?

– Megvédelmezem, bízzon bennem!

– Bárcsak hihetnék magának. – Tess lehajtotta a fejét, s zavartan markolászta a takarót. A fegyver lassan elindult az ágy széle felé, ahogy az összehúzódó anyag megindult alatta, kisvártatva nagy koppanással esett le a padlóra. Tess összerezzent, majdnem egyszerre hajolt le Kerwinnel, hogy fölvegye onnan. Az arcuk szinte összeért, és akkor a férfi váratlanul a tenyerébe fogta a lány arcát és gyengéden megcsókolta. Tess nem vette el a kezét a takaróról, és nem ölelte át a férfit, csak az ajkát nyújtotta oda. Nem ellenkezett.

A csók nem tartott sokáig. A férfi elvette a kezét, és visszahúzódott a karosszékben. Percekig nem szóltak egymáshoz. Tess nem bírta tovább, és megtörte a varázst.

– Őrült módon magába bolondultam, amikor először megláttam, de az elmúlt hetek alatt sikerült elérnie, hogy tiszta szívemből gyűlöljem. Sajnálom, John, de már nincs értelme, hogy ezt megpróbáljuk.

– Tudom. Miért sírt, amikor bejöttem?

– Alig félórával ezelőtt azt vágta valaki a szemembe, hogy egy rohadt kurva vagyok… Lehet, hogy igaza van… beletaposott a lelkembe. Nem csak ezzel, mással is. Hagyjuk!

– Wilson volt?

– Igen, ő.

– Wilsonnak nincs igaza. Mindenben igaza volt, amit Szenoiról mondott, de ebben az egy esetben nincs igaza.

– Maga minek tart engem?

– Huszonegy évesnek.

– Menjen a francba! – mondta Tess, de mintha egy pillanatra elmosolyodott volna. – Komolyan szeretném, ha válaszolna a kérdésemre. Minek tart engem?

– Valójában egy profi, az utcáról. Maga egy harcos, olyan, mint Michelle vagy jómagam.

Tess vágott egy fintort, és a fejét rázogatta.

– Próbáljon elvonatkoztatni attól, hogy egy profi katona, egy kommandós ezredes! A férfi véleményére vagyok kíváncsi, nem az intervencióséra.

– Miért kíváncsi a véleményemre, olyan fontos ez?

– John, ha kérdezek valamit, akkor nem szeretem, ha visszakérdeznek; ezt egész életemben utáltam. Tehát, minek tart engem? – mérgelődött Tess. Egyre idegesebbnek tűnt.

– Egy tipikusan fiatal nőnek a XXIII. századvégi Los Angelesből. Agilis, maximálisan emancipált és természetesen különös a szexuális kultúrája, mint a modernkori nők nagytöbbségének.

– Ennyi? Most ezt komolyan mondja?

– Jó, rendben van. Ha ezt akarja hallani, akkor elmondhatom, hogy néha csak egy hülye liba.

– Ó! – mosolygott Tess. – Azt hittem, hogy magát nem lehet kihozni a sodrából. Tehát mégis?

Kerwin nem válaszolt.

A lány lehajolt a pisztolyért, és felvette. Kivette az energiatelepet, megnézte a kijelzőt, aztán visszacsattintotta a tárat, és kibiztosította a Cobrát.

Hirtelen odanyomta a fegyver csövét Kerwin homlokának, a keze rezzenéstelen, a hangja pedig határozott és kimért volt:

– John, maga egy szemét, undorító féreg, mert megfosztotta Michelle-t az utolsó lehetőségtől, hogy boldog legyen. Nagyon jól tudja, hogy évekkel ezelőtt Michelle úgy akart öngyilkos lenni, mint a szamurájok; az aikidó mestere volt és a busidó szellemében élt, úgy is akart meghalni. Szeppukut követett el, és felnyársalta magát egy tantóval. Szerencsére nem halt meg, mert az utolsó pillanatban rábukkantak, és kórházba vitték, mielőtt kiszenvedett volna, de amikor átdöfte és felhasította a saját hasát, a penge megsértette a petefészkét és a méhét. Persze, mostanság már nem jelent túlzott orvosi problémát az implantáció, de arra, hogy a saját gyermekét hordja ki, mindössze öt százalék esélyt adtak az orvosok. Három éve akart egy gyereket szülni, ez volt az egyetlen esélye a boldogságra, s maga megfosztotta ettől. Milyen embernek érzi magát, Mr. Kerwin?

– Tegye le a fegyvert!

– John, válaszoljon, mert esküszöm az élő atyaúristenre, hogy megnyomom a gombot.

– Ezt a dolgot sikerült már megbeszélnem az Őrzővel. Nagyon fájdalmas beszélgetés volt, de talán nekem adott igazat. Michelle butaságot csinált akkor is, amikor öngyilkos akart lenni és most is, amikor terhesen jött át az időn… Sajnálom, Tess, tegye le a fegyvert!

– Ez a maga bűne, ugye? Az angyal azonnal látta, ő mindent lát.

– Igen, Ő mindent lát. Tegye le azt a rohadt fegyvert!

A lánynak meg sem rezdült a keze.

– Mit szólna hozzá, ha most szétlőném azt a nyavalyás fejét, parancsnok?

– Rendben van, ha bűntelennek érzi magát, akkor nyomja meg a tűzgombot. Legyen már vége ennek az egésznek…

Tekintetük egymásba fonódott, aztán a pillanatok tüntető menete elvonult, és a lány visszahúzta a kezét.

– Ne higgye, hogy győzött – mondta szomorúan, és az ágyra dobta a mattfekete lézerfegyvert.

Kerwin újfent előrehajolt, és a kezét óvatosan rátette a lányéra. Tess lehajtott fejjel ült az ágy szélén, és a pokolba kívánt mindenkit: Markot, aki önnön hiúsága és a beteges kivagyisága miatt képtelen volt megérteni, hogy azért romlik meg mindenkivel a kapcsolata, mert nincs benne alázat semmi iránt, ami Szent. Mark mindent profanizált, még a beszédjével is megszentségtelenítette a környezetét… Elege volt Kerwinből is, mert a férfi úgy hordott magával valami titkot, mint egy őrült megszállott a saját megvilágosodásának tévtudatát, ami elidegeníti a valóságtól és szembefordítja a környezetével. Kerwinről soha senki nem tudhatott meg semmit. A férfi azt hitte, hogy ezáltal válik tökéletessé, holott éppen az ellenkezőjét érte el: fajsúlytalanná vált és sodródott az eseményekkel, ahelyett, hogy irányítaná azokat. Nem tudott megbocsátani Kerwinnek Michelle miatt sem, pedig valami azt súgta neki, azt érezte a lelke mélyén, hogy a férfinak talán mégis igaza van. Tess felnézett, lassan megrázta a fejét.

– Akkor meg kellett volna halnom… a szüleim, a testvéreim… Rettenetesen boldogtalan vagyok. John, én ezt nem bírom tovább, ebbe belepusztulok.

– Nem szabad így gondolkodnia – vigasztalta Kerwin. – Élete legszebb évei és a legmeghatározóbb élmények még nem jöttek el. Még szerelmes sem volt, úgy istenigazából, ezt higgye el nekem! Amit Gordon Csen iránt érzett, az a kamaszlány rajongása volt, és nem az igazi, mindent elsöprő szerelem. Maga intelligens és roppant gyönyörű, azonkívül rendelkezik azzal a különleges adottsággal, hogy az ősi ösztönöket feléleszti azokban az emberekben, akikkel kapcsolatba kerül: a férfiak őrülten kívánják, a nők meg legszívesebben kikaparnák a szemét, mert semmit sem testesít meg jobban, mint az örök „vetélytársat”; vegye csak Michelle esetét… Az egész élet tárt karokkal várja, hát ölelje meg és legyen boldog!

– John, ezek olyan szép szavak, de csak szavak, s én nem hiszek bennük – szomorkodott a lány. – Fél a haláltól? – kérdezte váratlanul. Sikerült meglepnie a férfit, aki sokáig gondolkodott a válaszon.

– Azt hiszem, nem félek. Ezt a félelmet kiölték belőlem azok a mesterek, akik megértették velem a harcművészet lényegét. Ami valójában rettenettel tölti el az embert, az a halál módja…

– Magát is?

– Még nem gondolkodtam ezen. Nem gondolja, hogy túl sokat foglalkozik a halál kérdésével?

– Persze, mondja csak, hogy túl fiatal vagyok ehhez. Azt hiszem, hogy az Anakreónon volt egy beszélgetésünk, amikor azt mondtam önnek, hogy körülöttem mindenki meghal, akit szeretek. Tudja, rengeteget gondolkodom ezen, és most már olyan nyomasztó teherként hordom ennek súlyát, hogy úgy érzem, összeroppanok. Az egész eddigi életem sírással telt. Az isten szerelmére, hát nézzen rám és mondja meg, de őszintén: úgy nézek én ki, mint akit két éven keresztül gyilkosságokért körözött a Szövetségi Nyomozóhivatal? El tudja képzelni rólam, hogy egy világváros alatt a szemét és a piszkosszürke fények világában nap, mint nap puszta ököllel harcoltam, hogy enni tudjak? Milyen erő késztetett arra, hogy így éljek? Milyen gonosz isten szánta nekem ezt a sorsot?

Kerwin megszorította a lány kezét.

– Ha tényleg van Isten, akkor nem lehet gonosz.

– Persze, ezt Sergi atya mondja a Szentírással a kezében, de mi az igazság? – A lány a fal felé mutatott. – Tudja, hogy igazából mi az ott, két szobával odébb? Azt a helyiséget nem lehet megközelíteni, és Holecka szerint a hőmérséklete legalább száz Celsius fokkal van a fagypont alatt. Ez a lény pillanatok alatt elhamvasztotta az egyik emberét, pedig Brody őrmester nem akarta megtámadni. Ha isten jó, akkor ez a lény, aki az angyala, miért gonosz? A sátán is az isten angyala volt, amíg el nem bukott! Kerwin, maga még nem gondolkodott el azon, hogy talán éppen az ördög csatlakozott hozzánk? Mi nem egy pokolbéli lényt pátyolgatunk?

– Ön katolikus?

– Ez most hogy jön ide? – hökkent meg a lány.

– Tudja mit? Én sem szeretem, ha egy kérdésemre kérdéssel válaszolnak. Azért kérdeztem, hogy katolikus-e, mert látom, hogy van némi fogalma ezekről a dolgokról. Ha járt valaha hittanra, akkor meg fogja érteni, hogy az a lény miért nem lehet az ördög.

Tess kíváncsian nézett rá.

– A szüleim katolikusok voltak, és természetesen gyerekkoromban megkereszteltek. Kislánykoromban minden vasárnap templomba jártunk, de valójában nem voltunk igazán gyakorló hívők; azért ne feledje el, hogy az apám a helyi szervezett alvilág egyik donja volt. Soha életemben nem jártam katekizmusra, hittan helyett a kung-fut gyakoroltam, lehet, hogy akkor szúrtam el mindent… John, hagyjuk abba ezt az ostoba beszélgetést!

– Ne, ne hagyjuk abba, Tess! Maga még semmit sem szúrt el. Talán hallott arról, hogy az angyaloknak kilenc kara létezik. Vannak angyalok, arkangyalok, fejedelemségek, erősségek, hatalmasságok, uralmak, trónusok, szeráfok és kerubok. A Kinyilatkoztatásból nem derül ki pontosan az angyalok száma, de a Szentírás és az apokrif-iratok alapján úgy sejtjük, hogy öt főangyal, azaz kerub van, ezek Michael, Gábriel, Rafael és Uriel. Bizonyos értelmezések szerint az ötödik, mindenki számára közismert név: Lucifer. Most nem akarok teológiai és démonológiai fejtegetésekbe bocsátkozni, de Lucifer bukásának oka egyértelmű, hogy a kevélység volt. Túl büszkének bizonyult ahhoz, hogy a második isteni személyt, az öröktől fogva létező Fiút szolgálja. A kísértő, egy kerub és az Őrző álcájába bújva sohasem nevezné magát „hatalmasságnak”, mert túl büszke ahhoz, hogy lealacsonyítsa magát erre a rangra.

Tess zavartan pislogott.

– Honnan veszi, hogy az Őrző egy hatalmasság, Sergitől tudja?

– Magától a lénytől tudom.

Tessnek nem volt jó napja, de most kis híján felkacagott. Elhúzta a kezét:

– Már ne haragudjon John, de ez maga szerint elégséges bizonyíték?

– Kénytelen vagyok feltételezni, hogy az.

Tess furcsa grimaszokat vágva emelkedett fel és vállára kanyarította a stóláját.[25] Kezét tördelve, mezítláb sétálni kezdett a szobában, néha megállt, szótlanul nézte a férfit, aztán visszatért gondolataihoz. Az ablakhoz lépett, töprengve nézte az ezüstszínű holdfényben úszó sűrű erdőt, amelyen túl, valahol ott emelkedett Róma, az örök fény városa.

– Milyen messze van?

Az ezredes is felállt, és odament hozzá.

– Párórányira.

– Én félek odamenni. Ön?

– Nekem oda kell mennem.

A lány lassan megfordult, hozzásimult a férfihoz. Kerwin gyengéden átkarolta, így álltak mozdulatlanul…

– Kérlek, ne értsd félre! – suttogta Tess, mert semmi másra sem vágyott, mint pillanatnyi biztonságra.

A férfi szorosan magához ölelte, és lehunyt szemmel szívta be a lány hajának bódító illatát.

Vajon hogyan mondja el neki, hogy tizenöt év után újra megtalálta hűtlen szerelmét?

A rabszolgák összetoltak három asztalt és köréje állították a kecskelábú székeket. Varenus felesége tizenhárom terítéket rakatott az asztalra, majd csípőre tett kézzel szemlélte a látványt – a római uraságok meg lesznek elégedve.

– Az egyik terítéket nyugodtan leszedheti, fogadós – jegyezte meg valaki.

Varenus és felesége felkapták a fejüket.

A bíborszegélyű selyemtógát viselő férfi a lépcsősor tetején állt, és a karját nyújtotta egy éjfekete hajú, karcsú hölgynek; együtt jöttek le a lépcsőn, őket a vendégsereg tagjai követték. A társaság jóformán csak férfiakból állt, szinte mindegyikük magas volt és szikár arcú. Megjelent egy másik nő is, aki hasonlóan sugárzó szépségű volt, mint a pár hölgytagja. Utoljára jött le a lépcsőn, és Varenus legnagyobb meglepetésére úgy kezdett el beszélni a feleségével, mintha nő létére mégiscsak ő lenne a díszes kompánia hangadója.

– Az összes ételt hozasd át a konyhából, amit föl akarsz szolgálni, mert amíg a prandium tart, nem akarjuk, hogy bárki is megzavarjon minket; ti se gyertek be!

– Ahogy parancsolja, nobilissima[26] – válaszolta negédes hangon Varenus, és félretolva a feleségét előrelépett. – Van még valamilyen kívánságuk a tisztelt hölgyeknek és uraknak?

– Nincs – felelte kurtán a nő, és leült az asztal egyik végére a másik szépséggel szemben. Varenus zavarban volt, mert szokatlannak tűnt a számára, hogy ilyen kérdésekben egy nő rendelkezzen, ha férfiak is vannak a társaságában; ez nem jellemző a rómaiakra.

Lehet, hogy valamilyen távoli ország követei?

Varenus pattintott az ujjával, mire a rabszolgák behozták az ételeket. Volt ott frissen sült hagymás kolbász, kecskesajt és birsalmalekvár, amit Varenus saját sütésű cipóira lehetett kenni. A mennyeinek ígérkező falatokat főtt tojás és mézes fenyőmagos sütemény egészítette ki, ez utóbbihoz díszes cserépkorsókban friss tehéntej is érkezett, amely még langyos volt a korahajnali fejés után. A következő körben gyümölcsök érkeztek: narancs Campaniából és datolya a déli tengerektől. Varenus felemelt egy fürt szőlőt az egyik kosárból, és felmutatta Michelle-nek.

– Méltóztassál megtekinteni, nobilissima, ezt a csodálatos szőlőt, ami a saját kertemben terem, még nedves a hajnali harmattól és épp kellő hőmérsékletű…

Michelle arcán futó mosoly suhant át. Vetett egy gyors oldalpillantást Kerwinre, aki mellette ült az asztalfőn, szemben a lépcsővel. Az ezredes a fehérre meszelt mennyezetet bámulta, lassan visszanézett rájuk, és intett Varenusnak, hogy hajoljon közelebb.

– Meglepően nagy gazdasági épületeket építettél a fogadódhoz, látom, igen terjedelmes a raktárkészleted – jegyezte meg Kerwin.

– Ó, igen, nemes uram. Amiket az ablakból láttál, azokban gabonát tárolok, évek óta foglalkozom felvásárlással… Egy kis jövedelem kiegészítés – tette hozzá Varenus, és elmosolyodott. Feléledt benne az üzletember.

Kerwin az egyik tejes korsót forgatta az asztal lapján, a díszes ábrákat vizsgálgatta a peremén, arcáról komolyság tükröződött.

– Most mennyi gabonád van?

Varenus közelhajolt, és megmondta neki, a közölt adat átszámolva tonnákban volt mérhető.

– Mennyi most a gabonaliszt mérője? – tudakolta Kerwin.

– Egy modius[27] gabonaliszt mintegy tizenkét-tizenhárom sestertiusba kerül, de én úgy számolom, hogy a nyár végére akár a tizenötöt is elérheti, nagyon nagy a szárazság.

Kerwin töltött magának egy pohár tejet.

– Szeretnék adni neked egy jó tanácsot Varenus: azonnal add el az összes gabonádat, még július idusáig.[28]

Varenus udvariasan mosolygott. Lehet, hogy ez a férfi valóban dúsgazdag, de az üzlethez körülbelül annyit érthet, mint tyúk a latin betűk olvasásához.

– Ha most megszabadulok tőle, alig lesz valami nyereségem, hisz’ nem tudom tizenkét sestertius felett eladni.

Kerwin a tejet kortyolgatta.

– Néró hamarosan hoz egy rendeletet, amelyben leszállítja a gabona árát modiusonként három sestertiusra, és az összes gabonakereskedő tönkremegy majd.

Varenusnak minden önuralmára szüksége volt, hogy ne röhögje el magát. „Ez képtelenség, miért hozna a császár ilyen rendeletet?” – kérdezte magától, miközben sűrűn bólogatva ezt mondta:

– Hát bizony Nérónak vannak furcsa rendeletei. Szabadna megkérdeznem, honnan tudsz előre ilyen dogokat?

– Bejáratos vagyok a császári palotába, Varenus barátom – felelte Kerwin, és ezzel lezárta az ügyet. A fogadós rendes embernek látszott, de azt mégsem mondhatták el neki, hogy Róma július tizennyolcadikáról tizenkilencedikére virradó éjszakán kigyullad, és hat nap alatt szinte porig ég. A nép zúgolódni fog, s Néró ezért hozza majd ezt a rendeletet.

Varenus értett ebből az utolsó mondatból, és nem feszegette tovább a dolgot, témát váltott.

– Meg voltál elégedve a szobákkal?

– Igen.

– Megkérdezhetem tőled, nemes uram, hogy meddig szándékoztok maradni?

– Megkérdezheted, de nem kapsz rá választ.

Varenus ebből is értett, s hajlongva kihátrált a konyhába, miközben a meredten álló rabszolgáknak legyintgetett, hogy „kifelé”. Alig csapódott össze a konyha függönye, amikor Kerwin egy apró fejmozdulattal jelzett Tóth őrmesternek. A kommandós szó nélkül a tányérjára tette a kezében tartott fokhagymás sült kolbászt, megtörölte a kezét, és kiment Varenusék után.

A fogadós izgatottan sugdolózott a feleségével, a rabszolgák pedig tették a dolgukat. Tóth annyit hallott a sugdolózásból, hogy „… ezek mindannyian bolondok, nem csak a lány”, aztán megköszörülte a torkát. Mindenki rémülten nézett rá, kivéve a három fiatal lupát, akik titkon abban reménykedtek, hogy a medvetermetű óriás most értük jött.

Hiába reménykedtek.

– Aki tud, üljön le, a többi pedig térdeljen le a padlóra!

Varenusék értetlenül bámultak rá. Az intervenciós elővett egy parányi tárgyat, és megismételte, amit az előbb mondott. A fogadó tulajdonosa és alkalmazottjai a feleségét is beleszámítva sohasem láttak még pszichoszondát, csupán azt vették észre magukon, hogy ülnek a zsámolyokon, vagy a földre csúsznak a falak mentén. Ellenállhatatlan erő kényszeríttette őket arra, hogy így tegyenek. Tóth felemelte a jobb kezét, és feléjük fordította a tenyerét:

– Most repül a kismadár – mondta, és a tenyeréből előröppenő koncentrikus kék színű sugarak lecsaptak az emberekre.

Mindenki elaludt, hogy később ne emlékezzen semmire.

Tizenöt kilométerre a fogadótól a hajnali ködbe burkolózó Rómában megvillant egy képernyő.

– Mire készülnek ezek? Most már pszichoszondát használnak.

– Uram, emelkedik a hőmérséklet, már csak mínusz nyolcvan fok.

– Varenus a számból vette ki a szót, amikor azt kérdezte, meddig szándékozunk ebben a fogadóban maradni – jelentette ki Michelle, és átnyújtott Tessnek egy mézzel megkent vajas kenyeret. A lányhoz beszélt, de nyilvánvaló volt, hogy Kerwinhez intézi szavait. Az ezredes egy kétágú villával piszkálgatta a kolbászt, fel sem nézett a tányérjából, úgy válaszolt:

– Jelen pillanatban pontosan tizenketten üljük körbe ezt az asztalt, ahogy testben és lélekben egy fővel nő a létszámunk, hamarosan elindulunk. – Kerwin felnézett, és megkereste Sergi pillantását. – Önt pedig figyelmeztetem, atyám, mielőtt föltárna egy olyan összefüggést, miszerint az itt jelenlévők száma csupán véletlenül azonos az apostolok számával.

Többen felnevettek, még Michelle is mosolygott. Sergi „vette a lapot”, nem sértődött meg, sőt azonnal riposztozott:

– Pedig épp akartam szólni, hogy ez az utolsó vacsoránk.

Az emberek még jobban nevettek, Kerwin örömmel állapította meg, hogy elérte célját: mentálisan kiegyensúlyozott embereket akart látni az asztal körül.

Vetett egy futó pillantást harcászati tisztjére, Holeckára, aki sűrűn pislogott felé. A szlovák állandó kapcsolatban állt a központi számítógéppel, és most egy gyors mozdulattal felmutatta négy széttárt ujját. Kerwin megpróbálta palástolni döbbenetét. Amikor megbeszélte az iménti kis közjátékot Tóth őrmesterrel, fölhívta figyelmét arra, hogy „föltétlen használja” a pszichoszondát. Azt akarta elérni, hogy valakit ezzel kizökkentsen meglepő közönyéből. Az a „valaki” most megmozdult!

Négy ujj? Úristen, már csak mínusz negyven fok!

Jacta föltette a lábát az asztalra, és rágyújtott. Rettenetesen hiányzott neki egy pohár Jack Daniel’s.

– Míííínuuuusz haaaarmiiiinc!

Anguis semmit sem értett az iménti párbeszédből, így azt sem tudhatta, min nevetnek az emberek. Már napok óta csak a szökését tervezgette ezektől a mágusoktól, és tekintete izgatottan járt egyikről a másikra, hogy feltérképezze gyengéiket. Számára Kerwin volt a „főmágus”, tőle tartott kissé, de a többiektől nem félt. Tógája alatt, a tunika övébe dugva egy kés lapult, amit tegnap sikerült elemelnie a konyhából. A megfelelő pillanatra várt, hogy elővehesse és használhassa, de most hirtelen más kezdte el foglalkoztatni: az a beszélgetés, amit a tribunus[29] folytatott a fogadóssal.

A tribunus hatalmas mágus, és ismeri a jövőt; nyilván valamilyen ősi egyiptomi tudás birtokában van. Hm… ha vannak varázskönyvei, azokat el kellene lopnom, hm…

Anguis elgondolkodva rágcsálta a mézes süteményt (ő és Palmyra sohasem ettek húst, mert egészségtelennek tartották; ez a tudás állítólag keletről származott), és az imént hallottakon töprengett. Váratlanul odafordult a mellette ülő Robert van der Wildéhez:

– Éhínség lesz?

– Miről beszélsz, Kígyó?

– Miért csökkenti majd Néró a gabona árát? – kérdezte hangosan, hogy a tribunus is hallja. Kerwin elmosolyodott az asztal végén.

– Nagy élelmiszerhiány lesz – mondta, ennyit még elárulhatott.

– Róma élelmiszer raktárai dugig vannak – jegyezte meg óvatosan Anguis.

– Júliusban leégnek – szólt közbe Tess, aztán felszisszent, mert Michelle egy pillanattal később bokán rúgta az asztal alatt.

Kerwin töltött magának egy újabb pohár tejet, és szigorúan nézett a lányra, átváltott angolra.

– Miss Gordon, kérem vigyázzon arra, mit mond egy ókori embernek!

Tess mérgesen fújta ki a levegőt. Haragudott magára. Nem vagyok normális!

Anguis tejbe mártogatta a süteményt, az amazont nézte. Gordonnak hívják, és valamire vigyáznia kell…

– Mekkora tűz lesz? – kérdezte Kerwintől, mert ha megragadott egy prédát, többé nem engedte el. Olyan volt, mint a sivatagi oroszlán.

– Hatalmas – morogta Kerwin, idegesnek látszott. Nem Anguis kíváncsiskodása zavarta, hanem Holecka két ujja.

– Kígyó, menj fel a szobádba! Ne próbálj megszökni, mert varázslat van az ablakodon!

Anguis mosolyogva állt fel, fejet hajtott a „mágusnak”, aztán felment a szobájába. Hidegen hagyta a varázslat, őt már a nagy római tűzvész érdekelte.

– Mínusz húsz fokon megállt a folyamat, szerintem a maga emberei a Stockbauerekkel szórakoznak.

– Ez nem a romboló – jelentette ki határozottan Cornelius Hands.

– Miért cipeljük magunkkal ezt az embert, ezredes? – kérdezte Michelle.

– Erre a kérdésre igazából csak a Bíboros tudna pontos választ adni, de ő, sajnos vagy szerencsére, nincs közöttünk. Feltételezhetően ugyanolyan fontos szerepet fog játszani a későbbiekben, mint Miss Gordon.

A lány kezében megállt a villa. Fölnézett, és rámosolygott a többiekre. Ő nagyon jól tudta, hogy ez a mondat üzenet volt valakinek, aki most itt ül az asztalnál és megkapta a parancsbebiztosítást. Valaki itt ül közöttük, és arra vár, hogy Kerwin mikor likvidálja őt. Várja ezt a pillanatot, és ha Kerwin habozni látszik, akkor…

Melyikük lehet az?

Tess óvatosan letette a villát, mert észrevette, hogy egyre jobban remeg a keze. Vajon ki lehet ez az ember? Kerwin és Serrault biztosan nem, s három másik személy szintén kiesett a rostán, hiszen ez az ember csak intervenciós lehet. Mark, Klippel és természetesen a római tehát semmiképp, így maradtak összesen hatan, köztük két tiszt. Tess szeme izgatottan járt a tányérja és a katonák között.

– Nincs étvágyad? – érdeklődött Michelle.

– Jóllaktam.

Michelle biztosan nem, ez képtelenség, marad tehát a három tiszthelyettes, meg a szlovák, aztán ott van Sergi is, aki egy külön kategória.

A lány végigpörgette magában az elmúlt hetek eseményeit, de képtelen volt felidézni bármilyen gyanús momentumot is.

Lehet, hogy az a szerencsétlen Brody volt, vagy talán Cynthia… ó, istenem…

Vagy mégis Michelle?!

Tess felborított egy poharat, a tej kifolyt az asztalra. Majd’ szétrobbant az idegességtől, mindenki őt nézte.

– Mi ez a szag? – kérdezte Serrault. Már többen érezték.

Kerwin felnézett…

Az Őrző ott állt, a lépcsősor tetején, és néma mozdulatlanságba dermedve őket nézte. Mindenki odakapta a fejét, az emberek még a lélegzetüket is visszatartották. Kerwin képtelen volt megérteni, hogy az emberi testbe költözött lény hogyan tudott ilyen hangtalanul, zaj nélkül kijönni a szobájából és végigmenni a galérián, hogy egyikük sem vette észre. A szag, amit legelőször Serrault érzett meg, erős tömjénillat volt, s a lányból áradt; a kocsiszín felől érkező gyenge huzat kapta fel és hozta el az asztalig. A lány hajdan hófehér színű, egyszerű tunikája már piszkosszürke volt a kosztól és most vizesen tapadt a karcsú, szinte gyermekien vézna testre, hajából csöpögött a víz, mintha a fürdőből jött volna. Apró reccsenések hallatszottak, ahogy leesetek róla a parányi jégdarabkák, amelyek úgy hevertek a lába körül, mint a nyári jégverés borsószem nagyságú égi áldásai.

Állt a galérián, és őket nézte…

Mark volt az első, aki megtalálta saját hangját, a tányérjához beszélt:

– Ne nézzenek a szemébe, lehetőleg ne szólítsák meg, és ne tegyenek hirtelen mozdulatokat… akkor túléljük! Egyébként jó étvágyat!

Volt egy idő, hogy nemigen hittek az újságírónak, de már sokan másképpen kezelték a férfit. Most mindenki megfogadta a tanácsát, hiszen mégiscsak ő volt az, aki két hetet már eltöltött ennek a lénynek a társaságában, és túlélte. Az emberek szótlanul falatoztak tovább és próbáltak a tányérjukra koncentrálni. A feszültség szinte tapintható volt.

A lény lassan elindult lefelé a lépcsőn, és kisvártatva megállt az asztal túlsó felén. Tess a szeme sarkából nézte, miközben érezte, hogy a halántékán gyöngyöző izzadság egy cseppje legördül az arcán. Mark óvatosan kivett egy almát a gyümölcsöskosárból.

– Várják meg, míg megszólal!

Egy szék magától elindult, és odacsúszott a lány mögé. Az Őrző leült, és két kezét az asztal lapjára tette. Lehunyta a szemét, és mozdulatlanná dermedt. Kopp… hallatszott a padlón, amikor egy jégdarab leesett a könyökéről. A mérhetetlenül nagy csendben úgy hatott, mint a petárdapukkanás szilveszter éjszakáján.

Galland ült hozzá legközelebb, mindenki látta a németen, hogy legszívesebben felállna és elülne onnan minél messzebb, de volt annyi lélekjelenléte, hogy palástolja zavarát. Egy főtt tojást tört fel és a héjat visszatette a tányérja szélére. Úgy forgatta a tojást a kezében, mintha kibiztosított gránát lenne, mérhetetlen lassúsággal közelítette a szájához.

Az Őrző kinyitotta a szemét, és ránézett.

Galland tudta, hogy a lény szinte szenvtelen módon csak őt nézi, de arcizma sem rezdült. Beleharapott a tojásba.

– Kann ich dir meien Schatz, einen Kuss geben?[30] – kérdezte tőle az Őrző Lívia hangján.

Mindenki megdöbbent a német nyelven elhangzó szavakra, de talán Galland a legjobban. Az arca hamuszürkévé változott, zavarodottan nézett Kerwinre, mintha tőle várna segítséget.

– Válaszolja azt, amit a lány mondott a pályaudvaron! – mondta az ezredes.

– Ich brauche keinen Kuss, eher ein stück Brot[31] – nyögte Galland.

– Miért ölted meg? – kérdezte az angyal most már angolul.

Senki sem értett semmit, és döbbenten bámult maga elé. Michelle Kerwinre pislogott. Számára úgy tűnt, hogy a férfi sejtheti, hogy miről van szó. Kerwin elvett egy süteményt a tálról, és nézegetni kezdte.

– Őrmester, álljon fel, és menjen ki az udvarra!

Galland szó nélkül engedelmeskedett. Tess váltott egy döbbent pillantást Michelle-el, akinek arcáról sugárzott, hogy ő sem érti. A francia nő most feledve Mark intelmeit előrehajolt, és a lényre nézett. Mark épp mondani akart valamit, de Michelle megelőzte őt az Őrzőnek feltett kérdésével:

– Mi segíteni akarunk önnek. Miért teszi ezt velünk?

A következő pillanatban Michelle felsikoltott, és mindkét kezével a szeméhez kapott. Tántorogva állt fel, és valósággal hasra esett a székében.

– Nem látok! John…

Kerwin elkapta a nő veszettül csapkodó kezét, és felállt, hogy segítsen neki.

– Üljenek vissza! – ordította a többiekre, akik kezdtek felpattanni. – Leülni! Ez parancs!

Michelle dühösen kiszabadította a kezét Kerwin szorításából, és megmarkolta az asztallap szélét.

– Már semmi bajom – suttogta rekedten. – Oké, már semmi bajom.

Tess, aki a félelemtől inkább tűnt holtnak, mint elevennek, remegő ajkakkal nézte barátnőjét, és képtelen volt megérteni, hogyan lehet valakinek ekkora önuralma. A kommandósokon látszott, hogy legszívesebben bekapcsolnák páncélzatukat, és darabokra lőnék ezt a lényt.

Amennyiben darabokra lehet lőni.

Michelle visszaült a helyére, és halálsápadt arccal nézett a semmibe. Tess összerezzent, amikor meghallotta Kerwin hangját:

– Az ember bűnben él, de mégis megadatott neki a megváltás. Milyen néven szólíthatunk Téged, Hatalmasság?

– Szólíts Szenoinak – mondta az angyal, és egy parányi jégdarab esett le az egykori Lívia arcáról, amikor a lény elmosolyodott.

– FÉNY… SZERETET.

Ez telepatikus közlés volt és mindenkinek ott zsongott az agyában. Egy fiatal lány hangját hallották, és most többen az angyalra néztek. Semmi különös nem látszott ezen az egyszerű arcú, barna hajú kislányon, mégis ő volt az Univerzum egyik ura.

Tess kíváncsian nézte a csodát, a csoda pedig visszanézett rá.

64. június 23. Róma, Moore háza a Palatínuson

MOORE és Fu Macs Csen nem győztek csodálkozni. A kínai látott már harcászati komputereket, de Hands stratégiai egysége mindennél bámulatosabb konstrukció volt. A fejvadász a parányi monitor előtt ült, és a zöldes fényben fürdő képernyőt bámulta. A Katedrális állandó római ügynöke és a híres időfizikus szinte semmit sem értett a kusza jelleggörbékből. Hands és Jacta annál inkább, s most úgy hajoltak a modulra, mint „Háromkirályok” a kisded Jézus jászla fölé.

– A Földön természetes körülmények között képtelenség ilyen lehűlést mérni. Száz százalékos biztonsággal állíthatom, hogy valaminek a nyomára bukkantunk, és ez a valami nem ókori eredetű.

Hands szótlanul bólogatott és szokásához híven azonnal cigarettáért kezdett kotorászni. Jacta hátranyújtotta saját dobozát a válla fölött.

– Elmondanák, hogy mit találtak? – kérdezte Fu Macs Csen.

– Rómától tizenöt kilométerre, valahol a Via Appia mellett egy ponton mínusz százhúsz fokos hőmérsékletet mér a komputer. Nem természetes eredetű – adta a felvilágosítást Hands.

– Az intervenciósok?

– Mást nem tudok elképzelni.

– Nem is örül?

– De igen.

– Tulajdonképpen beigazolódott, hogy igaza volt, valóban Rómába jönnek. Mikor veszi fel velük a kapcsolatot?

– Jöjjenek csak közelebb! Nem lesz egyszerű dolog, de valamit majd kitalálunk addig. Rádióüzenetet nem tudok küldeni, mert fogalmam sincs, hogy milyen szuperfrekvencián dolgoznak. A kódokat pedig minden akció előtt megváltoztatják. Ezek olyan titkos adatok, melyekhez még én sem juthatok hozzá, ráadásul az általunk használt rendszert meg ők nem tudják lehallgatni. Most az egyszer fölöslegesen túlbiztosítottam magamat. Egyetlen kódot sem ismerek… az azonosítókat sem. Le kellett volna hoznom Nicholsont.

– Ha nincs megfelelő rádiója, akkor abszolút fölöslegesen aggódik a kódok hiánya miatt – vigyorogta Fu Macs Csen.

– Azt hiszem, hogy itt nem csupán ez a probléma – szólt közbe Moore. A kínai kérdőn nézett rá.

Cornelius Hands megpróbálta elmagyarázni:

– Nem pusztán rádiókódokról van szó, a probléma ennél sokkal összetettebb. Bizonyos kódokat kellene tudnom ahhoz, hogy az ezredes egyáltalán szóba álljon velünk, és ne uszítsa ránk a katonáit! Az azonosító-kódok hiányában nem kötelező elhinnie, hogy valójában az vagyok, akinek mondom magam. Még akkor sem, ha személyesen ismer! Lehetek akár egy biológiai struktúra, vagy egy szintetikus, egy ál-Hands egy másik időintervallumból. Ha ismerem a kódokat, csak akkor lehet biztos abban, hogy a XXIII. századból, az ő korából, pontosabban szólva 2295-ből jöttem; ennek bizonyításához az nem elég, ha fejből tudom a tavalyi baseball eredményeket.

– Akkor most miben bízik?

– Kerwin intelligenciájában.

– Egyáltalán ismerik egymást?

– Ő azonnal tudni fogja, hogy ki vagyok, amikor meglát, de én még sohasem láttam őt, még fényképen sem.

– Ez hogyan lehetséges? – hökkent meg a kínai.

– A legjobb tudomásom szerint maga többször beszélt már vele az elmúlt évek alatt, de meg mernék rá esküdni, hogy sohasem személyesen, és amikor a celluláris rendszeren hívták egymást, akkor az ezredes nem adott magáról képet, igaz?

Fu Macs Csen töprengve ráncolta homlokát, majd kurtán bólintott.

– Ez valóban így van, de…

– Nincs semmi „de”, Mr. Csen. Senki sem tudhatja, hogy kik az intervenciósok; ők arctalan emberek.

Fu Macs Csen számára az egész ostobaságnak tűnt, a vállát vonogatta:

– Óriási, hát akkor tekerjünk egyet a problémán! Honnan fogja tudni, hogy ez az ember valóban Kerwin ezredes?

Humornak szánta, de senki sem nevetett vele. Jacta visszafordult ültében, és felnézett rá.

– Én tudni fogom, egyszer majdnem megöltük egymást. Ő volt a kiképzőm.

II.

64. június 24. Róma, a városi praefectura börtöne

JULIUS még mindig a múlt heti kocsiverseny második futamának az eredménye miatt bosszankodott. Öt az egyhez tett az egyiptomi hajtóra a római ellenében, de Cirus már a startnál felbukott, és törött lábbal vitték le a pályáról. A római tábor persze felugrálva üvöltözött örömében, saját hajtóját éltetve, aki később meg is nyerte a futamot. Julius tíz denariust[32] veszített – egy kisebb vagyont. Az bosszantotta leginkább, hogy csalás történt, ezt képtelen volt kiverni a fejéből. Egész álló héten nyaggatta ezzel Varrust, akinek már komolyan kezdett elege lenni.

– Mert olyan ostoba vagy, mint Jupiter ökre – mondta mérgesen Varrus, miközben sorra bekukkantott a cellaajtók parányi ablakán.

Lent haladtak a szűk és sötét folyosón, amelynek mindkét felén egészségtelen, nedves cellák sorakoztak. Julius fáklyát tartott a kezében, és azzal világított társának. A mennyezet olyan alacsony volt, hogy több ponton valósággal össze kellett görnyedniük. Saruik talpa néhol bűzös tócsákban tocsogott, mialatt patkányok surrantak tova a penészes falak mentén. Varrus a városi praefectura főbörtönőre volt decurioi[33] rangban, és úgy ismerte a nyirkos falú, nyomasztó labirintust, akár a tenyerét. Julius a segédje volt és mindenben az ellentéte. A hatalmas termetű Varrus nagyhangú, mindig szuszogó medve, míg Julius egy folyton köhécselő, kórósovány, reszketeg ember volt. Jól kiegészítették egymást.

– Nem vagyok vak, láttam, amit láttam – erősködött Julius. – Cirus ért először a falhoz, de az indító túl későn adta meg a jelet a kötél leengedésére, és az egyiptominak ezért bukott fel a vezetőlova. Ez az igazság!

Varrus mérgesen csörgött a kulcsokkal.

– Miért nem jelentetted a bíróknak a csalást? Ha ez így igaz, akkor legkevesebb ötvenezer embernek is látnia kellett. Miért nem mentél oda?

– Azért, mert az indító Flavius szenátor unokaöccse.

Varrus felröhögött, és rálegyintett társára. Megállt egy dézsa mellett, amelyben a rabok vízadagja volt, és most megcsapkodta a poshadt vízzel mindkét hónalját, aztán az arcát is megmosta benne.

– Hát, tudod, Julius – röhögte, és közben úgy fröcskölt maga körül, mint egy vízköpő a therma[34] kertjében –, velem nem járathatnák a bolondját, mert ha a pénzemről van szó, lehet az indító akár maga Mars hadisten, akkor is jelentem a csalást. Az a baj veled, hogy gyáva vagy és… – nem tudta befejezni, mert egy határozottan csengő férfihang vágott közbe:

– Ha Marsot keresed, akkor most megtaláltad!

Mindketten felkapták a fejüket. A folyosó végén, a pincébe vezető lépcsősor tövében két köpönyeges alak állt. A lépcsősor két oldalán elhelyezett fáklyák fénye hátulról világította meg alakjukat és árnyékuk izgága szellemként lebegett a pince falain.

Varrus felhorkant, és az elöl álló magasabb alakra bökött:

– Hé, te paraszt, mit keresel itt? Ki engedett be?

A homályos alak most felemelte jobb kezét, amelyben fogott valamit, de Julius képtelen volt megállapítani, hogy mi az; aztán úgy megijedt, hogy kis híján összecsinálta magát. Az ismeretlen férfi kezében tartott tárgy egy tűvékonyságú vörös fénysugarat bocsátott ki magából. A fénysugár parányi foltot rajzolt Varrus szőrös mellkasára. Julius hátrált egy lépést, de Varrus nem mozdult. A vörös fényt legyintgette maga előtt, közben dühösen szuszogott.

– Hol őrzitek Petrust, a zsidót? – kérdezte a magasabbik férfi. – Válaszolj, vagy halálnak halálával halsz!

Varrus hátrakapott széles bőrövéhez, és előrántotta a korbácsát.

– Te rühes varázsló, kitaposom a beled! – ordította a börtönőr, aztán a pince falai között visszhangzó hangját egy vércsevijjogáshoz hasonló hang nyomta el.

Aulus megnyomta a tűzgombot, és a közepes intenzitású lézersugár úgy szaladt át Varrus mellén, mint kard a rohadt dinnyén. A börtönőr hátából kirobbant egy tenyérnyi darab, és a nehéz test nekivágódott a falnak, hogy rongybabaként omoljon össze a nyirkos köveken.

Aulus és Marcellinus lobogó köpenyekkel közeledtek. Julius a legegyszerűbb megoldást választotta, hogy ne kelljen szembenéznie az istenekkel: elájult.

Cornelius Aulus nem vesztegette azzal az időt, hogy megvárja, míg Marcellinus életre pofozza az ájult Juliust. Kinyitotta a legközelebbi cella kémlelőnyílását:

– Hol őrzik Petrust?

– Hátul, a rácson túli szakaszban – válaszolta egy gyenge hang, aztán hozzátette: – Ments meg, uram, kérlek…

Aulus becsapta az ablakot, és átlépve Varrus holttestét, elindult hátra. Marcellinus fölvette a földről Julius kihunyni készülő fáklyáját, és megvilágította az utat. A bűz egyre elviselhetetlenebb lett, és a fiatal százados köpenye ujjával takarta el az orrát. Egy rács állta útjukat.

– A kulcs… – kezdte Marcellinus, de Aulus ráförmedt, hogy lépjen hátrébb. Miután Marcellinus engedelmeskedett, a praefectus[35] felemelte a Walthert, és több sorozatot lőtt a zárba. Az éles dörejek úgy visszhangzottak a szűk helyen, hogy a falak szinte beleremegtek, és a két római hunyorgó szemmel fordította el a fejét. A rács olvadozni kezdett, és az égett fém szaga bűzös párafelhőkben terjedt szét.

Fél perc sem telt bele, és Aulusék óvatosan átlépdeltek a fémolvadékon, amely sisteregve ontotta magából a forróságot a nedves padozaton. Előretörtek a dögletes bűzű gőzfelhőben.

– Hol vagy, Petrus? – kérdezte a sötétségtől Aulus.

Jézus apostola a rothadó és penészes szalmán kuporgott. A fáklya fényében földöntúli boldogság sugárzott arcáról, hisz’ angyalok jöttek kiszabadítani, imája meghallgatásra talált. Marcellinus térdre hullott az apostol előtt.

– Én hiszek, uram! – kiáltotta. – Én hiszek!

Péter lassan felnézett, arcára döbbenet ült, amikor felismerte a két férfit. Feltápászkodott a szalmáról.

– Kik vagytok ti? Kik vagytok valójában!

Marcellinus bűnbánóan fejet hajtott:

– Én Krisztus szolgája.

Péter a fejére tette kezét, és megáldotta a fiatal katonát, aztán felnézett Aulusra:

– És te?

– Csak egy kételkedő bolond, te halász! De most velem kell jönnöd, ha élni akarsz!

Az apostol őt is megáldotta.

64. június 24. Róma, Moore háza a Palatínuson

– Áldást oszt valakinek – jelentette ki Moore. Hands értetlenül bámult az ügynökre, és letette a fallernusival telt kupát.

– Miről beszél?

– Az emociográf jelzéseket ad, és a jelleggörbéből arra következtetek, hogy Péter lehet az, jöjjön, nézze meg!

Hands nem sokat teketóriázott, és azonnal követte Moore-t a tabliumba[36]. A parányi képernyő egy mozaikmintás asztalon állt, de tucatnyi színben pompázó vonalak, szövevényes pókhálóján kívül más nem látszott rajta. Elérkezett az a pillanat, hogy Cornelius Hands értetlenül állt egy képernyő előtt. Azt hitte, hogy időfizikusként már nem érheti meglepetés. Most jött rá, hogy tévedett.

– Hm… ebből én semmit sem értek Mr. Moore. Talán, ha mondana valamit.

– Valahol itt lehet a közelünkben – felelte Moore. Handsnek ez édeskevés volt, mert csak a kérdései szaporodtak.

– Ezt most nem értem! Pár nappal ezelőtt azt állította, hogy „mérni tudom, de bemérni nem”! Ezek szerint mégis meg tudja határozni az érzelmi töltés irányát?

– Ez azért nem ilyen egyszerű, Mr. Hands! Maradjunk annyiban, hogy vannak bizonyos jelek, melyekből arra következtetek, hogy nem lehet messze. A jel fölöttébb tiszta, eddig még egyszer sem tapasztaltam ilyet. Péter csak nagyon ritkán jött a falakon belülre, de most úgy tűnik, valahol itt lehet a közelünkben.

– Mennyire közel?

– Vegyünk egy ötszáz méter sugarú kört, amelynek origója a mi házunk. Ezen a körön belül bárhol lehet.

Hands elgondolkodva vizsgálgatta a csigalassúsággal egymásba kapcsolódó színes vonalakat, majd fejére igazította a harcászati komot, és átkapcsolt Jactára.

– Stanley, indítson el egy szabad kutatóprogramot a harcászati számítógépen!

– Mit keresünk?

– Valami szokatlant.

Jacta elindította a programot, Hands nyomában a nehezen szuszogó Moore-ral visszatért az átriumba. Jacta ujjai fürgén zongoráztak a szenzoros kezelőlapon, a válla fölött visszanézett Handsre.

– Hallottam mindent… Cornelius, ez nem olyan, mint a pszichoszondázás. Ha a rendszer valami hasonlót keres, akkor szerintem semmit sem fog találni.

– A Fejlesztési Osztályon azt állítják, hogy a Mark-2001-es „gondolkodik”. Hát most meglátjuk, hogy mit akarnak ránk sózni jövőre.

A harcászati rendszer aktivizálta a kutatóprogramot, és valóban azt csinálta, amit Jacta előre sejtett: pszichikus rezgések után nyomozott, és vizsgálni kezdte az emocionális töltéseket, de a megadott határon belül semmi olyat nem talált, ami pszichoszonda vagy idegbénító jelenlétére utalna. A rendszer a másodperc törtrésze alatt lefuttatta a programot, analizálta a beérkező adatokat, majd továbblépett, és a számára leglogikusabbnak látszó dolgot cselekedte: megvizsgálta az adott terület infraképét. Normál esetben Hands nem adott volna ilyen utasítást a számítógépnek, hiszen egy apostol nyomait keresi, azt pedig egyetlen hőkép sem mutatná meg, de jelen helyzetben a harcászati rendszer volt az úr, és most ment a saját feje után. A rendszer nem rendelkezett utasítással, hogy mit keressen; ezért keresni kezdett „valami gyanúsat”, amit analizálhat, mint fontos adatot regisztrálhat, végül megsemmisíthet, ha felhasználói így rendelkeznének.

Róma utcái még kihaltnak tűntek ezen a korahajnali órán, az éjszaka fülledt és nyomasztóan csendes volt, sehol semmi mozgás. A felkelő nap halvány sugarai már megérintették az ég alját, és az első, tétova madárcsicsergések trillái messzire hallatszottak a cseréptetős házak fölött. A város félhomályba burkolózott, csak az olajmécsesek pislákoltak a családi-oltárok előtt. A harcászati számítógép kizárta a mécsesek hőképét, s ugyanígy félretette a meggyújtott fáklyákat és a bronzserpenyőkben lobogó tüzeket. A program körülbelül három másodperce futott, amikor a rendszer megtalálta a praefectura börtönének megolvadt rácsát, és leadta a jelzést.

– Mit talált? – kérdezte Moore.

Jacta a képernyőn sorjázó adatokat nézte.

– Megolvadt fém, az analízis szerint bronz… még mindig nagyon forró, de rohamosan hűl, a folyamat lineáris. A hőforrás az utca felszíne alatt található, távolsága négyszáznyolc méter, iránya „három óra”…

Hands holografikus megjelenítést kért.

– Kovácsműhely lenne?

– A Palatínuson? – értetlenkedett Moore. – Itt paloták, templomok és hivatali épületek vannak, más nem nagyon.

– Mindjárt meglátjuk.

Az átrium közepén megjelent a város holografikus modellje. A kép forogni kezdett a helyiség közepén, Hands nagyítást kért az adott területről. A lézerfényből szőtt kép megszaladt, és a paloták térdmagasságig nőttek, Handsék hipermodern Gulliverként álltak az enyhén áttetsző kép kellős közepén. Jacta összekapcsolta a két rendszert, és egy kiterjedt udvarral rendelkező, árkádsoros, lapos épület villogni kezdett. Egy pillantás a képernyőre – azonnal jöttek az adatok, Moore nem sokat értett az egészből, de az épületet ugyanúgy felismerte, mint a számítógép.

– Ez a városi praefectura, uraim! Megolvadt bronz a felszín alatt? Ez biztos, hogy nem Péter apostol műve.

– Ez is mindjárt kiderül, Mr. Moore. Gyerünk, Stanley, megnézzük!

A praefectura épületébe észrevétlenül sikerült bejutniuk, de ezt nem csak az aktivizált rohampáncélnak köszönhették, a dolognak sokkal prózaibb okai voltak: a kapuőrség megolvadt mellvértben, lézertalálatoktól holtan hevert a fülke és az előcsarnok oszlopsorai tövében.

Az álomittas Róma lassacskán ébredezett. Az udvarra behallatszott a közeli vásárcsarnokba igyekvő kordék kerekeinek nyikorgása, ettől eltekintve nyomasztó csönd ülte meg az utcákat. Hands szárazon nyeldekelve nézett körül a börtönudvaron, sok mindenre számított, de erre nem.

Valakik vannak idelent, és biztos, hogy nem a mieink…

Az épület őrzésére felállított aedilis[37] szakasz tagjait egytől-egyig lemészárolták. Az ügyeletes decurio és az őrparancsnok szétrobbant fejjel hevert a fülkéje előtt, de a többieknek sem lehetett semmi esélye. Az ismeretlen támadók nagyon egyszerű taktikát alkalmaztak, miután rátörtek az aedilisekre: mindenre lőttek, ami mozgásban volt! De sok embert álmában érhetett a halál, erről tanúskodtak az őrség épületében sorakozó elszenesedett lectusok – a támadók a pihenőidejét töltő váltás tagjait is lemészárolták…

– Ezek mindenkit megsütöttek, bassza meg! – mérgelődött Jacta, és hátára fordított egy halottat az oszlopcsarnokban.

Az energiatalálattól elhunyt fiatal római melléből úgy meredeztek elő a csontfehér bordák, mintha az ördög marokkózott volna a csontjaival. Az intenzív lézersugár hátulról verte át, egy minutum alatt szétrobbantotta a gerincét, aztán elpárologtatta a tüdőt. A vér gőzpárája kirobbant a férfi mellkasán, és a megolvadt mellvérttel együtt odafröccsent a márványra. Hands töprengve nézte a holttestet és a falon látható találatok nyomát.

– Csak egy támadó volt, és egyetlen fegyver. Minden bizonnyal egy Walther. Nézze meg a börtönt!

Ez nem a Katedrális műve, vonta meg a végső konklúziót Hands, most már biztos volt ebben. Walthert csak profik használtak, a praefectura őrségét viszont egy amatőr mészárolta le, aki közelről lőtt a legnagyobb fokozaton, így is elég pontatlanul. A Katedrális ügynökei sohasem hagynának ilyen nyomokat maguk után, ha modern fegyvereket kell alkalmazniuk a XXI. század előtt, az ókorról nem is beszélve…

De, ha nem mi voltunk, akkor kik? Egy magántársaság a távoli jövőből?

Hands bánta, hogy az elmúlt órák alatt spórolt az energiával és nem hagyta aktív üzemmódban a harcászati rendszert. Ha állandóan figyelemmel követték volna a városban zajló eseményeket, akkor talán ez a fölösleges merénylet más véget ér, mert időben ideérnek… Nem látta sok értelmét, hogy utólag bánkódjon az események ilyetén alakulása miatt, inkább hasznossá tette önmagát, s ultrahang segítségével megkezdte a hullák és az áruló nyomok eltakarítását.

Jacta bejelentkezett a börtönből:

– A megolvadt bronz csupán egy rács. Idelent találtam még egy hullát és egy félőrült embert, aki Marsról makog valamit. Azt mondja, megjelent neki a hadisten…

– Én is ezt mondanám. Hajtson végre egy emlékkép-rögzítést, aztán egy neurális törlést huszonnégy órára visszamenőleg. A hullát tüntesse el. Más?

– Egy cellaajtó tárva-nyitva. Szerintem megszöktettek valakit a mieink.

– Ezek akkor a mieink, ha szintetizátor lesz a seggemből. Ha végzett, jöjjön fel!

A fejvadász perceken belül visszatért az udvarra, hogy segítsen Handsnek.

– Mi a franc folyik itt?

– Fogalmam sincs.

– Biztos, hogy nem akciócsoportosok voltak?

– Ilyen rossz kiképzést még az albán hadsereg sem kap, Stanley. Ha Kerwin megérkezik, felgöngyölítjük ezt az ügyet. Van egy olyan érzésem, hogy a kettő között lesz összefüggés… és ha nincs, majd keresünk. Talált valami Péterre utaló nyomot?

– Semmit. Beszéltem a többi fogollyal, de csak vinnyognak és makognak félelmükben… szerencséjük van, hogy őket nem lőtték le.

– Igen, szerencsés figurák. Lottózniuk kellene, ha lenne lottó… Tűnjünk el innen valami nagyon gyorsan!

Hands és Jacta beléptek a láthatatlanságba.

64. június 24. Varenus fogadója

AZ ŐRZŐVEL történő első, igazi találkozás után mindenkin egy furcsa kábulat lett úrrá. Az angyal titokzatos dolgokról beszélt, amelyből nem sokat értettek. Bizonyos hierofánsi mezőket hozott szóba, és kifejtette az elementálok anyagba történő inkarnálódásának tanát… Gondolatait emberi nyelven – történetesen angolul – fogalmazta meg, és ezt a különös monológot meg-megszakították az alkalmankénti telepatikus közlések, amelyek végtelen szeretetet sugároztak a hallgatóság felé. Az angyal szóba hozta Lilithet is, aki huszonötezer évvel ezelőtt született egy tévedés folytán. Ezt követően végigbolyongta az egész emberi történelmet, s amerre járt, csak mérhetetlen fájdalmat és pusztulást okozott a halandóknak. Az angyal elmondása szerint Lilith, a Teremtés egyik elhibázott lépéseként valahol félúton állt az angyalok és az emberek között. Szenoi a démonnőt hol a „Sátán Szeretőjének”, a „Sötétség Hercegnőjének”, alkalmanként a „Halottak Úrnőjének” titulálta, a társát Gelalt, nem hozta szóba…

Az angyal arról is beszélt, hogy az a természetfölötti erő, amit az emberek Istennek neveznek, és antropomorf jelzőkkel illetnek, hogy beszélni tudjanak róla, nem más, mint az Őrzők népének kollektív tudata. Ez az anyagi világból történő menekülés után (Szenoi szerint ez több millió évvel ezelőtt történt), a kozmosz meghatározó szellemi erejévé válva világokat teremtett és pusztított; de a Nagy Mű egyedül csak itt a Földön sikerült.

– Egyedül lennénk az Univerzumban? – kérdezte Kerwin az angyaltól, de nem kapott választ.

Szenoi több mint egy órán keresztül beszélt, a számítógépek a teljes üzenetet felvették. Mindannyian tudták, hogy ekkor az emberiség történetének egyik legfontosabb dokumentuma született meg. A hallottak döbbenettel töltötték el Kerwinéket, akiknek küldetése immáron szétfeszítette az intervenciós beavatkozás kereteit, hiszen az egész történelem, a bolygó jövője, és az sem lehetetlen, hogy az emberiség üdvtörténete a tét: ha minden igaz, amit az angyal állít, akkor magának a Megváltásnak a munkáját kell beteljesíteniük. Ha sikerül, akkor százezer év múltán az emberiség bekapcsolódhat az Őrzők kollektív tudatába, hogy uralja a világegyetemet, minden más esetben a faj elbukik.

Nemcsak Tess feje zsongott a hallottaktól. Valamennyien bénán ültek, és képtelenek voltak bármit is mondani. Szenoi visszatért a szobájába, a tisztek Kerwinnel az élen izgatott vitába fogtak, aztán félrevonultak az egyik emeleti szobába, hogy kielemezhessék a felvételeket. Mindenki tisztában volt azzal, hogy hamarosan Rómába mennek, ahol nem mindennapi ellenfelekkel akad majd dolguk. Tess csodálta a rohamosztagosok magatartását, akik profikhoz méltó módon készültek a feladatra, holott tudhatták: ennél az akciónál könnyen rajtaveszthetnek, az esetleges sikertelenség magával a kárhozattal is felér.

Tessnek nem volt maradása a házban, magányra vágyott. Sétálni indult a közeli ligetben, és szomorú arccal rugdosta a kavicsokat. A napok óta egyre fokozódó forróság fülledtté tette a hajnalt, a karcsú piniák gyengéden hajladoztak a lágy szélben. Tess a halványuló csillagokra emelve tekintetét perceken át szótlanul kémlelte az eget, az angyalok lakhelyét.

Nem kellett volna idejönnöm…

Visszaindult a házba, amikor összefutott Michelle-el. A francia nő kedvesen rámosolyogva megsimogatta az arcát. Tess attól félt, hogy Michelle előbb vagy utóbb rákérdez arra a dologra, amiről a Via Appián beszéltek, még az angyallal történő találkozás előtt. Tess nagyot sóhajtott. Jaj, hogyan mondjam el neki, hogy nem akarom…

Egymásba karolva indultak a fogadó felé, Michelle Szenoiról fecsegett, ekkor vették észre Gallandot a lovaknál. Mindkét nőt furdalta a kíváncsiság, hogy mit jelenthetett az a különös párbeszéd, ami a férfi és Szenoi között zajlott. Michelle rákérdezett Kerwinnél, de az megtagadta a választ. Nem Michelle volt az egyetlen, aki azt gondolta, itt valami titok lappang.

– 1944. nyarán történt Budapesten, Magyarországon. Tudja, hogy hol van? – kérdezte Galland, és egy vízzel teli vödröt tett az egyik ló elé. A büszke tartású állat lehajtotta a fejét, és inni kezdett. Galland barátságosan megpaskolta a ló nyakát, a mozdulatain látszott, hogy nem csak szereti a lovakat, de ért is hozzájuk.

– Valahol Európában – válaszolta Tess.

– Mennyire ismeri a XX. század történelmét? Mondd magának valamit az a szó, hogy holocaust?

– Rémlik valami. A zsidóüldözésről beszél? – Tess keresztbefont karral támaszkodott az istálló falának és a lovak közt járkáló németet nézte. Michelle egy felfordított vödrön ült és szótlanul cigarettázott, amióta összeveszett Kerwinnel, visszaszokott rá, Tess nem sok értelmét látta, hogy megfeddje emiatt. – Szörnyen szégyellem, de nem erősségem a modernkori történelem. Kínáét nagyjából ismerem… most már Rómáét is. Most biztosan ostobának tart.

– Eszem ágában sincs, Fraulein – mosolygott a férfi, és megállt a lány előtt. – Akkoriban zajlott a Második Világháború, amely alatt a nácik közel hatmillió európai zsidót mészároltak le a haláltáborokban, ezt nevezték „a zsidókérdés végső megoldásának”. Csak azért nem sikerült véghez vinnün… véghezvinniük, mert időközben elvesztették a háborút. Meglehetősen szörnyű évek voltak…

Egyik nőnek sem tűnt fel a nyelvbotlás.

– Térjen a tárgyra, Galland! – sürgette Michelle.

– Ez számomra meglehetősen fájdalmas történet – kezdte a szőke férfi, akinek pillantása arról árulkodott, hogy gyógyulatlan sebeket hordoz lelkében, s ezeket nem olyan könnyű feltépni, mint ahogy Michelle gondolná. Tessnek a kiképzőbázison történt első találkozásuktól kezdve szimpatikus volt a férfi, irigyelte a nyugalmát. Tudta róla, hogy azok közé tartozik, akiket Michelle is kedvelt, nem sokan lehettek tagjai ennek a klubnak… – Akkor Budapesten megismerkedtem egy lánnyal. Amikor megláttam, tudtam, hogy szerelmes vagyok, tudják, hölgyeim, van ilyen. Huszonkét éves voltam…

Galland elbeszéléséből kiderült, hogy azokban a napokban az SS tizedesét alakította. A beépülés részleteire nem tért ki, és Michelle nem feszegette a dolgot. De mindezek mellett képtelen volt megérteni, hogy a Katedrálisnak milyen érdeke fűződött ahhoz, hogy az egyik akciócsoportosa jelen legyen egy olyan helyen, ahol emberek tízezreit indítják útba Auschwitz felé. A férfi nem beszélt a konkrét feladatáról, hogy miért küldték vissza az időben. Tess úgy vélte, hogy Galland azért hallgat, mert ő jelen van.

Galland története egy fájdalmas és plátói szerelem története volt. A lányt Eszternek hívták, és a férfi nem volt abban a helyzetben, hogy megvallja érzelmeit. Még a lányt sem menthette meg, pedig nagyon jól tudta, hogy szüleivel együtt a biztos halálba indul, ha felszáll arra a vonatra. Az Esztert szállító szerelvény indulásáig már csak órák voltak hátra, amikor Galland vette a bátorságot és megszólította a lányt, aki engedélyt kapott, hogy vizet vegyen a közeli csapból. A férfi nem tudott magyarul és németül szólt hozzá, megkérdezte tőle, hogy hívják. A lány meglepő módon németül válaszolt, közben félve pislogott a többi SS-re, akik gúnyos mosollyal az arcukon figyelték őket. „Adjak egy csókot, galambom?”, kérdezte egyikük. Galland legszívesebben szájba vágta volna katonatársát, de nem ment el a józan esze, hogy a lány védelmére keljen, semmit sem tehetett Eszterért. Eszter villámló tekintettel nézett a gúnyolódó SS-katonára, és azt felelte neki, „ne csókot adjál, hanem kenyeret!”, majd ellépett Galland mellett, és leköpte a gúnyolódó férfit! Egy pillanatig büszkén nézett, aztán visszament a rémült szemeket meresztő szüleihez. A németek arcára fagyott a mosoly. Az SS-katona kibiztosította a géppisztolyát, de mielőtt lőhetett volna, Galland megelőzte. Előrántotta az oldalfegyverét, csőre töltötte, Eszter után lépett, és tarkón lőtte. A lány azonnal meghalt… Az SS-ek egyöntetűen állították, hogy a zsidó lány megsértette őket, Gallandot senki sem feddte meg tette miatt.

Michelle és Tess döbbent arcot vágva meredtek Gallandra.

– De miért lőtte le, az isten szerelmére? – értetlenkedett Michelle.

– Mert szerettem – válaszolta a férfi, és felvette a vödröket. – Ha semmit sem éreztem volna Eszter iránt, akkor hagyom, hogy elinduljon vele a vonat. Szerettem azt az ismeretlen lányt, és inkább megöltem, mert nem akartam, hogy szenvedjen. A társam valószínűleg lelőtte volna, de így legalább én tettem érte valamit… Nem érti, ugye?

Michelle elnyomta cigarettáját a vödör oldalán, és felállt. Az ujjai között gondosan elmorzsolta a filtert. Arcán nem tükröződtek érzelmek, de Tess sejtette, hogy belül mindjárt szétrobban a dühtől.

– Önt úgy kellett volna kirúgni a Katedrálistól, hogy lába se érje a földet, őrmester, sőt, többet mondok: ha Budapesten én vagyok a parancsnoka, akkor egy zsákban tér vissza a XXIII. századba, mert azonnal lelőttem volna. Gyere, Tess!

Tess ebben az esetben tökéletesen egyetértett Michelle-lel, nem tudott mit mondani Gallandnak. Nem tudta megérteni a férfit.

A két nő elindult a fogadó épülete felé. Galland hosszan nézett utánuk, aztán nagy csörömpöléssel mindkét vödröt ledobta, a lovak felhorkantak ijedtükben.

– 1944-ben még nem sok közöm volt a XXIII. századhoz, hadnagy.

Michelle azonnal megtorpant, és lassan megfordult. Tess értetlenül állt mellette, lassan az ő tudatáig is eljutott, amit Galland az imént mondott.

Mi az, hogy nem volt hozzá köze?

– Miről beszél? – kérdezte Michelle, és rosszat sejtve nézte az istállóajtóban álló, magas, szőke férfit.

Galland már nem táncolhatott vissza, színtelen hangon beszélni kezdett.

– Kerwin ezredes ma reggel megadott nekem egy tizenhat jegyű biztonsági kódot, ami felhatalmaz arra, hogy beszélhetek „bizonyos dolgokról”… Engem valóban Franz Gallandnak hívnak, de nem a XXIII. században születtem, hanem a XX. században! A Lawrence-program keretén belül hozott fel a Katedrális, én voltam az utolsó kiválasztott.

Tess nem olyan embernek ismerte Michelle-t, aki pillanatok alatt képes elsápadni. Most kénytelen-kelletlen szembesülnie kellett azzal a ténnyel, hogy nem ismeri minden oldaláról a barátnőjét.

Michelle olyan közel lépett az őrmesterhez, hogy az orruk kis híján összeért, alig volt alacsonyabb, mint Galland. Tess izgatottan toporgott egyik lábáról a másikra.

– A kurva életbe, mikor született maga?

Galland felsóhajtott, és elnézett valamerre a pinia-liget irányába.

– 1918-ban, uram! És mielőtt megkérdezné… akkor és ott, Budapesten ténylegesen az SS állományába tartoztam.

A legnagyobb zavarban Tess érezte magát. Szem-és fültanúja lett valaminek, amit jobb, ha meg sem tud, de most már késő, kényszerű résztvevőjévé vált az iménti eseményeknek: Galland nem az, akinek eddig hitték. Vajon Kerwin mi mindenről tudhat még, amiről a beosztottjai nem?

Az angyal arra kényszeríti az embereket, hogy színt valljanak?

Tess még egyszer sem látta ilyen dühösnek Michelle Morellt.

– És maga a Második Intervenció egészségügyi-tiszthelyettese? Hol a büdös francban volt maga orvos az SS-nél, Buchenwaldban?

– Sebésznek készültem, de 1939-ben otthagytam az egyetemet, és beléptem az SS-be. Sohasem voltam orvos…

Michelle erre már nem volt kíváncsi. Dühösen sarkon fordult, és Tessre rá sem pillantva szikrázó szemmel a fogadó felé szaladt.

– Sajnálom, Fraulein – mondta Galland a bénultan álló lánynak, aki zavart mosollyal az arcán egyre csak a fejét rázogatta.

– Semmi baj, Franz, semmi baj…

Nahát, egy XX. századi ember?

Sergi atya óvatosan kortyolgatta a forrón gőzölgő kávét, miközben gondolatait próbálta rendbe tenni – módfelett nehéz feladatnak tűnt. Négyen tartózkodtak az egyik emeleti szobában. Kerwin és a jezsuita az abacusnak[38] nevezett, kerek asztalka körül ültek, Mark a falnál támaszkodott és önelégült arcot vágva szívta Burns egyik szivarját. Holecka a padlóra helyezett holovetítő mellett guggolt, ő kezelte a készüléket.

Sergi letette a csészét, a koppanás ágyúdörejként hatott a nyomasztó csöndben.

– Most Őrző vagy Isten angyala? Döntsük el, uraim!

– Bátran használhatjuk mindkettőt, lényegében egy és ugyanazt jelentik – válaszolta Kerwin, és vetett egy futó pillantást Markra, aki nagy bajban volt a szivarja miatt: a szobában nem talált egyetlen olyan tárgyat sem, amibe hamuzni lehetne, végül az alkalmi feladatra egy kiürült boroskancsót szemelt ki. Mindenki rosszallóan nézett rá.

– Őrzőangyal – mondta egy szuszra Mark. Kerwin nem szólt egy szót sem, inkább visszatért az előző gondolatához.

– Őrzők Népének nevezik magukat, persze a mi keresztény kultúránk számára helyénvalóbb és könnyebben emészthető az angyal megnevezés, hiszen a lény jelenlétével végigkíséri szinte az egész üdvtörténetet… bátran hihetünk kerub mivoltában. A legendák szerint valamennyi kultúrkörben megjelenik, ahol személyét mindig egy sajátos kontextusban értelmezik. A babilóniaiak és az ókori mágusok Alhazredig bezárólag Őrzőként említik, de a zsidók az ők egyedi és monoteisztikus világképükben sokkal közelebb járnak az igazsághoz, amikor az Úr angyalát tisztelik benne, akit még nevén is neveznek: Szenoi… Ne vonjon le végső következtetéseket abból, amit most mondtam, csak hangosan gondolkodom!

– Miért titkolta előlem teológiai ismereteit? Olyan jól adta idáig a megrögzött, vaskalapos ateistát.

– Én vagyok a maga „negatív visszacsatolása”, atyám – mosolygott Kerwin –, de mielőtt még azt gondolná, hogy templomba járó, gyakorló hívő lennék, gyorsan elmondom, honnan ez a tájékozottság. Csak egy-két mondatban számolhatok be erről, kérem, elégedjen meg ennyivel! 1609 és 1614 között zajlott a történelem egyik legnagyobb boszorkánypere Észak-Spanyolországban. Totális tömeghisztéria, letartóztatások, pánik és állandó lincshangulat, mint egy New York Rangers meccs után a XX. század végén, kész kincsesbánya kultúrtörténészek és néprajzkutatók számára. Nagyon sok ügynököt küldtünk le azokba az évekbe, és sokan közülük bajba is kerültek. Az öt év alatt tizennyolcszor kellett lemennem egy domonkosrendi szerzetes álcájában, innen a teológiai képzettségem, hozzátartozott a felkészítésemhez.

– A végén még az is kiderül, hogy misét celebrált?

– Hál’ istennek, arra nem került sor…

Mark kezdte unni a dolgot, sajnálta, hogy a beszélgetés elterelődött Szenoiról, ahhoz a témához legalább hozzá tudna szólni. A teológiát abszolút fölösleges tudománynak tartotta, csupán egy értelmetlen szócséplésnek olyasvalamiről, ami a „természetes ész” fényében úgysem ragyoghat föl. Komótosan elsétált az ablakig, hogy megszabaduljon a szivarjától. Látta, hogy Michelle dúlva-fúlva közeledik, Mark „botrányszagot” érzett.

– Most már igazat ad nekem, ezredes? – kérdezte hátra sem fordulva. Megvárta, míg Michelle belép a fogadóba, maja messzire pöckölte a szivarcsutkát.

– Megkövetem magát, Wilson.

– Hagyjuk, szóra sem érdemes… Azt szeretném kérdezni, mi a terve, egyáltalán kiokoskodott már valamit?

– Rövid vagy hosszú távú prognózisra vágyik?

– Érthetőre.

– Délután elindulunk Róma ellen.

A „Róma ellen” egyértelműen hangzott: az intervenciósok parancsnoka nagyon jól tudta, hogy bizonyos erők szembeszállnak velük, ha megérkeznek a Birodalom fővárosába. Mark csöppet sem irigyelte Kerwint.

– Arra számít, hogy a harcot számítógép-vezérelt high-tech fegyverekkel fogja megvívni? – kérdezte az újságíró.

– Nagyon nagy baj lenne, ha másra kellene számítanom, remélem, ezt belátja. Nem azért küldtek le bennünket két évezreddel korában, hogy imádkozzunk a XXIII. századért. Vannak még kérdései?

– Ennyi bőven elég.

Sergi az elektronikus jegyzetblokkjában lapozgatott. Tucatnyi újabb kérdés jutott eszébe, ezeket föltétlen föl akarta tenni Szenoinak.

– Hány kérdést írt össze eddig? – érdeklődött Kerwin.

– Legalább százat, többségében a vallásfilozófia témaköréből. De vannak különleges kérdések is, például, mi az igazság a Frigyláda körül?

– Legjobb tudomásom szerint máig Etiópiában van.

– Ez csak egy szép mese, ezredes úr. Feltételezem, hogy Szenoi tudja az igazságot.

– Indiana Jones nyomdokaiba óhajt lépni, atyám?… Köszönjük, hadnagy, ma már nem nézzük meg többé, elpakolhatja a vetítőt – fordult a beosztottja felé.

Holecka kikapcsolta az Őrzőt mutató holografikus állóképet, és az abacuson is összepakolt, Sergi mosolyogva nézett föl, lecsapta a jegyzetblokkja képernyőjét.

– Ki az az Indiana Jones, egy intervenciós?

Ebben a pillanatban félrecsapták a velariumot, és Michelle kukkantott be a szobába, Mark szabályosan meghökkent, amikor meglátta a nő arcát.

Hűha, ez nagyon mérges…

– Ezredes, kijönne egy pillanatra?

Kerwin szó nélkül kiment.

– Először: ki volt az az idióta a Katedrálistól, aki azt a döntést hozta, hogy a Lawrence-program keretén belül fölhozhatnak a XXIII. századba egy olyan embert, aki az SS-nél szolgált? Másodszor: a Második Intervenció műszaki tisztjeként miért csak most tudom meg, hogy az egyik legjobb emberem tulajdonképpen egy háborús bűnös, akit már háromszáz évvel ezelőtt halálra kellett volna ítélni?

Kerwin reggel óta számított erre a beszélgetésre, ezért sikerült megőriznie a nyugalmát, ezt Michelle-ről korántsem lehetett elmondani. A nő sápadtsága lángvörössé változott, míg felrohant az istállóból. Dühösen topogott díszes sarujában, ajkai remegtek a visszafojtott indulatoktól, melyek kitörés előtt álló vulkánhoz tették hasonlóvá.

Kerwin keresztbefont karral állt előtte, arcáról semmit sem lehetett leolvasni, ehhez nagyon értett. A konyhából edénycsörömpölés és a rabszolgák vidám kacagása hallatszott. Miután Szenoi visszatért a szobájába, a fogadó személyzeténél megszüntették a pszichoszondás beavatkozást, látszólag minden a szokásos mederben folyt, Varenusék nem emlékeztek semmire. Jöttek, mentek, és tették a dolgukat. Anguis odalent ült, és úgy tűnt, levelet ír.

Kerwin kivárt egy pillanatig, és ahogy Michelle levegőt vett, gyorsan közbevágott:

– Nézze, hadnagy, fogalmam sincs, hogy milyen első-és másodlagos szempontok alapján történt a kiválasztás, de azt biztosan nem vették figyelembe, hogy az adott személy melyik oldalon harcolt a Második Világháború alatt. Gallandot nem azért hozták föl, mert a Schutzstaffel tizedese volt. Feltételezhetően olyan képességei vannak, amelyek arra predesztinálták, hogy az Összefüggések-csoport kiválassza; tudtommal ők koordináltak a tudományos alosztályokkal ebben az ügyben. A Lawrence-programot egyébként azért állították le, mert egy idő után bizonyossá vált, hogy a felhozott férfiakból és nőkből csak nagyon kevesen képesek feldolgozni a rájuk szakadó „kulturális robbanást”. Gallandnak sem lehetett könnyű dolga, de az, hogy intervenciós lett, és most itt van velünk, csak azt bizonyítja, nem mindennapi képességekkel megáldott ember. Huszonhat évesen jött át, tizenöt éve van itt. Végzettségét tekintve történész, és doktori fokozata van, szakterülete a XX. század és érthető okokból a náci Németország. Kiválóan képzett ember, te mondtad az előbb, hogy az egyik legjobb a csoportban. Na most, ezek után engem kurvára nem érdekel, hogy akkor melyik oldalon harcolt! Tudhatod, hogy a Katedrálist sohasem érdekelték egy adott kor erkölcsi, morális normatívái, csakis az úgynevezett történelmi szükségszerűség a mérvadó, ha döntéseket hoznak a Lovagok. Engem például maga a Führer tüntetett ki, elég zavaros lett volna a helyzet, ha az angoloknak sikerül őt negyvenhárom nyarán megölni… De mielőtt elfelejteném! Tudtommal te voltál az, aki a tizenöt éves Adolf Hitlert megmentette Bécsben! Úgy mellesleg Rommelt sem Montgomery állította meg El Alameinnél, hanem Cornelius Hands, aki aktív állományban Világháborús-specialista volt. Annak pedig, hogy Gallandról nem tudhattad az igazságot, roppant egyszerű a magyarázata: az Intervenció hadnagya vagy, és nem az ezredese. Ez a helyzet, drágám.

Michelle elengedte a füle mellett, hogy Kerwin a „nézze, hadnagy”-tól ügyesen, alig egy perc alatt eljutott a „drágám”-ig, de mégsem állta meg szó nélkül:

– Merci de m’avoir prévenu… Félicitations![39]

Nagyon gúnyosan hangzott, és Michelle ezzel a vereségét ismerte el – Kerwinnek igaza volt, fölöslegesen haragszik Gallandra és az egész Katedrálisra.

Az ezredest semmilyen gúnyolódással sem lehetett kizökkenteni szokott nyugalmából, szinte azonnal válaszolt, és legalább olyan cinikus hangon.

– Ne vous en faites pas, aucune importance…[40]

Michelle még káromkodott egy sort az anyanyelvén, aztán visszaváltott angolra.

– Ne a történelemmel foglalkozzunk, hanem inkább kettőnk történetével!

Csend, a pillanat megfagyott. Kerwin szívesen reflektált volna bármire, csak erre a kijelentésre nem. Amióta bement Tesshez, nagyon jól tudta, hogy mi az, amit biztosan nem akar… Lepillantott Anguisra.

– Mi az istent ír ez az ember?

– Nem tudom, talán egy levelet… az eszem megáll! Biztosan a fogadóstól kért papiruszt és írónádat…

– Föltétlen olvasd el, hogy mit fecseg benne összevissza. És vedd el tőle a kést!

– Még szép… John, mikor tudnánk beszélni egymással? Sokat gondolkodtam azon, ami kettőnk között történt, és úgy gondolom…

Mark félrecsapta a velariumot, és kijött a szobából, Kerwinék utat engedtek neki. Michelle kivárt egy pillanatig, arra készült, hogy miután az újságíró bement a szobájába, majd befejezi az előző mondatot, de valami furcsa dolog történt: álltak egymással szemben, és egyikük sem szólt, egyikük sem mozdult… Michelle az ajkába harapott. Bármennyire is szerette volna megfogalmazni az érzéseit, egyszerűen képtelennek érezte magát erre. Lehajtotta a fejét, a saruja orrát vizsgálgatta.

– Ugye, nincs sok értelme? – kérdezte, de mielőtt Kerwin bármit mondhatott volna, felnézett. Megpróbált mosolyogni. – John, kívánj nekem sok sikert az életben… ennyit kérek, szerintem nem nagy kívánság ennyi év után!

– Sok sikert, Michelle – mondta halkan a férfi. Visszalépett a szobába, de félúton megtorpant, és visszafordult, tekintetük egymásba fonódott. – Miért fáj az ember szíve, ha nem szabad?

– Je ne sais pas.[41]

Anguis átfutotta az elkészült levelet, kijavított egy-két apró hibát, elégedett volt önmagával.

„Ha a tervem sikerül, akkor…”

Összetekerte a leheletvékony papiruszt – elismeréssel adózott Varenusnak, amikor megtudta tőle, hogy nemcsak viasztáblával szolgálhat –, és gyertyát gyújtott az asztalon pislákoló mécses lángjánál. De mielőtt lezárta, és lepecsételte volna, árnyék vetült az asztalára.

– Szeretném megnézni, hogy mit írtál, Kígyó!

Anguis furcsa mosollyal a szája sarkában nézett föl arra a magas nőre, akit pár nappal ezelőtt még „tetves istennőnek” titulált. Az amazon azóta megváltozott, szépséget és szomorúságot sugárzó arcát hollófekete fürtök keretezték, sötétkék szemei úgy ragyogtak, mint titokzatos ékkövek egy barbár hercegnő diadémjén. Anguis nem tudta felfogni az átalakulás folyamatának mikéntjét, ezért a szokásos módon rendezte le magában a dolgot.

Az amazon is beavatottja a mágikus tudománynak.

– Szép a hajad, amazon.

– Kérem a levelet – sürgette Michelle a férfit.

– Nem illik elolvasni mások levelét – vigyorgott Anguis, miközben átnyújtotta Michelle-nek a papirusztekercset. Az imént szem-és fültanúja volt, hogy a fekete vendéghajat hordó amazon és a tribunus titokzatos sugdolózásba kezd a galérián. Gyakorlott szeme azonnal felfedezte Michelle arcán a palástolni próbált szomorúságot, sejtette, hogy mi játszódott le a két varázsló között: a mágusnő olthatatlan vágyat érez a tribunus iránt, de ő mástól várja a gyönyört, talán éppen Tesstől, aki néha „gordon” is, és vigyáznia kell valamire…

Anguis levele ártatlannak látszott. A Kígyó arról írt egy Spurius nevű római férfinak, hogy az idei nagy szárazság tönkretette a campaniai barackfáit, s ennek okán kénytelen volt kölcsönért folyamodni Crassushoz… A levélke jelentéktelen dolgokról szólt, alig tizenöt sorban, és a végén Anguis jókívánságaival zárult. Legalul egy post scriptum[42] állt: Spurius gazdagon jutalmazza meg azt, aki a levelet eljuttatja hozzá! Aláírás: A.

Michelle tűnődve vizsgálta a papiruszt, de semmi gyanúsat nem látott a levélkén. Valójában még mindig a galérián történteken rágódott. Visszaadta Anguisnak a papiruszt, aki óvatosan összetekerte és nekilátott a lepecsételésének. Michelle-t lenyűgözte a férfi nyugalma. Már nem először csodálkozott azon, hogy az ókorban született férfi milyen szarkasztikus közönnyel veszi tudomásul, hogy „titokzatos ismeretlenek” foglyul ejtették. Egyetlen logikus magyarázat létezett: Anguis valószínűleg a szó klasszikus értelmében véve őrült lehetett…

– Van egy kés a tógád sinusában[43]. Kérem!

– Hogy vetted észre?

– Add ide! – sürgette Michelle. Nem válaszolta meg a kérdést, Anguis gondoljon azt, amit akar. A férfi nem ellenkezett. Lassan előhúzta a kést, és letette az asztalra Michelle elé.

Tényleg varázslónő…

– Földbirtokaid is vannak? – kérdezte a nő. A kést forgatta a kezében, méricskélte mennyire nehéz, kereste a súlypontját, aztán egy szemmel alig követhető mozdulattal belevágta a tízlépésnyire lévő lépcsőkorlátba. A férfi elvigyorodott, kivillantak hófehér fogai.

És harcos…

– Száz jugerum földem van Neapolis környékén – hazudta Anguis. Azokkal a csábító pillantásokkal próbálta meglágyítani a harcos varázslónő szívét, amelyek segítségével már száznyi nőt sikerült elbolondítania. Ám Michelle egyáltalán nem reagált rá.

– Hogyan akarod továbbítani a levelet? – firtatta tovább a nő.

– Szólok a fogadósnak, hogy ugrassza fel valamelyik rabszolgáját, Mise… Mislel…

– Micsoda???

– Meglehetősen nyakatekert neved van, amazon.

– Michelle! – nevetett az „amazon”, és csípőre tett kézzel állt a Kígyó előtt. – Különös egy figura vagy, hallod-e?

Anguis közben ügyesen lepecsételve a levélkét felállt, és egy laza mozdulattal eltüntette az úti tógája sinusában.

– Most felmegyek a szobámba, nobilissima. Szeretném, ha velem jönnél, mert ölelni akarlak!

Michelle-ből kirobbant a nevetés erre a döbbenetesen pofátlan és merész felszólításra. Legszívesebben megütötte volna a férfit, de az utolsó pillanatban visszafogta magát, s csak Anguis grabancát kezdte rázogatni.

– Mit képzelsz magadról, te római kutya…

Nem tudta befejezni, mert egy gyermektunikás kisfiú szaladt be az udvarról, aki Varenusért kezdett kiabálni.

– Uram, uram, rabszolgákat terelnek az úton. Gyere gyorsan!

Varenus és felesége kiszaladtak a konyhából, nyomukban kíváncsi rabszolgák nyújtogatták nyakukat. A fogadós félrecsapta a bejárat nehéz bőrfüggönyét, kiállt a ház elé, és kezével a szemét árnyékolva nézett a Via Appia felé, amelyről idehallatszott a flagrumok állandó csapkodása és a keserves jajveszékelés. A fogadó előtt egymáshoz láncolt embereket hajtottak a bőrtunikás rabszolgahajcsárok, a különös csoport legalább száz főt számlált.

– Ezt megnézem! – jelentette ki Michelle, és otthagyta Anguist. Feledve mérgét, kiment Varenusék után. Menet közben kihúzta a kést a korlátból, és magával vitte.

A Kígyó hosszan nézte a nő hullámzó csípőjét, arca megkeményedett a visszafojtott indulatoktól. Római kutyának neveztél? Egyszer úgyis magamévá teszlek, amazon, aztán elvágom a torkod, fogadkozott magában, majd nyugalmat színlelve követte Michelle-t.

Amikor az élen haladó rabszolga-kereskedő meglátta a fogadóból kitóduló embereket, egy éles kurjantást hallatva azonnal megállította a menetet. Arra gondolt, hogy a közeledőkből akár potenciális vevők is lehetnek, a remélt haszon miatt ez a pár perc pihenő senkinek sem árthat. Nagydarab, testes ember létére fürgén ugrott le a díszes rhedájából,[44] és utasításokat harsogott. A hajcsárok azonmód rendezték a menetet, amely félszáznál is több, láncra fűzött férfiból és két, hatalmas társzekéren kuporgó nőkből állt. A kereskedőt cseppet sem lehetett humánus embernek tekinteni – a nőket üzleti megfontolásból ültette szekérre: a házon belüli, könnyebb munkára alkalmas lányokkal nem akarta végiggyalogoltatni fél Itáliát. Ám a láncra fűzött férfiakkal már nem bánt kesztyűs kézzel. Az izmos és izzadságtól fénylő hátakon sűrűn csapkodtak a flagrumok, a szerencsétlenek – többségükben Afrikai néger – rémült arcot vágva borultak az út porába. Sokan közülük reménykedő pillantásokat vetettek Varenusék felé. Ha kegyesek hozzájuk az istenek, egy jó gazda mellett még szabadságukat is elnyerhetik – évtizedek múltával.

Serrault az udvaron csatlakozott a csoporthoz. Michelle egyszerre csak azt vette észre, hogy a férfi ott áll mellette.

– A fegyverrendszerek?

– A parancs szerinti fokozatos visszakapcsolást végezzük, a rendszer hetvenöt százalékon üzemel – válaszolta a férfi. – Ez az izé lassan megszokja, hogy nem csak az ima erejében bízunk… Mi a véleményed erről az egészről?

– Ne most! – felelte kurtán a nő. Serrault a szeme sarkából méregette.

– Feszültnek látszol.

Hirtelen feltámadt a szél és port csapott az arcukba. Michelle kénytelen volt elfordulni, Serrault megfogta a könyökénél, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.

– Ne szórakozz, néznek bennünket! – sziszegte Michelle, és kiszabadította a karját. Nehezére esett palástolni az elmúlt percek alatt benne felgyülemlett feszültséget. Magyarázkodni kezdett. – Az imént húzós pillanatokat éltem át, Gerald. Kaptam egy végleges és visszavonhatatlan „nem”-et Johntól, s egy piszkos ajánlatot a mi ókori barátunktól… Anguis pofátlanul merész. Összességét tekintve, nem vagyok jó formában. Kurvára nem vagyok jó formában.

Serrault ismerte annyira, hogy tudja, nincs sok értelme önvallomásra késztetni, Michelle csak nehezen tárulkozott fel másoknak. A férfi nem feszegette a dolgot, inkább Anguisra terelte a szót.

– Nem tudom elképzelni, miért cipeljük magunkkal ezt a „puhapöcs” rómait? Képtelen vagyok megérteni, hogy a Bíboros miért ragaszkodik hozzá?

– Kötve hiszem, hogy egyszer Suger színe elé kerülsz, de ha mégis így lesz, akkor kérdezd meg tőle a nevemben is. Úgy mellesleg a te „puhapöcsű” Anguisod ha kétezer évvel később születik, biztos, hogy a SEAL vagy a Delta Force tagja… Gyere, nézzük meg ezeket a szerencsétleneket!… Ja, itt ez a kés, tedd el! Most vettem el Mr. Puhapöcstől.

Varenus időközben kiválasztott magának egy értelmes tekintetű fiatal férfit, és kifizette a vételárat. A szerencsés rabszolga nyomban Varenus lába elé borult, ahogy leszedték róla a láncokat. Ő és a sorstársai egytől-egyig tudták, hogyha Rómában sem kelnének el, akkor Vulpianus gályára adja el mindannyiukat, ez pedig egyenértékű a halálos ítélettel. Varenusnak a fogadó körüli munkákra kellett egy jó erőben lévő ember, és miután sikerült szert tennie egyre, azonnal visszatért a házba.

A rabszolga-kereskedő Michelle-ék elé toppanva fennhangon kezdte dicsérni az áruját. Michelle-t gazdag római nőnek nézte.

Michelle fanyalogva hallgatta a mézesmázos szóáradatot, Serraultot csak végtelen önuralma tartotta vissza attól, hogy szájba vágja az öntömjénezéstől megittasult emberkereskedőt. Hirtelen felbukkant Anguis, és egy fölényes mondattal elhallgattatta a rabszolga-kereskedőt:

– Túl sokat beszélsz.

Vulpianus nem sértődött meg, mert észrevette Anguis ujjain a vagyonokat érő gyűrűket. Lovagnak nézte a férfit, és Michelle nagy döbbenetére egy száznyolcvan fokos fordulattal azonnal alkalmazkodott az új vevő, magasabb igényeihez… Most tiszteletet sugárzott magából, és közelebb hajolt a Kígyóhoz, hogy fülébe súgjon valamit – nyilván „különlegességeket” kínált. Anguisnak arca sem rezdült, de azért mégis intett, hogy beleegyezik: igen, hajtsák föl a ponyvát, mert megnézi a „legszebb” nőket… Vulpianus teátrálisan tapsolt, és a hajcsárok azonnal ugrottak. Az egyikük felkapaszkodott a szekérre, és oldalt felcsapta a durva anyagot.

A négy ökör vontatta, hatalmas szekéren, tucatnál is több fiatal nő ücsörgött. Kíváncsi szemeket meresztettek Anguisékra, szemükben alig tükröződött félelem. Sorsukat illetően sokkal magabiztosabbnak látszottak, mint porban kuporgó társaik, hisz’ értékes rabszolgák gyanánt nagyobb esélyük volt jó házba, emberséges körülmények közé kerülni. Sokuk meglepően csinosnak tűnt, Vulpianus jól tartotta, tiszta ruhába öltöztette őket.

– Az a sárgás hajú leány egy kelta hercegnő – hencegett Vulpianus, kezét dörzsölve –, vagy nézd azt a fekete, párductestű vadócot. Tizenöt éves, és férfi még nem ölelte…

Egy fekete hajú vékonyka lány oly’ váratlanul sikoltott fel, hogy Varenus kis híján összecsuklott, úgy megijedt.

– Anguis! Ó, uram! – sikoltozta a lány, és az öröm könnyei lecsordultak az arcán. Ha a rabszolga-kereskedő emberei nem ugranak oda, leveti magát a Kígyó elé a porba.

Michelle elgondolkozva méregette a lányt, és egy pillanattal előbb ismerte fel, mint Anguis. Az örömében könnyeket hullajtó rabszolgalány nem volt más, mint a germán Erica, Anguis és Palmyra közös ágyasa, akiről a férfi Pompeji óta nem tudott semmit. Michelle Nauszikaá rabszolgáját vélte felfedezni a lányban, és nyomban megfogalmazódott benne a kérdés: Honnan ismeri ez a lány Anguist?

– Tehát azt állítod, hogy ezt a lányt te ajándékoztad Nauszikaának? – kérdezte Kerwin Anguistól. A Kígyó kurta bólintással válaszolt.

Michelle azonnal értesítette az ezredest, hogy „Anguis ágyast vásárolt magának”. Kerwint inkább mulattatta a hír, mint bosszantotta, kisebb gondja nagyobb volt annál, hogy ilyen apróságokon rágódjon. Tűnődve nézte a párt, aztán meghozta döntését:

– Jó, legyen, velünk jöhet.

Latinul mondta, hogy a lány is megértse. Erica azt sem tudta, kinek a lábához boruljon nagy örömében, de mielőtt erre sor került volna, Kerwin intett Anguisnak, hogy távozhatnak mindketten. A Kígyó egy jól irányzott rúgással hozta Erica tudomására, hogy a tribunus parancsa őrá ugyanúgy vonatkozik. A különös pár felvonult Anguis szobájába, Michelle tombolni kezdett.

– John, miért kell ezt a szerencsétlent magunkkal cipelnünk? Nem kéjutazásra megyünk. Töröljük mindkettő emlékezetét, és hagyjuk itt őket!

Kerwin a fejét rázta.

– Ennek az embernek megvásároltam a tudását, kalauzunk és vezetőnk lesz Rómában, ráadásul a mágikus tudományok adeptusa;[45] nem tudhatjuk, mikor lesz rá szükség. A Kígyó velünk jön, és az ágyasa is. Az elmúlt napok alatt sikerült Anguis bizalmába férkőznöm, és kapcsolatunkat nem fogom rossz döntésekkel tönkretenni. Ezt a témát lezártam, végezd a munkádat, két óra múlva elindulunk!

Hosszan néztek egymás szemébe, végül a nő feladta, és visszament az udvarra.

Tess bal csuklóján ciripelni kezdett a karperecnek álcázott kom. Michelle szólt neki, hogy „lassan készülődjön”, mert pontban délkor elindulnak Rómába.

Tess elhatározta, hogy tartalmasan fogja kihasználni a hátralévő időt, és leszólt Varenuséknak, hogy fűtsenek be a fürdőben. Visszament a szobájába, hogy összepakolja a felszerelését, gyorsan végzett, alig volt valami holmija. Eredetileg egy szobában lakott Markkal, de amióta összevesztek, a reggelit leszámítva nem is látta, akkor pedig nem volt lehetősége szót váltani vele. Azóta többször meghányta-vetette magában a dolgot, és arra az elhatározásra jutott, hogy az első adandó alkalommal elnézést kér. Jobb a békesség, gondolta, miközben kiterítette az ágyon a palliumját. Ha arra az éjszakára gondolt, egy másik férfi is az eszébe jutott… Ami Kerwin és közte történt – történik folyamatosan –, olyan, mint egy furcsa álom. A férfi szereti és védelmezi őt, de még titokzatosabb, egyre kiismerhetetlenebb… Kerwin valamit eltitkol kettejükkel kapcsolatban – Tess oldalát egyre jobban furdalta a kíváncsiság.

Úgyis kiszedem belőled, John!

A lány ledobta a tunikáját, amikor váratlanul betoppant Holecka, kezében a feltöltött harcászati modullal. Tess anyaszült meztelenül állt a szoba közepén, mégsem ő jött zavarba, hanem a férfi.

– Bo… bocsánat – mondta a tiszt, és a modult letette a székre. Hátat fordított Tessnek, akit módfelett mulattatott a férfi viselkedése. – Szeretnék mondani egy-két dolgot. Magára kapna valamit?

– Fogjon bele, Jan, és forduljon meg nyugodtan, nem vagyok szégyenlős! – nevetett a szandáljával babráló lány. Holecka engedelmeskedett, enyhe zavarában a feje búbját vakargatta.

– Még ne csatolja fel, de állandóan legyen a közelében. A rendszer teljes töltésen van, remélem, nem kell sűrűn használnunk. A virtuálrendszerét lekapcsoltam, hogy passzívban se fogyasszon sok energiát. Nem lesz rá szüksége, mert úgysem fog harcolni a páncélzatban. A telep százórás. Ha van kérdése, megválaszolom.

– Lenne, de egy teljesen más témában. Azt szeretném tudni, hogy körülbelül mennyi esélyem lenne a hongkongi kung-fu világbajnokságon? Őszinte választ kérek.

A férfi udvariasan mosolygott.

– Ha a technikai tudásszintje nincs összhangban a belső szellemi fejlődésével, akkor egy bizonyos szint elérése után már nem fog emelkedni: a kéz-és lábtechnikája nem lesz robbanékonyabb, a védekezéséről nem is beszélve. Ön óriási tehetség, nagyon jó technikája van, de nem látom, hogy fejlesztené a szellemét. És ez baj. E kettőt próbálja összhangba hozni, és ebben az esetben még jobb harcossá válhat. Ha ezt sikerül elérnie, akkor elindulhat a bajnokságon, egyébként meg se próbálja, mert kudarcot fog vallani. Őszinte választ kért, megkapta!

– Köszönöm – felelte csendesen a lány. – Van még időm megfürödni?

– Van. De ne pancsoljon sokáig!

Holecka elmondta, amit akart, és ment volna kifelé, de a lány kérdése megállította az ajtóban.

– Ön hisz az angyalokban?

– Talán…

– Kicsit zavarban vagyok, Jan, és ezzel nem vagyok egyedül. Ha vannak angyalok, akkor vannak ördögök is? Innen már csak egy ugrás, hogy legyenek vámpírok, manók, szörnyetegek… Mi ez az őrület, ami idelent folyik?

– Nem tudom, Tess. De az igazi őrület majd akkor következik be, ha az ezredes Róma kapui előtt parancsot ad a Stockbauer-rombolók konténereinek felnyitására. Jobb lesz, ha siet…

Holecka mögött úgy csapódott össze a velarium, mintha függönyt lehetne szőni a megválaszolatlan kérdésekből. A lány töprengve harapdálta az ajkát, aztán magára kapott egy lepedőt és leszaladt a fürdőbe. De korán érkezett, a rabszolgák még javában melegítették a vizet.

– Még egy fertályóra, nobilissima – mentegetőzött egy vászontunikás leányka.

– Siessetek, léhűtők! – tapsikolt Tess. Minden gondja mellett, továbbra is élvezte, hogy az ókori emberek körülrajongják. Az átellenben lévő konyhából edénycsörömpölés hallatszott, egy nő valami egyszerű dallamot énekelt. Tess hegyezni kezdte a fülét, de a dalocskát nem latinul énekelték, kukkot sem értett belőle.

Gondolt egyet, és bement a konyhába.

A terjedelmes és világos helyiség falain szabályos rendben sorakoztak az egyszerű főzőeszközök, a sarokban álló tűzhelyen nyíltan lobogott a láng. A rabszolgák serényen pucoltak egy kondérnyi répát. Amikor Tess betoppant az ajtón, mindegyikük abbahagyta a munkát, értetlenül bámulták a lepedőbe burkolózó hölgyet, meglepetésüknek érthető oka volt: a fogadóban megszálló utazók soha nem tették tiszteletüket a konyhában – ez a fiatal nő nem olyan, mint a többi, nem olyan, mint a római nők általában…

Tess megkérdezte az egyik lánytól, hogy ő énekelte?

– Igen – válaszolta rémülten a kérdezett. Talán attól tartott, hogy ezzel megzavarta a nő nyugalmát. Meglepődve tapasztalta, hogy Tess bátorítóan rámosolyog.

– Nagyon szép hangod van. Hogy hívnak?

– Aulia.

– És téged?

– Servilia vagyok – válaszolta a tűzhely mellett álló idősebb nő.

A mezítláb toporgó Tess mindenkinek megtudakolta a nevét, aztán eszébe jutott valami, ettől oly’ pompás hangulata támadt, hogy alig bírta visszatartani feltörni készülő kacagását. Leakasztott egy nyeles serpenyőt a falról, és odament a tűzhelyhez.

– Lisztet kérek, fél modius elég. Szükségem van egy csupor tejre, és hozzatok olajat, tojást, más nem is kell. Van minden?

– Van ám – nevetett Servilia. A rabszolgák tüsténkedni kezdtek, hogy teljesítsék a lány kérését. Mindenki izgatottan pislogott, ilyet még nem láttak, még csak nem is hallottak, hogy egy nemes római hölgy beálljon a konyhaszemélyzet közé, és sütni-főzni kezdjen.

– Fazekat és fakanalat kérek!

Máris nyújtották. Tessnek a nyelve hegyén volt, hogy „kérem a tojást”, de ekkor különös és megmagyarázhatatlan dolog történt: elfelejtette, hogyan mondják latinul a tojást… Egy pillanattal előbb még tudta, de most hirtelen leblokkolt az agya.

– Kérem a… – mutogatott Tess a tojásokra. Állt tehetetlenül, egy csapásra vágott belé a felismerés… letelt a két hét! Már nem parázslik a mélytudatába beégetett latin nyelv szókészlete és grammatikája, lassan hamvadni kezd az a csodálatos és megmagyarázhatatlan nyelvtudás, amit a pszichotronikus oktatógépeknek köszönhetett. Akkor azt nem értette, hogy egyik pillanatról a másikra miért tud beszélni, írni, olvasni latinul és ógörögül, most azt tűnt rejtélyesnek, hogy miért felejt ily’ rohamosan.

A fenébe is, azonnal szólnom kell Johnnak!

Tess nem jött zavarba, az intervenciósoknak biztosan van valami ügyes készüléke, amit kimondottan egy ilyen helyzetre tartogatnak. A konyhában kialakult kellemetlen szituációból pedig könnyedén kivágta magát:

– Na, mit tojik a tyúk, Aulia? – kérdezte fennhangon a kislánytól. A sárgatunikás rabszolgalány nevetve válaszolt.

– Hát, tojást…

– Úgy bizony. No, abból kérek kettőt, de tüstént!

Kis híján cukrot is kért, de az utolsó pillanatban eszébe jutott, hogy a rómaiak nem ismerték ezt a „klasszikus” édesítőszert, ilyen célra mézet használtak. Tess összekutyulta az alapanyagokat, és a rabszolgák tátott szájjal bámulták, amikor kisütötte az első két palacsintát. Tess büszke volt magára, még az első sem ragadt le. Végül Servilia kezébe nyomta a serpenyőt, és megadta az utolsó instrukciókat:

– Kenjétek meg eperlekvárral és göngyöljétek fel!

– Kész a fürdő, nobilissima – szóltak be az ajtón.

Kurva jó fej vagyok, gondolta Tess. Elorozta az első palacsintát, és kiszaladt, Aulia annyira meghatódott, hogy hirtelen elpityeredett.

A fürdőben csak egy hosszú hajú, vékonyka lány tartózkodott, és a tükörként használt, fényesre csiszolt ezüstlap előtt állva kefélte a haját. A rómaiak már ismerték a tükröt, de mivel az ára a legdrágább ékszerekével vetekedett, ezért csak a leggazdagabb emberek engedhették meg maguknak ezt a luxust. Varenus ugyan gazdag ember volt, de ennyire még neki sem tellett. Az ezüstlap előtt szépítkező lány valószínűleg rabszolga lehetett, aki kihasználva az alkalmat belopózhatott a számára tiltott területre, hogy egy-két percig szabad embernek és nőnek érezhesse magát. Tess oda sem bagózott – ha tucatnyian vannak odabent, ő akkor is megfürdik. Ledobta magáról a lepedőt, a kisasztalon lévő csatokkal ügyesen feltűzte a haját, és leguggolt a medence mellé, meglötykölte a vizet. Egyszerre elillant a jó hangulata, mert langyosnak találta.

– Hallod-e, te semmirekellő lány, itt szépítkezel, mint akinek semmi dolga, miközben a fürdővizem jéghideg! – mérgelődött Tess, ráadásul a haja is kibomlott. – A francba! – tette hozzá angolul, és megpróbálta megfékezni a hajzuhatagot.

A lány abbahagyta a haja gépies kefélését, és lassan elfordult a bepárásodott ezüstlaptól. Tess fölnézett, és tátva maradt a szája, az arca elfehéredett, egész testét rázni kezdte a borzongás, úgy megijedt, hogy majdnem belebukott az illatos vízbe.

A barna hajú lány az Őrző volt!

Tess kiguvadt szemmel nézte az angyali lényt. Óvatosan, kerülve minden hirtelen mozdulatot térdre ereszkedett a medence mellett, fejét lehajtotta és szorosan lehunyta a szemét. Homlokával szinte a mozaikdíszes köveket súrolva, négykézláb araszolni kezdett hátrafelé, amerre a velariumot sejtette, hosszú, átnedvesedett haját uszályként húzta maga után, ajkai remegtek a félelemtől.

– A nővéred és a húgod boldog – szólalt meg Szenoi Lívia kislányhangján.

Tess imádkozni próbált, de csak összefüggéstelen dadogásra futotta erejéből, szorosan lehunyt szeme előtt vörös karikák kezdték meg eszeveszett ugrálásukat, érezte, hogy egy izzadságcsepp gördül lefelé a bal halántékán…

– Nézz rám!

Tessnek esze ágában sem volt felnézni, eszébe jutott Brody és Michelle – sem elégni, sem megvakulni nem akart.

– Kérem, ne bántson! Kérem, hagyjon elmenni békével!

– NÉZZ RÁM!

A telepatikus közlésnek nem lehetett ellenállni. Tess óvatosan felemelte arcát, és kikukucskált az arcába hulló, vizes haja mögül. Az angyal továbbra sem mozdult a tükörtől. Még mindig Lívia elkoszolódott tunikáját hordta, ő is mezítláb volt. A kefe hirtelen kihullott a kezéből, és nagyot koppant a köveken. Tess összerezzent a váratlan zajra, és tovább araszolt a függöny irányába. Az angyal vértelennek látszó, vékony ajkai mintha mosolyra húzódtak volna.

– Nem bántalak. Fürödni akarsz?

Tessnek csak nehezen jutott el a tudatáig, hogy kérdeztek tőle valamit, minden lelkierejét arra összpontosította, hogy ne kezdjen velőtrázó sikoltozásba.

Szenoi újra megkérdezte:

– Fürödni akarsz?

– Igen… fürödni – motyogott a lány, akinek csupán ebben a pillanatban tűnt fel, hogy mindezt angolul teszi, hiszen az angyal is angolul beszél… E felismerést követően még idegesebb lett.

Szenoi váratlanul megszólalt:

– Akkor mi tart vissza? A lélek tisztaságát fontosabbnak tartom, mint a testét, de megértelek téged, hisz’ tiszta börtönben jobban érzi magát a rab…

– EGYSZER SZÁMON KÉRIK MOZDULATAID.

Tess könnybe lábadt szemmel pislogott. Érthetőnek találta a telepatikus közlést, csak az értelmét nem tudta felfogni. Erőszakot tett magán, és befejezte a hátraaraszolást. Kisimította az arcába hullott haját.

– A mozdulataim? – kérdezte.

– A lélek is mozog.

Tess egy kukkot sem értett.

– Szeretnék elmenni…

– Tavaszvirág – mondta erre Szenoi Kerwin hangján.

A lány határozottan emlékezett arra a pillanatra, amikor a férfi ezen a különös „néven” szólította, azóta sem tudta meg, miért – Kerwinből tüzes fogóval sem lehet kihúzni bizonyos dolgokat, ha úgy dönt, hogy nem akar beszélni róluk. Most az angyal szólítja így. Tess sejtette, hogy komoly titok lappang a háttérben. Szárazon nyeldekelni kezdett.

– Elmehetek? – kérdezte Szenoitól.

– Fürödj meg! – kapta válaszul.

Tess nem akarta megkockáztatni, hogy az angyalnak kétszer kelljen kérnie valamit, ezért lassan odamászott a medencéhez, és beleereszkedett a vízbe. Száját összeszorítva, orrig elmerült. Didergett, de nem a fürdővíz hőmérséklete miatt… Szorosan összezárta a combját, és felhúzta a lábát. Váratlanul szégyellni kezdte önnön meztelenségét.

– Félsz tőlem? – kérdezte az angyal.

– Igen.

– Lilithtől is félsz?

– Félek – válaszolta a vizet bambuló Tess.

– Akkor meghalsz te is.

– Nem, nem akarom…

– Csak rajtad áll. Miért nem mersz a szemembe nézni?

– Attól rettegek, hogy bántani fog, mert… – Tess hirtelen elhallgatott, amikor meghallotta, hogy megcsobban a víz. Rémülten nézett fel, és nem sok híja volt, hogy kiugrik a medencéből. A hajdani Lívia ledobta magáról a tunikát. A fiatal leánytest már magán hordozta a nővé válás első jeleit. A mellek alig tűntek nagyobbnak, mint két érett gránátalma, de a vékonyka combok hajlatában már ott sötétlett az ágyékszőrzet dús, háromszögletű foltja. Lívia nem lehetett több tizennégy évesnél, amikor az angyal birtokba vette testét. Gyönyörű nővé válhatott volna.

Szenoi a vízbe ereszkedett, és ugyanúgy felhúzta a lábát, alig kétlépésnyire kuporgott a rémülettől félájult Tesstől. Az angyal tökéletesen emberi módon viselkedett – mosolygott!

Csak egy fürdőző lány, csak egy fürdőző lány, nyugtatta magát Tess, és ő is megkísérelt egy fancsali mosolyt, aztán rémületében majd’ a vízbe pisilt, amikor az angyal lába véletlenül hozzáért az övéhez. Védekezésképpen úgy összekuporodott, hogy valósággal összeroppantak a csontjai.

– Hasonlítasz valakire – állapította meg Szenoi.

– Nauszi… Nauszikaának hívják – dadogta Tess –, Pompejiben él… élt.

– Bűnben.

– Én is – mondta csendesen a lány, és ismételten lehunyta a szemét. Most, most fogok meghalni, elkárhozni, elégni…

Semmi sem történt.

– Te más leszel.

Tess felnyitotta a szemét, de mégsem mert Szenoira pillantani. Esze ágában sem volt farkasszemet nézni egy százezer éves lénnyel. Az angyal sokáig hallgatott, aztán különös dolgokról kezdett beszélni:

– Téged három kérdés foglalkoztat. Visszatérsz-e a saját korodba? Mi az, amit a szerelmed tud rólad, de mégsem mond el? Ki az az ember, aki az életedre tör? Valamelyikre megadom a választ, de neked kell eldöntened, hogy melyik legyen az. Válassz!

– NINCS SOK IDŐD!

Tess leesett állal nézett az angyalra, megfeledkezett minden félelméről.

A szerelmem?

– John és én…

– Válassz egy kérdést!

Tess vett egy nagy levegőt, és „egy életem egy halálom” rákérdezett a számára legfontosabbra:

– Ebben a házban tartózkodik valaki, akinek meg kell ölnie, ha ezt John nem akarja megtenni. Tudni szeretném, hogy ki az. Nagyon nagy segítség lenne…

Szívdobbanásnyi idő sem telt el, és Szenoi kimondott egy nevet; Tess-szel tükröstől, medencéstől, angyalostól forogni kezdett a fürdőhelyiség.

Jaj, miért pont ő?

Szenoi olvasott a gondolataiban, mégsem adott választ.

64. június 24. Róma, Spurius pékműhelye a Suburrán

ANGUIS levele már azon a délutánon megérkezett a címzetthez. Spurius egy középtermetű, de feltűnően izmos és ártatlan tekintetű férfi volt, akit Rómában szinte mindenki ismert a közkedvelt mézes-ánizsos süteményeiről. A negyvenéves férfit a város egyik legügyesebb kezű pékjének tartották, irigyei alig bírták elviselni, hogy a legelőkelőbb cenákra minden alkalommal Spurius szállítja a finomságokat. Városszerte több pékműhelyt üzemeltetett, amelyekben meglepően emberséges körülmények között, száznál is több rabszolga dolgozott. Spurius legnagyobb műhelye a Suburra egyik szűk mellékutcájában húzódott, egy hatemeletes insula[46] földszintjén. A lakók nagy örömére az egész környéket éjjel-nappal áthatotta az édes méz és vanília illata. A sütödében döglesztő hőség uralkodott, mindenki meztelen felsőtesttel dolgozott, és csak ritkán lehetett hallani a flagrum csapkodását – a péket mindenki jó embernek tartotta.

Anguis ártatlan levélkéjét nem más kézbesítette, mint Vulpianus, a gőgös rabszolga-kereskedő. A vásárlás végeztével nem szokott szívességet tenni egyetlen vevőjével sem, de most az egyszer kivételt tett, mert Anguis az egyik gyűrűjével hálálta meg fáradozását, amit azokkal a kísérőszavakkal adott át, hogy „Vulpianus, további jutalomra számíthatsz, ha levelem eljut Spuriushoz”. A rabszolga-kereskedőt sok mindennek lehetett tekinteni, de ostobának nem, azonnal igent mondott az ajánlatra. Ahogy Rómába ért, első útja egy ékszerészhez vezetett, hogy megbecsültesse a gyűrű értékét, s kisvártatva megtudta, hogy ami az ujján csillog, legalább nyolcvanezer sestertiust ér. Tehát legkevesebb százhatvan ezret, gondolta Vulpianus, és azonnal felbontotta a levelet. Miután elolvasta, majd’ belehalt a hirtelen reátörő röhögésbe.

– Ennek elment a józan esze – dörögtette a nevetés Vulpianus hájas testét, és ügyesen kijavította a feltört pecsétet. Először arra gondolt, hogy összetépi az irományt, aztán eszébe jutott a post scriptum, amelyben „gazdag jutalomról” tettek említést. – No, majd én elviszem, úgyis dolgom lesz arra.

Persze, hogy dolga lett arra, hisz’ a koradélutánt a Suburra egyik bordélyában töltötte. Előtte jól telezabálta magát, ennek okán úgy nyögött, szuszogott az ágyban, mint egy gyökerek között lapuló, csúnya varangy, és csak arra volt képes, hogy a tizenöt éves lupácska a szájával elégítse ki, mint valami vénembert. Ettől függetlenül a lány megérte a pénzét. Jól értette a dolgát, és Vulpianus később úgy kóválygott a felforrósodott utcákban, mint megriasztott gólya a háztető felett. Hirtelen eszébe jutott a levél.

– Te csibész! Hol találom Spurius műhelyét? – tudakolta egy koszos utcagyerektől.

– Itt ülök az ajtaja előtt, te vakegér!

Vulpianus az övébe tűzött korbács nyele után kapott, de az utolsó pillanatban visszafogta magát. Mérgesen felhorkant és megpróbálta egy rúgással jómódra tanítani a gyereket, de az egy gyík módjára pattant odébb, és hangosan kacagott. Fügét mutatott a dühösen szuszogó rabszolga-kereskedőnek, és elszaladt.

Vulpianus dúlva-fúlva ment be a pékműhely ajtaján.

Spurius azonnal tudta, hogy a levelet felbontották, de nem szólt semmit. Levett a polcról egy pislákoló mécsest, és feltörte a pecsétet. A háta mögött három péklegény tette a dolgát, a szomszédos helyiségben tucatnyian dolgoztak. A hőség valósággal mellbe taszította Vulpianust, aki úgy izzadt, mint egy versenyparipa a Circus Maximusban. Spurius köhintett egyet, és a mécses halovány fényénél elolvasta a levelet.

– No, lám – mondta, amikor meglátta az aláírást a sorok végén. – Tehát, nem tudod, hogy ki küldte? – kérdezte hirtelen.

– Nem.

– Hogy nézett ki?

Vulpianus személyleírást adott, a péken nem látszott, hogy az elhangzottak alapján ráismerne valakire.

– Értem – felelte végül Spurius, és a mécses lángja fölött mozgatni kezdte a papiruszt.

Vulpianus azt hitte, hogy a pék el akarja égetni a levelet, ám nagy döbbenetére hamarosan apró betűkkel teleírt, sűrű sorok kezdtek sötétleni a lap alján. Láthatóvá vált az írás, amit Anguis tejjel írt még a „hamis” levél megírása előtt, odafönt a szobájában. Ez volt a Kígyó igazi levele!

Kedves Spuriusom!

Azonnal add el suburrai bérházaimat, amelyeket nevemben vásároltál, már nem is tudom, hogy melyik nevemben… Add el őket, az sem gond, ha az üzlet veszteséges!

Rómában és környékén vásárolj föl minden építési anyagot, fát és köveket! Az így nyert árukészletet olyan raktárakban tárold, amelyek a városon kívül állnak, ha nem találsz ilyeneket, akkor építtesd fel azokat!

Az üzletet július idusáig le kell bonyolítani! Tüsténkedj!

Az istenek legyenek hozzád irgalmasak, no meg én is…

Hamarosan találkozunk. A Kígyó.

P.S.: A levelet kézbesítő ember ellopta a rubinköves gyűrűmet, és látta az arcom.

Spurius ismét a lánghoz tartotta a levelet, s most tényleg elégette, hogy nyoma se maradjon. Felnézett a döbbenten álló Vulpianusra, aki már percek óta sejtette, hogy mégis hiba volt idejönnie. A keze tétova mozdulattal indult a korbács felé…

Spurius megint köhintett. Ez jelzés lehetett, mert a rabszolga-kereskedőt valaki leütötte hátulról!

Amikor magához tért, egy vízszintesen elfektetett farácson feküdt, kezét és lábát elszakíthatatlan bőrfonatok béklyózták meg. Szájába egy mocskos rongyot tömtek, és fuldokolva rángatózott kényszerű fekhelyén, malacszemében a rémület fénye izzott.

Spurius hajolt az arcához, és felmutatta neki Anguis gyűrűjét.

– Ez az ékszer jogos tulajdonosát illeti. Sajnálom, barátom, de túl sokat láttál, s túl sokat tudsz.

Vulpianus apokaliptikus rángatózásba kezdett, mert sejtette, hogy mi következik, csak azt nem értette, hogy miért… Spurius, a mindenki által nagyra becsült pék, aki egykoron Anguis leghűségesebb beosztottja volt a titkosszolgálatnál, intett az embereinek: azok megfogták a rácsot, és vitték.

– Salve – mosolygott a pék, miközben Vulpianust betolták a kemencébe.

Volt egyszer egy ember, aki látta a Kígyót.

64. június 24. Róma, Lucianus palotája

RÓMÁBAN napok óta mindenki Lucianus közelgő cenájáról beszélt, amely fényesebbnek, pompásabbnak ígérkezett minden eddiginél. A rossz nyelvek szerint Lucianus Lucullus babérjaira tört, városszerte sokan hittek abban, hogy sikerül is neki elhódítani a legnagyobb gurmand rangját. Vagyoni helyzetétől, társadalmi rangjától függetlenül ezt vitatta mindenki, a thermák medencéiben ülve, a piacok állandóan nyüzsgő forgatagában ugyanúgy, mint a Forumon és a szenátus oszlopcsarnokai között. Az arisztokrácia soraiban kész sértésnek számított, ha valakit nem hívtak meg az „évszázad” lakomájára, de ez legalább újabb vitákra adott okot.

– Urak, ugye mindannyian tudjátok, hogy ez politika? – tette fel a költői kérdést Seneca, és szarkasztikus mosolya mögött sokan rejtett értelmet véltek felfedezni. A híres-neves filozófus ugyanis nem kapott meghívót, de csöppet sem bánkódott, hisz’ semmit sem gyűlölt jobban, mint a féktelen mulatozással egybekötött véres látványosságokat. – A gasztronómia megcsúfolása, amikor azért esztek, hogy hányhassatok, s azért hánytok, hogy ehessetek – hangoztatta Néró nevelője, egyesek szerint a Császár végtagjaira kötött láthatatlan zsinórok ügyes mozgatója. A lakoma után következő gladiátorviadalokról pedig még elítélőbben nyilatkozott: – Ezek a küzdelmek eredetileg a halottkultuszhoz tartoztak, és a temetési szertartások fontos részét képezve, méltó áldozatok voltak, amit Róma az isteneknek szánt. De mára már, tisztelt uraim, csupán emberölésről beszélhetünk, amit legjobb tudomásom szerint tilt a római jog. Gyorsan javítson ki valaki, ha tévednék! Mi a véleményetek, urak? – kérdezte végül, és tekintetét végighordozta a Forumon egy csoportba verődött szenátorokon.

A bíborszegélyű selyemtógákban pompázó nagytekintélyű férfiak egytől-egyig nagyokat bólogattak, még komor arcot is vágtak ehhez a teátrálisra sikerült helyesléshez, miközben izzadt tenyerük reszketve tapogatta a tógájuk sinusába rejtett meghívót… Beszéljen naphosszat ez az erkölcscsősz bolond, akinek oly’ fancsali képe van, mintha napkeltétől napnyugtáig csak citromba harapna, a mai délutánon mindenképp Lucianusnál a helyünk! Az emberek összesúgtak Seneca háta mögött, és ujjukkal a homlokukat kopogtatták, mintegy jelezvén, hogy a sztoikus gondolkodásmód felett lassan eljár az idő. A rómaiak megmosolyogták a filozófust, aki vénségére lassan mindennel szembehelyezkedett, ami fontosnak látszott, márpedig az étkezés művészete és a munus gladiatorum[47] mindig az volt, amióta világ a világ.

– Mindent megeszünk, aminek négy lába van, kivéve az asztalt, és mindent, ami úszik, kivéve, ha hajó! – hirdették Lucullus, minden idők legnagyobb ínyencének hívei, s Lucianus úgy látszik, komolyan vette ezt a mulatságosan hangzó hitvallást, próbálta ehhez tartani magát. A várva várt lakoma délelőttjén négyszáz embernek terítettek a palota átriumában, s amikor az utolsó vendégek is elfoglalták lectusukat, nagy döngéssel bezárultak a kétszárnyú bronzkapuk. Egy mindent átható, borzongatóan visszhangzó gongütés remegtette meg a levegőt – sokak szerint még a Tiberis túlpartján is hallani lehetett –, hogy kezdetét vegye a nem mindennapi élvezet.

Így is történt… Lucianus rövidre fogott, de frappánsan hangzó és sokakat megnevettető felszólalása után, amelyben köszöntötte vendégeit – egy lictor felolvasta a meghívottak teljes listáját, miközben virágszirmok hulltak a compluviumon[48] keresztül –, jó szórakozást kívánt az egybegyűlteknek, és tapsjelet adott a cena gustationak[49] nevezett első szakasza megkezdésére.

Dísztunikákba öltözött rabszolgák aranytálakat hoztak, bennük illatosított víz gyöngyözött. Mindenki kezet mosott, amit az evőeszközök hiánya indokolt, a rómaiak kanálon kívül csak a kezüket használták étkezéskor. E rituális művelet után százötven rabszolga érkezett, hogy a hatalmas átrium oszlopsorai előtt felállított lectusokon könyöklő vendégek halk zsongása közepette megkezdje az előétel tálalását. Lucianus titkos intésére megszólaltak a színes selyemfüggönyök mögött rejtőző fuvolások hangszerei, és a palota tetőzetén elhelyezkedő rabszolgák újabb virágszirom-esőt zúdítottak alá – megkezdődött a gustatio… valójában „előlakomát” kellene mondanunk kóstoló helyett!

Az étlapon a pikáns mártásban tálalt tengeri és folyami halak mellett ugyanúgy helyet kapott a birodalom-szerte közkedvelt garum,[50] amelynek Pompeji a legfőbb szállítója, mint kagylók és egyéb tengeri herkentyűk. A pompásabbnál pompásabb halételek mellett természetesen sajtot és tojást is feltálaltak, ez utóbbit minden lakoma elején illett elfogyasztani, hogy ab ovo usque ad mala, azaz „tojástól az almáig” megvalósulhasson a gyomor tökéletes műélvezete.

A lakoma még alig kezdődött el, és Lucianus vendégeket fürkésző, kutató tekintete máris felfedezte azokat a haspókokat, akiknek alig kellett negyedóra, hogy degeszre tömjék magukat. Mosolyogva intett a rabszolgáknak, akik azonnal szaladtak az illatos hánytatótollakkal, és a nyögdécselő delikvenseket kikísérték az átriumból. A hasukat markolászó, szuszogó férfiak az erre kijelölt helyiségek félhomályában a tollakat torkukba dugva könnyítettek magukon, majd gyorsan visszatértek zabálni, nehogy lemaradjanak valami különlegességről. A gustatio több mint egy órán át tartott, de csak mértékkel ittak alatta, hiszen az ars bibendi, az ivás művészete mindig záróaktusként következett. A sokak által várt szakaszra a gladiátorviadalok után kerül sor, de a szomjasabbak nem tudtak addig várni. Ezek mulsummal[51] öblítették le az ízletes falatokat, aztán elégedett böfögések közepette piszkálták fogukat, és könyököltek a bíborszín takaróval fedett kereveten. Nyakukat jobbra-balra tekergették, halkan cseverésztek, és módfelett irigyelték Lucianus ízlését, s vagyonát.

A széles lectusok a két hosszanti oszlopsor és az egyik oldalsó fal mentén húzódtak, s az így nyert U alak nyitott része a peristülion[52] felé nézett, amely ezekben az órákban nyílttéri konyhává változva, a sürgő-forgó rabszolgák hadától nyüzsgőbbnek, színesebbnek, élettelibbnek tűnt, mint a Forum Romanum egy ünnepnap délutánján.

A méregdrága ruhákban pompázó és vagyonokat érő ékszerek csillogásától hunyorgó vendégsereg izgatottan várta a cena második szakaszát, a tulajdonképpeni főfogást. Hosszúra nyúltak a várakozás percei, végül az izgatott zsongás lassan tetszésnyilvánításoknak és alkalmi bekiabálásoknak adott helyet. A lakoma levezetéséért felelős rabszolga ugyanis bejelentéssel élt, miszerint „következik, amire még nem volt példa”! A férfi mögött ekkorra felsorakoztak a rabszolgák, akik szemkápráztató tálakat emeltek a magasba, rajtuk megfőve, megsütve, dinsztelve, párolva ott illatozott az ismert világ szinte valamennyi ehető élőlénye. A százféle módon elkészített élőlény nagy része Lucianus saját erdeiben lett elejtve. Őzek, szarvasok, nyulak, s számtalan vadkan bánhatta ezt a délutánt, de feltálaltak kétszáz mókust is, amely közkedvelt csemegének minősült, no persze, nem a hétköznapi emberek asztalán, nekik megmaradt csemegének a főtt bab és a hagymás kolbász. A legnagyobb mészárlás Lucianus baromfiudvaraiban következett be, hiszen se szeri, se száma azoknak a szárnyasoknak, amelyek most különféle titkos receptek alapján elkészítve illatoztak a tálcákon. Tyúkok, kacsák, libák és pulykák megszámlálhatatlan serege érkezett, majd vándorolt a feneketlen bendőkbe. Először harsant fel nyíltszíni taps, amikor behozták a pávasülteket. Lucianus csak módjával csipegetett az ételekből, mialatt hamiskásan mosolygott, nem akarta megsérteni a vendégeit azzal, hogy kendőzetlenül kineveti mohóságukat…

A halastavak és a tengerek ismét képviseltették magukat. Ovális ezüsttálcákon ropogósra sült murénákat, és malomkő nagyságú rombuszhalakat hoztak. Amott hat ébenfekete rabszolga hordozott körbe egy szekérderéknyi tálcát, amelyen édesmártásban remegő tintahalak fehérlettek. A rabszolgák fürgén szaladgáltak a folyamatosan jelentkezők és a peristülion között, hogy újabb adagokkal térjenek vissza a repetára éhes vendégekhez. A hánytatóhelységek előtt terjedelmes sorok álltak, többen kidőltek a sorból, még az illatos tollak sem könnyíthettek a maguknak okozott kellemetlen helyzetükön. Vidám volt a hangulat, a láthatatlan fuvolák muzsikája összekeveredett az edénycsörömpölés, böfögés, nevetés, vidám női kacagás kakofonikus hangzavarával, és többen arra a megállapításra jutottak, hogy még Néró sem lenne képes egy ilyen lakoma megrendezésére. Többen a költségeket számolgatták, de csupán saccolni tudták az összeget. Egyes kalkulátorok szerint „legkevesebb tízmillió sestertiusra rúgott az összeg… „És hol van még a mulatozás vége”! – jegyezték meg a Lucianus-hívők. Lucianus jelenlévő ellenségei – a ház ura rafinált módon őket is meghívta – inkább nem szóltak egy árva kukkot sem.

Sült antilopok érkeztek Afrikából, de akinek másra fájt a foga, az ehetett gazellát vagy ősrégi egyiptomi recept alapján készült krokodilszívet. Távoli világok mesterfogási következtek, de a legnagyobb őrületet mégis az okozta, amikor a jelenlévők nagy döbbenetére egy egészben megsütött zsiráfot húztak be az átriumba, egy virágfüzérekkel díszített feketére lakkozott szekéren. A vendégek sorra felálltak – volt, akit már nem lehetett felállítani –, és falatrengető üdvrivalgás közepette éltették a ház urát, aki valóban túltett a híres Luculluson. Petronius Arbiter, korának legünnepeltebb költője, aki szintén jelen volt a lakomán, odafordult a mellette lelkendező nőhöz, és fülébe súgta:

– Úgy hiszem, hogy idő előtt írtam meg a Satyricont, kedvesem! Ha ezt előbb látom, akkor nem Trimalchio lakomájáról tudósítottam volna…”

Miután a vendégek kitombolták magukat, folytatták a falatozást, hogy további izgalmas kirándulásra induljanak a gasztronómia erdejében, ebben a különleges módon sütött-főzött, pácolt és párolt, mártásokkal nyakon löttyentett ételek által megtestesült jelképes vadonban.

Az óvatosan csipegető Lucianus leginkább azzal foglalkozott, hogy fogadta a születésnapi ajándékokkal, jókívánságokkal eléjáruló barátai hódolatát. Fejét illatos olajokkal megkenve, babérkoszorúval övezett homlokkal szembesült a szóvirág-zuhatagokkal, és udvarias bólogatással nyugtázta a hallottakat. Szerényen mosolygott és lekicsinylően legyintgetett, amikor szembedicsérték a lakoma miatt, eközben ravasz rókaszeme lectusról-lectusra járva gusztálta a vendégsereget.

– Állandóan a vendégeket bámulod, keresel valakit, tisztelt apósom? – érdeklődött Valéria, aki fintorogva piszkált egy számára ismeretlennek tűnő ételt. Lucianus megigazította fején a félrebillent koszorút.

– Csodálkozom, hogy nem látom Silanust, az ültetési rend szerint itt lenne a helye közelünkben. Róma-szerte azt beszélik, hogy Néró őt akarja megtenni a praetorianusok legfőbb praefectusának. Küldtem neki meghívót, mégsem jött el, ez fölöttébb érdekes… Nem ízlik az étel, kedves menyem?

– Szeretném tudni, hogy mi ez a titokzatos valami – nyafogta a nő. Lucianus pattintott az ujjával, erre odahajolt valaki. A ház ura a kérdéses ételre mutatott.

– Ciceró kedvenc étele, uram – jött a felvilágosítás. – Húslét, aszúbort és kevéske olajat borssal, mentával és pirított köménnyel ízesítünk, ezt követően ebbe a fűszeres alapba mézet és kimagozott datolyát teszünk, miután megbolondítottuk egy gyűszűnyi ecettel. Mindezeket lábosban összekeverjük, felforraljuk, végül megöntözzük vele az apróra vágott és előpárolt struccfalatokat…

– Nem szeretem a struccot! – csattant fel Valéria, és odébb lökte a tálat, hogy az majdnem lecsúszott a lectus elé állított tálalóasztal túlfelén.

Lucianus egy pillanatra elmerengett, és megpróbálta pallium nélkül elképzelni legkisebb menyét, de az egyik barátja a füléhez hajolva megzavarta az álmodozásban.

– Az előbb mondottakkal kapcsolatban a minap hallottam egy érdekes pletykát, a helyzet nagyon zavaros. Az egyik főparancsnok azért lett kegyvesztett, mert állítólag összejátszott Othoval, aki az elmúlt hetekben Rómában tartózkodott, hogy lázadást szítson a nép soraiban. Azt suttogják, hogy Pompejiben merényletet kíséreltek meg Néró ellen, amit Otho szervezett! A vállalkozás kudarcba fulladt, és a Császár azért ment Antiumba, mert félelem tölti el szívét, hogy ismét megpróbálkozik valaki a gyilkossággal. Néró azért tartózkodik a flotta közelében, hogy gyorsan kereket oldhasson, ha menekülnie kell.

Lucianus úgy nézett a dísztunikás férfira, mint Valéria egy perccel ezelőtt az aszúboros struccra. De az is lehet, hogy különbül.

– Miket beszélsz itt összevissza, Quintiusom? Otho Rómában? Összeszövetkezve a praetorianusokkal? Kitől hallottad ezt a vérforraló sületlenséget?

Quintius még közelebb húzódott.

– Magától Titustól.

Az említett férfi Róma aediliseinek parancsnokaként meglehetősen szavahihető ember hírében állt.

– Hm… ez fölöttébb érdekes. De ha jól látom, akkor Titus sem tette tiszteletét nálam – mérgelődött Lucianus. Fogta a kupáját, és a feje fölé emelte. Egy rabszolga tüstént ugrott, és színültig töltötte a frissen habzó mulsummal. Lucianus is tiszteletben tartotta a hagyományt; bort csak a lakoma záróaktusaként fogyasztott.

– Jó oka van rá, hogy nem tudott eljönni – folytatta Quintius –, ugyanis ma hajnalban meglehetősen különös dolgok történtek a praefecturán. Azt hallottam, hogy az őrség minden egyes tagja elhagyta őrhelyét és ismeretlen helyre távozott. A járőrcsapatok Róma teljes körzetét átkutatták, de egyetlen dezertőrnek sem akadtak nyomára, tizenhat ember úgy eltűnt, mint szamár a ködben. Állítólag egy fogoly is megszökött, valami zsidó próféta, akinek most lett volna a tárgyalása. Azt is beszélik, hogy az egy különös zsidó, tulajdonképpen nem is zsidó, hanem keresztény… ez valami új vallási bolondéria. Nem tudom, mit gondoljak ezekről a dolgokról, mi a véleményed, uram?

– Ki szökött meg? – kapta fel a fejét Valéria.

Lucianus rossz szokásához híven egy gyors legyintéssel elintézte a dolgot.

– Senki, csak valami zsidó… – A hímzett palliumot és halványzöld selyemstólát viselő, feltornyozott hajú nő visszafordult és tovább sutyorgott a barátnőjével, akit az előbb támogattak vissza a hánytatóból.

– Járjunk egyet – ajánlotta Quintiusnak Lucianus, és fölkelt a lectusról. A két férfi sétálni kezdett a peristülion irányába. Amerre elhaladtak, a lectusokon könyöklő rómaiak udvarias főhajtással köszöntötték a ház urát, aki őszinte örömmel viszonozta a bókokat. Kisvártatva belékarolt Quintiusba, és behúzta az egyik oszlop takarásába.

– Lehet, hogy az őrség megszöktette a zsidót? Miért tették volna, hívei az új vallásnak? – kérdezte izgatottan, visszafojtott hangon.

– Ezt senki sem tudhatja, de a helyzet szerintem sokkal egyértelműbb. Az őrök azért vitték magukkal Petrust, hogy ezzel eltereljék a gyanút szökésük valódi okáról, miszerint csatlakozni kívánnak Othóhoz.

Lucianus homlokán összefutottak a ráncok, ahogy a férfi hümmögött egy sort.

– És Otho még mindig Rómában tartózkodik?

– Úgy hírlik, lóhalálában távozott, amikor a sikertelen Pompeji merénylet híre a fülébe jutott. Jelen pillanatban valahol félúton lehet Lusitania[53] felé…

–… és maga után hagyott olyan embereket, akik lojálisak az ügyéhez? A szökött aedilisek talán egy ilyen titokban működő csoporthoz kapcsolódtak, amely csak arra vár, hogy Néró kimozduljon Antiumból – folytatta elgondolkodva Lucianus.

– Roppant érdekes elmélet.

Lucianusék persze nem tudhatták, hogy a praefectura őrségét egy intenzív ultrahanghullám-jelenség tüntette el és nem holmi „politikai elhivatottság”… E két nemes római nem is érthette meg ezt a dolgot.

A cena főrésze időközben a végéhez közeledett, és átadta helyét a harmadik, zárószakasznak, amely alatt utóételeket és borkorcsolyákat fogyasztottak, az elkövetkezendő ivászat felvezetéseképpen. A fogások közt a gyümölcsök széles választéka szerepelt, ezek igazán könnyű, „ártatlannak tűnő” ételek voltak, de mégis ebben az utolsó szakaszban dőltek ki a legtöbben: az emberek tízes csoportokban mentek a hánytatóhelyiségekbe, s megkönnyebbülésük után úgy kóvályogtak vissza kerevetükig, mintha megerjedt datolyától lerészegedett pávák lennének Néró díszkertjében.

– Csodálom, hogy nem Cornelius Aulus lett az új testőrparancsnok, sokan Néró leghűségesebb és legjobb katonájának tartják – jegyezte meg Lucianus. Quintius újabb meglepetéssel szolgált.

– Állítólag eltűnt. Nem hallottad?

– Mit beszélsz?! Aulus szintén áruló? Ezt nem hihetem el! – Lucianus értetlenkedve bámult Quintiusra, de az csak a vállát vonogatta.

– Pompejiben még a Császár mellett volt a merénylet előtt, de Antiumba már nem érkezett meg. Szőrén, szálán eltűnt. Vele kapcsolatban olyat is hallottam, hogy lehetett némi köze a Probus-hídi eseményekhez.

– Erről hallottam, de azok praetorianusoknak öltözött rablók voltak, egész Róma ezt tárgyalta napokon át. Mi folyik itt, Quintius? Az egész világ a feje tetejére állt?

Quintius hosszan hallgatott, és töprengő arcot vágva meredt maga elé.

A következő pillanatban egy mogorva arcú, herkulesi termetű, fiatal férfi lépett Lucianushoz. Barbarus volt az, a gladiátormester. Vállára vörös gladiátorköpeny borult, a mellkasát borító széles bőrpántok pattanásig feszültek hatalmas izmain.

– Beszélj! – intett Lucianus.

– Sextus a bemelegítés alatt megsérült.

– Mi történt?

– Elesett és karját törte, uram.

– Orvos látta már?

– Igen, uram.

– Mit mond?

– Nem küzdhet!

– Kérem a kiírást!

A gladiátormester átnyújtott egy viasztáblát. Lucianus szétnyitotta, és átfutott a küzdők névsorán, majd a stilus[54] lapos végével kidörzsölte a harmadik párt. Rövid ideig tartó töprengés után az ellenfél nélkül maradt Cerest beírta legalulra, és a következő nevet karcolta mellé: Hector. Barbarusnak nagyon nem tetszett a dolog, Lucianusnak azonnal szemet szúrt a férfi zavara. Felvont szemöldökkel kérdezett rá.

– Mi nem tetszik?

– Ceres egy nagyon jól képzett murmillo[55], aki állandó edzésben van, Hector viszont évek óta nem küzdött arénában, a nő előtt pihentetni kellene, uram. Szabadna megjegyeznem, hogy ez talán nem a legjobb párosítás…

– Hector az egyik legjobban képzett gladiátor, akit valaha láttam… és láttam jó párat negyven év alatt. Még mindig ő a legjobb, ehhez nem fér kétség. Tehát Hector csapjon össze Ceressel, azután álljon ki a nő ellen, igazi csemege lesz a viadalok legvégén. Menj, és készítsd fel a küzdőket, hamarosan bevonulhattok! Amit megmondtam, azt megmondtam!

Barbarus ökölbe szorított kézfejével a saját mellkasára ütött, és eltűnt a forgatagban.

– Mit hallok, Hector egy nővel fog küzdeni? – hökkent meg Quintius. – Ilyenről még nem is hallottam.

– Hát most láthatsz is – jött a kurta felelet. Lucianus a rátapadt viaszt kapirgálta az ujjairól, közben magyarázta a dolgot. – Azt akarom, hogy a mai viadal örökre emlékezetes legyen mindenki számára, ezért egy távoli országból idehozattam egy gladiátornőt, aki a mentora[56] szerint a földkerekség legjobb íjásza is egyben. A program végén következik, közvetlenül Hectorral történő összecsapása előtt, és azért nem szerepel a hivatalos kiírásban, mert meglepetésnek szánom. Nos, mit szólsz hozzá?

– Az istenekre mondom, amice, fantasztikus ötleteid vannak. Holnaptól egész Róma erről beszél majd: Hector és egy barbár nő? Nahát! Milyen fegyverrel csapnak össze?

– Flagrummal. Különös látványosságot tervezek, mindketten ágyékkötőben lesznek… Hectornak tetszik az ötlet, a nő meg egyébként sem hord sok ruhát, csak egy köntöst, imádja a meztelenséget. Gyere, sétáljunk vissza a helyünkre, mert nem akarom…

Lucianus egy csapásra elhallgatott, amikor észrevette a nőt. Ekkor már Quintius is észrevette a szemközt fekvő alakot, és önkéntelenül felkiáltott.

– Magasságos Jupiter, ki ez a szépség?

Az ismeretlen nő az átrium túloldalán húzódó lectusok egyikén könyökölt, a körülötte és a szemközt könyöklő rómaiak közül mindenki őt bambulta a lakoma kezdete óta. Aki nem így tett, arról szinte sugárzott, hogy rövidlátó.

Nem mindennapi jelenségnek számított.

A titokzatos szépség nem Itália szülötteként látta meg a napvilágot, erről meglehetősen merész ruházata is tanúskodott. Nem a közkedvelt palliumba, hanem áttetsző selyemkendőkbe burkolózva feküdt a kerevetén, s ezek sokkal többet engedtek láttatni gazella karcsú termetéből, mint amennyit a római nők a kor szokásainak megfelelően megengedhettek maguknak férfiak jelenlétében. A jelenség alabástromszín karján és karcsú nyakán olyan szemkápráztató ékszerek csillogtak, hogy a környezetében található római nemes hölgyek majd’ megpukkadtak a sárga irigységtől. A legnagyobb döbbenetre mégis az adott okot, hogy az ismeretlen Vénusz körmeit – melyek meglepően hosszúak voltak – feketére festették. De éjfekete volt a frizurája is, ami hihetetlenül gyönyörű hajzuhatag gyanánt omlott a hófehér vállakra és a bíbortakaróra. A dús hajkoronát egy gyémántokkal kirakott keskeny aranypánt szorította le, de az elevennek tűnő fekete fürtöket csak nehezen lehetett megzabolázni, s több helyen átkígyóztak az ujjnyi széles csillogó pánton. Az ismeretlen barbár szépség arcát ricinum[57] takarta, de az ezüstszálakkal átszőtt könnyű anyagon még így is átsugárzott valami megfogalmazhatatlan, földöntúli szépség. Lucianus és Quintius megbűvölten nézték a fekete körmeivel szőlőt csipegető csodát.

– Ó, bárcsak fölemelnéd a fátyladat, Vénusz! – sóhajtotta Lucianus, s ezzel tucatnyi római kívánságát fogalmazta meg. Magához intette az egyik közelben álló tálalószolgát.

– Tüstént kerítsétek elő Cnaeust, és hozza magával a vendéglistát! A rabszolga majdnem elejtette a tálat, úgy szaladt.

Lucianus Quintiushoz fordult, aki még mindig tátott szájjal bámulta a nőt.

– Ismered?

– Bárcsak ismerném, kedves barátom – felelte Quintius. – Áldhatjuk az isteneket, hogy Néró és Poppaea Sabina nincsenek itt. Ha a Császárnő meglátná ezt a barbár hercegnőt, menten megpukkadna az irigységtől. Arcát ugyan fátyol takarja, de annyit azért látok, hogy ez a nő még Nauszikaánál is szebb.

– Egy perce sincs, hogy megláttál egy nőt, és máris a „hókarúhoz” hasonlítod? Quintius, téged vénségedre elbolondítottak Róma istenei. Mi ez, ha nem szerelem, barátom? – nevetett Lucianus. – Ámor nyílvesszeje, hát téged is szíven talált?

– Nem az Iliász hókarú Nauszikaájáról beszélek, hanem a Pompeji kurtizánról, akit szintén ezzel a névvel illetnek. Azt beszélik, ő Itália legszebb asszonya, Sabina legjobb barátnője.

– Csodálom, hogy nem Rómában él.

– Talán Sabina úgy gondolja, hogy jobb távol tartani Nérótól – mosolygott Quintius.

Lucianus lictora lóhalálában érkezett, kezében egy összegöngyölt pergamentekercset tartott.

– Hívattál, nagyuram? – Lucianus megmutatta neki a titokzatos szépséget.

– Ki ez a nő?

Cnaeus kutató tekintete átfutotta a vendégek listáját, aztán elölről kezdte még egyszer, de sokkal lassabban, tüzetesebben, mint az imént, még ajkával is csücsörített olvasás közben, annyira koncentrált.

– Azt hiszem, hogy Antoninus Plinius szenátor hozta magával, mint vendéget, de a hölgy neve nem szerepel a listán. Ha kívánod, tüstént kiderítem.

– Semmit sem kívánok jobban. Ha megtudtad a nevét, nekem jelentsd!

Cnaeus mélyen meghajolt, és távozott.

Lucianus vetett egy futó pillantást a szépség körül ülőkre. Plinius szenátor vékony, paszulykarót formázó alakját messziről észre lehetett venni. A férfi éppen odahajolt a titokzatos nőhöz, és fülébe suttogott valamit. A könnyű ricinum megrezdült, ahogy a nő felnevetett, kacagását elnyomta a lakoma zsivaja.

Csak nem engedik meg Róma istenei, hogy ez a csontzene Plinius egy ilyen nőt öleljen? – gondolta Lucianus, akinek nyakát kellett nyújtogatnia, ugyanis felerősödött a fuvolaszó, és ledér ruházatba öltözött táncos lányok szaladtak be oldalról, eltakarva a különös párt. A színes kavalkád végleg megfosztotta Lucianust a megtestesült Vénusz látványától, és kénytelen-kelletlen, Quintiussal a sarkában visszatért Valériához.

A táncosok és akrobaták mutatványai után megválasztották a borkirályt – kivételesen nem kockavetéssel sorsolták ki, hanem közfelkiáltással. A rex bibendi trónját „természetesen” Lucianus nyerte el, aki nem várakoztatta sokáig vendégeit, és azonmód kihirdette a bor és a víz keverésének arányát. Kisvártatva megkezdődött a hajnalig tartó ivászat. Lucianus egyetlen intésére elhalkult a zeneszó, és az átrium peristülion felőli végében felsorakoztak a gladiátorok. De mielőtt megkezdődött volna a színpompás bevonulás, rabszolgák szaladtak be minden irányból, kezükben egy-egy homokkal teli vödörrel, melynek tartalmát ügyesen elrendezték a márványon. A helyiség közepén húzódó vízgyűjtő medencét külön erre a célra készült dobogóval fedték le, és pár perc multával Lucianus átriuma máris egy arénára hasonlított. A vendégek közül sokan lekászálódtak a kerevetekről, és karosszéket hozattak maguknak – gondolván, abból könnyebben ugrik talpra az ember, ha magával ragadja a küzdelem hevessége. Komoly pénzek forogtak kockán, Lucianus hamiskás mosollyal a szája szegletében szemlélte a „nekikészülődést”… Ahogy a lectusokra hajított pénzes zacskókat számlálgatta, őszinte megelégedettséget érzett: a fogadáskötők egytől-egyig az ő emberei voltak, akik előre tudták, hogy mi lesz az eredmény.

Nem lesz itt hiba!

A gladiátorok bemutatkozása véget ért. A harsonák újból felharsantak, és bevonult az első pár, amely egy murmillóból és egy retariusból állt. Rövid előkészületek után megkezdődött az összecsapás, a hangorkán leírhatatlan volt.[58]

A hálóval és a szigonnyal felszerelt gladiátor fegyverzete jellegéből adódóan kivárásra játszott, s fürgeségét állította a testesebb ellenfele nyers erejével szemben. A küzdőkből tömény feszültség áradt, és ez lassan átragadt a nézőközönség soraira: a kezdeti hangzavar, kiabálás, kurjongatás elhalkult, kisvártatva a légyzümmögést is meg lehetett hallani. Az összecsapást nem jellemezte a látványosság, inkább az idegek játékának tűnt, mint sajátos harcművészeti bemutatónak. A fegyvereken rőten csillogott az oszlopsorok árkádjaiban felállított bronzserpenyők lobogó tüze, szinte hallani lehetett a nagy csöndben, hogy serceg bennük az olaj.

– Négy az egyhez, a murmillo ellenében! – kiáltotta valaki, de egy másik azonnal megkontrázta: – Száz aureus[59] négyszáz ellenében… a retariusra!

A tömeg felhördült, többen lábujjhegyre állva nyújtogatták nyakukat, hogy láthassák a fogadót. Lucianus emberei máris rohantak a viasztábláikkal.

A murmillo megunta a meddő táncot a homokban, és támadott: megsebezte ellenfelét, a hálós gladiátor taktikusan hátrálni kezdett, sokak nagy döbbenetére szarkasztikusan mosolygott. Ezt már nem lehetett bírni idegekkel, és kitört a hangzavar! Ki-ki hevesen biztatta választottját, az oszlopsornál álló rabszolgák fürgén töltögették a kiürült kupákat.

Jól adják a harcot, gondolta Lucianus, és oldalra pillantott, de ahol ő könyökölt, onnan nem lehetett látni a titokzatos asszonyt.

Cnaeus odahajolt az urához, de így is ordítania kellett, hogy az izzadt arcú Lucianus a bődületes hangzavar közepette megértse, amit mond. Cnaeus hiába üvöltött, Lucianus jóformán semmit sem értett.

– Micsoda?

– A nőt úgy hívják, hogy Lillake!

– Lillake?

– Igen!

Quintius is odahajolt, nem akart kimaradni semmiből. Kisvártatva döbbenten meredtek egymásra Lucianussal.

– Hát ez meg milyen egy csuda név? Tudtam én, hogy nem római nő! – kiabálta Quintius.

– Lillake… Lillake – ízlelgette a nő különös hangzású nevét Lucianus, és egy kurta legyintéssel elküldte a lictorát. – Milyen szépen hangzik, akár egy szerelmes dallam.

Nem sejtette, hogy ez a „dallam” a halál himnusza évezredek óta.

Lillake, ami sumér nyelven annyit tesz: Lilith…

A közönség lelkesedése az egekig hágott, amikor a fiatal Ceres és a hírhedt Hector küzdőtérre lépett. Az elmúlt években a herkulesi termetű fekete férfi volt a római arénák legnagyobb bajnoka, rajongói egyszerűen félistenként imádták. Híre az Impérium legtávolabbi csücskébe is eljutott, s a távoli provinciákból[60] számtalan bajnok érkezett, hogy letaszítsa tündöklő trónusáról, de mindegyiküket holtan húzták ki a homokról. Hector láthatóan kiélvezte a siker minden mézédes cseppjét, s miután bejelentették, hogy ő következik, magasra emelt, széttárt karokkal kezdett keringeni az arénává átalakított átrium közepén. A nézősereg féktelen tombolásba fogott.

Legalább kétszáz ember, köztük nemes hölgyek próbáltak az első sorokba tülekedni, hogy jobban láthassák a küzdelmet, mindenki tapsolt. Hector peckesen elvonult előttük, majd megállt a babérkoszorús Lucianus előtt, és üdvözlésre lendítette jobb karját.

– Ave Lucianus, morituri te salutant![61] – harsogta az óriás. Ez a hivatalos formula, melyben a gladiátorok a jelenlévő uralkodót köszöntötték, valójában csak a Császárt illette meg, így Hector köszöntése felért egy „politikai hitvallással”. A közönség Néró ellenes része félelmetes üdvrivalgásban tört ki. Sokan közülük, akik eredetileg Ceresre fogadtak, most azonnal átpártoltak az egykori bajnok oldalára, Lucianust pedig majdnem szétvetette a keblét dagasztó büszkeség.

Ceres villámsebesen észbe kapott. Csatlakozott Hectorhoz, és megismételte az iménti köszöntést. Bosszankodott, mert percekkel ezelőtt arra gondolt, hogy valami hasonló ötlettel kellene a saját javára fordítani a tömeg hangulatát, most már bánhatta, hogy nem merte megtenni.

A küzdők elhelyezkedtek egymással szemben, fegyverzetük rövid római kard és pajzs, fejükre sisak borult. Lucianus lanistája[62] felemelt egy bíborszín kendőt. A tapsvihar alábbhagyott, végül elült a zaj, s pisszenést sem lehetett hallani.

A kendő váratlanul a homokba hullott, a küzdők egymásra rontottak.

Rómában a hozzáértők úgy tartották: Hector a múlt dicsősége, míg Ceres a jövő nagy reménysége. Mindkét bajnok kiválóan képzett gladiátornak számított. Mindkettőt hatalmas termettel és csodálatos izmokkal áldották meg Róma istenei, eddig egyikük sem talált legyőzőre az arénában. Ez volt az első alkalom, hogy éles körülmények között összecsaptak, amit a korkülönbséggel lehetett magyarázni: Hector már évekkel ezelőtt abbahagyta a küzdelmeket, míg Ceres csillaga az elmúlt egy évben kezdett felragyogni. Lucianus alkalmi versenyén most a tapasztalat és a vérprofi rutinja csapott össze a fiatal tehetség ifjonti hevületével – az összecsapás nem mindennapi csemegének ígérkezett a viadalok történetében.

A bajvívók a gladiátorküzdelmek minden szépségét, vért forraló izgalmát megmutatták ezen az estén. Akrobatikus elemekkel, elhajlással, elugrással, guggolással és felugrással tarkított összecsapásuk annyira tökéletesnek, oly’ mesteri hozzáértéssel megkomponáltnak látszott, hogy a tomboló nézők soraiban többen könnyezni kezdtek látványára, mintegy katarzisként megérve ezeket a pillanatokat. A küzdők körbeugrálták az arénát, önmaguk biztatására nagyokat kurjongattak. Szakadatlanul támadták egymást, de pajzsaikkal olyan ügyesen hárították a kardcsapásokat, hogy azok csak nagy döngéssel haltak el, s nem érhették el a másik testét.

Hector aktívabbnak látszott, és egy látványos csellel kibillentette Cerest az egyensúlyából. A fiatal harcos egy pillanatra fedetlenül hagyta baloldalát, és mire észbe kapott, a fekete óriás kardja máris villant a bronzserpenyőkben égő tüzek fényében…

– Szúrj! – üvöltötte kétszáz ember a másik kétszáz sikoltása közepette. Hector szúrt, de kissé elkésett, és Ceres úgy hajolt hátra, mint Tiberis partján a nád, ha lecsap rá a dühöngő szélvihar. Hector kardja csak jelentéktelen sebet ejtett az oldalán.

A közönség valósággal megvadult az első vércseppek látványától. Ceres csak vigyorgott a sisakja alatt, és azonmód visszatámadott. Hector hátrált, és minden erejével a védekezésre koncentrált. Akik sokadszor látták küzdeni, tudták, hogy csupán magára húzza, fárasztja az ellenfelét.

Quintius izgalomtól csillogó szemmel ajánlott fogadást Lucianusnak.

– Hector már öreg ehhez a mókához, barátom. Fogadok veled, hogy Ceres győzni fog.

– Ezer aureus Hectorra ötezer ellenében! – kiáltotta Lucianus. Akik hallották, elsápadtak, aztán ujjongó tapsban törtek ki: az említett összeg kész vagyonnak számított.

– Legyen.

Hector folyamatosan hátrált, miközben a megvadult Ceres folyamatosan támadta. Ám a fiatal harcoson, mintha erőt vett volna a fáradtság: kardja egyre lagymatagabb csapásokkal döngette Hector bőrlemezekkel borított pajzsát, testéről patakokban folyt az izzadság. Lucianus bajvívója egyre többször pislogott az urára. Egyszer csak összeakadt a tekintetük, ekkor Lucianus mintha jelet adna a fordulatra…

Hector úgy védte le a következő csapást, hogy a bal alkarjára csatolt pajzzsal egyben el is ütötte Ceres kardját. Egy fürge mozdulattal belépett ellenfele elé, és a válla felé vágott. Ceres felrántotta a pajzsát, de megkésett a mozdulattal, mire a vágás elérte. Ám nem rendült meg, és visszaszúrt a Hector pajzsa alatt egy minutumra megnyíló parányi résben.

Pengéje megsebezte Hector combját.

Egy nő elájult, és kivitték.

– Támadj! – ordibálták a rómaiak. A nők sikoltoztak a gyönyörűségtől, Lucianus úgy szurkolt, hogy a babérkoszorú leesett kopaszodó fejéről.

Hector bőszen döngetve Ceres pajzsát átment támadásba. Ceres ugyanazt tette, amit percekkel ezelőtt ellenfele: hátrált, de nem pusztán taktikai megfontolásból tette, amit tett – a bősz fekete ellenállhatatlannak bizonyult, elhatározta, hogy dűlőre viszi a dolgot!

A nézőközönség egyszerre hördült fel, amikor Ceres hirtelen megbotlott és hanyatt esett a homokban. Hector megtorpant, hisz’ a földön fekvő ellenfelet nem lehetett támadni, ám ez a pillanatnyi késedelem elégségesnek bizonyult Ceres számára, hogy megkapaszkodjon egy utolsó szalmaszálban: erőteljes rúgást mért Hector térdére, aki fájdalmas kiáltással roggyant meg. Ceres szabálytalan technikát alkalmazott! Megpróbált talpra állni. Többen ordibálni kezdtek a szabálytalanság láttán, tüntettek Ceres ellen!

A herkulesi termetű fekete agyát elöntötte a vér. A pajzsával odacsapott Ceresnek, és egy határozott mozdulattal gyomron szúrta a feltápászkodni készülő ellenfelét. Ceres karjából kihullott a kard, és a bajvívó elterült a homokban…

Kitört az általános zűrzavar.

Mindenki egymás szavába vágva azt kezdte vitatni, hogy melyik gladiátor volt a szabálytalan. Egyértelműnek látszott, hogy Ceres rugdosása annak minősült – a lábakat lehetett használni, de nem ilyen módon –, viszont Hector sem érdemel babérkoszorút, mert földre került ellenfélen ejtett sebet!

Hector ziháló mellkassal állt a súlyosan sebesült, fájdalmasan nyögdécselő Ceres felett, és várta a közönség döntését. A jelenlévők nagy része Hectort istenítette, egyre inkább hallatszott az ingula (végezz vele!) kiáltás, és a hüvelykujjak lefelé böktek. Lucianus abban bízott, hogy felfelé mutató hüvelykujjakat lát, és a mitte (engedd el!) kiáltás kerül fölénybe. Ám csalódnia kellett. Sajnálta Cerest, ám nem tehetett érte semmit, mindenki őt nézte, és várta a végső döntést.

– Ingula! – kiáltotta végül, s lefelé bökött.

Hector egy pillanatig sem habozott, és határozott mozdulattal torkon szúrta a vértől átitatódott homokban fetrengő Cerest, aki nyomban kilehelte lelkét. Rabszolgák szaladtak be, és lábánál fogva kihúzták a mozdulatlan testet, a győztes ünnepeltetni kezdte magát.

– Tartozol nekem ötezer arannyal! – fordult Lucianus az ajkbiggyesztve álló Quintiushoz.

– Megkapod.

Hector távoztával lecsendesült a tombolva ünneplő tömeg, és újra középre sétált a viadalvezető. Kivárt, míg pisszenés sem hallatszik, majd megtette bejelentését: a továbbiakban olyat láthatnak a tisztelt vendégek, melyre még nem akadt példa Róma történetében, tudniillik egy női harcos következik, az egykoron élt amazonok egyenes ági leszármazottja, aki szerényen, csak harcművésznek titulálja magát. A neve Palmyra…

A jelenlévők soraiban hullámként zúgott végig a döbbenet, több helyről nevetés hallatszott. A higgadtabbak csak a fejüket csóválták. Az Italica-légió jelenlévő tisztjei úgy röhögtek, hogy a bor a homokra loccsant kupáikból, a jelenlévő nők viszont tapsikolni kezdtek, és csókokat dobáltak az átrium végében megjelenő kaftános nőnek, akinek vesszőkkel teli tegez súlyosodott a csípőjén és kezében egy embermagas asszír íjat tartott.

Palmyra rezzenéstelen arccal állt az átrium végében, arra készülve, hogy meghódítja Rómát.

Lilith alig mozdult az egész küzdelemsorozat alatt, de ebben a pillanatban egy kecses kézmozdulattal felhajtotta az arcát takaró fátylat – meglepetten nézte Palmyrát. Akik látták a mozdulatot, a földkerekség mítoszai és szent hagyományai szerinti legszebb női arccal szembesültek. A szemközt ülők kezében megállt félúton a borral teli kupa, akadt olyan is, aki egyszerűen elejtette meglepetésében. A Démonkirálynő visszaejtette fátylát, és odahajolt Pliniushoz. A férfi azon kevés emberi lények közé tartozott, aki tudta, hogy a nő valójában kicsoda. Őszintén, teljes szívvel és minden üdvösségről lemondva szolgálta az Éjszaka Nagyasszonyát, Lilith egyszer sem hozta tudomására, hogy fizetsége majd a biztos kárhozat lesz, egy pokoli panteonban.

– Látod azokat a jeleket a nő testén? – kérdezte Lilith, mire Plinius csillogó szemmel bólintott.

– A nő téged imád, neked szolgál, királynőm.

– Utoljára akkor láttam ezeket a jeleket, amikor II. Ramszesz szeretője voltam, már alig emlékszem, több mint egy évezrede, hogy elhagytam őt… motnirapakgem…

Lilith ékes latinsággal szólt Pliniushoz, aki az utolsó titokzatos szót is megértette: a Démonkirálynő alkalmanként fordítva beszélt, ilyenkor nyomasztóan mély hangon, rekedt suttogással formálta a szavakat. Szemében pokoli lángok gyúltak, bőre lúdbőrössé vált, ajka megremegett az elfojtott indulatoktól. Ezek után Plinius egy árva ast[63] sem tett volna Palmyra lelki üdve ellenében.

Pisszenés sem hallatszott, ahogy Palmyra megfeszítette az íját… A szíriai nő a peristülionnal szemben állva célzott, odakint a kertben sietve rebbentek szét a sárgatunikás rabszolgák, nehogy egy eltévedt nyílvessző átlője őket. Senki sem figyelt fel arra az ideges alakra, aki az elmúlt percekben belopódzott az átriumba, hogy egy oszlop árnyékában megbújva szemlélője legyen az eseményeknek. Számára mindenkinél fontosabb volt Palmyra sikere. Arra gondolt, hogyha a nő most meghódítja Rómát, akkor egész hátralévő életét a fürdőben töltheti, és nem kell cirkuszkocsival körbekutyagolnia fél Itáliát a mindennapi betevő falatért. Claudius idegesen tekergette tunikája szegélyét. Nem attól tartott, hogy Palmyra leszerepel az íjásztudományával. A szívét akkor töltötte el félelem, amikor arra gondolt, hogy mi következik ezután. A cirkuszos Claudius Hectortól tartott, már bánta, hogy beleegyezett ebbe a flagrummal történő összecsapásba.

Állt a vendégek között még egy ember, aki hasonlóan idegesnek mutatkozott. Amikor meglátta Palmyrát, homlokán patakokban kezdett gyöngyözni az izzadság. Az ideges férfit Pusiónak hívták, és Róma egyik leghíresebb építési vállalkozójaként ismerték a jelenlévők. Senki sem tudta Pusióról, hogy jó pénzért bármire kapható…

Pusio azért volt ideges, mert sokakkal ellentétben ő nagyon jól tudta, hogy Palmyra kinek a kedvese! Szeme izgatottan járt a tömegben, ahogy Anguist kereste.

A Kígyó Rómában van?

Pusiónak több vesztenivalója volt, mint Claudiusnak… Ő az életét féltette!

Claudius lánya harminclépésnyire állt az íját feszítő Palmyrától, de cseppet sem félt. Két kezével ügyesen tartott egy görögdinnyét, amit a feje búbjára állított, ez volt a célpont.

Júlia tökéletesen megbízott Palmyrában, akit istennőként imádott, bálványozott, és igazi szerelmes pillantásokkal méregetett, amióta az a bizonyos dolog megtörtént… Egy pillanatig sem fordult meg a fejében, hogy szégyellnie kellene magát a történtek miatt. Úgy érezte, hogy a világ végére is elszökne a fekete hajú nővel, ha az erre kérné…

Egy átható pendülés, és Palmyra útjára engedte a vesszőt, ami villámként hasította ketté a gyümölcs testét.

A rómaiak lelkesen tapsoltak. Palmyra egy újabb vesszőt húzott elő tegezéből.

– Ezt egy jobb íjász bármikor utánacsinálja – mondta egy Aetiusnak nevezett férfi a mellette könyöklő ismerősének. Aetius, praefecti sociorum, azaz a Rómához hű, idegen segédcsapatok parancsnoka volt. – Fogadok, hogy… – kezdte, aztán elharapta a mondat végét, amikor látta, hogy Júlia hátrálni kezdett a dobogóvá átalakított impluvium[64] felé. A szőke lány fellépett a vízgyűjtő-medence fölé húzott deszkákra, és megállt a közepén. Ekkor több mint ötvenlépésnyire lehetett Palmyrától. Oldalról beszaladt egy rabszolga, és a szőke lány kezébe nyomott egy almát, Júlia ügyesen a feje tetejére illesztette. A közönség zsongani kezdett, Aetius lassan felült a lectuson.

Palmyra teste egy pattanásig feszített izomrosttá változva ajzotta fel az asszír íjat. A vessző bronzhegye rőtvörösen csillant a fáklyafényben, mindenki visszafojtott lélegzettel állt. Némely izgulósabb római még saját szívdobbanását is hallani vélte.

Élesen pattant az íj idege, és a vessző átverte az almát.

– Ez hihetetlen! – kiáltozták sokan, hogy túlharsogják a dörgő tapsvihart.

A Légió tisztjei nem tapsoltak, de még csak nem is mosolyogtak: csendesen kortyolgatták a fallernusit.

– Százezer sestertiust fizetek ezért a nőért! – kiáltotta valaki.

Júlia az almadarabkákat szedegette a hajából, és a jelenlévők nagy döbbenetére még tovább hátrált. Lelépett az impluviumról, és elhátrált a peristülionig.

– Hetven lépés! – harsogta a lanista. – Hetven lépés, urak!

Ilyen távolságból már egy emberi alak eltalálása is figyelemreméltó íjászteljesítménynek minősült. Ismét beszaladt az előző rabszolga, és átadott Júliának egy mandarint.

Szinte egyszerre hördült fel négyszáz ember.

– Ha eltalálja, nem emberi lény – nyögte Aetius, és felállt. Altisztjei ott tolongtak körülötte.

– A rabszolgák hozzák a gyaloghintómat! – utasította Pusio az előcsarnokban álló nomenclatort, aki csettintett az ujjával. Ketten tüstént ugrottak, hogy teljesítsék a parancsot. Pusio megtámaszkodott egy oszlopnál, mert azt hitte, menten elájul. Határozottan jót tett neki a márvány hűvös érintése. A kőnek nyomta a homlokát, lassan lehiggadt.

– Rosszul érzed magad, uram?

Pusio nem válaszolt, halántékán vastagon lüktetett az ér.

A Kígyó nem halt meg, és Rómában van! Ha Palmyra itt van, akkor Anguis szintén…

Közben olyan üdvrivalgás hallatszott az átriumból, hogy a Lucianus-palota falai valósággal beleremegtek: Palmyra a mandarint is átlőtte.

Pusio el sem köszönve a ház urától lóhalálában távozott.

Lucianus Hectort hívatta.

– Hallhattad milyen megállapodást kötöttem Claudiussal, ezért megparancsolom, hogy győzzél! Szükségem van erre a nőre, de mivel nem rabszolga, ezért nem vásárolhatom meg a cirkuszostól. Viszont győzelmed esetén te rendelkezhetsz a sorsáról… és tőled már megvehetem.

Többen nevettek, akik hallották.

– Ajándékként lököm a lábad elé, uram – hajbókolt a gladiátor.

– Jutalmad nem marad el. De vigyázz, ha kicsapod a szemét, elevenen nyúzatlak meg!

Hector sunyi mosollyal az arcán távozott.

A lanistának hosszú percbe telt, míg sikerült csendre intenie a belelkesült tömeget. Lucianus viadalvezetője megállt a kipirult arcú, boldog Palmyra mellett, majd fennhangon bejelentette, hogy „különös összecsapás” következik: az imént látott amazon flagrummal a kezében megküzd a híres-neves Hectorral, akinél ugyanúgy háromágú korbács lesz. A viadal addig tart, amíg valamelyik küzdő súlyos sebet nem kap, vagy fel nem adja a harcot. A vesztes sorsáról mindkét esetben a győztes hivatott dönteni. A győztesre fogadni lehet a lictoroknál…

Claudius Júlia vállát átkarolva előrefurakodott.

Istenek, segítsetek neki!

Két igazán kegyetlen büntetőeszközt ismertek a rómaiak. Az egyiket fascesnek hívták, a másikat flagrumnak. A fasces sokkal több volt, mint a nyelénél vesszőnyalábokkal körülfogott és vörös szíjjal átkötött bárd. Sokkal inkább hatalmi jelképnek minősült, amit a lictorok vittek a főtisztviselők előtt. Eredeti céljára csak a legritkább esetekben használták, de akkor módfelett brutálisan demonstrálták vele Róma hatalmát. Ha a légionáriusok megfutamodtak az ellenség elől – ez ritkán fordult elő, szinte soha –, akkor a katonákat sorba állították, és szétbontották a vesszős bárdot. A nyelet ölelő kilenc vesszővel megvesszőztek kilenc embert, míg minden tizediknek a bárd jutott – innen a tizedelés elnevezés –, így haladtak végig a sorokon.

A flagrumot valójában egy korbácsnak lehetett tekinteni, s amikor megalkották, csak egyetlen cél lebegett szem előtt: akire rácsapnak vele, az élete végéig ne felejtse azt a pillanatot! A flagrum nyeléből induló három bőrszíj végén parányi, súlyzó alakú fémnehezékek súlyosodtak, melyek a csapás következtében könnyedén feltépték a bőrt, valósággal belemartak a húsba. Akire flagrummal csaptak, abból patakokban ömlött a vér, és a jellegzetes sebek örökre megmaradtak. Kegyetlen eszköz.

Palmyra szemérmét csak egy tenyérnyi ágyékkötő takarta, keblei fedetlenek voltak. Hector hasonlóképpen, szinte meztelenül állt ki a küzdelemre. A nő a férfi mellkasáig sem ért, valósággal eltörpült a fekete óriás mellett.

Mindketten jobbkezesek voltak, és a korbácsokat lóbálva, óvatosan keringtek egymás körül a jéghideg homokban. Az egész átrium talpon volt, kivéve Lilithet, aki egy szőlővel babrált.

Hector gúnyos mosollyal a szája szögletében lóbálta a flagrumot, és ocsmányságokat sziszegett a fogai között, megpróbálta ellenfelét kizökkenteni a nyugalmából. De a nő meg sem hallotta az obszcén szitkokat. Óvatosan, minden mozdulatára odafigyelve lépett körbe-körbe, egyre csak Hector szemét nézve.

A férfi párszor odacsapott, de csak ijesztgetni próbált, Palmyra fel sem vette a dolgot, könnyedén elhajolt.

Hector az ellenfele reflexeire volt kíváncsi, meg sem fordult a fejében a támadás lehetősége. Palmyra viszont másképp gondolta. Hector arra eszmélt, hogy irtóztató csapást mérnek az alkarjára. Későn rántotta vissza a kezét, és a flagrum nyele pillanatok alatt iszamós lett a kiömlő vérétől. Dühösen visszacsapott, a szíriai nő újfent elhajolt.

A nézőközönség először hördült fel.

Hector az elmúlt évek alatt azt szokta meg, hogy ellenfelei mindig a fegyvert tartó kezét nézték, mikor lendül előre – meg is haltak mindannyian –, de ez a nő másmilyen volt: a szemébe nézett, mintha onnan akarná kiolvasni, mire készül a következő pillanatban.

Ügyes kis boszorkány, gondolta a férfi, és milyen gyönyörű!

Az „ügyes kis boszorkány” újra támadott! Alulról indította a csapást, de Hector ugyanúgy elhajolt, mint Palmyra az imént, és pillanatokkal később máris visszacsapott. A nő lebukott, és a korbács három ága csak a levegőt hasította. Most ő csapott vissza, és a férfi oldalát elöntötte a vér. Hector bömbölni kezdett, és hatalmasat húzott Palmyra hátára. A nő fájdalmasan felnyögött, és elugrott onnan. Újra keringeni kezdtek egymás körül.

Nyíltszíni taps hallatszott az átriumban, Quintius odahajolt Lucianushoz.

– A nő ügyesebb.

– Bolondság!

Hector dühösen szuszogva lóbálta a fegyverét. Villámló szemmel nézte a nőt, aki alig pihegett. Palmyra fürgén ugrabugrált a homokon, keble ütemesen ringott. Hector kezdte elveszíteni a türelmét. Azt tervezte, hogy kifárasztja a nőt, majd egy jól irányzott csapással földre kényszeríti. Csak egyszer találjam el, Jupiterre, csak egyszer, morfondírozott magában, de ellenfele nem hagyott sok időt a csapongó gondolatokra, és újra rárontott. Palmyrát egyetlen cél vezérelte: kicsapni a férfi szemét. Más esélyt nem látott a győzelemre.

Hector ide-oda kapkodta a fejét, és hátrált. Palmyra serényen csapkodta, de nem tudott megrendítő ütést mérni a férfira, aki hirtelen az arénák egyik bevett trükkjét vetette be ellene, hogy maga javára fordítsa a küzdelmet: port rúgott a nő arcába.

Palmyra önkéntelenül fordította el a fejét, de abban a pillanatban irtóztató fájdalom csattant a csípőjén. Szabad kezével odakapott, és megpróbált hátralépni… Némasága okán nem tudott sikítani, csak a szemét öntötték el a könnyek. Ekkor a férfi két erőteljes csapást mért a keblére.

A közönség soraiban többen felszisszentek az ütés láttán. A jelenlévő római nők, akik kivétel nélkül Palmyrának szurkoltak, rémülten kaptak a szájukhoz, hogy elfojtsák feltörni készülő sikolyaikat, Claudius egy minutum alatt elsápadt.

Ám Anguis kedvese nem adta föl. Nem törődve az égető fájdalommal és megsebzett, vérbe borult mellével, csak arra koncentrált, hogy elhajoljon a csapások elől, amelyek egyre sűrűbben követték egymást, Hector szinte élvezte a dolgot.

Palmyra egyszerre csak elbotlott, és egy alkarjára mért csapást követően a flagrum kihullt a kezéből. Most végem, futott át rajta a gondolat, és két kezével az arcát védve összegörnyedt a homokban. De a gladiátor nem csapott oda. Elhajította fegyverét, hisz’ nem akarta véressé verni a nőt. A győzelmet e nélkül is elérheti. Megragadta Palmyra nyakát, és úgy megszorította, hogy a nőnek kis híján megroppant a nyakcsigolyája.

– Vesztettél, te lupa! – köpködte a szavakat Palmyra arcába a fekete óriás, és nyakánál fogva megrázta a nőt, mint valami rongybabát. – Add föl, mert megfojtalak, mint egy… – Nem tudta befejezni, mert Palmyra felrántotta a térdét, egyenest az ágyékába.

Hector összegörnyedt a fájdalomra, de mégsem engedte el áldozatát. Ujjai a nő torkába mélyedtek, két hüvelykujja Palmyra gégéjét kutatta:

– Add föl!

Palmyra megpróbált belekarmolni a férfi arcába. Körmei Hector vérben forgó szemgolyóit keresték, de amaz oly’ vadállati erővel fojtogatta, hogy ösztönei és nem a gondolatai kezdték irányítani mozdulatait. Két keze a férfi csuklóira csapódott, hogy a vasmarkú szorítást lefejtse a nyakáról, persze hasztalanul próbálkozott. Lassan vörös köd ereszkedett szeme elé, rúgkapálta a homokot, fülében egyre erősödött a vér dobolása. Teste vadul rángatódzott, de Hector szorosan tartotta, és ledöntötte a dobogóra.

– Megfojtja ez a barom! – dühöngött Lucianus.

Júlia hangosan zokogott. Claudius magához ölelte, és elfordította a lány arcát:

– Ne nézz oda, kicsim, ne nézz oda!

Palmyra eközben haláltusáját vívta, az eszét vesztett Hectort senki sem fékezhette meg: nem akart kegyelmezni annak a nőnek, aki majdnem megalázta.

Lilith nem ismerte az emberi érzelmeket. Nem rendelkezett azokkal a tulajdonságokkal, melyek által fogalmat alkothatott volna szeretetről, gyűlöletről – valójában nem is tudta, hogy a halandóknak mit jelentenek ezek a szavak. Nem tudhatta, hisz’ nem volt halandó. Csak a reakciói tűntek emberinek, néha ő sem értette, hogy az Öreg Istenek miért kényszerítik erre.

Most sem értette.

Amikor Palmyra fuldokolni kezdett, lassan felemelte a kezét, és alig hallhatóan elmormolt egy négyezer éves sumér varázsigét. A fátyla meglibbent leheletétől.

Hector nem értette, hogy mi történik vele. Izzadni kezdett, szemei majd’ kiugrottak a koponyájából, kezét egy láthatatlan erő feszítette le a fuldokló nő nyakáról. Hátratántorodott.

Lilith sziszegni kezdett. Hajfürtjei megmozdultak, mintha a mítoszok hidrája kelne életre, akinek a sikamlósság állatai képezik iszonytató frizuráját.

A nagy izgalmak közepette senki sem vette észre, hogy a gyümölcsök egy pillanat alatt összeaszalódnak a mensán.[65] Plinius kezében megrepedt és szétpattant a borral telt kehely, tartalma záporként csapott szét, s vérpettyesre színezte a közelben álló tógákat.

Hector hátratántorodott, és vastag sugárban hányni kezdett.

Palmyra a torkát tapogatva, köhögve feküdt az impluvium szélén. Lassan felkönyökölt, szemében démoni tűz lobogott. Tagjaiba egy csapásra visszaköltözött minden erő. Kettőt lépett a tántorogva álló Hector irányába, majd iszonyatos erővel ágyékon rúgta a fekete óriást.

A gladiátor vonítani kezdett, ahogy testébe nyilallt a pokoli kín. Összegörnyedt, hogy arcra boruljon saját okádékában. Tétova mozdulatokkal tapogatódzott ellenfele után, aki egy gyors mozdulattal megragadta az üstökénél fogva, és arcát belerántotta a felfelé lendülő térdébe.

Nagy reccsenés hallatszott, és Hectornak vérbeborult az arca.

A tömeg tombolt ezekre a váratlan fordulatokra. A veszettül ziháló és könnyáztatta arcú nő mintha démonná változott volna ezekben a pillanatokban. Tíz körömmel esett Hector arcának, a közelállók látták, amint kikaparni készül a szerencsétlen férfi szemét. A közönség soraiból többen berohantak az arénába, Lucianus emberei alig bírták visszatartani őket, a helyzet egyre kaotikusabbá vált.

A büszke Hector üvöltött, amikor Palmyra megvakította.

– Szedjétek le róla! – üvöltözött Lucianus, és intésére tucatnyi rabszolga, valamint gladiátor rontott a küzdőtérre. Belecsimpaszkodtak a félőrült nőbe, hogy lerángassák a sikoltozó Hectorról, aki saját vérében fetrengett a széttaposott homokon.

Ami a későbbiekben történt, pillanatok alatt játszódott le, és hosszú éveken keresztül sokan, sokféleképpen mesélték, de egyvalamiben mindenki megegyezett: a nőbe valamilyen gonosz démon lelke költözhetett, mert az a féktelen tombolás, amit véghezvitt, nem lehetett emberi akarat műve.

Palmyra felkapott egy boros kupát a közelben álló tricliniumról[66], és véres péppé verte áldozata arcát. Valaki elkapta a karját, hogy megfékezze. A nő feledve Hectort új áldozatára vetette magát. Barbarus ugrott oda. Könyökhajlatába szorította Palmyra nyakát, és megkísérelte leteperni a földre. A küzdelem hevében a viasztábla kiesett az övéből, és szétnyílt a homokban. Palmyra felkapta az ezüst íróvesszőt, és tövig vágta Barbarus combjába.

A férfi felüvöltött, és elengedte a nőt, Palmyra már nem törődött vele. A kezében tartott íróvesszővel döfködni kezdte a körülötte állókat. A rabszolgák sikoltozva rogytak a homokra, a vér úgy fröcsögött, mint valami Tiberis parti vágóhídon.

Ez még a cirkuszi játékok véres látványán edződött rómaiakat is megdöbbentette. Sokan fejvesztve menekültek a megveszekedett fúriaként tomboló nő közeléből.

– Szúrja le valaki! – üvöltözött Lucianus.

Palmyra könyékig véres kézzel, szemében az őrület fényével keringett maga körül. A véres íróvessző még mindig a kezében, körülötte jajveszékelő, földön fetrengő emberek tucatjai.

Kezükben kivont kardot tartva, rohanva közeledtek Lucianus gladiátorai.

– Öljétek meg!

Lilith újabb varázsformulát mormogott.

Palmyra teste felajzott íjként feszült meg. A vértől sikamlós íróvessző a homokba hullott, és a szíriai nő hangtalanul rogyott össze a Démonkirálynő lábainál.

– Testestől, lelkestől az enyém lettél, amazon… csak az enyém.

Claudius taknyos gyerek módjára zokogott, amikor egy magas, barna hajú férfi átnyújtotta neki az egyszerűnek tűnő faládikát. Ugyan látta a könnyein keresztül, hogy belsejét színültig töltik a sárgás fényben tündöklő aureusok, de mégsem költözött öröm a szívébe.

– Az arany a tiéd, Palmyra pedig Lillakéjé!

Palmyra elalélt testét egy díszes gyaloghintóba emelték. A függönyöket máris behúzta egy fekete körmű, karcsú kéz.

Talán jobb sorsa lesz, vigasztalta magát a vén cirkuszos, és bánatos szemmel pislogott a távolodó gyaloghintó után. Egyre csak a szemét törölgette. Biztosan jó helyre kerül…

Tévedett. A pokolba vitték…

III.

64. június 24. Róma, katakombák[67]

RÓMA hét halma abból a tufává összeállt vulkáni hamuból állt össze, ami az albániai tűzhányóknak a történelem előtti kitöréseiből származott. A vulkáni tufa teljesen alkalmatlan, ha építkezésre használja az ember, viszont kiválóan véshető, alakítható, és a rómaiak már a Köztársaság korában is igyekeztek kihasználni ezt a pompás lehetőséget. A Cloaca Maxima[68], amely eredetileg olyan célzattal épült, hogy a Capitolinus[69] és a Palatínus keleti lábánál kialakult elmocsarasodott völgyfenék vizét elvezesse a Tiberisbe, azért épülhetett meg oly’ gyorsan, mert a tufa könnyedén hasadt a rabszolgák vésői alatt. A város alatt számtalan titkos járat, homályos, az ismeretlen mélységekbe vezető alagút kanyargott, melyeket még az ősidőkben építettek. A legendák olyan alagutakról is szóltak, amelyeket még Romulus ásatott a Királyság korában. Ki-ki vérmérsékletének megfelelően hitt ezekben a pletykákban. A többség csak lelegyintette azokat, akik a titkos járatokról beszéltek, de akadtak merészebb vállalkozók, ők lámpással a kézben indultak a mendemondák nyomába – az esetek többségében egyikük sem tért vissza.

Aulus számtalan embert hallott fecsegni ezekről a titokzatos járatokról, nem ült fel a szóbeszédnek. Most itt állt a Katakombákban, és tátott szájjal szembesült a több emelet mélységben húzódó kőfülke sorokkal, melyekben megszámlálhatatlan csontváz feküdt az örök elmúlás mementójaként. Némelyiken már teljesen szétfoszlott a halotti lepel, a csontok hófehéren világítottak a szurkos fáklyák lobogó fényénél.

Aulus és Marcellinus Péter apostol nyomában haladt a fülkesorok között. Idelent nem volt különösebben hideg, de a praefectus mégis összeborzongott a halottak közelségére. Katonaként számtalanszor tapasztalta a halál közelségét, de a csontváz az mégis más…

A csoport még két keresztény ifjúból állt, ők világítottak a fáklyákkal. Aulus emlékezett az egyik nevére: Titusnak hívták.

Az apostol megtorpant egy elágazásnál. Mindkét irányból kőfülkék sorakoztak. A fény csak egy-két sort világított meg rendesen, aztán a holtak elvesztek a homályban. Aulus képtelen volt felmérni a folyosók hosszát és magasságát. Olyan érzése támadt, hogy az alvilágban sétál. Gyors fejszámolást végzett, az eredmény meglepőnek mutatkozott.

– Itt több ezer csontváz van, mind a te testvéreid?

A kérdést Titus válaszolta meg.

– Nem. Ezeket a járatokat nem mi faragtuk ki a tufából, csupán folyamatosan bővítjük. Ez egy régen elfeledett temető, amelynek eredeti lejárata az Esquilinus[70] temetőkertjében nyílt, de azt Augustus betemettette, hogy a gazdagok villákat építhessenek a dombra. Azt a lejáratot, amelyen lejöttünk, véletlenül fedeztük fel… Krisztusnak legyen hála.

– Mekkora ez a járatrendszer?

– Hatalmas. Ha az apám még élne, pontosan megmondhatná neked, testvérem. Ő úgy ismerte Róma alagútjait, mint más a tenyerét.

– Miért, ki volt az apád?

– Építőmester, testvérem.

Aulust az első percekben még idegesítette ez az állandó „testvéremezés”, de erőt vett magán, és nem szólt; nem akarta megbántani Petrusékat. Vetett egy futó pillantást Titusra. Szívesen kérdezte volna az apjáról, de inkább csendben maradt.

– Ezek itt ismeretlenek maradványai. Miért temetitek közéjük a ti halottaitokat?

– Krisztus mindenkit az érdemei alapján ítél meg, miután visszatér az Úr napján – felelte az apostol. – A Feltámadásig minden halott egyenlő.

Bulla, a halász már beszélt Auluséknak erről a feltámadásról. Marcellinus azonnal elhitte, amit hallott, a praefectus továbbra is kétkedett. Marcellinus Rómáig követte Péter nyomait, hogy kiszabadítsa az apostolt. Aulus követte őt, mert tudni akarta, mi az igazság.

Pompeji óta csak kérdőjelekkel találkozott, végül elhatározta, hogy addig nem nyugszik, míg meg nem tudja, milyen sorsot szántak neki Róma istenei.

És miért szánták neki ezt a sorsot, mi céljuk ezzel?

Vajon Petrus és az ő istene tudja a választ? Vagy az a Krisztus, akit megfeszítettünk harmincegy évvel ezelőtt Júdeában, és mégis él? Bulla azt mondta, hogy mi feszítettük meg, mi rómaiak!

Cornelius Aulus több mint húsz évet szolgált katonaként, végül tribunusi rangban parancsnokolt. Az elmúlt évtizedek alatt megfordult a Birodalom számtalan provinciájában, megismerte az ott élő emberek kultúráját, isteneit, sok népnek még a nyelvét is elsajátította, de amit az elmúlt napok alatt látott és hallott, túlmutatott minden tapasztalaton, minden létező racionalizmuson.

Ez a Krisztus állítólag feltámadt a harmadik napon?!

– Badarság!

– Mondtál valamit, uram? – kérdezte tőle Marcellinus. Aulus nem válaszolt. Csendben vívódott. Gyűlölte azt a változást, ami elindult a lelkében. És tiszta szívből gyűlölte azt az egy hetet, ami alatt lezajlott. Pompejiig csak a saját erejében bízó, magabiztos ember volt, egy hűséges vazallus, aki gondolkodás nélkül elindult, hogy teljesítse Néró parancsát. Pompeji és Róma közt maga volt a magtestesült elszántság: elhatározta, hogy utolsó csepp véréig harcol a császárért, aztán a Probus-hídon történtek tudatosították benne, hogy a sorsát mégsem ő irányítja. Életében ez lett a fordulópont, de ezt csak később értette meg – órákkal később, amikor Petrus megérttette vele…

Aulus hirtelen kételkedni kezdett önmagában, a saját világának kézzelfogható valóságában. Petrus csodái „szétrombolták” ezt a fundamentumot, és Aulus világa – amelyből ő már évekkel ezelőtt kirekesztette Róma isteneit, akiknek létezésében nem tudott hinni – egy csapásra összeomlott. Marcellinus hasonlóan érzett, de az ő összeomlott világának romjain már ott emelkedett a Megváltó keresztje.

Aulus még nem a keresztet látta, hanem egy képzeletbeli mérleget! Ennek egyik serpenyőjébe azt a különös Marcust és mágikus fegyverét tette, amit a köpenye alatt rejtegetett.

A mérleg másik serpenyőjébe Petrus és az ő Krisztusa került.

Az öreg praetorianus tudta, hogy kegyveszett lett Nérónál, hisz’ nem teljesítette a parancsát. Megmentette Petrust, mert az apostol is megmentette őt. De most követi a föld mélyébe a keresztények közé, mert Aulus megértette, hogy saját maga annak a mérlegnek a nyelve, amelyen mindörökre megmérettetik az ember…

Hamarosan egy hatalmas, barlangszerű helyiségbe jutottak, amit számtalan fáklya és földre állított mécses fénye világított meg. Köröskörül a falakat itt is halottak maradványaival teli kőfülkék borították. Aulus többtucatnyi embert számolt össze a félhomályban. Az árnyak a döngölt padozaton kuporogtak. Amikor meglátták a közeledő apostolt, sorra felálltak, és közelebb léptek hozzá.

– Petrus… Petrus – hallatszott minden irányból. Aulus férfiakat, nőket és gyerekeket látott, keresztény családokat, akik idelent gyülekeztek a föld alatt, ezen a késő éjszakai órán. Petrusnak mindenkihez volt egykét kedves szava, és megnyugtatta az érte aggódókat, hogy nincs okuk félelemre, mert az Úr ígéretet tett: megvédelmezi azokat, akik benne hisznek. Ezt követően Aulushoz fordult:

– Jöjj velem! Szemektől és fülektől távol akarok szót váltani veled, testvérem.

– Emberáldozatok? – hökkent meg Aulus. – És milyen istenségnek?

– Nem istenség, csak a Sötétség Fejedelme, de úgy is hívják, „ellenség”… Mi sátánnak hívjuk.

Aulus jól megnézte magának azt a férfit, aki az iménti választ adta. Az öreg zsidó – Aulus azonnal látta, hogy ehhez a nációhoz tartozik – büszkén állta a római katona tekintetét. Középtermetű, erősen kopaszodó, hosszú szakállú férfi volt, akinek naptól cserzett magas homlokára hosszú, mély ráncokat vontak az évek. Petrussal ellentétben, aki saját bevallása szerint egyszerű halászból lett az emberek halászává; ez az ember meglehetősen tájékozottnak, tanultnak látszott, később Aulus megtudta róla, hogy egykoron rabbinak tanult… Saulus volt a neve, de Paulusnak hívatta magát, saját bevallása szerint három éven keresztül raboskodott Rómában a hite miatt. A Gyülekezet őt is apostolként tisztelte.

– Nem isten, és áldoznak neki?

– A sátán bömbölő oroszlán gyanánt ólálkodik körülöttünk. Csak a Krisztusban megigazult emberek képesek ellenállni csábításának. Hatalmat ígér követőinek, a világ minden kincsét a lába elé veti annak, aki szolgálja mindhalálig.

– A jutalom?

– Nincs jutalom.

– Ez sületlenség, Paulus.

– Ez az igazság – szólt közbe a mind ez idáig csendben hallgató Péter.

Marcellinus szólni akart, de Aulus elhallgattatta egy szigorú pillantással, majd odafordult Petrushoz.

– Tehát azt állítjátok, hogy Rómában egy kegyetlen és véres kultusz van terjedőben, amelyben fiatal nőket és férfiakat áldoznak fel ennek a sátánnak, aki nem isten?

– Pontosan ezt állítjuk, Aulus.

– És még azt is állítjátok, hogy ebben a barbarizmusban Róma szenátorai és számtalan lovag is részt vesznek?

– Állítjuk.

– Esküdjetek!

Az apostolok szótlanul álltak, végül Péter törte meg a csendet.

– Az Úr arra kér bennünket, hogy ne esküdözzünk még saját fejünkre se, „mert egyetlen hajszáladat sem tudod fehérré vagy feketévé tenni. Így beszéljetek inkább: az igen igen, a nem nem. Ami ezen felül van, a gonosztól való”… Látom rajtad, hogy legszívesebben a praefecturára vitetnél minket, mert nem tudod elnyomni szívedben azt a gőgöt, amit az idegenekkel szemben érzel, büszke római. Fontos, hogy megértsd: mi nem vádaskodunk, hovatovább szeretjük ellenségeinket, és imádkozunk üldözőink lelki üdvéért. Tehát nem vádaskodunk, és nem esküdözünk, mindezek a dolgok az ördögtől valók. Nem tudjuk bizonyítani az állításunkat, de nézz a szívedbe, Aulus! Ha úgy gondolod, hogy megcsalunk téged az igazságban, akkor menj, és térj vissza az aedilisek élén, büszkén vállaljuk a halált Krisztusért! Feszítsetek meg minket, vagy vessetek az oroszlánok elé, de Róma akkor is megérett az ítéletre!

– Hallgass, te ostoba zsidó! – csattant fel Aulus, és a kardjához kapott, habár valahol mélyen a szívében azt érezte, hogy az apostolok nem beszélnek a levegőbe.

Marcellinus lassan Aulus csuklójára csúsztatta a kezét, az érintés mintha megnyugtatta volna a felbőszült férfit: kezét elvonta kardjától, lassan lehiggadni látszott.

– Egy ilyen kultusz terjesztése összeesküvés Róma istenei és a császári hatalom ellen – mondta végül a férfi, miután sikerült lehiggadnia. – Ha állításotok beigazolódik, akkor ezeket az őrülteket tűzzel-vassal fogjuk kiirtani. Beszélj nekem erről az új vallásról, neveket akarok hallani, hogy kik vannak benne! Neveket akarok hallani, Petrus. De ne hivatkozz arra, hogy nem vádaskodhatsz, mert különben beszélgetésünknek semmi értelme, te is tudod!

– Fontos ez?

– Ha meghallom a neveket, tudni fogom.

– Decimus Maximianus Flaccus és Antoninus Plinius szenátorok…

Aulusnak leesett az álla. A két említett férfi a lovagi rend tagjai, ősi római családok sarjai voltak, nevük fénylő csillag módjára ragyogott Róma egén. Ha Petrus mégis őket vádolja, akkor megtévelyedett az Úrban, vagy egyszerűen csak bolond… A csarnokból idehallatszott a többi keresztény éneke, Aulus egyre inkább arra a megállapításra jutott, hogy bolondok közé keveredett. Már-már nevethetnékje támadt, ám meglátta Petrus pillantását.

– Mondjatok el nekem mindent, amit erről az ocsmány dologról tudtok!

Az apostolok sokáig hallgattak, végül Pál belefogott a mesélésbe, a két római feszültséget sugárzó tekintettel állt a fáklyafényben.

– Ez év márciusának idusán rejtélyes gyilkosságok történtek Rómában, az áldozatok egytől-egyig fiatal nők voltak, akiknek borzalmas módon megcsonkított, meggyalázott tetemeit csak az eltűnésüket követő második-harmadik napon találták meg a Tiberis partján. A jelekből arra lehetett következtetni, hogy a tetemeket a Cloaca Maxima szennyvize sodorhatta a folyóba, de az igazság utáni kutakodás ezen a ponton megakadt, talán az aedilisek között is akadnak olyanok, akiknek nem érdeke az igazság kiderítése… Tavasszal legalább húsz gyilkosság történt. Mindegyikükben az a közös vonás, hogy az áldozatoknak kitépik a szívét, feltételezhetően egy rituális szertartás során, ami alatt a sátánt, a Gonoszság Atyját imádják. Az elmúlt hónapban már férfiak és gyermekek holttestét is felvetette a víz, sok halász található a sorainkban, ezeket a híreket tőlük kaptuk. A legfiatalabb áldozat még három esztendős sem volt…

– Az áldozatok mindannyian a ti Krisztusotok követői?

– Mind ez idáig csak egyetlen testvérünk haláláról tudunk biztosan. Egy fiatal nőről, akit május havában gyilkoltak meg. Szüleinek egyetlen leánya volt, Avilliának hívták.

– Rabszolga volt?

– Szabad római polgár.

– Az egész család keresztény? – faggatta tovább Aulus.

– Csak a leány volt Krisztus követője.

– Beszélj tovább!

– A közvélemény előtt nem lehetett sokáig titokban tartani a történteket. A hír futótűzként terjedt és hatalmas lett a felháborodás. Aki hallott a történtekről, az a vérmérsékletének megfelelően hozzátett, vagy elvett a hírekből, végül mi lettünk a bűnbakok.

– Benneteket vádolnak a gyilkosságokkal?

– Igen.

– Ki kezdte terjeszteni ezeket a vádakat?

– Izrael népe.

– Saját hittestvéreitek? – hökkent meg Aulus. – Furcsa egy nép vagytok, ti zsidók.

Péter és Pál zavartnak látszottak. Szemük sarkából egymásra pislogtak, végül Péter szolgált felvilágosítással.

– Krisztus eljött, hogy megújítsa a Törvényt. Ebben az Új Szövetségben mentesülünk a mózesi törvények alól. Isten egyszülött fiát küldte el hozzánk, hogy általa megigazuljunk a Hitben. A messiás beteljesítette a Törvényt, ezért azoktól a nem zsidó testvéreinktől, akik elfogadják Isten Országának Evangéliumát, már nem kívánjuk, hogy körülmetélkedjenek a nyolcadik napon.

Aulus nem sokat értett ebből, de a lényeget sikerült leszűrnie:

– Ahh… tehát a zsidók úgy gondolják, hogy ti már nem vagytok zsidók?

– Úgy. Amióta keresztények élnek Rómában, a zsidók mindig gyűlölettel a szívükben fordultak ellenük. A dolog odáig fajult, hogy Claudius császár egy rendeletében kitiltotta őket a városból. Az utóbbi években települhettek vissza a falakon belülre, sokak szerint ezt Poppaea Sabinának köszönhették.

– A Császárnő tehát zsidóbarát?

– Ezt beszélik.

Tehát mégis igaz, morfondírozott magában Aulus, mert visszagondolt arra a beszélgetésre, amit Tulliussal folytatott még Pompejiben. „Poppaea a zsidók haragvó istenét tiszteli”, mondta akkor a város duumvirje.

– Mi történt később? – firtatta Aulus.

– Nagyon sok testvérünket tartóztatták le, de a gyilkosságokat nem tudták rájuk bizonyítani, még kínvallatással sem… tizenhét testvérünk szenvedett vértanúhalált. E hónap elejére elcsendesedett a dolog, mert Rómát más kezdte foglalkoztatni. Mint tudjuk, Néró hónapokkal ezelőtt pánikszerűen távozott, s mind a mai napig nem tért vissza a fővárosba. De a Császár gyors elutazásának semmi köze a gyilkosságokhoz, távozásának politikai okai voltak.

– Nocsak… Beszélj erről, ez fölöttébb érdekel!

– Engem is – szólt közbe Marcellinus.

– Néró először a tavasz folyamán értesült arról, hogy Otho, Lusitánia kormányzója, Poppaea Sabina egykori férje visszalopódzott Itáliába, hogy élére álljon egy összesküvésnek, ami ellene irányul – vette át a szót Pál apostol. – Néró tisztában volt azzal, hogy nem maradhat Rómában, ahol a nép folyamatosan lázad Sabina ellen, és még mindig szereti Othót. Ebben a helyzetben nagyon gyorsan ellene fordulhat a közhangulat, ezért úgy döntött, hogy távozik, és Neapolisba megy Piso szenátorhoz, akiről szintén tudja, hogy az ellenlábasa. Néró nagyon rafinált és ravasz, mint a róka: Otho nem küldhet utána merénylőt, mert ha a császárt sikerül félreállítani Neapolisban, akkor a város népe közfelkiáltással azonnal Pisót emeli trónra a jelenlévő praetorianusok támogatása mellett. Otho azért érkezik Itáliába, hogy ő legyen a császár, és nem azért, hogy Pisót segítse hatalomhoz, tehát kénytelen várni, amíg Néró elhagyja Neapolist! Ekkor úgy dönt, hogy előkészít egy merényletet Pompejiben, abban a városban, amely rajong Poppaea Sabináért: felbérel egy közismert gyilkost, bizonyos Anguist. A város leghíresebb kurtizánja Nauszikaá segítségével Sabinát Pompejibe csalja, feltételezve, hogy a császár is vele tart… Pompejiben Piso-ellenes hangulat uralkodik, ráadásul Nérót is kedvelik, így a közhangulat Otho malmára hajthatja a vizet. Otho azt tervezi, hogy Néró halálhírére bosszúhadjáratra indul, és magához ragadja a hatalmat… Pompeji ezt látva lelkesen tapsolna. Mire Piso feleszmélne, már Othóé lesz a hatalom. De Otho számításaiba hiba csúszik: Néró előre sejt mindent, és erős praetorianus csapatokat kezd állomásoztatni Pompeji mellett, valamint utasítja leghűségesebb emberét, hogy induljon Rómába és gyújtsa fel!

Ezen a ponton Aulus már nem tudta türtőztetni magát. Megragadta az apostol karját, másik keze a kardja markolatán.

– Honnan tudod mindezeket? Honnan tudsz arról, hogy Néró ilyen parancsot adott? Beszélj, mert nem állok jót magamért!

– Isten angyala eljött hozzánk, és ő beszélt ezekről a dolgokról. Ő mindent tud…

Aulus hitte is meg nem is, amit hallott.

– Beszéljetek Róma felgyújtásáról!

– Ha Néró terve sikerül, akkor Othónak vége – mondta Péter. – A lángba borult város fénye elvakítja az egyszerű népet, és homályban marad az igazság: mindenki bűnbakkeresésbe fog. Néró azt tervezte, hogy az agentes in rebus[71] embereinek segítségével hamis híreket terjeszt, és Othóra fogja a történteket, akinek ennek okán menekülnie kell. Szerencsére nem így alakultak a dolgok. Néró parancsát nem teljesítették, és a Pompeji merénylet sem sikerült. Ez utóbbi hírt a városban élő keresztény testvéreink hozták pár nappal ezelőtt.

– Mi lett Anguis sorsa?

– Azt beszélik, a merénylő köddé vált.

Hosszú percekig mindenki némán hallgatott, végül Aulus törte meg a csendet.

– Mindezeket az angyalotoktól tudjátok?

– Nagyrészt.

– Miért mondjátok el ezeket nekünk?

Péter nagyot sóhajtott.

– Mert ti vagytok azok a praetorianusok, akik Néró parancsát jöttetek teljesíteni, Szenoi megmondta nekünk: „eljön egy férfi, aki tüzet hoz a köpenye alatt, de Krisztus nevében használja, ha eljön az idő”. A férfi nevét is tudomásunkra hozta: Cornelius Aulus…

Péter beszélt:

– Hetekkel ezelőtt nagy fényesség támadt és megjelent az Úr küldötte, a neve Szenoi. Azért jött, hogy leszámoljon a sátán híveivel. Szenoi és társai összecsaptak a démonokkal, de a gonosz erősebbnek bizonyult, a Nagyasszony sajnos erősebb, mint valaha. Utoljára Salamontól szenvedett vereséget, akinek sikerült leleplezni tisztességtelen szándékait. Azóta a kietlen pusztákon vándorolva élt, hogy erőt gyűjtsön. Hónapokkal ezelőtt megjelent, és híveket gyűjtött maga köré, akik teljes odaadással szolgálják.

– Kit nevezel Nagyasszonynak?

– Nevezik őt az Éjszaka Lányának, ugyanúgy, mint a Sátán Szeretőjének. Közismert neve: Lilith.

– Egy démon?

– Egy démon, ami egy gyönyörű nő testét öltötte magára, hogy megjelenhessen a halandók között.

– Hogyan lehet megfékezni?

– Krisztus hatalma által. Mi megkísérelhetnénk, de Szenoi türelemre intett bennünket. Azt mondta, hogy vesztünkbe rohanunk, ha idő előtt megpróbáljuk. Most várunk kell, habár tudjuk, hogy a rituális gyilkosságokat Lilith parancsára hajtják végre. Az áldozatok révén felnyílhatnak azok a mágikus kapuk, amelyek elzárják a pokolbéli légiók útját az emberek világától, így van ez a kezdetektől fogva. Ha Lilith célba ér, minden ember elpusztul.

– Hol van az angyalotok? Látni akarom őt.

– Távozott, de ígéretet tett, hogy visszatér.

– Badarság! – horkantotta Aulus. – A ti angyalotok cserbenhagyott benneteket, sohasem tér vissza.

– Tévedsz – közölte Péter apostol. – Szenoi szájából az Úr szólt hozzánk. Számtalan bizonyosságot tett, hogy Isten küldötte, és nem az ördögé, ezért hinnünk kell szavának. Miután távozott, hátrahagyott egy mágikus pecsétet, ami megvéd bennünket a Démonkirálynő támadásától; Lilith nem árthat nekünk: démon a pecséten nem juthat át! Az ima erejében és a pecsét oltalmában várjuk Isten Harcosainak visszatértét. Hamarosan jönni fognak, ez bizonyos, hisz’ ígéretet kaptunk rá.

– Látni akarom a pecsétet.

– Nézz a lábad elé! – mondta csendesen Péter.

A két római ijedten ugrott hátra. Aulus kikapta Pál kezéből a fáklyát, és megvilágította vele a tufából kifaragott, nagyjából simára csiszolt padozatot. A rőten lobogó lángok egy különös ábrát világítottak meg a lábuk előtt. Az ábra négyszöget formázott, amelyet további vonalakkal négyzetrácsossá tettek. Az így keletkezett mezőkben latin betűk sorakoztak. Aulus már sok mágikus amulettet látott élete során, de ehhez foghatóval még egyszer sem találkozott[72].

S A T O R

A R E P O

T E N E T

O P E R A

R O T A S

Látni lehetett, hogy a betűket emberkéz karcolta a tufába. Aulus homlokráncolva vizsgálgatta a titokzatos ábrát, de nem látott mögötte különösebb értelmet. A vízszintesen, felülről lefelé olvasható latin szavak ugyan értelmes jelentéssel bírtak, de összeolvasva csak megzavarták a szemlélőt.

– Sator… arepo… tenet… opera… rotas: a „Magvető Arepo Fáradsággal Tartja a Kerekeket”. Petrus, ennek semmi értelme, nem elég mély értelmű! Mit akarhat ez jelenteni?

– Nézd meg még egyszer a pecsétet, Aulus, és csodálkozz! Olvasd el a szavakat minden létező irányból, és megérted, hogy nem emberi elme műve.

Aulus ismételten tanulmányozni kezdte az ábrát, és meghökkenve látta, hogy Petrusnak igaza van: a mágikus pecsét betűit olvashatta vízszintesen vagy függőlegesen, balról jobbra, vagy jobbról balra, mindig ugyanazokat a szavakat kapta: SATOR, AREPO, TENET, OPERA, ROTAS…

– Ezt egyszerűen képtelenség ebben a formában megszerkeszteni, uram – suttogta Marcellinus. Aulus az arcába világított.

– Mégis megszerkesztették, láthatod.

– A pecsétet alkotó betűk valójában egy anagrammát adnak, amelynek nem értjük a pontos jelentését, mindenesetre megfékezi a démonokat – jegyezte meg Péter apostol.

– Lilith ismeri a pontos jelentését?

– Ez nagyon valószínű és ezért nem tud átjutni rajta. Az összes idevezető járat padlójára felkarcoltuk.

Aulus sokáig hallgatott.

– Tehát azt állítjátok, hogy a szenátorok is benne vannak ebben a különös szektában?

– Nem állíthatunk mást.

– Ezt is Szenoitól tudjátok?

– Igen.

– Hol találom ezt a szektát?

– Azt senki sem tudja! Szenoi biztosan tudja, de nem mondta el, talán nem akarta, hogy idő előtt odamenjünk… Lilith követői Marduk Gyermekeinek nevezik magukat, és valahol Róma alatt egy titkos teremben tartják a szertartásokat.

– Sokan vannak?

– Egyre többen.

Aulus hosszan nézte a SATOR-négyszöget, és egy terv kezdett körvonalazódni előtte.

– Hol találom ezt a Lilith nevű démonnőt?

– Csak azt mondhatom neked, amit az imént: valahol Róma alatt…

– Értem.

Marcellinus lassan rádöbbent, hogy Aulus mire készül. Legszívesebben elrángatta volna a pecsét közeléből a férfit, de képtelennek érezte magát a mozdulatra. Homlokán gyöngyözni kezdett az izzadság, magabiztossága egy pillanat alatt elpárolgott, mint erjesztett gyümölcspálinka egy rosszul lezárt amforából.

Aulus moccanatlanul állt, és kiguvadt szemmel nézte a SATOR-négyszöget, Szenoi mágikus pecsétjét.

Hirtelen felnézett.

– Lehet, hogy bolond vagyok, de célok nélkül mégsem élhet az ember. Amit most tenni fogok, azt nem miattatok teszem, hanem a saját lelki békém miatt. És Rómáért!

– Mire készülsz, uram? – nyöszörögte Marcellinus.

– Leszállni a föld alá, Marcellinus. Megkeresem Lilithet.

Cornelius Aulus bátor ember volt. De nem tudta, hogy mire vállalkozik.

– Várd meg Isten harcosait – kérlelte őt Péter apostol, és a katona vállára tette a kezét. – A halálba rohansz, Aulus.

– Istennek talán vannak angyalai, Petrus. De a harcosai mi vagyunk.

64. június 24. Róma, a Tiberis partján emelkedő Janiculus-domb, a koraesti órákban…

A KOCSI olyan hirtelen állt meg, hogy Tess majdnem lebukott az ülésről. Félrehajtotta a függönyt, és kikémlelt az ablaknyíláson.

Karnyújtásnyira tőle egy fügefa-liget susogott a langyos szélben, ha kinyúlna az ablakon, elérhetné a zamatos gyümölcsöket. De inkább visszarántotta a posztót, és visszahanyatlott a kényelmetlen ülésen – kiszállni nem lehetett. Induláskor mindannyiuk tudomására hozták, hogy a kocsikon utazók csak parancsra hagyhatják el a járművet, és ahogy közeledtek Róma felé, úgy szaporodtak az ezredes utasításai, amelyek egyre keményebben korlátozták az intervenciós-csoporthoz csatlakozott civilek mozgását. Elvégre katonai akció, gondolta Tess, lehunyt szemmel kuporogva a kocsi félhomályában. Az angyallal történő találkozása óta fura módon biztonságban érezte magát, elhitette magával, hogy az égiek is vigyáznak rá, mindenesetre ő is megtette a kötelező lépéseket. Mielőtt elindultak volna Rómába, félrehívta Kerwint, és beszámolt a fürdőben történtekről. A férfi a döbbenet szobrává merevedve hallgatott. Utána elmondta Kerwinnek, hogy Szenoi kit nevezett meg a likvidálására vonatkozó másodlagos parancs esetleges végrehajtójaként. A név hallatán a kommandó parancsnoka határozottan idegesnek látszott, ezt nem is próbálta palástolni.

– Ez nagyon rossz hír… De ha belegondolok, logikus, hogy Nicholson egy ilyen kvalitású embert fog utasítani. Ahogy Rómába érünk, lekapcsolom, addig biztonságban vagy tőle, ezt garantálom. Nem hagyhatjátok el a kocsikat, ha megállunk az úton, akkor sem! A Cobra nálad van?

– A combomra csatolva.

– Viselkedj úgy, mintha nem sejtenél semmit! Ne próbáld megtámadni, mert azonnal megöl. Még a szemkontaktust is kerüld vele. Ha megérkezünk Rómába, beszélek a fejével…

– Ha nincs más megoldás, akkor meg kell őt ölni?

– Az ember nem szokta csak úgy egy-kettőre megölni a barátját.

– Mellesleg hova megyünk? – kérdezte hosszú szünet után a lány.

– Egy George Moore nevű emberhez, aki a Palatínuson lakik. Ő a Katedrális állandó ügynöke, már évek óta idelent él.

– Tudja, hogy megyünk?

– Most majd megtudja. Nem fog neki örülni.

– Van még egy fontos dolog: rohamosan felejtek latinul. Alig bírtam megértetni magam a rabszolgákkal.

– Nem probléma.

Tess gyorsan körülkémlelt. Körülöttük serényen pakolták a felszerelést. Az embereket Michelle noszogatta, Serrault vígan fütyörészett, mintha csak kirándulni indulnának, Markék már a kocsikban kuporogtak. A lány közelebb lépett Kerwinhez.

– Szeretlek, John…

– Én is…

– Kérlek, beszélj nekem „Tavaszvirág”-ról… légy szíves!

– Hamarosan. Úgy hiszem, két igazi erény létezik, Tess. Egyik a türelem, másik a hallgatás… Én gyakorlom az egyiket, te gyakorold a másikat. Megegyeztünk?

– Hát…

– Szállj föl a kocsira!

Tess engedelmeskedett.

– Hallod-e, de jó kedved van, bogaram – mondta neki Mark.

A lány kurtán megvonta a vállát, de a hamiskás mosoly még sokáig ott bujkált a szája szögletében – csak az idegességét palástolta. Furcsa mód már nem haragudott Markra, pedig tegnap még azt hitte, hogy sohasem fog megbocsátani.

Tessnek úgy tűnt, hogy hosszú percek óta állnak az úton. Mark és Klippel a vele szemközti ülésen fészkelődtek, mellettük Anguis szuszogott. A Kígyó már órák óta aludt – vagy csak úgy tett, mintha aludna, ebben az sem gátolta, hogy Michelle parancsára Serrault megbilincselte. Anguis rabszolgalánya Tess oldalán ült. Egész úton kíváncsian szemlélte a tájat, és végig dudorászott. Egyikük sem próbált beszélgetni vele – Ericát mindenki bolondnak vélte, és úgy is viszonyultak hozzá. Tess nem tudta megérteni, miért kellett magukkal cipelniük erre az útra. Amikor rákérdezett a dologra Michelle-nél, csak egy elfojtott káromkodást kapott feleletül: a francia nő sem rajonghatott különösképpen az ötletért.

Hirtelen fölrántotta valaki a kocsi ajtaját, és elhúzta a függönyt. Anguis azonnal felnyitotta a szemét.

Kerwin állt az ajtó előtt. Intett Marknak, hogy szálljon le.

– No, mi van, ezredes? Olyan képet vág, mintha a kivégzésemre vinne!

– Nem vagyok vevő a humorára, Wilson. Szálljon le, mert most következnek a maga percei! Pompejiben ígértem magának valamit, emlékszik?

Mark nem emlékezett egyetlen ígéretre sem, de azért sietve lekászálódott a kocsiról.

– Csak nyugalom – mondta Kerwin a bennülőknek, és visszacsukta az ajtót. – Jöjjön utánam!

Mark a fejét vakargatva követte a férfit. Balra a fügefák, jobbra pedig… Mark elnézett jobbra, és eltátotta a száját, a lába azonmód földbegyökeredzett.

Rómára a Janiculus-dombról nyílt a legszebb kilátás. Mark azt hitte, hogy Pompejiben egy életre sikerül kiámuldoznia magát, de most rá kellett döbbennie, hogy elhamarkodottan döntött, amikor Pompejinek adta a „legszebb ókori város” képzeletbeli díját.

A Janiculus nem tartozott a klasszikus „hét halomhoz”, amelyre a várost építették. A Palatínussal szemben terült el a Tiberisen túl, magával a várossal Róma legrégebbi hídja, a pons sublicius[73] kötötte össze. Mark a tenyerével árnyékolva a lebukni készülő nap fényét, ámuldozva itta magába a panoráma látványát. A hídon túl elnyúló tégla és márványrengeteg, szinte a végtelenbe nyúlva hullámzott a dombok oldalán. A hófehér paloták sorát zöldellő kertek, árnyas ligetek törték meg, melyek gigászi kúszónövények gyanánt terjedtek az árnyékba borult halmok között. Vöröses fényben úsztak a Capitolium-domb palotáinak tetőzetét borító bronzlemezek, a távolból pompás szökőkutak csillantak, ahogy a nap sugarai visszatükröződtek a márványmedencékben. A várost átszőtték a ragyogó sugárutak, rajtuk eleven folyamként hömpölygött a színes tömeg. Mark bármerre nézett, mindenfelé a kilométeres vízvezetékek jellegzetes boltíveit látta. Még messzebbről idelátszott a Viminalis[74] tízemeletes bérházainak szürke vonala – arra terült el a nyomor.

Olyan érzése támadt, hogy az ókori Róma egy élőlény…

– Mint egy vadállat, ami elterült a folyóparton – jegyezte meg Kerwinnek.

John Michael Kerwin ugyanúgy nézte Rómát, mint Mark, csak ő nem a várost látta…

– Magának persze, csak egy célpont? – találgatta a férfi gondolatait Mark.

Kerwin ránézett, és megértően bólintott.

– Talán igaza van, talán nincs… majd megtudom.

Mark elhatározta, hogy kimondja azt, ami már napok óta a bögyében volt:

– Mondja, ezredes, magát külön kiképezték arra, hogy titokzatos legyen? Miért nem nyílik meg az embereknek? Ne haragudjon, hogy ezt mondom, de néha kibaszott idegesítő tud lenni! Köszönöm, hogy meghallgatott.

Kerwin mutatta Marknak, hogy hajoljon közelebb, a férfi nem tudta mire vélni a dolgot, végül engedelmeskedett.

– Na?

– Mr. Wilson, a harmadik kocsiban egy természetfölötti lény gubbaszt, aki azt állítja magáról, hogy Isten angyala. Lehet, hogy ez az igazság, nem tudom, egy viszont bizonyos: akik a jelenlétében nem képesek egy átlagnál magasabb morális szintet produkálni, azokat elhamvasztja a pillantásával. Nézze, engem nem érdekel különösebben, hogy Mark Wilsonnal mi fog történni idelent, de a saját érdekében szeretném figyelmeztetni, hogy próbálja egy kissé visszafogni magát, és változtasson a stílusán! Gyorsan változzon meg, mert bármelyik pillanatban rábaszhat akár a rendszeresen használt csúnya szavakra is. Köszönöm, hogy meghallgatott… Most pedig kapcsoljunk rá, nincs sok időnk!

Kerwin kinyitotta az első kocsi ajtaját, Mark megkopogtatta a vállát.

– Hé, ezredes! Én azért egy rendes pasas vagyok, és tudja, nem én akartam idejönni.

– Akkor már ketten vagyunk. Szálljon föl!

– Pompejiben valami olyat mondott, hogy tagja a Nemzeti Gárdának – mondta Kerwin Mark felé fordulva.

– Elvégeztem egy kéthetes neurálgyorsított kiképzést. Ha valami fegyvert akar mutatni, csak rajta, nem vagyok meglepődős fajta.

– Pedig meg fog lepődni! Amit látni fog, az egy önmagát tenyésztő, számítógépes organizmus, a biotechnológiai-fegyverrendszerek másodgenerációs példánya, úgy hívják Stockbauer-romboló.

– Ja, igen… mondta, hogy majd legyek maga mellett, ha előveszi. De akkor mi lóg az oldalán? Azt hallottam, az is Stockbauer, ez egy kissé zavaros, jó lenne, ha elmagyarázná – kérte az újságíró.

– Valóban két Stockbauer létezik, a különbség mégis ég és föld. Ami az oldalamon nyugszik a tokjában az a standard változat és semmi különös nincs benne, a maga kategóriájában egy megbízható energiafegyver, de nem több. Ezt használtam, amikor Pompejiben rálőttem Palmyrára, amikor megölte Cynthiát, de egy lángoló lepedő miatt nem találtam el… Talán ez sem volt véletlen. Az oldalfegyvert ugyanazok tervezték, akik a rombolót. A standard-változat fejlesztése közben alkalmaztak először DNS-alapú mikrochipet, ami akkoriban szakmai körökben óriási szenzációnak számított. A fejlesztőmérnökök az ekkor szerzett tapasztalatok alapján kezdték létrehozni a Stockbauer-rombolót, amit a konténerekben tárolunk, folyékony hidrogénben.

– Hűtésre általában nitrogént használnak, ennyit még én is tudok.

– Csakhogy a fegyvert nem hűteni kell, hanem etetni. Ez egy élőlény, Mark.

– Ez komoly?

– Véresen komoly.

– Szeretném látni.

– Itt az alkalom. A rombolót biochipek vezérlik, ilyet nem nagyon láthatott a Nemzeti Gárdánál, de még a szaklapokban sem. Amikor felnyitom a konténert, lehetőleg ne tegyen hirtelen mozdulatokat, próbálja visszatartani a lélegzetét, még pislognia sem szabad. A romboló körülbelül húsz-huszonöt másodperc alatt megnyugszik, utána könnyen kordában tudom tartani. Számíthat egy enyhe fejfájásra a mentális keresőrendszer miatt, ez percek alatt elmúlik. Ha hányingere támad, ne szégyellje, én ugyanígy voltam az első alkalommal. Felkészült?

Mark meg sem próbálta leplezni, hogy kíváncsivá tették.

– Gyerünk!

Kerwin a kallantyúnál fogva megemelte a bordázott alumíniumdobozt, és elfektette az ülésen. Ráfektette a tenyerét. Pár másodpercet kellett csak várni.

– Hangazonosítás! Jelkódok! – hallatszott a táska valamelyik láthatatlan hangszórójából egy gépi hang.

– John Michael Kerwin… ezredes… tizenhárom-negyvenkettő-nullanyolc…

Mark számára a végtelenségig nyúltak a kódok, végül Kerwin elhúzta a kezét.

– Hangazonosítás, jelkódok rendben. Nyitásig visszaszámlálás tíztől… tíz… kilenc… nyolc…

– Lépjen hátrébb! – suttogta Kerwin az újságírónak.

A visszaszámlálás háromnál tartott, amikor a táskából halk szisszenés hallatszott. A teteje lassan megemelkedett, és vakító kék fény sugározta be a kocsi belsejét. A fényözön fagyosan kavargó hidrogénpárát hozott magával, ami jéghideg lehelettel csapott az ámuló-bámuló Mark arcába. A férfi kiguvadt szemmel nézte, ahogy egy különleges rovarlábszerű valami mászik elő az egyre táguló résen, és óvatosan végigtapogatja a táska oldalát, majd az ülés megkopott vászonborítását. A táska teteje teljesen felnyílt, de a férfi semmit sem látott a gyorsan párolgó hidrogéntől. A kocsiban iszonyatos gyorsasággal hűlt le a levegő… Kerwin lassan benyúlt a párafelhőbe. Mark csak annyit látott, hogy valami rácsapódik az ezredes kezére, és feltekeredik a csuklójára.

Mark nagy zavarában felnyúlt az orrához, és megvakarta…

A Stockbauer-romboló abban a pillanatban „felsikoltott”, és kiugrott a konténerből. Mark csak annyit „érzékelt”, hogy egy meghatározhatatlan, nyálkás iszonyat csapódik a testének. Bionikus csápok tekeredtek a végtagjaira… valami ott szuszogott a mellén.

A férfi sikoltozni kezdett, amikor meglátta a fegyvert, ami őt nézte, és egyre kúszott felfelé a mellén!

Kerwin gyorsan reagált, az ilyen kényes helyzetekre is felkészítették. Azonnal elkapta a fegyvert, és átvette az irányítását – ő legalább tudta irányítani. Rövid küzdelem után a romboló elengedte Markot, és dühös sziszegéssel tekeredett fel az ezredes jobb kezére.

Markot pillanatok választották el a jótékony ájulástól.

– Jézus Mária – motyogta falfehér arccal. Legszívesebben feltépte volna az ajtót, hogy világgá szaladjon. Természetesen mozdulni sem bírt a döbbenettől. A következő pillanatban fájni kezdett a feje.

– Nem mondtam, hogy az orrát sem szabad piszkálnia? – mosolygott Kerwin.

– Azt valahogy kifelejtette – nyögdécselte Mark.

– Akkor elnézést, hogy nem tértem ki minden apró részletre, tudja, én olyan „titokzatos vagyok”…

Mark inkább befogta a száját.

Hosszú percekbe telt, mire annyira megnyugodott, hogy egyáltalán oda tudott figyelni Kerwin szavaira; eleinte alig hallotta, amit mondanak neki. Az ezredes a Stockbauer-rombolóról tartott kiselőadást, és minden fontosabb funkciót bemutatott rajta. A fegyver időközben megnyugodott, és békésen doromboló macska módjára szuszogott Kerwin karján. Abbahagyta a nyomasztó sziszegést, viszont folyamatosan változtatta színét és alakját; állandóan mozgásban volt… Mark a fél életét odaadta volna, ha kiszállhatna a kocsiból.

– Ez itt egy intenzív hanghullámokat alkalmazó szonikus fegyverrendszer… hangtartománytól függetlenül vagy a vérét bombázza szét, vagy átrepíti a házak felett! Menjünk tovább: mikrohullámú-fegyverrendszer, termonukleáris csapásmérő-rendszer, azon belül a PNA-rendszer, amit személyes, kisteljesítményű nukleáris támadáskor használunk. – Kerwin átkapcsolt valamit a rombolón, a fegyvernek megváltozott a mérete. – Speciális fegyverrendszerek következnek, Mr. Wilson!

– Oké, hagyja abba!

– … termo-fegyverrendszer, meleget vagy hideget akar, Wilson? A romboló ebben a funkciójában alkalmas még ezerkétszáz darab, hüvely nélküli, hagyományos robbanófejes lőszer kilövésére. Itt láthatja… figyel? Tehát, itt láthatja a SPIW-rendszert: különleges, mérgezett tűlövedékek, szigonypuska… most megint átkapcsolom! Biológiai-és bakteriológiai-fegyverrendszerek…[75]

– Komolyan kérem, hogy hagyja abba, ezredes! Mindent elhiszek, elhiheti. Holnaptól én leszek a jófiú, csak tegye el ezt a sza… vacakot, oké? Ki volt az a gyökérkezelt idióta, aki megtervezte ezt az őrületet?

– Ketten voltak. William Stock és Richard Bauer mérnökök, innen a fegyver elnevezése.

– Mesés gyermekkoruk lehetett. Élnek még?

– Bauer három éve elhunyt, Stock máig aktív. Él és virul!

– És nem félnek tőle az ápolók?

– Nem tudom – vigyorgott Kerwin.

– Megtörölhetem a homlokomat? Megengedi ez az izé?

– Azt csinál a homlokával, amit akar…

Mark a tunikája ujjával itatta fel izzadságát.

– Eszembe jutott valami. Megkérdezhetem?

– Kérdezze!

– Nem gondolja, hogy túl feltűnő lesz ezzel az őrülettel végigsétálni a Forum Romanumon a Krisztus utáni 64. év júniusában? Ne válaszoljon, ha nem akar!

– A fegyver ugyanúgy láthatatlan lesz, mint mi.

– Ki hitte volna!

– Hé, Wilson, figyeljen ide! Jó, ha tudja: nincs magával bajom.

– Azt hittem, ma már nem ér több meglepetés. Köszönöm.

64. június 24. Róma, Moore háza a Palatínuson

A PALATINUS-DOMB déli lábainál álló márványvilla lakói izgatottan hajoltak egy parányi képernyő fölé. Hands legújabb fejlesztésű harcászati számítógépe azonnal érzékelte a Stockbauer-romboló aktivizálódását. A rendszer automatikus lőképelemző rendszere pillanatokon belül feléledt, Hands gondolkodás nélkül lekapcsolta.

– Stockbauer ante portas – jegyezte meg csendesen Jacta. Az eredeti változat szerint Hannibal ante portas, azaz „Hannibál a kapuk előtt”, Krisztus születése előtt 211 évvel hangzott fel Rómában, és futótűzként terjedt a városfalakon belül… a nép fejvesztve menekült. Most nem menekült senki, a kialakulóban lévő helyzet mégis izgalmasabbnak ígérkezett.

– Honnan jön? – érdeklődött Moore.

– Janiculus-domb.

Hands magára csatolta az intervenciós modulokat, miközben egy tanár lelkesedésével magyarázott Fu Macs Csennek.

– A Porta Ostiensis[76] felől megkerülte egész Rómát, és fölment a Janiculusra, hogy műszeresen bemérje az egész várost, mielőtt bejön a falakon belülre. Ez a pasas tényleg nagyon jó…

Jacta már nem lelkesedett ennyire.

– Így viszont rossz a szög. A Via Appia felől vártuk őket, déli irányból.

– Semmi probléma, Stanley. Fordítsa el a lézert kilencven fokkal, és célozza meg Claudius diadalívét! Ha Kerwin elindul lefelé a dombról, kezdje el a kommunikációs programot, én a kettes-számú találkozási ponton leszek.

Fu Macs Csen egyik beszélőről a másikra kapta a fejét, értetlenül bámulta őket.

– Látom, van egy tervük. Beavatnának?

Hands egy pillanat alatt lerendezte a dolgot.

– Nem.

64. június 24. Róma, Janiculus-domb

MARK kiszállt – pontosabban szólva majdnem kiesett a kocsiból –, és azonmód beleütközött Michelle-be, aki ott toporgott az ajtó előtt. A nő vetett egy futó pillantást az újságíróra, és elnevette magát.

– Szépen lesápadt, Mr. Wilson.

– Nahát, lehetne egy kicsit megértőbb, hadnagy.

Michelle és Holecka felkapaszkodtak a kocsira, Kerwin becsukta mögöttük az ajtót. Mark csak azért nem kérdezte meg, miért lett ilyen „népszerű” az első kocsi, mert sejtette, hogy a két tiszt mire készül: ugyanúgy magukhoz veszik a rombolót, mint Kerwin.

Kerwin Stockbauerje körül vibrálni kezdett a levegő. Mark döbbenten látta, hogy a különös fegyver fokozatosan elhalványul, végül teljesen eltűnik. Mielőtt bármit is kérdezhetett volna, Kerwin megfogta a könyökénél.

– Bekapcsoltam a térdezintegrációs rendszerét. Most menjen vissza a kocsihoz, és üljön föl a bakra az őrmester mellé!

Ez nem az én napom, gondolta az újságíró, és visszament a kocsihoz. Fölkapaszkodott a hallgatag van der Wilde mellé.

Egy csoport férfi és nő haladt el mellettük az úton, oda sem bagóztak rájuk.

Kerwin kisvártatva visszajött a második kocsihoz, és kinyitotta az ajtót.

– Szállj ki! – mondta Tessnek. – Maga is Mr. Klippel.

Azok ketten kikászálódtak, a lány izgatottan toporgott az út porában.

– Tudnál szánni rám pár percet?

– Most nem. Klippel, üljön fel Wilson mellé!

Az ezredes stílust váltott. Gyorsan, határozott hangon beszélt, mindenki számára világossá vált, hogy parancsokat osztogat.

Az időmérnök már napok óta a „csendes profit” alakította, aki sohasem kérdez semmit, nem akadékoskodik, és azonnal engedelmeskedik. Fürgén felkapaszkodott Mark mellé, az odafönt kuporgó három férfi összehúzódott a bakon.

– Mire készültök? – kíváncsiskodott a lány.

– Ahogy ráfordulunk a pons subliciusra, Anguis potenciálisan veszélyessé válhat mindenki számára, aki a közelében tartózkodik. Biztos, hogy szökni akar. Jobb, ha nem ültök vele egy kocsiban.

– Meg tudom védeni magamat, John, a színházban is én kaptam el.

– Nem nyitok vitát. Az első kocsival jössz Galland mellett ülve, fenn a bakon. Vedd le az ékszereid, vagy rejtsd el őket, ne keltsetek nagy feltűnést a kapunál!

– Ti?

– Az úton leszünk körülöttetek.

– Mikor érünk Moore-hoz?

– Háromnegyed óra múlva… remélem. Szállj fel, egy perc és indulunk!

Tess előrement, és felkapaszkodott a német mellé, aki a kezét nyújtva segített neki. Kerwin fölszállt a második kocsi utasfülkéjébe, és köszönés helyett gyengéden bokán rúgta Anguist, aki percek óta ismét a békésen horkoló, megfáradt utazót alakította. A Kígyó felnyitotta a szemét. Hiábavaló dolognak tartotta, hogy megpróbálja bolonddá tenni a tribunust. Erica egy narancsot hámozott, látszólag semmi sem érdekelte Anguison kívül.

– Mit tervezel, Kígyó? – kérdezte latinra váltva Kerwin. Anguis megvonta a vállát.

– Már semmit. Előbb szálltak ki a leendő áldozataim… Arra gondoltam, hogy a sublicius közepén kiugrom a kocsiból, és átvetem magam a korláton.

– És a bilincs?

– Megtanultam összekötözött kézzel úszni, aztán az első kovácsműhelynél megszabadulok tőlük. Így terveztem…

– Ennél okosabbnak hittelek, Anguis. Ha elhagyod a kocsit, amíg azt nem mondom, hogy kiszállhatsz, akkor elhamvadsz a mágiámtól, ezt vedd tudomásul. Megértetted?

Kerwin hazudott. Nem állt szándékában ok nélkül energiapajzsot kapcsolni a kocsikra a forgalmas római utcákon.

– Megértettem – sóhajtotta Anguis.

– Helyes, ne feledd, Pompejiben kötöttünk egy egyezséget! Emlékszel?

– Ki ne emlékezne egy zsák arany ígéretére, tribunus? Mikor kapom meg?

– Egy villába tartunk, ami a Palatínuson áll. Ott megkapod, és utána szabadon távozhatsz.

– Úgy legyen…

Kerwin kiszállt, és becsukta az ajtót, végül hátrament, és körbejárta a harmadik kocsit. Az egyszerű, dísztelen rhedát Varenustól vásárolták. Serrault egyedül ült a bakon.

– Tess-szel képes volt emberi módon kommunikálni a fürdőben, most sem lesz baj. Ne foglakozzon vele, hogy mi ül a kocsiban!

Serrault felfelé bökött a hüvelykujjával. A rhedának csak egyetlen utasa volt: Isten angyala.

Az intervenciósok elfoglalták helyüket a kocsisor két oldalán és elején. Kerwin intett, és a kíséretet adó kommandósok egy csuklyás köpenyt kanyarítottak a vállukra. A köpenyt lacernának[77] hívták, a hétköznapi emberek soraiban közkedvelt ruhadarabnak számított. Ezek a lacernák viszont két évezreddel később készültek…

Amikor a harcászati rendszer végzett a környezet kielemzésével és jelezte, hogy a vizuális észlelhetőség a biztonsági minimum alatt áll, Kerwin újabb utasítására minden biztosítóember láthatatlanná vált.

– Rosszat sejtek – morogta Mark.

A kocsi nagy zökkenéssel elindult Róma felé.

Cornelius Hands láthatatlanul suhant át Rómán, a Tiberis partján álló Marcellus színház felé tartva. Ezekben az órákban üresen állt az épület, már a napi próbák is befejeződtek, a félköríves nézőtérre vezető kapukat elzáró vasrácsok árnyéka hosszan elnyúlva rajzolódott ki a márványlapokon. A folyópart felől gyerekzsivajt hozott a szél, a gyengéden hajladozó piniák mögül néha előbukkant a pons sublicius piszkosszürke íve. A hídon alig volt forgalom.

Senki sem vette észre, amikor az egyik vasrács hangtalanul felnyílt egy szellemnek.

Kerwin és Michelle haladtak a csoport élén, a kétoldali biztosítást Sergi és Tóth adta, Holecka az első kocsiban ült az ugrásra kész harcászati rendszer előtt. Az intervenciós-csoport teljes harckészültségben haladt lefelé az enyhén lejtő köves úton, a pons sublicius és a túlsó felén emelkedő város lépésről lépésre közeledett. Az úton haladó ókori emberek – a városkapuk közelgő zárása okán jószerivel csak befelé irányuló forgalom volt – csupán három utazókocsit láthattak a bakon ülőkkel és a lehajtott fejjel, lassan baktató lovakkal.

Tess ámuldozva csodálta a panorámát, ugyanúgy a látvány hatása alá került, mint Mark pár perccel ezelőtt.

– Istenem, de csodálatos! – suttogta az ülőkébe kapaszkodva. Amióta átjött az időn, már sokadszor bánta, hogy nem hozott magával holofelvevőt. Az eszébe sem jutott, hogy valószínűleg nem engednék felvételeket készíteni.

Az út mindkét oldalán égnek szökő nyárfák takarták el a kilátást, Tess hátrafordult, és integetett Markéknak. Az újságíró heves társalgást folytatott a mellette ülő Klippellel, és nem figyelt oda. Tess oldalba bökte Gallandot.

– Volt már az ókori Rómában, Franz?

– Még nem.

– Mit gondol arról, hogy maga sem véletlenül került ebbe a csoportba?

Gallandnak már nem maradt ideje a válaszadásra…

Jacta műszerei három aktivizált Stockbauert jeleztek. Az eltelt évek alatt sikerült annyi harci tapasztalatra szert tennie, hogy világos legyen számára, a kommandósok támadástól tartanak. Kivárt fél percet, és bekapcsolta a lézert.

A harcászati rendszer azonnal aktivizálta a védelmi pajzsokat, Kerwin és Michelle megtorpantak. A lovakat hajtó kommandósok kivételével a kocsikon ülők semmit sem vettek észre, a szemükre helyezett speciális lencsék csak ahhoz nyújtottak segítséget, hogy láthassák az úton haladó katonákat. Infravörös tartományban csak az érzékelt, aki elektronikus-implanterősítéssel rendelkezett.

– Mein Gott! – szaladt ki Galland száján, és olyan hirtelen fogta vissza a lovakat, hogy Tess kis híján lebucskázott a bakról. Az elmúlt egy órában ez már a második eset volt, hogy váratlan megkapaszkodásra kényszerítették.

Mark hasonló cipőben járt, be is verte a térdét. Elfojtott egy káromkodást, értetlenül forgolódott az ülésen.

– Miért álltunk meg? – kérdezte van der Wilde-től.

– Fényjelek – jött a kurta felvilágosítás. – Nehogy leszálljon, mert szénné ég!

– Szálljon le a fa… – elharapta a mondat végét, mert eszébe jutott a harmadik kocsi utasa.

– Hát ez nem igaz. ILYEN NINCS! – nyögte Michelle az intervenciós komba.

– Mindenki a helyén marad! – jött Kerwin parancsa. – Harcászati tiszt, jelentést kérek!

Holecka csak a műszerein keresztül szembesült a dologgal, de legalább olyan értetlenül állt a jelenség előtt, mint Michelle.

– Kisteljesítményű lézersugár. Feltételezhetően a Capitoliumról indítva a Claudius-diadalív felé. Szabad szemmel láthatatlan… szaggatottá válik. Ez valami jelzés akar lenni!

Már Kerwin is látta a saját rendszerén keresztül.

Róma két jellegzetes építménye között feszülő több száz méteres lézerfény hol kihunyt, hol felragyogott. A fényjelenség határozottan rendelkezett valamilyen ritmussal. Pillanatok sem teltek bele, Kerwin és Holecka szinte egyszerre mondták:

– Morze.

Reflexszerűn olvasni kezdték. Csak az üzenet vége jutott el hozzájuk, de aztán újból ismétlődött. Harmadszor és negyedszer is.

– Miiiicsodaaaa? – értetlenkedett Michelle. A döbbenettől senki sem volt képes választ adni a nőnek. Legelőbb Kerwin találta meg a saját hangját.

– Tess, hallasz engem?

– Igen – jött a válasz. A lány fülébe helyezett mikro-kom mindent közvetített. Mikrofonra sem volt szüksége… elég, ha nyugodt hangon beszél, a kommandósok tisztán hallják minden szavát, sóhaját. – Mi a baj?

– Ne lepődj meg a kérdésemen! Mi jut arról eszedbe, hogy: ez nem két hasonló szalvéta, Miss Gordon, hanem egy és ugyanaz!

– Tesséééék?

Michelle nevetése hallatszott a komban, Kerwin közben megismételte az előbb mondottakat. A hangja arról árulkodott, hogy lassan kezdi elveszíteni a legendás türelmét.

– Ez nem két hasonló szalvéta, Miss Gordon, hanem egy és ugyanaz…

Vannak mondatok, amelyeket sosem felejt el az ember. Tessnek egy pillanat alatt beugrott minden.

– Azt hiszem, hogy ezt Cornelius Hands mondta nekem, amikor megismerkedtünk azon a jachton…

– Ez biztos?

– Igen.

– Hadnagy, lőjön ki egy célzó-lézersugarat a Capitoliumra! Remélem, hogy nem csak felismeri a morzejeleket, hanem alkalmazni is tudja őket?!

– Menni fog, ezredes.

– Tehát válaszolunk – mérgelődött Michelle. – John, ha a Bíboros helyettese idelent van, én megeszem a sapkámat.

– Lehet, hogy „jó étvágyat” kell majd kívánnom, Michelle. Elkészült, hadnagy?

– Kérem a szöveget!

– Ez az, fiúk, morzézzatok vissza, csak ne kérdezzetek rá az azonosító kódokra! – morogta Jacta egy Palatínuson álló villa átriumában.

– Kérdezzen rá az indulási kódokra, hadnagy!

Jacta úgy káromkodott, mint egy kocsislegény. Azonnal Handset hívta, aki a Marcellus üres nézőterén ült.

– Kerwin kéri a kódot.

– Adja le a kettes-számú szöveget! Számítottam erre, ezek nem kiránduló hülyegyerekek.

A válasz igazolni látszott Michelle sejtését:

– AZ INTERVENCIÓS CSOPORTOT ELVÁGTÁK A XXIII. SZÁZADTÓL… A KÓDOKAT NEM ISMEREM… EZ NEM HIVATALOS MENTŐAKCIÓ… CORNELIUS HANDS VAGYOK… VÁROM MAGUKAT A MARCELLUSBAN… ELLENŐRIZZENEK!

Az üzenet folyamatosan ismétlődött. Kerwin pillanatok alatt döntött.

– Tess, mennyire emlékszel arra a találkozásra?

– Nagyjából.

– Fontosak az apró részletek. Például milyen ruha volt rajtad, vagy milyen sorrendben követték egymást az események, ha ettetek, mi volt a menü, egyebek…

– Menni fog. Megtudhatnám, hogy mi a fészkes fenéről van szó?

– Mindjárt megtudod. Vedd föl a modult és Galland köpenyét, aztán gyere ide!

Hands fegyvertelenül és felemelt kézzel állt a színpad közepén. A szemközti kapubejáróban két lacernás alak állt, a fejükre húzott csuklyájuk takarta az arcvonásokat, testük körül kékes színben sziporkázó energiamező villogott.

– Egy percet kap – mondta a baloldali alak.

A Bíboros leghűségesebb embere beszélni kezdett:

– 2295. január huszonhatodikán a Katedrális Második Intervenciós-csoportja John Michael Kerwin ezredes, parancsnok, Jan Holecka hadnagy, harcászati tiszt és Michelle Morell hadnagy, műszaki-tiszt vezetésével átlépett az időn, az akció fedőneve „Odüsszeia”. A csoport összlétszáma tizenkét fő, köztük két polgári személy, nevük Tess Gordon, született Evangelin Montelini és William Klippel. Az intervenciós-csoport a Tirrén-tengerről indult, egy speciálisan átalakított ókori gabonaszállítón, a hajó neve: Anakreon. Célidejük az időszámításunk szerinti 64. év június havának tizennegyedik napja volt. A meghatározott időre a csoport nem érkezett vissza a XXIII. századba…

Hands a rendelkezésére álló rövid idő alatt megpróbálta összefoglalni a leglényegesebb dolgokat. Amikor befejezte különös monológját, hatalmas csend ereszkedett a színházra.

– Engedje le a kezét, és lépjen előre három lépést! – utasította a férfihang.

Hands közelebb lépett az energiapajzsokhoz. Tess hátrahajtotta a csuklyát.

– Hogy hívnak engem?

– Ön, Tess Gordon.

– Hol találkoztunk először?

– Egy jachton, Florida partjai előtt.

– Mikor volt ez?

– Átlövésének évében január kilencedikén.

– Emlékszik, milyen ruhát viseltem?

– Egyrészes, fekete bársonyruha. Azt hiszem, Armani…

– Mikor szoktam rágyújtani?

– Erről nem beszélt konkrétan. De azt mondta, hogy „a társaság miatt”…

– Milyen itallal kínált vacsora után?

– Tokajit ittunk.

– Mi az, ami „nem kell” egy pohár Tokajihoz?

– Pszichoszonda.

Rövid szünet.

– Hol csókolt meg először, a fedélzeten vagy a szalonban?

Handsnek a szeme sem rebbent.

– Nem kerültünk egymással intim kapcsolatba… sajnos. – Nem bírta tovább, és odafordult a baloldali alakhoz. – Tudom, hogy nincs más módja az ellenőrzésemnek, ezredes, de higgye el, hogy az a Cornelius Hands vagyok, aki ott volt az átlövésüknél.

Kikapcsolt a pajzs, és Kerwin hátracsapta a csuklyát. Nem szólt egy szót sem, csak tisztelgett.

– Na, innentől lesz marha nehéz! – rikoltotta tőlük fél kilométerre Thomas Stanley Jacta.

64. június 25. Róma, Moore háza a Palatínuson

– Menj a francba, Stanley, az már nagyon régen volt! Azóta hadnagy lettem az intervenciónál.

– Nocsak, „miből lesz a cserebogár”… Férjhez mentél?

– Nem.

– John?

– Erről most nincs kedvem beszélni. Majd dumálunk… Tényleg elintézted a Titanicot? Te nem vagy épeszű.

– Én voltam, nem is James Cameron – nevetett Jacta, aki minden ebbe a témába vágó filmet, könyvet látott és olvasott, amit forgattak, vagy írtak az elmúlt háromszázötven évben. A nő nem értette a poént. Kivette a mulsummal teli korsót a férfi kezéből, és belekortyolt. Jacta a következő adagot is felhúzta a kerti kútból, amit alkalmi hűtőszekrényként használt, aztán leült Michelle mellé. Az éjszaka fülledtnek ígérkezett, Róma fölött milliárdnyi csillag sziporkázott az éj sötét bársonyán, a hold valahol messze járt.

Egyikük sem emlékezett a pontos dátumra, hogy mikor találkoztak utoljára: Jacta öt évet saccolt, Michelle szerint „volt az hat is”…

Jacta akkoriban hagyta ott a beavatkozó-alegységet, hogy Suger külön kérésére átképezze magát fejvadásznak, amikor Michelle éppen megérkezett Hawaii-ra, mint tettre kész, lelkes tiszthelyettes. Találkozásuk, megismerkedésük és szeretkezésük mindössze huszonnégy óra alatt lezajlott, aztán a férfi összepakolt, és csak a Katedrális legmagasabb köreiben hallottak róla többé. Michelle kalandként könyvelte el a dolgot, s miután megismerkedett későbbi vőlegényével, Jarummal, úgy hitte, sikerült elfelejtenie a férfit. Éveknek kellett eltelnie, hogy rádöbbenjen: Thomas Stanley Jactát nem lehet egykönnyen elfelejteni, azt a bizonyos éjszakát pedig egyáltalán nem.

– Honnan tudsz te arról, hogy John és én…

– Az elmúlt évek alatt találkoztunk párszor. Nem mondta?

– Nem a piszok.

– Biztosan féltékeny volt – vigyorgott a férfi. Nevettek.

Tess és Serrault vágtak át a peristülionon. A férfi a számára kijelölt szobába kísérte el a lányt. Jacta hosszan nézett utánuk.

– Ez az a bige?

– Ő az.

– Hm…

– Szállj le róla, Stanley! Tudod, van egy olyan érzésem… nem beszéltem még erről senkivel… hogy szeretik egymást Johnnal. Nem tudom, nem merek rákérdezni egyiknél sem. Biztosan félek az igazságtól… Ha találkoztál Johnnal, akkor biztosan beszélt arról, hogy elég szarul alakult az életem…

Michelle elhallgatott. Bánta, hogy szóba hozta a dolgot.

A fejvadász hanyatt feküdt a márványpadon, és szemezni kezdett a csillagokkal. Cigarettáért kotorászott a zubbonyzsebében, kínálta Michelle-t is, de a nő elhárította. Jacta szótlanul cigizett, az égnek fújta a füstöt.

– Figyelj! – szólalt meg hirtelen. – Az a kis csaj, akit magatokkal hoztatok, tényleg egy természetfölötti akármi?

– Van rá esély.

– Azt hiszem, hamarosan minden ajtón és minden sötét lyukba behajítok valami „csúnya dolgot”. Nem rajongok az okkultizmusért, ezért ha átmegyünk fantasyba, nagyon ideges leszek. – Jacta olyan hirtelen ült fel, hogy a nő váratlanul összerezzent. A férfi közelebb húzódott, és gyengéden átkarolta. – Michelle, te félsz valamitől, érzem rajtad.

– Hadd ne mondjak erre semmit!

– Csak nyugalom, a barátságom felér egy életbiztosítással… Most mi bajod?

– Csak füst szállt a szemembe.

Tess a lectusra hajította a katonai zsákot, és nagyot fújtatva leült mellé. A helyiség alig tűnt nagyobbnak egy szerzetes cellájánál, a kereveten kívül csak egy karosszék és a hozzátartozó abacus egészítette ki a bútorzatot. A padlót burkoló kőlapokra vastag szőnyeget terítettek, a lány túlságosan fáradt és ideges volt ahhoz, hogy megpróbálja kibogarászni a mintázatát. A sarokban egy márványszobor állt, ami egy amforát tartó női alakot ábrázolt. Tess sokáig tűnődve vizsgálgatta, végül kibökte.

– Lehet, hogy kezdek meghülyülni, de hasonlít Michelle-re.

Serrault gondosan összehúzta a bejáratot takaró, vastag velariumot, és leült az egyetlen székre. A kezében tartott Heckler energiavetőt elfektette az ölében.

– Akkor várjunk. Ne nagyon pakolj ki, lehet, hogy nem maradunk sokáig!

– Ez körülbelül mit jelent? Napokat, órákat?

– Halvány lila gőzöm sincs, kedvesem. Kerwin és Hands bezárkóztak Moore dolgozószobájába, s odabent sutyorognak már két órája. Jelenleg Rómában van a Katedrális történetének három legnagyobb alakja: Kerwin, Hands és Jacta! Remélhetőleg csak kirukkolnak egy épkézláb ötlettel, de ez bármeddig elhúzódhat. Az lenne a legjobb, ha valami eszméletlen sebességgel visszatérnénk a XXIII. századba, és visszaküldenék helyettünk az Egyes Intervenciót Mazursky őrnaggyal. Ők specialisták, szerintem nagyon élveznék ezt a „démon-baromságot”.

– Eleve őket kellett volna küldeni – jegyezte meg a lány.

– Senki sem tudhatta előre, hogy mi fog történni.

– Na és a Bíboros? Ti egyfolytában arról beszéltek, hogy valószínűleg Suger kavart be nektek. Akkor most mi az igazság?

– Drágám, ha tudnánk mi az igazság, akkor már régen túl lennénk ezen az egészen. A Bíboros szerepe abszolút tisztázatlan. Pompejiig biztosan ismerte az eseményeket, minden mást csak találgathatunk vele kapcsolatban. Maradj veszteg, és ne próbálj töprengeni a megoldáson, koncentrálj arra, ami a legfontosabb: próbád túlélni ezt a bulit! Hol a fegyver?

– Nálam.

– Tudod használni?

– Persze.

– Jó, akkor semmiképpen ne használd! Amíg nem tisztázódik ez a helyzet, itt maradok melletted. Nem kell pánikolni, John hamarosan elintézi ezt a dolgot, csak tudjon megszabadulni Handstől. Ha az emberünk netalán belépne az ajtón, lehetőleg ne ess pánikba, mit gondolsz, miért cipelem magammal ezt a bazi nagy energiavetőt? Nem akarlak idegesíteni, de bármelyik pillanatban történhet valami, jobb, ha felkészülsz rá…

– Hogy te milyen megnyugtató tudsz lenni, Gerald – fintorgott Tess. Mégis elkezdett kipakolni, hogy elterelje a gondolatait.

– Ki ez a Thomas Stanley Jacta? – kérdezte később.

– Egy híres fejvadász, én is csak hallomásból ismerem. Állítólag nem normális.

– Fantaszti-kus. Milyen név ez a „Jacta”?

– Ötbetűs.

– Gerald, te sem vagy normális.

– Tudom… pakolj vissza a zsákba!

– A csoporthoz csatlakozott polgári személyektől meg kell szabadulnunk, Excellenciás uram! A kínai vissza tudja vinni Tesst és Markot, sőt Klippelt is. Az elmondásából arra következtetek, hogy a Swallow négy személyt kényelmesen elszállíthat. Fu Macs visszatérne, és két fordulóval az egész csoportot kimenthetné az ókorból. Odafönt rendeznénk a sorainkat, majd egy speciálisan felkészített csoport élén visszatérnék 64. június huszonötödikére. Mi a véleménye, Excellenciádnak?

Hands a fejét rázta.

– Sajnálom, Kerwin parancsnok, de az elképzelése kivitelezhetetlen. Nem az a probléma, hogy az időgépet évszázadok óta mint Palladiumot dédelgetik a rómaiak… a Vesta-szüzek templomából bármikor ki tudjuk hozni. A probléma nem idelent van, hanem odafönt a XXIII. században. Mint említettem önnek, Suger leállította az összes átlövést, magyarán az intervenciósait elvágta a saját századától, én is csak szökni tudtam. Ha Fu Macs Csen fölviszi Miss Gordont és az újságírót, lehet, hogy abban a pillanatban lekapcsolják a Swallow-val együtt. Ez esetben sohasem tér vissza, a pakliban így az is benne van, hogy végleg idelent ragadunk. Sajnos, amíg pontosan nem ismerjük a Bíboros belső motivációit, addig nem játszhatjuk meg ezt a lehetőséget. Annyira még nem kilátástalan a helyzet, hogy mindent egy lapra tegyünk fel. Attól a pillanattól kezdve, hogy Suger megtiltotta nekem a Burns szenátor időgépével kapcsolatos információk átadását Nicholsonnak, azonnal tudtam, hogy nem játszik tiszta lapokkal. Ennek fényében talán az sem véletlen, hogy én itt vagyok. Suger ezt is előre tudta, ennek így kellett történnie. Jó előre tudta, hogy át fogok szökni a kínaival… Úgy irányította az eseményeket, hogy mindez bekövetkezzen. Van egy forgatókönyve, de rajta kívül ezt még senki sem látta. Amíg nem tisztázódik a szerepe ebben az ügyben, én nem mernék visszatérni a XXIII. századba…

– Excellenciád úgy véli, hogy a magyarázatok idelent vannak az ókori Rómában?

– Úgy.

– Tehát Tess és Mark gyors visszaküldésére nincs remény?

– Egyelőre nincs.

Kerwin hosszan hallgatott.

– Ön szerint a lány ittléte okafogyottá vált? Feltételezem, hogy az eddigi információk alapján ugyanazt a következtetést vonta le, mint jómagam, miszerint az csak a Bíboros rafinált trükkje volt, hogy Tessnek el kell játszania Nauszikaá szerepét?

– Tegyük a kezünket a szívünkre, és valljuk be: Tessre sohasem volt szükség.

– Nicholsontól úgy tudom, hogy a dublőr szerepeltetése Excellenciád ötlete volt.

Hands furcsán elmosolyodott.

– Azt hiszem, ezredes, hogy Suger erősen befolyásolt a döntéseimben. Biztosan maga is tudja, hogy mentális képességei vannak?

– Ez mind világos, csak az a kérdés, hogy ez esetben Miss Gordon mégis miért van itt.

– Gondolkozzunk logikusan! Mark Wilsonnak rá kell lőnie Pompejiből az Eagle-egységre, de ehhez át kell jönnie az időn. Mark tudja, hogy Tess 64-ben van… ezt Serginek köszönhetjük, akit nem kell mentálisan befolyásolni, őt Suger egyenesen utasítja… és ez az információ inspirálja a férfit, hogy lemenjen két évezredet. A végén minden szál összefut, és úgy történnek a dolgok, ahogy történnek… Tess szerepe abban kimerül, hogy lecsalja nekünk Mark Wilsont, aki egyetlen lézerlövéssel megteremti az Odüsszeia-akció alapjait.

– Arra nem gondolt, Excellenciád, hogy Tessnek olyan feladata van… illetve lesz, amit a felkészítésünk alatt nem hoztak a tudomásunkra? Lehet, hogy az ő ideje csak most jön el Rómában.

– De igen, gondoltam erre. Éppen ezért ne akarjuk őt visszaküldeni a XXIII. századba, ezredes! A lány maradjon csak itt, ki tudja, még mire használhatjuk.

– Hm… kér egy kávét, Excellenciád?

– Köszönöm, nem… Szeretném, ha Corneliusnak szólítana, és elhagyná ezt az állandó „excellenciázást”.

– Köszönöm, uram.

– Meg az „uramozást”…

Kerwin elvigyorodott. Maga elé húzta Moore házának alaprajzát, és kiterítette az asztalon. Egy ókori ember minden bizonnyal elámult volna a papír minőségén: elszakíthatatlan volt és furcsán tükröződött az olajmécsesek fényénél.

– Azt hiszem, erről még sokat fogunk beszélgetni a következő napokban, de most nézzük meg, mit tehetünk Szenoival vagy Szenoiért. Megnézte már a fogadóban készült felvételeket?

– Elég zavaros. Gondolom, kialakította a saját koncepcióját?

– Nem akarom megrémiszteni, Cornelius, de az még zavarosabb – jegyezte meg alig hallhatóan Kerwin, és a ház alaprajzán végigfuttatta ujját a hátsó traktuson, ahol a fürdők és a hozzátartozó olajozóhelyiségek voltak. – Most itt tartózkodik, a hőmérsékletet levitte mínusz százhatvan Celsius fok alá, feltételezhetően két okból: az állandó hűtéssel használható formában tartja a gazdatestet, illetve ebben az állapotában lép át egy másik dimenzióba. Az átlépés előtt energiát von el a környezetéből, innen a drasztikus lehűlés. Beszélgettem erről Sergivel, aki valamit ért a paranormál jelenségekhez. Ő azt mondja, hogy a lény tudata ilyenkor egy másik létsíkon tartózkodik. Nem tudjuk, hogy onnan mikor tér vissza, de a folyamatot rohamos hőmérsékletemelkedés előzi meg, tehát nem lesz észrevétlen. A palota hátsó frontját lezárattam, ezen a ponton állandó őrség lesz tizenkét órás váltásban. – Kerwin mutatta az alaprajzon, hogy hol, aztán folytatta. – A lény képes a normális kontaktusra. Mark Wilson egy hetet töltött el a társaságában, és megúszta minden gond nélkül, de van ennél érdekesebb esetünk is: alig tizenkét órával ezelőtt képes volt ugyanabban a fürdőmedencében tartózkodni, mint Tess.

– Ennek a Líviának a testében?

– Igen. Eredeti formájában, ami lényegét tekintve egy vakító fényjelenség, csak Marknak és nekem mutatkozott meg. Az újságíró képtelen beszélni róla, én pedig nem emlékszem semmire. Lívia testében mutatkozva angolul kommunikál, de Gallanddal például németül beszélt. Tudjuk róla, hogy képes a tökéletes hangutánzásra és telepatikus kapcsolatteremtésre. Ismeri mindegyikünk múltját, olvas a gondolatainkban… Nem folytatom. Egy szuperlénnyel van dolgunk, Cornelius!

– Hm… azt mondta, hogy kialakított egy saját koncepciót. Legyen bármennyire zavaros, szeretném, ha megosztaná velem az elképzeléseit, John.

Kerwin a kétszáz éves tollával játszadozott. Pörgette az ujjai között, kattogtatta a végét, és elgondolkodva nézte a ház alaprajzát. Hands felkészült rá, hogy nem fog sokat érteni a hallottakból.

– Ezek a lények évmilliókkal ezelőtt talán olyanok lehettek, mint mi. Ez a szupercivilizáció olyan magas tudati szintre jutott, hogy levetette magáról az anyagvilág minden terhét, s nyűgét, és valamilyen kozmikus szupertudattá válva átlépett egy magasabb létsíkra. Ezen a síkon léteztek tovább, a szó klasszikus értelmében véve elpusztíthatatlanul. Őrzőknek nevezik magukat, és a kozmoszt beutazva, mindenütt életet teremtettek, ahol adottak voltak a feltételek. Ahol nem, ott megteremtették azokat. A magasabb tudati szintre lépésnek viszont hatalmas ára volt: az atomi rezgések világában a legkisebb változást is lereagálják. Az anyagvilágból érkező emocionális töltések vagy mágikus aspektusok erősen befolyásolják őket. Természetesen a történések hatásmechanizmusa számunkra felfoghatatlan, jelenlegi ismereteink alapján nem magyarázható meg.

– Mit ért „mágikus aspektusok” alatt?

– Nem tudom, hogy Sergi mit szólna ehhez, de szerintem az imádkozás alatt keletkező érzelmi töltésnek is vannak mágikus aspektusai. Az ima összekötő kapocs az anyagi és a transzcendens világ között, az ember, mint teremtett lény és a Teremtők kollektív tudata között. Azért beszélek „teremtőkről”, mert az Őrzők kollektív tudatát tekintem annak, amit mi Istennek aposztrofálunk. A zsidók szigorúan monoteista világképében, illetve annak írásbeli interpretációjában, az Ószövetségi Szentírásban úgy képződik le a kollektív tudat, hogy a Mindenható így szól: teremtsünk embert képmásunkra, magunkhoz hasonlóvá”. Amikor a szent szerző kollektív teremtésről beszél, nem csupán pluralis majesticust, azaz „királyi többest” használ, hanem az Őrzőkre tesz utalást… Szerintem.

– Erről beszélt Serginek?

– Nem.

– Gondolom, sikerült meglepetést okoznom, amikor bejelentettem, hogy Alberto Sergit valójában William Prescottnak hívják?

– Cornelius, ne gondolja, hogy cinikus vagyok, de rosszul időzített. Pompejiben még meglepett volna egy ilyen bejelentés, de azóta annyi minden meglepetés ért, hogy szinte felüdülés egy ilyen hír. Miattam hívhatják Csizmás Kandúrnak is, a lényegen alig változtat: nem véletlen, hogy a csoportomba tették. Gallanddal ugyanez a helyzet, valami fontos oka van, hogy a Második Intervencióhoz került, de a szerepe abszolút tisztázatlan előttem, akárcsak Anguis barátunké…

– Egy pillanat, John – emelte az ujját Hands. – Térjünk vissza egy percre az iménti témához! Ebben az összefüggésben vizsgálva a kérdést, vajon mi motiválta ezeket a lényeket a Teremtésre? Istent kezdtek játszani?

– A Teremtés lényege az eredeti struktúra utáni vágyakozás. A kollektív tudat önmegvalósításra törekedett, és létrehozta, azaz „megteremtette” az anyag világát, és az így keletkezett tér-idő kontinuitásban már elkezdődhetett a Nagy Mű, amelynek végső célja az individuális tudat, az ember megalkotása…

– Valami nem stimmel, John – szólt közbe Hands. – Ha prekoncepció gyanánt elfogadjuk, hogy az Őrzők az anyagi síkot elhagyva léptek egy magasabb szintre, akkor miért van szükség az anyagi világ megteremtésére? Miért kellene anyagi síkot létesíteniük, ha már létezik? Egykoron onnan léptek feljebb.

– Ez világos, de a kollektív tudattá válás és az úgynevezett „teremtés” között akár évmilliók, évmilliárdok telhettek el. Vegyük figyelembe, hogy létezik entrópia és pulzáló világmodell. Ebben az összefüggésben vizsgálva a kérdést egyetlen logikus magyarázattal szolgálhatunk: Az entrópia következtében évmilliárdok múlva az anyag csak nyomaiban lesz jelen a Világegyetemben, a csillagok sorra kihunynak, és nem keletkeznek újak. A pulzáló-világmodell elmélete szerint az Univerzum tágulása lassan megszűnik, a folyamat inverzzé válik, minden a visszájára fordul. Ez azt jelenti, hogy minden megmaradt anyag egy szinguláris pontban egyesülve várja az újabb ősrobbanás kezdetét. Bekövetkezik a Nagy Bumm, és minden kezdődik elölről. Az Őrzők egy magasabb létsíkon állva szemlélői a folyamatnak, amit ők szabályoznak. Ők indítják meg az Ősrobbanást, és lehet, hogy száz ciklust végigcsináltak már. Ők alkotják meg az anyag világát, ergo istenként teremtenek.

Kerwin az asztalra dobta a tollát.

– Arra kérem, őszintén válaszoljon, felejtse el, hogy nekünk dolgozik! Ezek után elhiszi, hogy vannak démonok és angyalok? Ismétlem, őszinte választ várok!

– Nézze, Cornelius! A neveltetésem, a tanulmányaim, a tapasztalataim összességét tekintve el kell vetnem ennek alternatíváját. A gondolkodásmódom tiltakozik az ellen a lehetőség ellen, hogy létezzenek ilyen lények, s ezek egyike itt legyen ebben a házban. Nem, Cornelius, nem hiszek ebben.

– Akkor kicsoda Lilith?

– Vagy éppen micsoda! Lilith egy piszkozat, a Nagy Mű kisiklása, csupán egy félreértés, a Teremtés vegykonyhájának használhatatlan mellékterméke… de ezt majd Sergi elmagyarázza. Mindannyian megnyugodhatunk: démonok, ördögök, lidércek, törpék nincsenek.

– Ezen a létsíkon – nevetett Hands.

Kerwin széttárta a kezét.

– Én nem mondtam semmit.

IV.

64. június 24. Valahol Rómában…

PALMYRA magához tért.

A hátán feküdt egy puha állatbőrön. A keze tétova mozdulatokkal tapogatta a gereznát, de nem tudta megállapítani, hogy milyen szörnyetegé lehetett. Tapintása, mint a bölényé, de sokkal hosszabbnak és erősebbnek tűntek a szálak. Palmyra hiába nyitotta ki a szemét, jóformán semmit sem látott, a helyiség mennyezete sötétségbe borult. Döglesztő volt a hőség, a levegőben nedves rothadásszag érződött, minden lélegzetvétel kínnal járt.

Lassan feltápászkodott különös fekhelyén, kisimította arcából a derékig érő, kócos hajzuhatagot. A sötét csak sejtetni engedte a hatalmas csarnok méreteit. A két hosszanti oldal mentén boltíves márványcsarnokok futottak, de az emberderék vastag oszlopok csupán homályos gigászoknak tűntek az ólomszín szürkeségben.

Palmyra tapogatózni kezdett maga körül, de bármerre nyúlt, csak a hatalmas állat prémjét markolta.

Hol vagyok? Milyen szörnyetegen feküdtem? Tisztán emlékezett Lucianus cenájára. Még elevenen élt benne az az öröm, amit az íjászbemutató után érzett, és vissza tudta idézni Hectorral történő küzdelme minden apró részletét. Arra is emlékezett, hogy megölte a férfit, aztán elzuhant a homokban, és a fájdalom…

Hitetlenkedve érintette meg a mellét. Tapogatta, simogatta azokat, tágra nyílt szemmel vette tudomásul, hogy a két keze hiába kutat sebek után… A flagrum fémnehezékei feltépték a keblét és a jobb csípőjét, de most mégsincsenek sebek, a testét nem borítja alvadt vér, s nincs fájdalom…

Álom volt csupán? Hirtelen föllobbantak a fények.

Minden harmadik oszlop előtt egy színarany kandeláber állt, ezekben lobbantak fel a tüzek, egyszerre, mintha varázsszóra történne a dolog. Palmyra félelemtől összeborzongva nézte a csodát, s a hatalmas csarnokot, amelyben egy csapásra szétáradt a fény. Varázslat, gondolta, és felállt alkalmi fekhelyén, amit a csarnok közepén terítettek le, a lába bokáig süppedt a szőrmébe – ekkor látta meg, hogy valójában mi volt a derékalja.

Látta, de nem lett okosabb – soha életében nem látott még ilyen szörnyeteget.

Lehátrált a gereznáról, ami legalább akkora lehetett, mint egy átlagos római ház átriuma, és tátott szájjal állt meg a szélén. Bal kéz felől magasodott a gondosan preparált otromba fej, szájából irdatlan méretű, csavarodott agyarak nyúltak a mennyezetnek. A tíz lépés hosszan előrenyúló, végükön felfelé hajló, szinte összeérő óriási agyarakat széles aranypántok óvták a szétrepedezéstől. A titokzatos állat az ősidők alatt pusztulhatott el, valamikor az emberi történelem félhomályának legelején. Palmyra csillogó szemmel lépett be az agyarak közé, fölnyúlt és megérintette azokat. A csontot sötét foltok tarkították, több helyen hosszan elnyúlva, elkeskenyedve rondították annak fehérségét. A nő megkapirgálta az egyik koszfoltot, aztán megnézte a körmét. Odaszáradt vér?

Amit Palmyra nem tudhatott, és nem is foghatott fel ép ésszel: az állat már tizenötezer éve halott volt, egykoron őt tekintették Európa urának. A földrészen honos legutolsó példányai a korai és középső pleisztocén idején éltek, majd az utolsó nagy eljegesedés végeztével északra, észak-keletre vándoroltak. Amikor évezredekkel később az emberek először találkoztak a megkövesedett csontvázaikkal, arra gondoltak, hogy óriások maradványait látják. Még sok-sok évszázadnak kellett eltelnie ahhoz, hogy a szörnyeteg nevet kapjon, azóta így nevezik: mamut.

Hosszú percekbe telt, mire annyira el tudott szakadni az állat látványától, hogy önmagával is foglalkozhatott egy kicsit. Az egyik kandeláber fényében tüzetesen megvizsgálta egész testét. Kisvártatva boldogan állapította meg a visszavonhatatlan igazságot: semmi kétség, a sebek begyógyultak, a flagrum csapása csak egy rossz álom lehetett… Megtapogatta a torkát. A gégéje sem fájt, pedig majd’ összeroppant Hector vasmarkának szorításában.

Hova kerültem? Ez nem Lucianus palotája.

A csarnok mindkét végét gigantikus méretű bronzkapuk zárták el, Palmyra gondolt egyet, és elindult a közelebbihez, amelyik az agyarakkal szemben magasodott. Meztelen talpa halkan csattogott a vörös színű márványlapokon. A szemérmét takaró ágyékkendőn kívül nem viselt más ruhát, de mégsem fázott, a különös csarnokban akkora forróság uralkodott, mintha Afrika ege ragyogna a mozaikdíszes mennyezet helyén.

Tíz lépcső vezetett a kapuhoz. Felment rajtuk, és megérintette a dísztelen bronzlapot. Hatalmas volt, legkevesebb húsz lépés magas, amit csak kéttucatnyi rabszolga tudna kitárni egy izomszaggató nekifeszüléssel. A különös kaput kék vonalkákkal erezett, csontszínű márvány keretezte, és nem látszott rajta semmilyen zárszerkezet. Palmyra úgy vélte, hogy a hatalmas kapu valami küklopsznak vagy más efféle mitologikus szörnynek épülhetett. Nem is kívánta oly’ nagyon, hogy fölnyíljon…

Megfordult, és visszanézett. A mamut agyaraira feszülő aranypántok sárgán izzó gyűrűknek tűntek a bronzserpenyők fényében.

A következő pillanatban hatalmas, átható dübbenés hallatszott, és a csarnok túlvégén magasodó kapu lassan feltárult, hogy utat nyisson e világ minden borzalmára. Döbbenetes hőhullám csapott át a csarnokon, ami sorra felborította a kandelábereket. A mamut agyarai valósággal felszakították a tűzfolyam testét, de nem tudtak gátat vetni továbbterjedésének. A misztikus fényözön elérte a holtra vált arcú nőt, és nekivágta a háta mögött súlyosodó bronzlapoknak.

Palmyra nem vesztette el az eszméletét, később már bánta, hogy így esett.

Rémülten nézett fel, és ajkai néma sikolyra nyíltak, amikor meglátta a forró fergeteg hátán feléje lovagló, bőrszárnyú borzalmat. A lény leginkább egy csavarodott szarvú hegyikecskére hasonlított, de emberi arcvonásai voltak és vöröslő karmai, melyekkel pillanatok alatt kitéphette bármelyik merész halandó szívét, aki Lilith palotájának előcsarnokába hívatlan látogatóként érkezik. A pokolbéli lény tekintetének izzó szénparazsa átjárta a nő szívét, és Palmyra térdre esett a szörnyeteg előtt, lehunyt szemmel várva sorsa szörnyű beteljesülését. De a démon mégsem tépte darabokra. Megfogta a nő egyik csuklóját, felnyalábolta meztelen testét, és felemelkedett vele, hogy magával ragadja a kapun túlra…

A következő két perc maga volt a megtestesült, valósággá vált lázálom. A démon a karjaiban vergődő zsákmányával átszállt a feltárult kapun, amely mögött egy rőt vörös fényben izzó irdatlan szakadék tátongott. A bronzkapu nagy döngéssel bezárult mögötte, és az emberarcú szörnyeteg bőrszárnyait csattogtatva indult lefelé a pokoli forróságot árasztó, lángoló falú kürtőben. A suhanás szele valamelyest csökkentette a döbbenetes hőséget, de Palmyra arca még így is parázslott a kavargó forróságtól. Torkát ezernyi tű szurkálta, szeme önkéntelen hunyorgásba fogott, pedig a látvány rémisztően csodálatos volt.

A belső bronzkapun túl tátongó szakadék mintha az anyaföld gyomrába vezetett volna. Közel harminc lépés átmérőjű lehetett, és végtelen mélységekig nyúlt Róma alatt. Fala vörös fényben izzó sziklából állt, amelyen rendszertelen összevisszaságban különös oldalbejáratok nyíltak. A barlangnyílások a szivárvány minden színében pompázó fénypászmákat sugároztak a kürtőbe, és folyamatosan pásztáztak, mozogtak, mintha keresnének, kutatnának valamit. Palmyra feledve a torkát égető forróságot, tátott szájjal bámulta a csodát. Szent meggyőződésévé vált, hogy lenyelte őt egy mitikus szörnyeteg. A kürtő falán eleven lávaként mozgolódtak, folytak lefelé valamilyen vörhenyes bőrű, bőrszárnyú szörnyűségek, és földöntúli, rémisztő sikoltozással kísérték a Palmyrát magával ragadó démoni lény röptét. Percek óta tartott az ereszkedés, de a nő még mindig nem látta az iszonyú katlan mélyét. El tudta képzelni, hogy odalent majd milyen borzalmak várhatják a halandó embert. Palmyra „világképében” a pokolnak meglehetősen eleven képzetei léteztek – a repülés alatt szent meggyőződésévé vált, hogy démona erre a helyre ragadta magával.

Az izzó falak hirtelen távolodni kezdtek egymástól, a kürtő egy beláthatatlan nagyságú oszlopcsarnokra nyílt. A démon röpte véget ért, és elengedte áldozatát. Palmyra métereket zuhant, végül beletoccsant az oszlopok lábazatát nyaldosó, bűzös vízbe. A démon felrikoltott, nagyot suhintott szárnyaival, és eltűnt a nő feje felett izzó kürtőben.

Palmyra fájdalmas nyögdécselések közepette térdelt fel a bokáig érő, szúrós szagú, nyálkás folyadékban, és iszonyodva nézett körül. A fél életét tisztátalan, perverz ölelkezéssel töltötte, de most olyan mértékű hányingere támadt, hogy öklendezni kezdett. Róma minden létező mocska ebbe az oszlopcsarnokba szivároghatott, a nő szennyvízzel keveredett emberi és állati vizeletben térdelt, imitt-amott oszlásnak indult tetemek halma látszott a szürke oszlopok között. Palmyra összegörnyedve hányt, rosszullétének hangjai tompán visszhangzottak az oszlopcsarnokban.

Idelent nem tapasztalta azt a döbbenetes, kibírhatatlan forróságot, amit a kürtőben, viszont a bűz csaknem meghaladta az elviselhetőség határát. A fényt azok a lobogó fáklyák szolgáltatták, amelyek az oszlopokra szerelt tartókban világítottak.

Palmyra feltápászkodott. Amerre nézett, csak a végtelenbe vesző oszlopcsarnokot látta.

Ez az alvilág!

Elvánszorgott a legközelebbi oszlopig, és megtámaszkodott. Arcát a mennyezetnek emelte, és felnézett a kürtőben. Arra volt a kijárat és a napfény, amit sohasem láthat viszont.

Lehet, hogy meghaltam?

Pillantása végre elszakadt a kürtő látványától, és a boltíves mennyezettől. Nem tudta, mit csináljon, merre menjen.

Elindult valamerre. Akik idehozták, biztosan utat mutatnak neki…

A végtelennek tűnő utazás egyre elviselhetetlenebbé vált. Palmyrának lassan sikerült megszoknia a döbbenetes bűzt és a néhol lábszárközépig érő tisztátalan pocsolya sikamlós érintését, de jelentkezett egy minden eddiginél borzalmasabb tényező, amitől hideg verejték kezdett gyöngyözni a hátán – az oszlopcsarnok hangjai!

Patkányok visítása és megkínzott kutyák fájdalmas vonítása keveredett láthatatlan denevérszárnyak suhogásával, s mindezek hátterében folyamatosan nyöszörgött, sikongatott egy száztagú női kórus. A többszólamú sikoltozás hol elhalkult, hol felerősödött, irányát nem lehetett behatárolni. Palmyra lúdbőrös karral gázolt a szennyvízben, rémülten kapkodta a fejét, s egyre jobban rettegett. Más lehetőség nem lévén kivett egy fáklyát a tartójából, hogy legalább azzal védekezhessen, ha valami szörnyűség rávetné magát az egyik oszlop mögül. Reménytelen bolyongása talán egy órája tarthatott, de életnek nem találta semmi nyomát. Olyan érzése támadt, hogy démonok titokzatos tekintete lesi minden lépését, azt várva, hogy lankadjon a figyelme. Most még visszatarthatja őket valami varázslat, de amikor eljön az idő, biztosan rávetik magukat, testét széttépik, elevenen felfalják. Palmyra eltörölt egy lecsorduló könnycseppet maszatos arcán, és rendületlenül haladt tovább. Kisvártatva észrevett valami különöset: mintha egy szobor állna a messzeségben. Abban az irányban egyre kevesebb fáklya világított az oszlopokon. Palmyra felemelte a sajátját, és elindult a rejtélyes szobor felé.

Nem szobor volt…

A karóba húzott lány a kínszenvedés, a magányosságra ítéltetett örök mementójaként szenvedett a vizelet tengerében. Palmyra kíváncsi szemeket meresztve világította meg az elgyötört testet. A hegyesre faragott, csukló vastagságú karó a lány hüvelyén keresztül hatolt be a testbe, és az áldozat száján bukkant elő. A fej így erősen hátrafeszült, a fájdalomtól kimeredt szemek rezzenéstelenül meredtek az oszlopcsarnok boltívére. A szíriai nő döbbenetét csak fokozta, hogy a karóba húzott szerencsétlen teremtés még mindig élt! Teste meg-megfeszült, ujjai remegve vájtak saját altestébe, lába enyhén rángatózott. Hihetetlen milyen szívós, gondolta Palmyra, és lassan körbejárta a borzalmas kínok között szenvedő lány obszcén módon fölnyársalt testét. De ahogy megkerülte, azonnal megértett mindent: a lány hátán petyhüdt bőrszárnyak lógtak – a kegyetlen módon megkínzott teremtés szintén démon volt…

Palmyra eddig sem sajnálta, de ez után a felismerés után végképp nem érzett szánalmat.

A fáklyát ütésre készen tartva maga mögött hagyta a démonlány meztelen testét, amikor bal kéz felől meghallotta a fájdalmas nyöszörgést. Megpördült, és odavilágított.

Egy oszlop félhomályos tövében valamilyen emberszerű kreatúra kuporgott a testét nyaldosó ammóniaszagú mocsokban. Az arcát hosszú, sárgásvörös haj takarta, válla ütemesen rángatózott, mintha nem tudna gátat vetni hangtalan zokogásának. Érthetetlen hangon nyöszörgött, úgy látszott, nem vette észre az óvatosan mozgó Palmyrát. A nő kíváncsi pillantásokkal méregette a lényt, akinek női mellei és férfi hímtagja volt! Ez a fura kettősség késztette arra Palmyrát, hogy a fáklyát védekezésképpen maga előtt tartva, lépésről lépésre megközelítse a teremtményt. Odafröcskölt a lábával, és a lény felemelte az arcát. Női arca volt, de a sárgálló macskaszemek azonnal egyértelművé tették, hogy nem az emberek világának szülötte. Palmyra megállt tőle háromlépésnyire: nem ment el a józan esze, hogy közelebb merészkedjen.

A démon feltérdelt. Vele együtt felemelkedett az a lánc is, ami a nyakát körülívelő széles vaspánthoz kapcsolódva az oszlopon lévő fémkarikához vezetett, és behatárolta mozgásterét.

A furcsa lény fogoly lehetett.

A hermafrodita szörnyeteg nem mutatott meglepetést Palmyra látványára, inkább megpróbálta kihasználni a váratlanul adódó helyzetet. Kinyújtotta egyik karmos végű ujjakban végződő kezét, és bökdösni kezdett a felnyársalt démonlány felé.

– Kulcs… – hörögte emberi nyelven. – Hozd a kulcsot.

Palmyra lassacskán felfogta, hogy a lény miért nyöszörög és mutogat oly’ hevesen. Persze esze ágában sem volt teljesíteni a kérést. Visszavilágított a karóba húzott démonlányra. Most vette csak észre, hogy egy vékony bőrfonaton kulcs lóg a nyakában. Az nyitotta a hermafrodita nyakán feszülő pánt zárját.

Talán szeretők lehettek, s most megbűnhődnek emiatt?

– A kulcsot!

Palmyra nem tudott beszélni, így csak fejrázás volt a válasza.

A hermafrodita felüvöltött és előrelendült. A lánc megfeszült, és visszafogta a lényt, aki csak a szíriai nő ágyékkendőjét tudta letépni. Palmyra rémülten ugrott hátra. Megbotlott, és elterült a bűzös pocsolyában, szerencsére a lény nem érte el, hiába kapott utána. A lény nagy elkeseredésében apró cafatokra tépte a sikeresen megkaparintott ágyékkendőt. Dühösen visítozott, tűhegyes fogai üvegszerűen csillogtak szájüregében. Palmyra négykézláb kezdett hátrálni, de nem juthatott messzire, mert egy ostorszerű, és a vizelet alatt kígyózó csáp tekeredett egyik bokájára. A megbilincselt lénynek farka volt, és meglehetősen ügyesen használta a zsákmány megragadására.

Palmyrát örök némaságra ítélték az istenek, különben megtette volna, hogy velőtrázó sikoltozásba kezd. Más lehetőség nem lévén (idelent, ugyan ki segíthetne rajta!) fájdalmas zihálással küzdött a bokájára tekeredett borzalom ellen. De képtelen volt lefejteni a lábáról, és a lény egyre közelebb húzta magához. Megpróbált az arcába csapni a fáklyával, de a hermafrodita könnyedén kiütötte a kezéből. A következő pillanatban kezek kapták el a bokáját, és a szörnyeteg bűzlő lehelete a nő arcába csapott. A hermafrodita szétfeszítette Palmyra combját, és módszeresen készült a megerőszakolására. A lényt csupán pillanatok választották el aljas terve beteljesülésétől, amikor megérkezett a váratlan segítség. Árnyék vetült rájuk, a hermafrodita eltorzult arccal nézett föl. Egyik pillanatról a másikra kihunyt szemében a fény, az arca rémületet tükrözött, majd egy irdatlan erejű rúgás csattant az állán. Valósággal lerepült Palmyra testéről és nekivágódott az oszlopnak. Támadója nem hagyott időt a feleszmélésre. Átlépve a nő testét, tovább rugdosta a hermafroditát, aki teljesen összekuporodva, megállás nélkül vonyított a fájdalom hatására.

Mindeközben a düh és az elkeseredettség könnyeivel küszködő Palmyra feltápászkodott. Eltántorgott egy közeli oszlopig. Megtámaszkodott, és onnan pislogott megmentőjére, aki módszeresen addig rugdosta a lényt, amíg az ki nem szenvedett.

Percek elteltével a segítőkész lény végre ellépett áldozatától. Elgondolkodva nézte a hermafrodita fekete vérrel borított tetemét, aztán odafordult Palmyrához, és ékes latinsággal ezt mondta:

– Valójában egy tökéletes lény, csupán megvadult az emberszagtól.

Palmyra előtt egy harminc-harmincöt év körüli férfi állt. A rómaiak közkedvelt tógáját hordta, arcvonásai tökéletesen emberinek tűntek a rőt fáklyafényben. Peckes tartásban lépett oda a nyárfalevélként remegő nőhöz, és a kezét nyújtotta felé. Tetőtől talpig végigmérte Palmyrát, szája gúnyos mosolyra görbült a mustra végén.

– A nevem Gelal, és fogadj el egy jó tanácsot, halandó: ne szeresd felebarátodat!

Gelalnak társai is voltak, Palmyra tátott szájjal bámulta a duót. Sokféle szörnyet el tudott képzelni magának, de Gelal kísérete túltett minden eddigi fantáziálásán. E két lény oly mértékben rémisztő és meghökkentő tulajdonságokkal megáldott teremtmény volt, hogy a szíriai nő egy csapásra beleborzongott, amikor meglátta, hogy előbukkannak az oszlopok mögül, és odaállnak uruk mellé.

Gelal jobbján egy hihetetlenül csúf törpe ugrándozott. Megállás nélkül vihorászott és gúnyolódott az oszlophoz láncolt démonon. Arcát egykoron kard szelhette ketté, de a részek rosszul hegedtek össze, s ez a különös torzó állandó vigyorra kényszerítette. Arcának bal fele egyarasznyival elcsúszott a jobbhoz képest. Ennek okán lejjebb került a szeme, és szája szintúgy aszimmetrikus húskehelynek hatott, amelyben sárga, lepedékes fogak sorakoztak. Olyan éktelen bűzt árasztott magából, hogy Palmyrának a száján át kellett levegőt vennie, ha nem akart elájulni. Az oszlopcsarnokban terjedő dögletes bűz egy rózsakertben játszadozó szellőcske hűs érintéseként hatott a törpéből áradó szagokhoz képest. A gnómszerű lény piros gyermektunikát hordott, és egy méter hosszú göcsörtös botot lóbált a kezében. Odaugrott az oszlophoz láncolt hermafrodita teteméhez, és püfölni kezdte a mozdulatlan testet.

A másik teremtmény egy nő volt… pontosabban szólva valami olyan, amit nőnek lehetett tekinteni. Rózsaszín palliumot hordott, és az első pillanatokban nem tűnt annyira természetellenesnek, de amikor odament a törpéhez, hogy elhúzza a döglött démontól, azonnal kiderült, hogy miért nem lehetett emberi lény: hátul is volt arca, mintha a rómaiak Janusnak nevezett, kettős-arcú istenségét mintázná. A kétarcú nő elrángatta a gnómot az oszlop tövéből, és játékosan, pajkosan meglegyintette az arcát, mintha csak megfedné, amiért annyit rosszalkodik.

A törpe szipogott egy sort, taknya-nyála összefolyt, mint valami debilisnek. A Janus-arcú nő lehajolt hozzá, és módszeresen kiszívta az orrát. Palmyra nem tudta megállapítani, hogy melyik szájával, mert az utolsó pillanatban sikerült elfordulnia. Gelal mosolyogva nézte a különös párost.

– Lillake csemetéi. Hát nem bájosak?

Palmyra egy kurta biccentéssel nyugtázta a magyarázatot. Büszke tartással állt Gelal előtt. Az emberbőrbe bújt démon mutatta neki, hogy csak „bátran menjen előre”, mintha mi sem történt volna. Anguis egykori kedvese nem habozott sokáig: sarkon fordult, és elindult az oszlopok között, Gelal pár lépésről követte.

Legszívesebben darabokra tépte volna Palmyrát, de nem tehette meg. Lilith határozottan megtiltotta neki, hogy egyetlen ujjal is hozzáérjen legújabb kedveséhez. Attól a pillanattól kezdve követte a szíriai nőt, hogy a Rettenet Kürtőjének őre lehozta a felső világból. Elhessegette közeléből a láthatatlanul ólálkodó démonokat, és amikor bekövetkezett a hermafrodita támadása, kénytelen-kelletlen közbelépett, nehogy a halandónak valami baja essék – a Démonkirálynő nem bocsátaná meg, hogy tétlenkedik, amikor választottját gyilkolják!

Gelal szintén ott volt Lucianus lakomáján. Lilith nem hozta tudomására, hogy miért mentette meg a halandó életét, de sejtette a magyarázatot: „ez a nő végtelenül gonosz, betegesen gyűlöli az életet, kiváló harcos, és mivel halandó, ezért minden gond nélkül képes átlépni a pecséten…”

– Menj, és ne nézz vissza! Hamarosan egy tóhoz érsz, melynek neve: tisztátalanság.

Palmyra lehajtott fejjel bandukolt, hátán érezte a démon-trió pillantását.

Gelalt az emberi halandók iránt érzett olthatatlanul nagy gyűlölete akadályozta meg abban, hogy ne fecsegjen megállás nélkül. Az utóbbi percekben egyfolytában a karóba húzott démonlányról és a leláncolt hermafroditáról beszélt. Amit mondott, beigazolni látszott Palmyra gyanúját.

– Azok ketten szeretők voltak, de sorsuk beteljesedett. A kétnemű, Lillake szeretőjeként nem ölelhette volna a lányt, a Nagyasszony tiltja az ilyen kilengéseket. A lány sorsa a karó lett, míg kedveséé a leláncolás a Gyötrelem Oszlopcsarnokában… no persze, egyszerre egy helyen, hadd okuljanak a történtekből! Nincs annál pompásabb érzés, ha valakinek a szeme láttára megkínozzák a szerelmét. Lillake saját kezével húzta karóba a lányt, hehehe… Jaj, de tetszik, hehehe…

Palmyra nagyon jól tudta, hogy kicsoda a Gelal által Nagyasszonynak titulált Lilith, gyermekkorában őt is mindig vele riogatta az anyja.

„Ha rosszalkodsz, eljön érted Lilith, és magával ragad túlvilági palotájába” – hallotta újra az anyja hangját. Homályosan emlékezett az arcára is, amely két évtized távolából csak halványan sejlett a felejtés fátylain túl.

A jóslat beteljesedett?!

Az oszlopcsarnok véget ért, és egy éjfekete színű tó partjára jutottak. Iszonytató bűzt árasztó, zsíros köd lebegett a moccanatlan víz fölött. A parton egy karcsú csónak várakozott, végében egy árnyalak álldogált, kezében hosszú, göcsörtös karót tartott. A kétarcú nő megragadott egy fáklyát, és beugrott a csónakba. A világító alkalmatosságot letűzte az orrban, és leült az egyik keskeny padra. Gelal intésére Palmyra is beszállt az imbolygó alkotmányba. Gelal követte a nőt, végül a vihorászó törpe is beugrott. Az árnyék nekifeszült a karónak, és a csónak méltóságteljes siklásba kezdett a tó vízén… Egyre távolodtak az oszloperdőtől.

Kígyóktól körülölelt arany-achát trónusán, emberi alakban ült a sűrűn lefátyolozott Lilith, és hosszan nézte a ködtakaró leple alatt lassan közeledő fáklyalángot.

– Gyere csak szépségem, gyere; legelébb egy python lesz a szeretőd…

64. június 25. Róma, Moore háza a Palatínuson

– Tisztelt uraim, ha Kerwin ezredes valóban azt mondta, hogy Lilith a Teremtés vegykonyhájának egy „használhatatlan mellékterméke”, akkor nagyon jól rátapintott a lényegre. Semmi mást nem kell tennünk, csak meg kell vizsgálnunk a mítoszok állításait. Természetesen egy ilyen fontos kérdés objektív vizsgálatakor megkérdőjelezhetik ezek autentikusságát. De a helyzetünk különleges végkövetkeztetések megvonására késztet bennünket, így kénytelenek vagyunk ebből a kútforrásból meríteni… Ebből is! Kinek van esetleg ellenvetése?

Serrault és az őrségben álló Galland kivételével a teljes intervenciós állomány az átriumban tartózkodott. Az Odüsszeia-akcióba kényszerűségből belekeveredett polgári személyek szintén jelen voltak, de Tess ugyanúgy hiányzott, mint Anguis és Erica. Egyedül Kerwin tudta, hogy miért maradt szobájában a lány.

– Folytassa, atyám – mondta Hands. Sergi megköszörülte a torkát, és belefogott egy bonyolult előadásba, ami a héber mítoszokról szólt. Hosszú percekig beszélt, végül eljutott a végső konklúziókig:

–… a Mindenható Ádámra bízza, hogy nevezze nevén a teremtményeket, akik elhaladnak ősapánk előtt, párosával hímek és nőstények. Ekkor Ádám féltékenységet érez, mert látja az állatok közösülését, és így kiált: „Minden teremtménynek van hozzá illő társa, csak nekem nincs!”… A Mítoszok még azt is hozzáteszik, hogy Ádám sorra közösül mindegyik nősténnyel, de nem talál örömet benne. Ne csodálkozzanak, hogy a mítoszok szerint ősapánk bestialitásban szenvedett! Ne felejtsék, hogy a zsidók eredetileg egy közel-keleti pásztornép voltak, ebből következik az a hagyomány, hogy az ember először nem asszonnyal, hanem állattal közösül! Mózes a törvényeiben azért kel ki oly’ nagyon az ilyen jellegű perverzitások ellen, mert tősgyökeresen szeretné kiirtani annak minden emlékét, még a tudatalattiból is… Menjünk tovább! A bestialitás témája ugyanúgy megjelenik az akkád Gilgames-eposzban, mint a héber mítoszokban. Enkidu gazellákkal és más vadállatokkal fajtalankodik az ivóhelyen, míg Aruru papnője el nem vezeti a helyes útra. Ha figyelembe vesszük ezeket az állításokat, lassan eljuthatunk Lilith személyéhez. Mint tudjuk, Ádámnak társra volt szüksége. Nos, Lilith lett az első asszony, de a kísérlet nem sikerült, ugyanis… – Sergi elakadt ezen a ponton, Kerwin sejtette, hogy mi lehet a probléma.

– Mondja ki bátran: az Őrzők Népe.

A jezsuita megadta magát a tényeknek. Bólintott, de azért sem mondta ki.

–… már képtelenek voltak tökéletes női princípiumot alkotni. Lilith egy kísérlet eredményeként született, és ez a kísérlet, mint mondtam az imént, valószínűleg kudarccal járt. Nőt akartak alkotni, de egy kozmikus Frankenstein módjára csupán egy szörnyeteget hoztak létre, aki később elhagyja Ádámot, és azóta bolyong a Földön.

Hands a fülét vakargatta, valami nagyon nem tetszhetett neki.

– Ez az egész úgy sántít, ahogy van. Megnéztem a fogadóban készült felvételt. Azon Szenoi arról beszél, hogy Ádám „megalkotása” mindössze huszonötezer évvel ezelőtt történt, és valójában őt lehet az első „értelmes embernek” tekinteni. Nem tudom, hogy egy antropológus mit szólna mindehhez, de biztosan frászt kapna ennek hallatán, tudniillik, ha elfogadjuk igaznak az angyal állítását, akkor mi a fészkes fenét kezdjünk a Cro-Magnoni és a Neandervölgyi leletekkel? Azt azért nem állíthatjuk, hogy ezek nem emberi maradványok.

– Azokat a csontokat a Bíboros szórta szét a nyári szabadsága alatt – szólalt meg Jacta.

A fejvadász Michelle társaságában támasztott egy oszlopot, és módfelett élvezte Sergi előadását. A beszólás osztatlan sikert aratott. Egyedül Hands és Kerwin nem derültek a hallottakon.

– Senki sem kíváncsi a kardinális hülyeségeire, Stanley! Hamarosan megkapja a célpontok leírását, koordinátáit, utána majd pofázhat – mérgelődött Hands. Jacta csak vigyorgott, és tovább sörözött.

Sergi nem állta meg szó nélkül.

– Neandervölgy? Cro-Magnon? Ne feledjük, Szenoi arról is beszélt, hogy voltak „megelőző kísérletek”. Amikor a Teremtő… az Őrzők látták, hogy ez tévút, azonnal leállították a munkát. Neandervölgy, az kérem, teljesen más vonal…

– Még nem ember, már nem állat – vetette közbe Mark.

– Pontosan – lelkesedett Sergi. – Például az előemberek kapcsán minden lelkiismeretfurdalás nélkül beszélhetünk hím és nőstény egyedekről. Ezek az Őrzők szemében semmiben sem különböztek azoktól az állatoktól, amelyeket később elvonultatnak Ádám előtt. Ők arra törekedtek, hogy a saját képükre alkossanak egy olyan embert, aki mentes majd a szexualitástól. Eredetileg ezért lett Ádám hermafrodita…

Ez a bejelentés felért egy kisebb bombarobbanással. Mindenhonnan bekiabálások hallatszottak, a viszonylagos nyugalom egy csapásra felborult. Kerwin csendre intett mindenkit, aztán megsürgette Serginél a magyarázatot.

– Azt állítja, hogy Ádám kétnemű volt?

– A mítoszok állítják, ezredes, a mítoszok! Ádám a kezdetek kezdetén androgün vonásokkal rendelkezett, erről a görögök is nagyon szépen beszéltek, főképpen a nagy Platón és az alexandriai Philón, egy később élt filozófus és Biblia-magyarázó. A gnosztikusok szintén tanították, hogy Ádám eleinte kétnemű lény volt: férfi és nő egy személyben. Az Őrzők feltételezhetően túl akartak lépni az állati struktúrán, és ezt így próbálták megvalósítani. Ez persze nem tetszett ősapánknak, és ezért kezdett el kísérletezni a bestialitással, talán arra gondolt, hogy egy állattal még mindig jobb, mint önmagával. De mint tudjuk, ez nem vezetett sehova. A kozmikus kollektív tudat ekkor úgy határozott, hogy csupán férfi-princípiummal ruházza föl Ádámot, és készít neki egy nőt. A férfi oldalbordájából megformált, megalkotott nő tehát annak a szimbóluma, hogy az eredeti struktúráról leválasztották a „női alkotóelemeket”, kvázi a két nem kettévált.

– De az első nő Lilith lett – jelentette ki Hands. Sergi széttárta a kezét.

– Sajnos. Mire az angyalok észbe kaptak volna, már ellenőrizhetetlenné vált, és járta a maga útját. Az Őrzők igyekeztek megfékezni, de sokat nem tehettek: Lilith ugyanis halhatatlan.

– Na, és tisztelt ősapánk miért nem lett halhatatlan? Ezt magyarázza el nekünk, atyám!

– Elmagyarázza a Szentírás, csak higgyen benne, Excellenciás uram! – felelte Sergi atya Handsnak. – Lilith elszabadult, és akkor következett a második kísérlet. A végtermék neve Éva, ő viszont elbukik! Elbukik, mert a kísértő félrevezeti. És a bukás egyenes következménye a halál. Uraim, máig ennek a terhét nyögjük.

– Lilith a kísértő? – kérdezte Michelle az átrium túlsó végéből.

– Hogy stílszerű legyek ez pokolian nehéz kérdés. Egyes héber apokrif iratok arról számolnak be, hogy a bukás után az első emberpárt eltiltják egymástól. Ekkor Ádám szexuális kapcsolatot létesít a démonnővel, mert szükségét érzi az ölelkezésnek. A frigyből gyermek születik, a neve: Káin! Később Káin megöli Ádám és Éva közös gyermekét, Ábelt. De tudjuk a Szentírásból, hogy az Úr mégsem áll bosszút, csak jelet tesz a gyilkosra, sőt, úgy rendelkezik, hogy azt bünteti meg, aki Káinnak akar ártani. Felmerül a kérdés, hogy miért nem torolja meg a testvérgyilkosságot? Nos azért, mert nem beszélhetünk testvérgyilkosságról! Ábel csak a féltestvére volt Káinnak.

– Ez az Egyház álláspontja, Sergi? – kérdezte Hands.

– Ez a démonológia egyik álláspontja.

Mindenki hosszan hallgatott.

– Azt nem értem – kötözködött Hands –, hogy az ilyen szuperintelligens lények, mint az Őrzők, hogyan engedhették meg a gonosz létezését? A megszemélyesített gonoszról, a sátánról beszélek. Nem az Egyház vagy a démonológusok véleményére vagyok kíváncsi, hanem az igazságra.

Sergi vetett egy futó pillantást az ezredesre, mintha tőle várna valami kinyilatkoztatást. Kerwin csípőre tett kézzel állt az átrium vízgyűjtője mellett, és elgondolkodva nézte a medence mozaikdíszítésű alját, mintha Szenoi odaírta volna a válaszokat. Kerwin lassacskán összeszedte a gondolatait.

– Nyilván nem akarták, hogy így legyen, és minden erejükkel küzdöttek ellene, de a tragédia mégis bekövetkezett. Szerintem nem az első igazi emberpár bukásával, hanem jóval ezt megelőzően, akár évmilliókkal előbb. Az angyalok bukásának meglehetősen terjedelmes teológiája van, és ne is próbáljuk elemezni a folyamat fiziológiáját, mindenesetre hadd éljek egy szemléletes hasonlattal! Szerintem az Őrzők kollektív tudata hasonló az emberi tudat működéséhez; létezik analitikus és reaktív része. Az analitikus-elme képes a bonyolult fogalomalkotásra, és benne fészkel az absztrakcióalkotás minden lehetősége. A reaktív-elme viszont a primitív hüllőaggyal azonos, vagyis nem képes elvonatkoztatni, csupán lereagálja a környezeti ingereket. Feltételezésem szerint, az Őrzők kollektív tudatából kiszakadt ez a rész, és „visszazuhant” az újra megalkotott anyagba. Ekkor a manifesztálódott angyali tudatok démoni individuumokká váltak. Ez lehetett a Bukás lényege, ha kozmikus szempontból vizsgáljuk a kérdést. Tekintsék ezt meztelen igazságnak, de ha kívánjak, gyárthatok példázatokat is. Nincs több hozzáfűznivalóm.

A sörét kortyolgató Jactának viszont volt:

– Van egy sztorim, csak nyugi, nem velem esett meg! Egykoron az igazság meztelenül járt az emberek között, de mindenki felháborodott, amikor meglátták, hogy pucéran rohangászik. Erre az igazság kimenekült a városból, elbujdosott, és mit tesz Isten, összefutott a példázattal, aki díszesen csillogó köntösben járt. Igazságunk a fejéhez kapott, elkérte a példázat köntösét, és visszament a városba. Mi történt? Az emberek máris szeretni kezdték az igazságot, és szívesen látták maguk között, ugyanis a meztelen igazság kurvára nem érdekel senkit!

Egyedül Michelle nevetett.

– Kívánja, hogy megtapsoljuk? – fordult a fejvadász felé Hands. – Mellesleg szép allegóriát alkotott, csupán semmi köze a témához. Ha idegesíti ez a beszélgetés, akkor nyugodtan kimehet a kertbe levegőzni, vagy fussa körbe a Mars-mezőt feszültség levezetés gyanánt!

A jelenlévők közül sokan csak hallomásból ismerték Jactát, ezért izgatottan várták az összecsapás kimenetelét. Köztudott volt, hogy ez a hosszú hajú, hippi kinézetű, tetovált férfi a Katedrális egyik legjobban kiképzett ügynöke, s mint olyan, egy élő legenda mindenki számára.

– Elmondom mi az igazság – jelentette ki a fejvadász, és letette a söröskorsót. – Megérkezik az ókori Rómába egy rakás katona, akik a legmodernebb fegyverekkel vannak felszerelve, és ahelyett, hogy házról házra, átriumról átriumra átfésülnék ezt a nyomorult várost, mit csinálnak? Bevonulnak egy márványvillába, tökölnek megállás nélkül, és olyan kérdéseket tesznek fel egymásnak, amelyekre évezredek óta egyetlen normális ember sem tudott kielégítően válaszolni. Azt kérdezi mindenki, hogy mi az igazság? Elmondom! Az az igazság, amikor valakinek a szájába tömök egy háromszáz éves Jugoszláv gyártmányú tojásgránátot, és a kezébe adom a biztosítószeget. Ez a nagy igazság, meg a 44-es Magnum másfél lépésről. Szeretném hallani Kerwin ezredes konkrét akciótervét! Mi a célpont, hol találom a célpontot, hány célpont van, hogyan térünk vissza a XXIII. századba?

Na, ebből mi lesz? – morfondírozott magában Mark, de csalódnia kellett. Ha botrányra számított, az elmaradt.

Kerwin lakonikus nyugalommal megnézte az óráját, majd közölte Jactával, hogy a nagy igazságok közül kifelejtette az „állni a taposóaknán” kezdetű példázatát, aztán Handshez fordult, és megkérdezte, hogy „elrendelhet-e szünetet”?

– Semmi akadálya, John. Utána megnézzük Decimus vallatását, és foglalkozni kezdünk Marduk Gyermekeivel… Négyszemközt!

Miközben az emberek kivonultak, Marknak feltűnt, hogy Kerwin milyen hosszan néz a harcászati tisztje után.

– Lépjen el a harcászati konzoltól, Jan!

Holecka értetlenül bámult a parancsnokára. Kerwin impulzusfegyvert szegezett a mellének, az ajtóban Serrault törzsőrmester állt, kezében egy nagyteljesítményű energiafegyver. Mindketten elszántnak, tettre késznek látszottak. Olyanoknak, akik a legkisebb gyanús mozdulatra megnyomják a tűzgombot.

– Maga megőrült – mondta nyugodt hangon a szlovák.

– Öt másodpercet kap, hogy teljesítse a parancsot!

– Magyarázatot kérek! – csattant Jan Holecka hangja. Egyéni fegyvermodulja az ágyon hevert, túlságosan messze ahhoz, hogy egyetlen ugrással elérhetné. Emlékezve az ezredes előző intelmére, lassan elhátrált a harcászati számítógép központi konzoljától. Szemét rezzenéstelenül az ezredesre szegezte, az impulzuspisztoly csöve ugyanolyan moccanatlanul irányult a szívének.

– Üljön le, abba a székbe, és ne próbálkozzon semmilyen trükkel, mert azonnal lelövöm!

Holecka dühtől vöröslő arccal hátrált az említett karosszékig, és lassan leült. Teste egy megfeszített izomrost.

– Követelem a magyarázatot, ezredes úr!

Kerwin nem látta értelmét, hogy tovább húzza-halassza a dolgot. A bejárati ajtó elé vont pajzs elvileg megakadályozta, hogy bárki váratlanul betoppanjon, de nincs sok értelme a halogatásnak, jobb minél előbb túl lenni a dolgon.

– Az átlövésünket megelőző órákban Tess Gordonra vonatkozó likvidálási parancsot kaptam Nicholson főparancsnoktól. Egy időparadoxon miatt ennek a parancsnak a végrehajtását megtagadom. Hetek óta keresem azt az embert, aki megkapta a parancsbebiztosítási-utasítást. Pár órával ezelőtt megtaláltam ezt az embert. Tagadja, hogy maga az?

Holecka hadnagy nem látta értelmét a tagadásnak.

– Nem.

– Örülök, hogy nem támaszt nehézségeket, Jan. Nos, szeretném, ha végighallgatna.

– Miközben fegyvert szegez rám? Tegye el a pisztolyt, és utasítsa a törzsőrmestert, hogy hagyja el a helyiséget! Ebben az esetben végighallgatom.

– Nincs abban a helyzetben, hadnagy, hogy feltételeket szabjon. Nekem minden eszközzel meg kell akadályoznom, hogy veszélyeztesse Miss Gordon életét. Ha maga nem hajlandó az együttműködésre, akkor meg kell ölnöm.

Holeckának komoly erőfeszítésébe került, hogy megőrizze nyugalmát. Taktikát változtatott, és meglepően higgadt hangon próbált beszélni. Nem látta sok esélyét, hogy sikerül meggyőznie Kerwint, viszont ha sikeresen húzza az időt, bármi megtörténhet – például megjelenik Hands vagy Jacta.

– Hetek óta figyelem magát, és komolyan meg vagyok döbbenve, Kerwin parancsnok. Mind ez idáig azt hittem, hogy egy olyan „vérprofi”, aki képes félretenni a személyes érzelmeit, ha egy akció sikeres végrehajtásáról és a Katedrális magasabb érdekeiről van szó. Most már bizonyos, hogy félreismertem. Ön beleszeretett ebbe a jelentéktelen kis nőcskébe, és emiatt még a karrierjét is kockára teszi. Amit évek hosszú sora alatt felépített, miért akarja lerombolni egy páréjszakás kaland miatt? Ez a nő nem ér annyit, szerintem ugyanolyan jól tudja, mint én, vagy Serra, aki szintén megkapta, Michelle-ről nem is beszélve. Ez a nőcske csak egy olcsó kis kurva Los Angeles pincéiből, aki túlontúl sokat tud a Katedrálisról. Nem képzeli, hogy a Lovagok a Cégnél ezzel nincsenek tisztában? Az agymosás persze humánusabb, mint szétrobbantani valakinek a fejét, de nem maga szokta mondogatni, hogy mi nem egy karitatív szervezet vagyunk? Gondolja végig: lehet, hogy a neurális törlés nem jár sikerrel. Az agyi pályák súlyosan sérülhetnek, és a lányból nem lesz más, mint egy nyáladzó hülye, egy elmegyógyintézet zárt osztályán. Ennél még mindig humánusabb megoldás, ha fájdalom nélkül átsegítjük… Nicholson a legbiztosabb megoldást választotta. Parancsot kaptam, hogy akadályozzam meg Tess Gordon visszatérését, amennyiben maga akadályoztatva lenne az eredeti parancs végrehajtásában. Sajnálom, ezredes, de katonatiszt vagyok. Ön is viselkedjen katonatiszt módjára…

Holecka hirtelen abbahagyta a győzködést, talán rádöbbent, hogy nincs sok értelme. Serrault nagy meglepetésére Kerwin leengedte a fegyvert tartó kezét.

– Törzsőrmester, várakozzon odakint! Kapcsolja le a pajzsot, de senkit se engedjen be, még az Excellenciás urat sem!

– Uram – tisztelgett Serrault, lekapcsolta a pajzsot, és kihátrált. Kerwin és Holecka kettesben maradtak.

– Szeretnék elmondani valamit, Jan. Meghallgat?

– Természetesen.

Kerwin odahúzott a szlovák széke mellé egy másikat, és leült, az impulzuspisztolyt letette a közeli abacusra.

– Ígéretet kell tennie, hogy amit hallani fog tőlem, arról nem beszél senkinek.

– Katonatiszti becsületszavamat adom, ezredes úr.

– Köszönöm… Belészerettem Tessbe, ebben tökéletesen igaza van, csupán nem az elmúlt hetek alatt, hanem már tizenöt évvel ezelőtt, Kínában. Akkoriban huszonhárom éves voltam, Tess pedig egy évvel idősebb, mint most, tehát huszonegy.

És elmondta neki…

Tesst elnyomta az álom. Sokat forgolódva álom nélkül aludt, úgy hitte, vigyáznak rá.

Arra ébredt, hogy valaki költögeti. Laposakat pislogva nyitotta fel a szemét, meglátta Kerwint, és elmosolyodott, aztán akkorát dobbant a szíve, hogy majd’ kiugrott a mellkasából: Jan Holecka lépett a lectus mellé. Tess megpróbált felugrani, de Kerwin gyorsan átkarolta, és gyengéden visszafektette.

– Csak nyugi, semmi baj…

Holecka mosolyogva hajolt le hozzá, és a kezét nyújtotta.

– Megbízhat bennem… Tavaszvirág.

Tessnek csak lassan jutott el a tudatáig, hogy mit hallott. Tavaszvirág?

– Üdvözlöm a titokzatos hülyék klubjában, Jan… vagyunk egy páran idelent.

Mark végre nyugodtan, az ókori emberek szemétől távol szívhatta szivarját, Burns szenátor készletének utolsóelőtti darabját. A legutolsó szivart ünnepi alkalomra tartogatta, például arra a pillanatra, amikor beül egy időgépbe, és az visszaröpíti a XXIII. századba. Már ezerszer eltervezte magában, hogy mit mond Monának, aki hosszú heteken keresztül várhatott rá. Amikor eszébe jutott az a lehetőség, hogy Aleister esetleg bosszúból lecsaphatott a nőre és Knoxra, olyan ideges lett, hogy alig bírta palástolni keze remegését. Utoljára a fogadóban volt ilyen pillanata, miután távozott Tess szobájából a nagy összeveszés után. Most újra eszébe jutott a dolog, és gyorsan valami elfoglaltság után nézett, hogy elterelje nyomasztó gondolatait. Észrevette Klippelt és Fu Macs Csent. Intett nekik, azok visszajeleztek, hogy jöjjön csak, „beszélgessünk egy kicsit”!

A két időmérnök Juno istenasszony szobra mellett álldogált, és egy értehetetlen nyelven társalgott. Ha tartózkodtak olyan emberek a Moore-házban, akik őszintén örültek egymásnak, akkor Fu Macs Csen és a fiatal Klippel voltak azok. Az egykori főnök és beosztott igazán elemében érezte magát. A nevadai technikusok titkos nyelvén társalogtak, s amióta összetalálkoztak Rómában, csak azt elemezték, hogy mi lehetett az Anakreon felrobbanását kiváltó ok. Mark sajnálta, hogy neki nem tették fel ezt a kardinális kérdést, szentül hitte, hogy tudja rá a választ: az időgép azért robbant fel, mert William Suger azt akarta, hogy felrobbanjon.

Fu Macs és Klippel órákig bambulták a személyi számítógépek holografikus képernyőit, és olyan érthetetlennek tűnő matematikai koncepciókat dolgoztak ki az események modellezésére, amellyel még a profik sem tudtak lépést tartani. Mark újságíróként rendelkezett azzal az általános alapműveltséggel, ami hozzásegítette, hogy nagyjából felfogja, megértse, amit az elmúlt két órában, az átriumban hallott, de az időmérnökök szakzsargonját hallgatva legszívesebben elszaladt volna egy angol-angol fordítógépért.

A mérnökök most is szokott formájukat hozták, és egymás szavába vágva tárgyalták az eseményeket. A levegőben ilyen szavak repkedtek, hogy „csökkentett intenzitású pozitron-áramlás”, vagy „fluxusvisszacsatolási anomáliák” és „evolvenciális pályaelem-görbület”. Amikor Mark meghallotta, hogy „elektromagnetikus polarizációt vizsgáló szignálgenerátor”, majdnem sarkon fordult, de Fu Macs Csen gyorsan belékarolt, és behúzta az oszlopcsarnok hűvösébe, mintha valami nagy titkot szeretne megosztani vele.

– Jöjjön csak, Mr. Wilson, hadd kérdezzek valamit, Klippellel mindketten tűkön ülünk! Mesélje el nekünk, hogyan nézett ki annak a fránya Burnsnek az időgépe. Mi volt a neve, Shark?

– Start.

– Gondolhattam volna.

Mark megpróbálta összeszedni a műszaki ismereteit, de amikor rájött, hogy ezzel csak összezavar mindenkit, legfőképpen saját magát, inkább elmondta a mérnököknek, hogy mit látott! Ez utóbbi előadása sokkal gördülékenyebbre sikerült, végül Fu Macsék faképnél hagyták, és érthetetlen dolgokról beszélgetve eltűntek a kertben.

Mark elnyomta a szivart Juno márvány hasán, majd további felfedező körútra indult a terjedelmes peristüliont övező csarnokban.

Hirtelen arra eszmélt, hogy borzalmasan hideg van, mintha a kora délelőtti mediterrán forróságból lassan átsétált volna az alaszkai télbe. Meglátszott a lehelete. Érdeklődve vizsgálgatta a jégvirágos oszlopokat és a márványon kiütköző deret. Pár lépésre tőle már jégcsapok lógtak.

Az egyik oszlop mögül előlépett a rohampáncélos, lacernás Galland. Mark ekkor látta életében először a felkapcsolt páncélzatot dezintegráció nélkül. Galland leginkább egy futurisztikus kinézetű hokikapusra hasonlított, csakhogy nem ütőt tartott a kezében, hanem egy éjfeketén csillogó, hatalmas energiafegyvert.

– Nem lehet tovább menni, Herr Wilson – hallatszott a sisak alól. Az elektronikus úton kierősített hang kissé gépiesnek tűnt, mintha egy ősrégi fonetikai programot futtatnának egy több száz éves beszédszintetizátoron.

– Eszem ágában sincs, őrmester. Gondolom, Szenoi van hátul?

– Igen, Herr Wilson.

– Nem kell ám olyan katonásnak lenni, Galland. Egyébként hallom, hogy maga sem a Mókus-őrsnek volt a tagja. Aztán járatja-e még a Das Schwarze Korpsot?[78]

Mark ezt poénnak szánta, de a sisak hangerősítőjéből nem hallatszott nevetés, utasítás annál inkább.

– Utoljára figyelmeztetem, hogy forduljon vissza, különben erővel fogom erre kényszeríteni!

Ostoba, fafejű náci, gondolta Mark, és szépen visszasétált, amerről jött, jobb a békesség.

– Sajnos, Decimus nem tudja, hogy a rituálékat pontosan hol hajtják végre, mert mindenkit bekötött szemmel vezetnek oda. Ezt követően a tagokat bevezetik egy külön helyiségbe, ahol a szemkendőt egy csuklyára cserélik, amin két lyuk van kiképezve a szemnek. A tagok nem ismerik egymást, Decimus is csak egyetlen nevet tudott megadni, Antoninus Plinius szenátorét, feltételezem, hogy ez az ember szervezte be. Van még egy vonal, amin elindulhatunk, habár elég homályos: állítólag Rómában több titkos hely létezik, ahol a szektatagok üzeneteket helyezhetnek el, amelyek eljutnak Lilithhez. Sajnos, nincs információnk arról, hogy Decimus milyen titkos helyekről beszél, mire Jacta kiszedte volna belőle, már félholt volt. Motyogott valamit, de még a szájmozgásról olvasó program sem tudta kielemezni, mit mondhatott… Térjünk vissza a gyűlésekhez! A szertartás úgy kezdődik, hogy mindannyian bemennek abba a terembe, amelyben az elefánt áll, és megkezdődik a rituálé. Ennyit tudunk, John.

Hands elhallgatott, többet ő sem mondhatott.

– Ez nagyon kevés az üdvösséghez – jegyezte meg Kerwin. – Azt kellene megtudnunk, kik vezetik oda a tagokat? Objektív okoknál fogva nem szeretném elfogadni a „rendezők egytől-egyig démonok” alternatívát, mert ez sehova sem vezet. Megoldáshoz biztosan nem. Ön szerint mi ez az „óriáselefánt”, amiről Decimus beszélt?

– Erre most mit lehet mondani? Az „óriáselefánt” az egy óriási elefánt! Azon kívül, hogy az áldozatnak kijelölt nőket obszcén módon fölhúzzák az agyaraira, mást nem tudunk róla. Láthatta a felvételeken, hogy Decimus milyen méreteket adott meg. Ebből arra lehet következtetni, hogy az agyarak mérete olyan háromszorosa az átlagosnak.

– Ezt túlzásnak tartom.

– Ha ez megnyugtatja, én is. De a lényegen nem változtat: át kell kutatnunk Rómát, és keresnünk kell egy palotát, amelynek átriumát vörös márványlapok borítják, és a közepén egy elefánt koponyája áll. Nem sok ilyen palota lesz, szerintem gyorsan megtaláljuk.

– Tudja, mi a probléma, Cornelius?

Decimus a legapróbb részletességig beszámol a szertartásról és az „elefántteremről”. Amikor leírja a környezetet, egyszer sem említ compluviumot és impluviumot, márpedig tetőnyílás és vízgyűjtő medence nélkül mindenről beszélhetünk, csak átriumról nem. Van egy sanda gyanúm, hogy a terem valahol Róma alatt található.

Hands komoran bólogatott.

– Ez mindenképpen megnehezítené a helyzetünket, de bízzunk benne, hogy a szerencse is mellénk szegődik. Mi a véleménye a rituáléról?

– Kísértetiesen emlékeztet egy sátánista feketemisére, annak minden kelléktárával. No, persze nem beszélhetünk a szentmise parafrázisáról, hisz’ ekkoriban még nem alakult ki a katolicizmus szertartásrendszere, de az eleven emberi testből álló oltár, a rituális áldozatok és a szertartás záróaktusaként jelentkező orgia ugyanazt a célt szolgálhatja, mint a közép-és újkori változatoknál: a sötétség erőinek kiengesztelése… Behívjam Sergit?

– Fölösleges – legyintett Hands.

– Lilith állítólagos célja, hogy a negatív erők elárasszák a Földet. Ehhez bizonyos kapukat kell felnyitni, amelyen átlépnek a démonok. Az áldozatok minden bizonnyal ezt a célt szolgálják, ilyen szempontok alapján szakrális jelentőséget hordoznak.

– Decimus beszélt két hatalmas bronzkapuról.

– Azok a palota kapui. Az áldozatokkal nem hagyományos kapukat akarnak felnyitni. A dolog meglehetősen zavaros számomra. Ha a Bíboros ennyi energiát fordított arra, hogy a legjobb csapat gyűljön össze idelent, akkor igazán iderakhatott volna egy démonológust. Nyilván a XXIII. században már nemigen talál ilyet, aki elhiszi ezeket a dolgokat, ergo szakértőkről sem beszélhetünk.

Hands felállt, hogy kinyújtóztassa elgémberedett tagjait. Körülsétálta a medencét, közben töprengve simogatta az állát. Kerwin egy karosszékben tespedt, és fallernusit kóstolgatott egy ezüstkupából. Csak a legritkább alkalmakkor fogyasztott alkoholt, de az ókori borokat ő sem hagyta ki.

– Kér egy kis bort, Cornelius? Használjuk ki, hogy Moore borkereskedő.

Meglibbent a függöny, és Jacta lépett be az ajtón.

– Felkészültünk.

– Ülj le, Stanley! – kérte Kerwin. – Még negyedóra, és kimegyünk a terepre.

Jacta lehuppant egy székbe, Hands lassan visszasétált az impliviumtól.

– Stanley pár nappal ezelőtt azt mondta, hogy egyszer majdnem megölték egymást. Remélem, nem komoly az ügy. Szeretném, ha tisztáznánk ezt a dolgot, nem akarok ellentéteket a csoporton belül. Azon nem csodálkozom, hogy Jacta összerúgja valakivel a port. No, de ön?

Jacta elröhögte magát, Kerwin csak hamiskásan mosolygott. A két férfi összenézett, végül Kerwin kezdett a mesélésbe.

– A történet túl banális ahhoz, hogy időt vesztegessünk rá, Cornelius, de azért elmondom, hogy tisztán lásson. Ez nagyon régen történt, legalább tíz évvel ezelőtt… összevesztünk egy nőn, aztán férfiasan lerendeztük a dolgot.

– Karate? Aikidó?

– Whisky! Eldöntöttük, hogy annak lesz igaza, aki több Jack Daniel’s-t tud meginni huszonnégy óra alatt, és Stanley egyáltalán nem túlzott, amikor azt mondta, hogy majdnem megöltük egymást.

Hands nagyon jól szórakozott:

– Na, és ki győzött?

– Én – vágta rá a fejvadász.

Hands megállt előttük.

– John, itt az ideje, hogy gyakorlati lépésekre szánjuk el magunkat! Szeretném hallani, mi az elképzelése.

– Kétfős járőröket küldök ki Rómába, akik átfésülik a várost. Előbb vagy utóbb megtaláljuk a palotát, aztán megvárjuk, hogy Marduk Gyermekei összegyűljenek, és lecsapunk rájuk. Amikor a bronzkapuk felnyílnak, támadni fogok. Akárki vagy akármi ez a Lilith, izgalmas kultúrtörténeti és antropológiai kihívást jelent az elfogása. Ha sikerül élve elkapnunk, akkor célszerű lenne tanulmányozás céljából felvinni a XXIII. századba. De ez legyen a legkisebb gond. – Kerwin az órájára pillantott. – Tíz percen belül indulnak az embereim. Ha létezik a palota, akkor estig megtalálják, ebben biztos vagyok.

– Tételezzük föl, hogy nem találjuk meg az „elefánttermet”. Ez esetben hogyan tovább? – tudakolta Hands. – Ne higgye azt, hogy akadékoskodom, csak szeretem végigzongorázni az összes létező lehetőséget! Sosem lelkesedtem azért, hogy katonák improvizáljanak, még akkor sem, ha tudom róluk, hogy kiválóan képzettek.

Kerwin egy megértő bólintással nyugtázta a hallottakat.

– Ha a kutatóakció sikertelenül végződik, előhúzom a pakliból Anguist! Ez az ember állítólag jól ismeri azt a Simon mágust, aki a gnoszticizmus atyjaként ismeretes, és ezekben az években Rómában tartózkodott, ezt tudjuk a mágiatörténeti leírásokból. Az sem lepne meg, ha tagja lenne a Marduk Gyermekei szektának. Simon biztosan rendelkezik olyan információkkal, amelyek elvezetnek Lilithhez és palotájához. Ha Anguis nem találná meg Simont, akkor marad az utolsó lehetőség: megkeresem az apostolokat.

– Tilos felvenni velük a kapcsolatot – figyelmeztette Hands.

– Tudom, ez benne foglaltatik a CODEX-ben.[79] De hadd emlékeztessem arra, amit Sergi mondott Pompejiben: azért hagyom el a várost, hogy Rómába menjek, mert meg kell keresnem az apostolokat. Akkor ezt hogyan értelmezzük, Cornelius?

– Ez volt az a mézesmadzag, ami az Intervenciót elvezette hozzám – válaszolta Hands, és elővette a cigarettatárcáját. Az utóbbi napokban visszavett a füstölésből, fogyóban volt a készlete. Ő sem arra készült, hogy hetekre jön. Rágyújtott, és élvezettel szívta a füstöt. Ez újabb gondolatokra serkentette. – Miután ez az akció lezárult, szeretném, ha visszatérnénk egy-két fontos kérdésre, melyek a következők: a jelentése alapján jó okunk van feltételezni, hogy a Bíboros leküldött még egy embert, aki követi a csoportját és alkalmanként beavatkozik, többek között Pompejiben a szobor felrobbantásakor, és ennek a Palmyrának az eltüntetésekor. A másik izgalmas kérdés, a maga kardjának története. Azt hiszem, ez a legizgalmasabb kérdés… Remélem, nem beszéltek Tessnek arról, hogy állítólag lesz egy lánya, aki a maga Maszamune-pengéjével száguldozik az időben?

– Természetesen nem tudhatja meg.

– Helyes. Van még egy dolog, amiről nem beszéltem, a számítógépem szerint mindössze 16,8 százalék esélye van annak, hogy köze van a miénkhez. Tegnap hajnalban egy ismeretlen személy vagy csoport támadást intézett a városi praefectura épülete ellen, s jó okom van feltételezni, hogy kapcsolatba került Péter apostollal. A támadók vagy kiszabadítók modern energiafegyvert használtak, utána nem tüntették el a nyomokat. Akárkik is lehettek, megszegték a CODEX előírásait. Ezzel az üggyel szintén foglalkoznunk kell.

Kerwinnek egy ránc jelent meg a homlokán. Előrehajolt.

– Mit tudunk az alkalmazott fegyverről?

– A jelekből arra következtetek, hogy egy Walther lehetett.

– Nem lehet ekkora szerencsénk, hogy Rómában legyen! – kiáltotta Kerwin. – Hány százalékot dobna ki a komputere, ha elmondanánk neki, hogy Mark Wilsontól a rómaiak Pompejiben elvettek egy Walther E-20-ast? A fegyver valószínűleg egy Cornelius Aulus nevű férfinál van.

– És használja? Ez képtelenség! – hitetlenkedett Hands.

– Mark állítólag megmutatta neki, hogyan működik. Aulus azt hiheti, mágia.

– Ezt a Wilsont elevenen megnyúzom, aztán bedobom a Tiberisbe! Ki ez a Cornelius Aulus?

– Egy praetorianus tribunus. Wilson szerint nem mindennapi ember…

64. június 25. Róma, Caelius-domb

AULUS megtámaszkodott a fűvel benőtt, töredezett kútkáván, és lenézett a mélybe. Odalent nem csillogott víz, a kút belső falát zöldellő moha borította. A kövek repedéseibe gyomnövények fészkelték be magukat, és szárukat nyújtogatták az életet adó napfény felé. A sugarak nem tudtak áttűzni a zöldellő leveleken, így a régen kiszáradt kút alja kifürkészhetetlenné vált. A sötétből jellegzetes dohszag csapta meg Aulus arcát.

– Milyen mély? – kérdezte a mellette kíváncsiskodó Titustól. A fiatal Krisztushívő a feje búbját vakargatta.

– Talán tíz-tizenöt passus[80], a Caeliuson nem kellett mélyebbre ásni, hogy vizet találjon az ember. Jó kutak voltak ezek, aztán Augustus elrendelte a Maxima Cloaca rekonstrukcióját, és a talajvíz egyszerre visszahúzódott. Ez itt akkoriban száradhatott ki. Az apám ezt a problémát vizsgálva tette azt a felfedezést, hogy a Köztársaság korából származó kutak nagytöbbsége valójában lejárat az alagútrendszerbe.

– Okos ember lehetett az apád.

– Bizony az volt, még vízvezetéket is épített Claudius császárnak. Gazdag ember lehetett volna, de minden pénzét kocsiversenyekre és azokra a lányokra költötte, akik az Aventinus oldalában laknak. Az anyám belepusztult a szégyenbe, apámat meg az a sok caecubusi[81] és fallernusi döntötte a sírba, amit nap mint nap benyakalt.

– Jól pörög a nyelved, Titus, biztosan örökölted apád eszét.

– Köszönöm, testvérem – sütötte le a szemét a fiatal keresztény. Láthatóan zavart okozott számára Aulus dicsérete.

Aulus és Marcellinus kibújtak köpönyegeikből. A százados elkérte Titustól a kötélcsomót, és kioldotta. Egyik végét a párlépésnyire álló fa törzséhez kötötte, másikat lehajította a kútba. A kötél fennakadt a repedésekből kinőtt bokrokon, de Marcellinus addig mozgatta, rángatta, míg le nem hullott a mélybe. Aulus a fiatalember vállára tette a kezét.

– Nem kívánom, hogy kövess minket a föld alá, de mindent mondj el, amit tudsz! Tehát hová, merre vezetnek ezek a járatok? Beszélj legjobb tudásod szerint, semmit ne hallgass el, a legjelentéktelenebb részlet is fontosabb lehet, mint gondolnád!

– Csak azt tudom mondani, amit eddig: senki sem ismeri a járatokat. Az apám azt állította, hogy három, egymástól független alagúthálózat húzódik Róma alatt. Az egyik a Capitoliumot köti össze a régi Róma különböző pontjaival. Erről sokan hallottak. Azt beszélik, Claudius ezen menekült vissza a Fellegvárba, miután le akarták szúrni egy színházi előadás után. A másik járatrendszer még titokzatosabb, ennek egyik lejáratánál állunk. Senki sem tudja, hogy kik és mikor építették, még az apám sem tudott a titok végére járni. Volt egy elmélete, miszerint ezeket a járatokat még a Nagy Romulus idején vájták ki… mindig erről beszélt, ha túl sokat ivott. Az apám többször leereszkedett ebbe az alagútrendszerbe, azt remélve, hogy kincset talál odalent.

– No és sikerrel járt az apád, Titus?

– Ha voltak kincsek odalent, azokat már évszázadokkal ezelőtt elvihették. Az apám egy-két rozsdás, hasznavehetetlen szerszámon kívül mást nemigen talált. Akkoriban még semmi sem volt az alagutakban…

– De most már van, ugye? – kérdezte csendesen az öreg praetorianus.

Titus sokáig habozott a válasszal, végül kibökte:

– Az apostolok szerint odalent lakoznak a démonok.

– Te hiszed ezt?

– Az apostolok nem tévednek, mert megdicsőültek Krisztusban. Ha ők ezt állítják, akkor annak így kell lennie.

– Hogy tudd, Titus, én addig semmiben sem hiszek, amíg a két szememmel nem láttam – makacskodott Aulus. – De azért imádkozz érettünk ahhoz a Krisztushoz!

– Így lesz, kérned sem kell.

Aulus kezdte meg a leereszkedést, s bizony megérezte, hogy elszálltak felette az évek. Jó pár évvel ezelőtt meg sem kottyant volna neki ez a kis testmozgás, de öregkorára odajutott, hogy dicsőségnek könyvelheti el a lejutást, ha sikerül nyaktörés nélkül megúsznia. Keze véresre horzsolódott a durva kötéltől, térde estére biztosan kék-zöld foltos lesz, de nem bánta egyiket sem, nem panaszkodott. Összeszorított fogakkal kapaszkodott, saruba bújtatott lába meg-megcsúszott a kút omladozó falán, végül fáradozását siker koronázta. Ziháló tüdővel nézett felfelé, és sebesen félre kellett állnia a szűk helyen, mert a százados olyan vehemenciával jött lefelé, mint szíriai rablók a hegyoldalon, még csak nem is lihegett, amikor odadobbantott Aulus mellé, a kavicshordalékos iszapágyba. A kút aljában tocsogott némi talajvíz, egynémely helyen lábuk bokáig cuppant a laza altalajban. Szemük lassan megszokta a félhomályt. Térdmagasságban egy megomlott falú nyílás sötétlett, és Marcellinus előhúzta övéből a gyújtatlan fáklyákat. Aulus az oldalán lógó iszákból előrángatta a Walthert.

– Tartsd a fáklyákat, s hunyd le a szemed!

Vakító fény villant, visszhangot vert a vijjogás, és fellobbantak a fáklyák. Marcellinus átadta az egyiket, Aulus bevilágított az oldalnyíláson. A túloldalon egy másik kürtő emelkedett, mintha két kutat ástak volna egymás mellé. De ez utóbbi nem a szabad égre nyílt… Aulus átpréselte magát az emberderéknyi, szűk nyíláson, majd felegyenesedett az új helyen.

Feltartotta a fáklyát.

A kürtő pereme két méterrel a feje felett véget ért, a fény egy terméskövekből kirakott mennyezetet világított meg.

– Nagyon ügyes mérnöki munka – morogta magamagának Aulus, és letámasztotta a fáklyát.

Marcellinus szintén átmászott a nyíláson, és odaállt a praefectus mellé. Ez a kürtő sokkal szűkebb volt, mint a kút, alig fértek meg egymás mellett. A százados nem kérdezte, hogyan juthatnának fel a tetejéig, hanem azonnal cselekedett: letette a fáklyát, hátát a falnak vetette, és bakot tartott Aulusnak, aki egy lendülettel felnyomta magát. Megragadta a kürtő peremét, a százados nagyot lökött a talpán. Aulus fölhúzódzkodott.

– Fáklyát!

Marcellinus felnyújtotta az egyiket, a praefectus körbevilágított az új helyen.

– Egy alagút. Titus jól beszélt.

Aulus egy nagyjából kör keresztmetszetű alagútban térdelt. A fáklyafény nyirkos falakat világított meg, mindenhol vastagon szürkéllett a penész. Ugyanolyan átható dohszag érződött, mint a kútban, a levegő nehezen lélegezhető és áporodott volt. Az alagút az egyik irányba elkanyarodni látszott, míg túlsó vége eltűnt a sötétben.

Aulus lehasalt, felvette Marcellinus fáklyáját, végül felhúzta a társát.

Kisvártatva mindketten a masszívnak látszó falakat vizsgálgatták, Marcellinus egy pillanatra visszavilágított a kürtőbe.

– Ha víz van a kútban, szinte képtelenség felfedezni a bejáratot. Rafinált megoldás, semmi kétség.

– Úgy van – kontrázott Aulus –, aki be akart jutni, annak úsznia kellett. Kötélen kellett leereszkednie, majd lebukott a vízszint alá, hogy egy nagy levegővétellel átjöjjön az alagútban nyíló kürtőbe. Ott olyan magasan állhatott a víz, mint a kútban. Amikor a Caelius-domb lábainál lévő mocsarat lecsapolták, a talajvíz visszahúzódott, azóta mindkét kürtő szárazon áll… Érdekes – tette hozzá, hangja tompán kongott a mélyben.

– Kik építhették?

Aulus megvilágította magának Marcellinust, és hosszan fürkészte az arcát.

– Ha Titus apja sem tudta, akkor én honnan tudhatnám?

Marcellinus hümmögött egy sort, Aulus pedig bekapcsolta a Walther lézeres irányzékát. A tűvékonyságú sugár belehasított az alagút sötétjébe.

– Kövess!

Aulus találomra választott irányt – arra indult, amerre az alagút elkanyarodott, Marcellinus szó nélkül követte. Az enyhén ívelt kanyar egyszerre megtört. Befordultak a sarkon, és szembetalálták magukat egy végtelennek tűnő járattal, ami enyhén lefelé lejtett. Mérhetetlenül nagy csend uralkodott a mélységben. Az alagút olyan széles volt, hogy két vállas ember kényelmesen elfért benne, a fáklyával nyújtózkodás nélkül meg lehetett kocogtatni a penészfoltos mennyezetet. A mélyből különös, orrfacsaró bűz szállt felfelé. Megindultak az alagútban, és öt perc multával találkoztak az első komolyabb dilemmával a leereszkedésük óta: a járat kettéágazott. A praefectus mindkét irányban előrevilágított, az oldalágak roppant barátságtalannak látszottak.

– Most merre, uram? – tudakolta Marcellinus.

– A baloldalit követjük – határozott Aulus. – Elhatároztam, hogyha megszólalsz, akkor balra megyünk. Mostantól kezdve, mindig a baloldali elágazásokat választjuk, mert nem akarok eltévedni; remélem, ez nem egy labirintus.

Marcellinus halványan elmosolyodott, és tovább bukdácsolt Aulus nyomában, aki hasonló érzésekkel viaskodott, mint a keresztények között: mintha valami titokzatos, láthatatlan erő hajtaná előre.

Krisztus akarata?

A fiatal centurio[82] kisvártatva megbánta, hogy megszólalt az imént, ugyanis a járat egyre jobban lejtett, és saruik hamarosan bűzös sárban tapicskoltak. Percek sem teltek el, a talajvíz bokáig ért, aztán felkúszott lábszárközépig. Az alagút éles kanyart vett, és a fáklyafény sötéten csillogó vizet világított meg, ami lassacskán jéghidegen nyaldosta a csípőjüket.

Aulus megtorpant, és odavilágított a fal tövébe. Egy jókora patkány fekete gombszeme csillant a fényben. Az állat kővé dermedve nézte őket, aztán a vízbe siklott, és eltűnt a félhomályban.

– Most mi legyen? – kérdezte Aulus. – Továbbmegyünk előre, bízva abban, hogy az alagút emelkedni kezd, vagy visszafordulunk, és próbálkozunk a másik ággal? Neked kell dönteni, mert miattad jöttünk erre.

Marcellinust kissé bosszantotta, hogy a praefectus ilyen könnyedén elhárítja magáról a döntés felelősségét, és újfent átkozta magát, hogy az elágazásnál megszólalt, de nem mutatta mérgét. Meghozta döntését.

– Próbáljunk továbbhaladni ezen az ágon, mert mi a biztosítéka annak, hogy a másikon nem ugyanígy áll a víz.

– Meggyőztél – nyugtázta a hallottakat Aulus, és megindult előre. Szerencséjük lett. Egy szakaszon már mellkasig ért a jéghideg víz, de utána emelkedni kezdett a járat. Fertályóra elteltével újra bokáig érő vízben tocsogtak, átjutottak a legnehezebb ponton. Lépten-nyomon a falakat vizsgálgatták, valami titkos jelzés és felirat után kutatva, de az alagútrendszer építői nem hagytak mementót az utókornak. A penész összefüggően, vastagon szürkéllett, bármerre néztek.

Marcellinus egyszer csak hangosan felkiáltott, és eltűnt egy gödörben. Aulus az utolsó pillanatban kapta el a karját, ezzel megakadályozta, hogy a társa feje felett összecsapjanak a hullámok.

– Vigyázz! – kiáltotta, és talpra állította a századost a saruk bőrszíját nyaldosó vízben.

– Egy aknanyílás lehetett – mentegetődzött Marcellinus –, egy kút lehet a közelünkben.

A férfi ráhibázott a dologra: a magasból mintha lánccsikorgás hallatszana.

Fülelni kezdtek a zajra. Valami a vízbe csobbant, nagyon gyengén egy lány énekét lehetett hallani.

– Valaki vizet húz a kútból – suttogta Marcellinus. – Mit gondolsz, merre járhatunk?

– Szerintem az Aventinus alatt. Gyere, menjünk tovább!

– Uram, szerintem nincs idelent semmi.

– Lehet, hogy igazad van.

Aulus úgy érezte, órák óta bolyonganak a sötétben. Számtalan elágazáson keresztül vezetett az útjuk (mindig a baloldalit választották), egynémely helyen újfent mellkasig ért a megemelkedett talajvíz, mégsem határoztak úgy, hogy visszafordulnak.

Rendületlenül haladtak tovább. Hamarosan különös dolgot tapasztaltak: egy szakaszon ismét bokáig érő vízben kellett haladniuk, amikor Aulus egyszerre megtorpant.

– Érzed, amit én, Marcellinus? Melegszik a víz.

Valóban a víz különös módon langyosodni kezdett.

– Ez hihetetlen.

– Nincs ebben semmi különös. Az unokaöcsém köszvényét a Baiae-i melegvíz-források kúrálták ki. Talán itt is gyógyító víz tör fel a mélyből…

Aulus azonmód elhallgatott, mert a falak távolodni kezdtek egymástól, és az alagút egyik pillanatról a másikra egy titokzatos barlanggá szélesedett. Beléptek, és nyújtogatni kezdték a nyakukat, hogy felmérjék a méreteit. Legelsőre azt a megállapítást tették, hogy a barlang nem természetes képződmény, így sokkal inkább emberkéz alkotta teremnek, mint a természet kiszámíthatatlan szeszélyének lehetett tekinteni: a simára csiszolt falak függőlegesen törtek a magasba, a mennyezet olyan magasan lehetett, hogy a fáklyák fénye elégtelennek bizonyult a kifürkészéséhez. Az ötven lépés hosszú, hasonlóan széles terem túlsó végében egy lépcsősor emelkedett, mögötte óriási kapu magasodott.

Aulusék átgázoltak a lábszárközépig érő, gőzölgő vízen, és tátott szájjal lépdeltek fel a lépcsőkön. A lépcsőket nem tufából, hanem vörös márványból faragták titokzatos építőik. A két férfi megállt a kapu előtt. A bronzból öntött hatalmas testet különös domborművek borították, amelyek ismeretlen állatokat, nyakatekert, fura szörnyetegeket ábrázoltak. Aulusnak olyan benyomása támadt, hogy ami feltárulkozik a szeme előtt, az nem halandók műve. A kapun nem látszott semmilyen zárszerkezet, a praefectus nem tudta elképzelni azt a mozgatómechanizmust, amely segítségével feltárulhatna.

– Bejáratnak tűnik, de vajon hova vezet? – kérdezte Marcellinus. Aulus csak a fejét rázogatta válasz helyett, és azon töprengett, hogy mit mondjon erre, amikor mindketten meghallották a különös surrogást. A fejük felől hallatszott a mennyezet irányából.

Egyszerre néztek föl, de a fáklyák fénye elégtelennek bizonyult, hogy pontosan kivehetnék, mi történik odafönn – mintha sötét árnyalakok mozgolódnának a félhomályban.

– Denevérek, uram.

– Ahhoz túl nagyok.

64. június 25. Róma, Moore háza a Palatínuson

KERWIN lassú kézmozdulattal húzta ki a pengét az enyhén ívelt, lakkozott tokjából. A legendás Okadzaki Maszamune által, saját kezűleg kovácsolt acélon megcsillant a napfény. Hands hunyorogni kényszerült, ahogy szemébe villant a penge. Ő és az ezredes a peristülion egyik márványpadján ültek. A fegyver anakronisztikusnak tűnt egy számítógép-vezérelt implantokkal ütőképessé formált kommandós-tiszt kezében, Hands mindettől függetlenül áhítattal vegyes tisztelettel csodálta Kerwint. Nicholson hosszú perceken át lelkesen ecsetelte Kerwin képességeit. „Karddal a kezében gyorsabban öl, mint más a Stockbauerrel”, emlékezett vissza az intervenciós-főparancsnok szavaira. Hitte is, meg nem is a dolgot, mindenesetre Kerwin mozdulatain látszott, hogy mestere az évszázados fegyvernek.

– Tehát azt állítja, hogy ezt a kardot látta a Bíboros szentélyében? – kérdezte Kerwin.

– Ha szakértője lennék ennek a fegyverfajtának – felelte Hands –, minden további nélkül biztos választ adhatnék a kérdésére, így viszont elégedjen meg a következővel: nagyon valószínű. Suger egyértelműen kijelentette, hogy a maga katanája található az energiamező mögött. Miért hazudott volna?

Kerwin tokjába csúsztatta a pengét, és ölébe fektette a fegyvert.

– Mert az Odüsszeia-akcióval kapcsolatban nem ez lenne a legelső és legnagyobb hazugsága, Cornelius. Már a Vörös Teremben tartott koordinációs ülés alatt is hazudott, amikor eljátszotta, hogy a felvételeken látható alakok számára mekkora meglepetést okoznak, holott tisztában volt vele, hogy Mark Wilsont és a Hermina testét bitorló Szenoit látja. És még sorolhatnám, hogyan vett palira mindenkit, többek között önt és Nicholsont is… No, mindegy. Nagy baj lenne, ha a karddal kapcsolatban az igazságot állítja, ugyanis én egyetlen percre sem válnék meg tőle. Sugernek az az állítása, miszerint az energiarács mögött látható katana már tizenöt éve a birtokában van, enyhén szólva idegesítő a számomra, nem beszélve arról, hogy a fegyvert állítólag Tess „még meg nem született” lányától kapta.

– Már tizenöt ével ezelőtt beszélt nekem egy kardról, gondolom arról, amit nem is oly’ rég megmutatott nekem. Fogadjuk el prekoncepciónak, hogy valóban a maga Maszamune-pengéjét őrizgeti, ebből sok minden kikövetkeztethető. Amit most elmondok, pusztán hangos okoskodás: az Odüsszeia-akció végeztével a Második Intervenció visszatér a XXIII. századba, természetesen önnel és a karddal együtt. Évek, talán évtizedek telnek el, amikor Tess Gordon lánya megfogja a kardját, és leviszi a múltba Sugernek… legkevesebb tizenöt évvel az Odüsszeia indulása előtti évre… és mindenről beszámol, ami 64-ben Pompejiben és Rómában történt. Felmerülhet a kérdés, hogy a lány miért 2280-ra tér vissza, és miért nem az akció kezdetét megelőző évekbe vagy hónapokba? Azért, mert időt akar adni Sugernek, hogy felkészüljön! Ettől a pillanattól kezdve figyeltetni kezdi Tesst. Az ügynökei valószínűleg jelen vannak a családja lemészárlásánál, a lánynak ezért sikerül megmenekülnie. Tess sorsát ettől a pillanattól kezdve a Katedrális irányítja. Találkozik Gordon Csennel, aki a mestere lesz… száz százalék, hogy a mi ügynökünk volt… azután felszívódik Los Angeles alatt. Évek telnek el, innen mindannyian ismerjük a történetet. Arra nem térek ki, hogy Suger Mark Wilson, Burns és az Intervenciós csoport sorsát szintén befolyásolja: az újságíró és a szenátor még csak nem is sejtik, hogy az életük nem véletlenül alakul úgy, ahogy alakul. A maga csoportjába közben beszivárognak a beépített emberek, többek között az őskeresztények szakértője, Alberto Sergi, alias William Prescott jezsuita páter, majd Franz Galland, akiről nem tudom elképzelni, hogy véletlenül került ide. Egy igazi SS-őrmester a XX. századból? Ez egyszerűen nonszensz! Valami fontos oka csak van! Lehet, hogy Galland okkult-beavatott? A Schutzstaffel[83] soraiban nem volt ritka az ilyen jellegű érdeklődés. Suger hisz a lánynak, és később minden bizonnyal összedolgoznak. Szerintem ez a titokzatos időutazó… nevezzük továbbra is Tess lányának… követi idelent a Második Intervenciót, és a megfelelő pontokon mindig beavatkozik. Befolyásolja magukat, hogy menjenek a Pompeji színházba, ahol összekapcsolódik az intervenció-Anguis szál. Felrobbantja a Pallas Athéné szobrot, ezzel megmenti Néró életét, ezt követően pedig megmenti Palmyrát, akinek minden bizonnyal fontos szerepet szán a későbbiekben. Azokból, ami velem történt és abból a jelentésből, amit maga átadott nekem az eddigi tevékenységükről, ezt tudom kikövetkeztetni.

Kerwin sokáig töprengve nézett maga elé. Végül kénytelen-kelletlen reflektálnia kellett a hallottakra.

– Ahhoz, hogy maradéktalanul higgyek az elméletében, igaznak kell tartanom Suger állítását, miszerint a kardomat valóban Tess lányától kapta, és hamisnak kell tartanom a legtitokzatosabb kijelentését, vagyis a kard állítólagos korára vonatkozót. Ha jól emlékszem a maga szavaira, akkor Suger valami olyat állított, hogy a kard azért van energiarács mögött, mert „több mint kétezer éves”? Ha ez igaz, akkor minden összezavarodik, és az elmélete nem áll meg. Én biztosan tudom, hogy a penge nem lehet öregebb százhetvenkét évesnél! Suger vagy a kard korával kapcsolatban nem állít igazat, vagy azzal az emberrel kapcsolatban, akitől állítólag kapta. Ez az egyik dolog, a másik: jól ismerem Gallandot, semmi affinitása az okkultizmus iránt!… Harmadszor: Tess állítólagos lánya miért tizenöt évvel az Odüsszeia-akció kezdete előtt keresi fel Sugert? A maga elmélete szerint a lányra például vigyáztak a Katedrális ügynökei, amikor Burns kiirtotta a családját. Logikusan hangzik, csakhogy ez alig hat évvel azelőtt történt, hogy Tess kapcsolatba került volna a Katedrálissal. Amikor a jövőbeli utazó felkeresi a Bíborost, Tess még öt éves sincs!

– Tess lánya azt akarta, hogy már ilyen kiskora óta védelmezzék az anyját. Akkoriban maga még tiszthelyettes volt. Ezzel a korai érkezéssel azt akarta elérni a Bíborosnál, hogy odafigyeljen a maga karrierjére. Meglehetősen bonyolult ügy. Akkoriban megvolt már a kardja?

– Igen.

– Minden összevág. Suger megvizsgáltatta, hogy milyen kard van a fiatal Kerwin őrmester birtokában, ezzel ellenőrizte a lány állítását. Nos, szerintem ez a lány ólálkodik a csoport nyomában.

– Nem tudom, hogy ki „ólálkodik” a csoport nyomában, de fantasztikusan korszerű felszerelése lehet. Nauszikaánál könnyedén áthatolt a mentális pajzsunkon, és teljességgel bemérhetetlen. Nem akarom elkeseríteni, Cornelius, de az sem lehetetlen, hogy itt van ebben a házban, és most is figyel minket…

Egyszerre szólalt meg az övükre tűzött vészjelző. Pillanatokon belül a harcászati központnak berendezett helyiségbe rohantak. Holecka bőszen kapcsolgatott a konzolon, a terepen tartózkodó intervenciósok által felszerelt mikrokamerák rezdületlenül mutatták Róma kiemelt pontjait. De nem ez okozta a riadalmat. A szlovák megkopogtatott a tollával egy tenyérnyi monitort. A képernyőn színes vonalkavalkád kígyózott.

– Lokalizálhatatlan jelek, ezredes. Feltételezhetően energiafegyver használatára utalnak, de képtelen kiszűrni a rendszer. Ami biztos: nem a mieink.

– Tudjuk lokalizálni?

– Nincs értékelhető adat.

– Álcázatlan ügynöki tevékenység? – kérdezte Hands, Kerwin határozottan megrázta a fejét.

– Van egy tippem: ez Cornelius Aulus és a Walther. Meg kell állítanunk ezt az embert!

64. június 25. Róma, valahol az Aventinus-domb alatt

AULUSNAK csak homályos emlékképei maradtak az elmúlt percekről.

A mennyezeten kapaszkodó és az elefántterembe vezető kaput őrző démonok lassan lebegtetni kezdték a karmos ízületekben végződő bőrszárnyaikat, és felnyitották tüzesen parázsló szemüket. A két római tátott szájjal bámulta a terem mennyezetén kigyúló vöröslő csillagokat. Marcellinus kivont karddal gázolt vissza a vízbe, és fáklyáját a magasba tartva keringett a terem közepén. Aulus a hüvelykujja egyetlen apró mozdulatával kattanásig tolta a Walther fokozatszabályozó billentyűjét.

– Marcellinus, gyere onnan! – kiáltott a századosra, de az csak egyre keringett a vízben. Lassacskán ő is megértette, akárcsak Aulus.

– Ezek mégsem denevérek, uram. Ezek…

Nem tudta befejezni.

Az egyik démon ellökte magát a mennyezettől, és három szárnycsapással Marcellinusra vetette magát. Annak arra sem maradt ideje, hogy felemelje a kardját. Mire eszmélhetett volna, már meg is halt, a pokolbéli szörnyeteg szempillantás alatt darabokra tépte. Mindez oly’ hirtelen és villámcsapásszerűen történt, hogy sikoly sem hallatszott, a vér záporesője a bronzkapuig robbant. Aulus felüvöltött a rettenettől, szinte önkívületben nyomta meg a lézerfegyver tűzgombját.

A Walther E-20-ast az egyik legkorszerűbb sugárfegyvernek tartották, és a döbbenetes intenzitású lézersugár, amely az embermagas acéltömböt is fanyar illatú párafelhővé változtatja, egy minutum alatt szétrobbantotta az első két szörnyszüleményt. A bőrszárnyak lángoló maradványai a véresen kavargó vízbe zuhantak. A többi démon fület bántó rikoltozással vetette magát a férfira, aki a fegyver átható vijjogását is túlharsogva üvöltött, miközben megállás nélkül lőtte a sorozatokat. Lobogó fáklyával a kezében rohant az alagút bejárata felé, életében először meghátrált az ellenség elől…

A Walther markolata átforrósodott a folyamatos tüzeléstől, de Aulus észre sem vette az égető kínt. Hátrálni kezdett az alagútban. A denevér-fattyak a szárnyaikkal verdesve, rémisztő visítást hallatva tülekedtek utána. Annyira primitív lények voltak, hogy a vakító lézerfény és a fegyver átható vijjogása sem késztette őket meghátrálásra. Aulusban csak az eleven, emberszagot árasztó prédát látták, akit meg kell ragadni, véres cafatokká kell tépni, és fel kell falni.

Aulus folyamatosan üvöltött, hátrált és lőtt. A fegyver vijjogása megsüketítette, szemei előtt vakító, vörös fénypászmák ugráltak, hamarosan alig látott valamit, de Titus istene egy pillanatra sem hagyta cserben, a „varázsfegyver” ontotta a halált. A legelöl nyomakodó denevérdémon rávetette magát, ám a tűzpiros fénysugár gőzt párálló fekete vérfelhővé robbantotta szét a rusnya testet. A másik átható rikoltozással követte társát, de hasonló sorsra jutott. Aulus szünet nélkül ontotta fegyveréből a lézersugarakat, hátrált, és hanyatt esett…

Az energiasorozat a járat tetejébe csapott, és hatalmas tufadarabokat robbantott a pokolbéli légió nyakába, a bőrszárnyak vadul csapkodtak a leomló földzápor alatt. Aulus észbe kapott, és ezek után minden lövést a mennyezetre küldött, amitől megmozdult a mindenség. Több köbméternyi föld és kő omlott a rémségekre, akik örökre eltemetődtek az iszonyú omlás alatt.

Egyszerre hihetetlenül nagy csend támadt. A férfi zakatoló szívvel tápászkodott fel, és a csodálatos módon még mindig lobogó fáklyájával megvilágította az omlást. A Walther kiöblösödött üreggé lőtte szét a járat tetejét, a bronzkapuhoz vezető út örökre elzáródott.

Tántorogva, többször térdre hullva indult el az alagútban, cseppet sem szégyellve, hogy felnőtt férfi létére úgy zokog, mint egy taknyos utcakölyök, akinek odasuhintottak a nyakára. Magasságos Jupiter, mi volt ez a szörnyűség? Alig félórányi bolyongás után villámként vágott belé a felismerés: eltévedt a mélyben. Nem véletlenül mondta Marcellinusnak, hogy mindig a baloldali ágon menjenek tovább, mert ezt betartva visszatalálnak Titus kútjához, ahol a kötél lógott. Aulus bukdácsolt a sötétben, és egyre kilátástalanabbnak látta helyzetét. Amikor a démonhorda elől menekült, valószínűleg behátrálhatott egy olyan járatba, amely teljesen más irányba vezetett, mire észbe kapott volna, már régen elvétette a helyes irányt. Mégsem esett kétségbe. Hitte, hogy talál majd egy kutat, amelyen keresztül visszatérhet a felszínre, de hiába világította maga előtt az egyenetlen, sártól cuppogó talajt, egyetlen vízzel teli aknára sem lelt, amit egy kút biztos jelenlétének lehetett tekinteni. Azzal az értelmetlen okoskodással vigasztalta magát, hogy ebben az esetben legalább nem kell órákig kapaszkodnia a jéghideg vízben, amíg valaki meg nem hallja, hogy segítségért kiabál és leengedi a vödröt. Abban bízott, hogy rálel a helyes útirányra, és megtalálja Titus kútját. Azt a gondolatot pedig, hogy „túl gyenge a kötélen való felkapaszkodáshoz”, gyorsan kiverte a fejéből.

Újabb félóra elteltével már ötpercenként kellett begyújtania a fáklyát, amelyen csonkig égett a vászoncsíkkal betekert és szurokkal átitatott rész. Aulus fáradtan továbbvonszolta magát, és a járatrendszerbe történő leereszkedése óta először gondolt arra, hogy idelent fog meghalni, Róma alatt. Az istenek talán ezzel büntetik, hogy fel akarta gyújtani a várost?

Aulus megkeményítette a szívét, és rendületlenül haladt tovább. Ismét mellkasig érő vizeken kellett átkelnie, patkányhordákat riasztott szét a fáklyafénnyel, egyik saruja örökre az iszap foglya maradt, de nem rendült meg hitében, bízott benne, hogy kijut a fényre.

Nem sejtette, hogy ahol éppen bukdácsolt, ott az alagút alig öt méterrel húzódik a felszín alatt. A Walther bőséges energiával rendelkezett ahhoz, hogy folyamatos sorozatokkal átrobbantsa a földtakarót, és kimászhatott volna a leomló törmeléken. De nem jutott eszébe ez a lehetőség. Cornelius Aulusnak így nem adatott meg, hogy történelmet csináljon, és elkeseredetten tapogatódzott tovább.

A fáklya egy csapásra kialudt, és a Waltherral sem lehetett többé begyújtani, a világító alkalmatosságból csupán egy megégett végű csonk maradt.

Aulus felüvöltött elkeseredésében, ám megkegyelmeztek neki az istenek, és arcát megcsapta az átható szennyvízszagot hozó, gyenge huzat.

Az utolsó száz lépést a penész borította fal mentén a sötétben tapogatózva botorkálva tette meg, s amikor meglátta a járat végén beszűrődő enyhe derengést, felkiáltott örömében. A titokzatos járatrendszer összeköttetésben állt a Cloaca Maximával! Aulus remegő kézzel tartotta célra a fegyvert, és egyetlen lövéssel szétvetette az évszázadokkal ezelőtt felhúzott, erősen megrongálódott zárófalat, hogy pillanatokkal később boldogan gázoljon bele a bűzösen gőzölgő, derékig érő csatornába, ami lassan hömpölyögve vitte a Tiberisig Róma minden mocskát. Aulus két dologban lehetett biztos: megmenekült a borzalmak elől, továbbá hamarosan visszatér ide.

Tartozott ezzel Marcellinusnak.

Az apostol komor arccal hallgatta a férfi zavarodott beszámolóját. Aulus elveszítette leghűségesebb társát, de megtalálta a Hitét. Péter örömmel vette tudomásul, hogy a római kéri a keresztséget. Megsimította Aulus izzadságtól fénylő homlokát.

– Most pihenj! Erősödj meg testben és lélekben, ezt követően alámerítünk! De le kell tenned a fegyvereidet! Az Úr megmondta: „kard által vész, ki kardot ragad”. A mágikus fegyvert, ami az ördögtől való, tűzre kell vetned.

– Hogy lehet a tüzet tűzre vetni, Petrus? – kérdezte Aulus, és fáradtan lehunyta a szemét. Egy keményre tömött szalmazsákon feküdt egy homályos keresztfolyosóban. Többen térdeltek mellette, és halkan imádkoztak. – Én Krisztus katonája vagyok – folytatta a praefectus. – Szolgáltam Nérót, de ettől a pillanattól kezdve Isten Országáért ontom a vérem.

Aulus semmit sem tudhatott az évszázadok múltán megszülető keresztesekről, de mintha előképükké vált volna. Lehunyt szemmel, ólomnehéz tagokkal feküdt a szalmán, és ájulásszerű álomba zuhant. Az egyik térdeplő nő végzett az imával, és betakarta a római testét.

– Milyen fehér a haja – jegyezte meg a mellette álló Péternek, aki szomorú arccal nézte Aulust.

– Megőszült a föld alatt – mondta az apostol, és lehajtott fejjel, csendben távozott.

64. június 25. Róma, Aventinus

A RABSZOLGÁK halk koppanással tették le a nehéz gyaloghintót. Pusio megtapogatta az ülőpárna alatt elrejtett szíriai tőr markolatát, aztán két ujjával megfogva a kocsi függönyét, óvatosan kikandikált. A nap már alábukott a horizonton. A távoli hegyek fölött színes felhők kergetőztek, a levegő párás lett és nehezen lélegezhetővé változott. Pusio izzadt, mint egy versenyparipa, de nem az egész napos kánikula és az esti fülledtség miatt. Más okok miatt verte ki őt a hideg veríték, s ez a különös tünet Lucianus estélye óta mutatkozott rajta. Családjának, s háza népének azt hazudta, hogy elrontotta a gyomrát, túl mohón falta be a sok finomságot, viszont mindenki meglepetésére elhárította, hogy orvosért küldjenek.

– Semmiség az egész, estére elmúlik – nyugtatott mindenkit, persze nagyon jól tudta, hogy az ő nyavalyájára egyetlen orvosság létezik: Anguis oszlásnak indult teteme a Tiberis valamelyik holtágában…

Pusio idegességét csak fokozta, hogy a lakoma másnapjának délutánján üzenetet kapott: a szokott időben legyen a szokott helyen… Pusio leszámolt az életével, az ügyvédjéhez szaladt, hogy végrendelkezzen – ahhoz túl gyáva volt, hogy forró fürdőbe üljön, miután felvágta az ereit. Amikor eljött az este, azt hazudta otthon, hogy valamelyik clienséhez[84] kell mennie, és előkészíttette gyaloghintaját. Lesz, ami lesz, magához vette a tőrét. Ha másra nem, arra biztosan megfelel, hogy az utolsó pillanatban elvágja vele saját torkát.

A férfi, akivel találkoznia kellett, a közeli kőkorlátnak támaszkodott, és főtt babot rágcsált egy tenyérnyi fatálkából. A hétköznapi fizimiskájú, középmagas, tömzsi férfi egyszerű tunikát és dísztelen sarut hordott, ezzel semmiben sem különbözött az átlagos római polgároktól, holott nem lehetett hétköznapi embernek tekinteni. Aki ezt hitte róla, az életével játszott. A babot rágcsáló férfi nem volt más, mint Spurius, a titokzatos pék. Rómában egy kézen meglehetett számolni azokat az embereket, akik tudták, hogy Spurius az agentes in rebus egyik legügyesebb aktív ügynöke. Azoknak az embereknek a számbavételéhez, akik arról is tudtak, hogy Spurius Anguisnak dolgozik, pedig elég volt két ujj erről a kézről az egész Impériumban.

Pusio egy ilyen ujjnak számított, és fogalma sem volt róla, hogy vajon kicsoda a másik.

Spurius lopva körülkémlelt, aztán beült a hintóba Pusióval szemben. Az építési vállalkozó inkább tűnt holtnak, mint elevennek, még köszönni is elfelejtett, ez utóbbit Spurius sem erőltette. A rabszolgák megragadták a rudakat, és megindultak a Circus Maximus felé. A két férfi percekig némán hallgatott. Spurius unott képpel rágcsálta a hagymás lében főtt babot, Pusio az egyik gyűrűjével babrált, végül nem bírta tovább, és kinyögte.

– Láttam… láttam a nőt.

– Milyen nőt? – próbálta palástolni meglepetését a különös pék. Nem tudta elképzelni, hogy Pusio mire akar kilyukadni.

– Palmyrát. Száz lépésről felismerem azt a perverz tündért. Anguis Rómában van, gondolom, ezért kértél tőlem találkát?

Spurius meglepődött, de nem mutatta. Azért kért találkozót Pusiótól, hogy kérdőre vonja, miért rohant el lóhalálában Lucianustól, mielőtt teljesítette volna a rábízott feladatot. Hogy Palmyra jelen volt az estélyen, komolyan meglepte. Anguis tehát már a fővárosban van, a nő jelenléte mindenképpen ezt sugallja, okoskodott Spurius. A Kígyó és hírhedt rabszolganője összetartoztak, mint a fény és az árnyék. Spurius furcsállotta, hogy Anguis miért csak levelet küldözget neki? Ha itt van Rómában, akkor hol késlekedik, miért nem jelentkezik?

– Tehát láttad Palmyrát? Nincs ebben semmi meglepő, hiszen a Kígyó visszatért, találkoztunk is a minap – füllentette Spurius. – Arról beszélj, barátom, hogy miért kellett elszaladnod Lucianustól, ugye tudod, hogy hibát követtél el?

Pusio elsápadt. Spurius azzal a feladattal bízta meg, hogy férkőzzön az újonnan kinevezett testőrparancsnok, Silanus bizalmába. Spuriust azok az események érdekelték, amelyek a nagypolitika színfalai mögött zajlottak. Ezeknek a látszólag haszontalan és semmitmondó információknak a segítségével kiválóan tudta manipulálni az embereket. Spurius évek óta a saját szakállára is dolgozott. Valójában egy hivatalos zsarolónak számított, de senki sem merte feljelenteni. A rossznyelvek szerint úgy volt bejáratos Néróhoz, mint más a fürdő tepidariumába.[85] Akinek ilyen barátai vannak Rómában, azt jobb békében hagyni. Az arisztokrácia soraiban sokan félték Spuriust, természetesen az egyszerű emberek szemében ő megmaradt egy jó kedélyű péknek, aki finomabbnál, finomabb süteményeket készített.

Hogy naprakész pletykákkal rendelkezett, többek között Pusiónak köszönhette. Határozottan bosszantotta, hogy a nyeszlett emberke kivételesen nem teljesítette a reá bízott feladatot. Spurius csak azért nem dühöngött, mert tudta, hogy Pusio mennyire retteg Anguistól, akit egyszer sikerült becsapnia egy ingatlanüzlet kapcsán. A Kígyó csak azért nem vágta el az informátor torkát, mert Spurius hosszasan könyörgött neki, hogy bocsásson meg: az építési vállalkozó az egyik legjobb hírforrása.

– Tehát miért szaladtál el? – sürgette a választ Spurius, és nagyot böffentett a hagymalétől.

– Si… Silanus nem jött el.

– Szerinted én ezt kérdeztem? De ha már szóba hoztad… no és a felesége?

– Az ott volt.

– Ne beszélj! Miért nem környékezted meg a nőt?

– Megijedtem. Amikor megláttam Palmyrát, hirtelen arra gondoltam, hogy Anguis itt van, és valami merényletre készül. Gyorsan elmentem inkább, nem akartam belekeveredni semmibe. Ezzel a te érdekeidet ugyanúgy…

– Hallgass, te szerencsétlen! – förmedt rá az ál-pék. Legszívesebben megfojtotta volna Pusiót, amiért ilyen ostoba, gyáva féreg, de nem tehette meg: az elmúlt huszonnégy órában olyan tervet eszelt ki, amelynek fontos elemét képezi a férfi.

Még nem halhat meg…

– Ezekre a dolgokra még visszatérünk, de most más oknál fogva kértem tőled találkozót. Halld, mit mondok neked! Megvásárolom tőled fél áron az összes raktáron lévő építési anyagodat. Ezenkívül megrendelek tőled harminc szekérnyi peperin-követ az albai hegyekből. Tudom, hogy saját bányáid vannak ott, ne is tagadd!

Pusio mindenre számított, csak erre nem. Ha arra kérik, hogy meztelen pengéjű tőrrel a kezében ugorjon neki Nérónak, nem lepődik meg ennyire, mint az iménti mondatok hallatán. Kis híján kibucskázott a gyaloghintóból.

– Minden anyagot… fél… fél áron, az albai he… hegyekből?

– Barátom, te mindig dadogsz, ha felizgatod magad? – gúnyolódott Spurius. – A kövek miattam jöhetnek a gabii hegységből is, ez engem nem érdekel. Elmondom, mi érdekel: csak az számít, hogy négy napon belül meglegyen minden, amit kértem.

– Négy nap?!

– Se nem kettő, se nem öt! – rikkantotta Spurius, és váratlanul Pusio orra elé tartotta a tányért. – Főtt bab, hagymás lében. Csak vegyél, barátom.

Pusio úgy nyúlt a babszemek után, mintha zsinóron húznák a kezét. Nem rajongott a főtt babért, ami a pórnép csemegéjének számított, de amíg eljátssza, hogy ízletesen rágicsál, addig módjában áll gondolkodni.

Fél áron az összes építési anyagot? Ez nem tudja, mit beszél!

Szájába tömte az utolsó babszemeket, Spurius furcsa mosollyal nézte.

– Pontosan három nap múlva jelentkezem, addig szedd össze, amit kértem! Ha ellenvetésed van, most mondd!

– Ni… nincs – nyögte Pusio, miközben majd’ szétrobbant a dühtől.

– Salve – köszönt el Spurius, és kipattant a gyaloghintóból, ami majdnem felborult a hirtelen súlyváltozás miatt. – Majdnem elfelejtettem – szólt vissza Anguis embere –, amikor hazatérsz, várni fog egy üzenet. Ne feledd a megállapodásunkat!

Pusio már éppen mondta volna, hogy „nekünk nincs semmilyen megállapodásunk”, de Spurius pillanatok alatt felszívódott az ólomszín szürkületben. Pusio reszketeg keze megtalálta az elrejtett tőr markolatát.

– Le kellett volna szúrnom, ezt az állatot – mondta a gyaloghintónak. Észrevette, hogy még mindig a kezében szorongatja a pék babostálját. Félrerántotta a függönyt, és nagy csörömpöléssel vágta oda egy ház falának. Visszahuppant a párnák közé.

– Nem képzeled, hogy teljesítem ezeket a feltételeket, te barom. Rajtam röhögne egész Róma. Fél áron minden építési anyagot? Nem eszik olyan forrón a kását, Spurius…

Mit képzelsz, mi vagyok én?

Spurius átvágott egy szűk, girbegurba utcácskán, és perceken belül a kertvárosban találta magát.

Egy gyümölcsöskertet kerítő kőfal tetején maszatos arcú, lábát lógázó utcakölyök üldögélt, aki egy nádsípot próbált megszólaltatni. Amikor meglátta Spuriust, azonnal eltette a játékszerét, és lehuppant a fal tetejéről. Az a kisfiú volt, aki a minap „vakegérnek” titulálta Anguis levelének hordozóját, a csúf véget ért Vulpianust. Spurius egy összecsukható viasztáblát húzott elő a tunikája mélyéről. Szétnyitotta, és a mellékelt stilussal a viaszba karcolt egy üzenetet. Miután lezárta a pugillarest,[86] odanyújtotta a gyereknek.

– Tudod hova vidd, lábad a nyakadban lássam! Előbb kell odaérned, mint ő!

Az utcakölyök elinalt.

Nem eszik olyan forrón a kását, Spurius!

Amikorra Pusio hazavitette magát, már elpárolgott a dühe, és átadta helyét a megfontolt, rafinált tervezgetésnek.

– Nem fogok úgy ugrálni, ahogy az agentes in rebus meg az az istenverte Anguis fütyül. Idióták, velem nem fogtok így elbánni. Hát ez a jutalom, hogy éveken át minden barátomat beárultam nektek? Holnap a délelőtti fürdőt követően első utam az aedilisi hivatalba vezet.

Pusiót a lictora fogadta, és átnyújtott neki egy lezárt viasztáblát.

– Egy gyerek szaladt ide vele, alig félórája. „Amikor hazatérsz, várni fog egy üzenet”.

Pusio izgatottan vette magához a pugillarest. Átszaladt vele az előcsarnokon, és a cubiculumja hűvösében kioldotta a bőrzsinórt. A mécses lángja mellett elolvasta Spurius üzenetét, s azonmód elájult.

Az utolsó babszemeket megmérgeztem, pontosan azokat etted meg. A hatás egy hét múlva jelentkezik. Ne próbálkozz az orvosoknál, ellenmérgem csak nekem van! Holnapután megkaphatod, ne feledd, miben állapodtunk meg!

V.

64. június 26. Róma, Moore háza a Palatínuson

GALLANDOT Robert van der Wilde váltotta le a hátsó traktusnál. Az angyal továbbra sem mutatott életjeleket, a hőmérséklet Lívia közvetlen közelében alacsonyabb volt minden eddigi mért adatnál – mínusz százhetvenhat Celsius fok alá zuhant.

– Tovább hűl? – értetlenkedett Cornelius Hands, de a kérdésére Kerwin vagy a harcászati tiszt ugyanúgy nem tudott kielégítő választ adni, mint a számítógépek. A csodálatos jelenség fiziológiája túlmutatott minden racionalizmuson, a csoport tagjai értetlenül álltak előtte, de nem követték el azt a hibát, hogy elméleteket kezdjenek gyártani. Mivel nem tehettek mást, ezért tudomásul vették, hogy életükbe egyik pillanatról a másikra belopódzott a misztikus, az érthetetlen és az irracionális.

Galland visszatért az átriumba, és kihallgatásra jelentkezett Kerwinnél, aki komor arccal hallgatta végig.

– Végezze el a vizsgálatokat, őrmester! – hallotta fél füllel Hands, aki sejtette, miről lehet szó. Nem tévedett. A német pár perc elteltével visszatért, és ismételten félrevonta Kerwint.

– Serrault és Tóth állapota megközelítik a kritikus értéket. Huszonnégy órán belül le kell állítanunk a kondicionálásukat, különben komoly szívritmuszavarok lépnek fel mindkettőjüknél. Wilde negyvennyolc óra múlva megközelíti a kritikus értéket, hasonlóan hozzám. Holecka hadnagy és az ön állapota kielégítő a tiszti-kondicionálás miatt.

– Mennyi időnk van?

– Legfeljebb egy hetük. Ha nem állnak le százhatvannyolc órán belül, akkor számítsanak egy infarktusra, ezredes úr. Morell hadnagyról és Sergi káplárról nincs adatom. Miután bejönnek a terepről, megnézem az ellenőrző lapjukat. Feltétezem, hogy a hadnagynak ugyanúgy egy hete lehet hátra. Sergi körülbelül úgy állhat, mint én. Ha visszatérnek, pontosan meg tudom mondani.

– Köszönöm, őrmester.

Galland tisztelgett, és kiment. Hands egy oszlopnak támaszkodva dohányzott. Szívott egy utolsó slukkot, és a vízgyűjtőbe pöckölte a csikket.

– Mindent hallottam, John. Mióta vannak éber állapotban, két hete?

– Két nap híján három hete. Eredetileg úgy terveztük, hogy három napra jövünk… objektív okoknál fogva kissé másképpen alakultak a dolgok.

– Igen, kissé másképpen. Mit gondol, Morell sikerrel jár?

– Bízzunk benne. Ha megtaláljuk a titkos termet, sokkal könnyebb dolgunk lesz, mint előbb felkutatni Simont, azután rávenni, hogy beszéljen.

A nap legnagyobb része azzal telt, hogy az intervenciósok kettesformációban átfésülték az egész várost. Az ókori Rómában száznál is több palota állt, amely alkalmasnak mutatkozott arra, hogy az átriuma magába fogadjon egy hatalmas méretű elefántkoponyát agyarakkal együtt, de a térdezintegráció láthatatlanságába burkolódzott katonák hiába hatoltak be minden nagyobb lakóépületbe és közintézménybe, a Decimus vallomásában említett „elefántteremre” mégsem bukkantak rá. Az emberek sorra visszatértek a terepről – eredmény semmi. Legutoljára Michelle jelentkezett be, aki Sergivel rótta a várost.

– Már csak a Domus Transitoria[87] van hátra. Reménykedjünk, hogy a rituálé Néró palotájában zajlik, ha végeztünk, azonnal jelentkezünk.

– Nem akarom elhinni, hogy a szekta Néró udvarában szokott összegyűlni – mérgelődött Hands –, erről biztosan írtak volna a római történetírók.

– Lehet, hogy mindegyik a Katedrális ügynöke – jegyezte meg Jacta. Lekapcsolta a felszerelését, és ledobta Moore asztalára. Alig egy perce jött be a terepről, és nem volt rózsás hangulatban. Mielőtt Hands bármit mondhatott volna, gyorsan kiment, és eltűnt szobája függönye mögött.

Az elkövetkező óra maga volt a feszültséggel teli várakozás, végre Michelle jelentkezett, hangja kierősítve szólt, legkevesebb tízen hallották.

– A Domus Transitoria negatív! Visszatérek a bázisra.

– Két további alternatíva lehetséges – mondta higgadtan Kerwin –, vagy Róma környékén található vagy Róma alatt. Ez utóbbi meglehetősen hihetetlenül hangzik, de számolnunk kell vele. Két dolgot tehetünk: az elkövetkező napokat arra szánjuk, hogy átfésüljük a város ötven kilométer átmérőjű környezetét, vagy ultrahang-detonátorokat robbantunk a városfelszín alatt, és szeizmológiai vizsgálatokat végzünk, amivel feltérképezhetjük a nagyobb üregeket… ez viszont egy hétig is eltarthat. Van egy harmadik alternatíva: Simon mágus. Ez viszont egy fekete ló. Mi a véleménye, Cornelius?

– Várjuk meg a hadnagyot és Sergit, azután beszéljük meg, John! Mellesleg Simonra szavazok. Nézzük meg, mit tud ez az Anguis!

– Legyen – mondta Kerwin. Hands és az intervenciós tisztek kivonultak a mindentudó Moore-ral az élen. Fu Macs Csen megkopogtatta Mark vállát.

– Ne vonjon le ebből messzemenő következtetéseket, Mr. Wilson, de szerintem maga itt a legnormálisabb ember! Mondja már, mit kell tudnunk erről a Simonról? Napok óta csak sodródom az eseményekkel, és állok, mint az a bizonyos a hidegvízben.

Eltekintve attól, hogy valójában a kínai beszélt a legérthetetlenebb dolgokról, Marknak az első pillanattól kezdve szimpatikusnak tűnt a tömzsi időmérnök. Hiába tett fel nehéz kérdést, Mark nem tudott haragudni rá.

– Jótól kérdezi, hallja-e? Na, várjunk csak! Hallotta már azt a kifejezést, hogy simonia?

– Még engem is meglep, de azt hiszem, tudom, mit jelent: amikor valaki pénzen akar egyházi hatalmat vásárolni.

– Valahogy úgy. Állítólag élt egyszer egy Simon nevű pali, aki látva Péter csodáit, pénzt ajánlott fel az apostolnak, hogy az „megossza vele a titkot”. Nyilván azt hitte a baromarcú, hogy trükkről van szó. Persze, Péter visszautasította az ajánlatot. Ettől kezdve, ha valaki pénzt kínál az egyházi méltóságért, az a simonia bűntettét követi el. Ez persze egyházjogi kifejezés, de tudja mit? Várja meg, míg Sergit beeszi a fene az utcáról, és kérdezze meg tőle! Ő biztosan többet tudna mondani erről a témáról.

– Nahát, annyira azért nem fontos a dolog.

– Ebben egyetértünk, Mr. Csen.

– Ha létezik téma, ami nem a szakterületem, akkor az a mágiatörténet… Ön, hogy van ezzel?

A jezsuita csendben rázta a fejét. Még arra sem maradt ideje, hogy levegye magáról az intervenciós modulokat, Hands azonnal berendelte Moore dolgozószobájába. Michelle leadta Gallandnak az ellenőrzőlapokat, és szintén bejött. Kerwinnek elég volt egy röpke pillantás, hogy megállapítsa: a nő rettenetesen fáradt.

Lehet, hogy még egy hete sincs hátra?

Hands addig bombázta pillantásaival Sergit, míg az nem bírta tovább cérnával, és kifakadt.

– Excellenciás uram, én ugyanúgy egy összesküvés áldozata vagyok, mint maga vagy éppen az egész csoport. Most mindenki tőlem várja a magyarázatokat, de higgyék el, hogy nem tudok mit mondani! Számtalanszor elmondtam már, hogy pap vagyok, de nem démonológus. Utána olvastam a dolgoknak, de nem vagyok szakértő. Lilithet egyedül Goethe Faustjából ismerem, ott nagyon szépen írnak róla. Gyönyörű, hosszú haja van, ami elcsábítja a férfiakat. Amit mind ez idáig róla mondtam, azt onnan tudom, hogy az elmúlt napok alatt átfutottam a mítoszokon. Kérem tisztelettel, Simonról csak annyit mondhatok, hogy minden bizonnyal Néró korában élt. Sajnálom.

Serginek remegni kezdett a keze.

Galland lépett be az ajtón, és átnyújtotta Kerwinnek a kontrollapokat. Kerwin azonnal megnézte Sergiét.

– Atyám, talán jobban tenné, ha lepihenne egy kicsit. Galland még ma éjszaka leállítja a kondicionálását, azt hiszem, megérdemel egy kis pihenést.

Michelle hanyag mozdulattal vette el az övét. Vetett rá egy pillantást, és fújt egy hatalmasat. A műanyaglapocskát eltüntette a zubbonyzsebében.

Az adatok szerint Michelle megközelítette a kritikus szintet. A tiszti kondicionálás alapján még egy hetet lehetett volna éber állapotban, de a nőt ért fiziológiás hatások miatt – a szobában hárman tartózkodtak, akik nagyon jól tudták, hogy a Pompejiben bekövetkezett művi vetélés következtében – szervezetének neurokémiai úton szabályozott működése instabillá vált.

Michelle szikrázó szemmel huppant le egy székre. Mindent elkövetett, hogy ne nézzen rá Kerwinre. Galland kiment, Sergi bambán bámulta a kontrollapját.

– Teringettét! – mérgelődött a jezsuita. A mérések szerint azonnal le kellett állítani a kondicionálását, hogy aludjon legalább két napig.

Rövid csend telepedett a szobára, a peristülionból behallatszott egy láthatatlan tücsökzenekar muzsikája.

Moore mentette meg a helyzetet, és Simonra terelte a szót.

– Ez a Simon valamikor a század elején született, és görög filozófiát tanított annak a tekintélyes számú tanítványának, akik sleppként követték, bárhova ment. Valójában ő a gnoszticizmus első igazi közvetítője. Ez a vallási irányzat valójában egy olyan zagyvalék, ami a korakeresztény tanokat próbálja szintézisbe hozni a kelet misztikájával. Az elkövetkező évszázadok során az Egyház majd tűzzel-vassal próbálja kiirtani, de nem sok sikerrel. Ez a szellemfilozófiai irányzat rengeteg átalakuláson megy keresztül, különféle oldalágakat ereszt, végül Rudolf Steiner fogja megalkotni a legkorszerűbb irányzatát, antropozófia néven… ennek mellesleg vannak figyelemre méltó momentumai. De kanyarodjunk vissza Simonhoz! Néró uralkodásának kezdetén már hallatlanul népszerű figura Palesztina-szerte, és híre eljut Rómába; ez idő tájt már a legnagyobb varázslóként emlegetik. Élete akkor vesz hatalmas fordulatot, amikor először hall az apostolokról. Ettől a perctől kezdve ott ócsárolja, szapulja, becsmérli Péteréket, ahol csak tudja.

– Szakmai féltékenység – jegyezte meg Hands.

– Nevezhetjük ennek. Egyre vadabbul prédikál a keresztények ellen, a legendák szerint hol ő, hol az apostol állítja maga mellé a tömeget… engedelmükkel innen jövőidőben folytatnám: a háborúskodás odáig fajul, hogy nyílt összecsapásra kerül sor. Simon több száz ember szeme láttára felemelkedik a levegőbe, de Péter Krisztus nevét hívja segítségül, és a mágus lezuhan. Három helyen töri össze a lábát, és kordén húzzák haza. A legenda szerint a szégyenbe fog belehalni.

– Ez mikor lesz? – kérdezett közbe Kerwin.

– 66-ban vagy 67-ben. Augustinus és Sulpitius Severus említik az esetet a történelmi röpirataikban.

– Valami rémlik – vakargatta a fejét Hands. – Minek tekintsük ezt az embert? Mágusnak vagy bűvésznek?

– Is-is. Az ókorban meglehetősen nagy az átfedés e két tevékenység között. Tagadhatatlan, hogy Simon több mint egyszerű bűvész, de nyilván alkalmazott ügyes trükköket, amelyek könnyedén félrevezették a tömeget. Ott van például Szép Heléna esete a toronnyal. Szerintem Simon legnagyobb személyes sikerének lehet tekinteni, hogy mellészegődött ez a különös nő, akiről jóformán senki sem tud semmit. Mellesleg nem véletlenül kapta a „Szép” jelzőt, szerintem is szép nő. De nem úgy, mint Tess vagy kegyed… – Moore udvariasan biccentett Michelle felé, aki egy szomorkás mosollyal nyugtázta a bókot –, hanem árad belőle valami titokzatos és megfogalmazhatatlan bűbáj. Simon munkatársa, s asszisztense és médiuma egy személyben.

– Meg a szeretője – tette hozzá Michelle.

– Ez lenne logikus, de a dolog ennél bonyolultabb, hadnagy. Ha hiszi, ha nem, Helénával kapcsolatban csak végleteket lehet állítani. Akik közelebbről ismerik, két, egymástól jól elkülöníthető táborra oszlanak. Az egyik azt állítja, hogy Heléna a legszűziesebb nő, aki valaha élt, a másik tábor szerint ő Róma legnagyobb kurvája… Mindkét tábor azért szereti, amiért.

Michelle nevetett. Azonnal besorolta a nőt az egyik táborba. Handset fontosabb dolgok érdekelték.

– Ismeri ezt a Helénát?

– Ennél a torony-esetnél ott álltam az első sorban. Két évvel ezelőtt történt. Simon úgy mutatta meg Helénát a népnek, hogy az egyszerre látszott a torony minden ablakában. Ez biztosan trükk volt, csak azt nem tudom, hogyan csinálta, tudniillik nem használt tükröket. Engem becsaphatott, de a műszereimet nem.

– Nekem egyre szimpatikusabb ez a Simon, Szép Helénáról nem is beszélve – jelentette ki Hands, és fölállt. – Nekünk van valami koncepciónk, hol találjuk ezt a Simont?

– Nincs. De most jön Anguis – válaszolta meg a kérdést Kerwin.

– Megbízik ebben az emberben?

– Maradéktalanul.

Hands megadta magát.

– Rendben van. Mi a terve?

– Ahogy megtudjuk Simon tartózkodási helyét, ráküldjük Jactát, hogy hozza el nekünk. Valamelyik emberemet természetesen mellé adom, hogy ketten legyenek, csak azt nem tudom, melyik legyen az. Gondolom Anguisnak belekerül egy-két napjába, mire előkeríti a mágust, és jelen pillanatban nem tudom, hogy akkor ki lesz közülünk hadra fogható. De az sem lehetetlen, hogy én megyek. Ami nagyon lényeges: feltételezem, hogy ezt az embert éjjel-nappal rengetegen veszik körül. Tanítványok, alkalmi rajongók, spontán lelkesedők, nem folytatom… annyian lehetnek, mint égen a csillag. Ha intervenciós páncélban, láthatatlanul ragadjuk el, legendát gyárthatunk. Az lenne a legoptimálisabb, ha korabeli rablók támadásának álcáznánk az akciót. Simont eltüntetnénk pár napra, pszichoszondával törölnénk az emlékezetét, azután leraknánk valahol Róma mellett, hadd beszéljen a híveinek további sületlenségeket.

– Mi legyen az „alternatív” Mária Magdalénával?

– Szép Heléna? – mosolygott Kerwin Hands frappáns hasonlatán. – Szerintem fölösleges foglalkozni vele.

– Oké, John, fogjunk neki! Hol ez az Anguis?

– A szobájában, hacsak nem szökött meg.

– Ebből a házból nem lehet csak úgy egyszerűen kisétálni, John.

Kerwin szája különös mosolyra görbült.

– Ne lepődjön meg, miután közelebbről megismeri ezt az embert! Mi csak úgy hívjuk: a Bíboros kedvence.

A „Bíboros kedvence” a késő éjszaka ellenére ébernek tűnt, mint egy hajnali kukorékolásra készülő kakas. Egy asztalka mellé húzott karosszékben kuporgott, és Hands nagy döbbenetére Vergiliust olvasott. A tekercseket Moore-tól kapta, akit módfelett lenyűgözött a férfi stílusa és műveltsége. A Katedrális állandó ügynöke évek óta élt Rómában, és nagyon jól ismerte, nap mint nap megtapasztalta a korabeli gondolkodásmódot, ismereti szintet, világról, erkölcsről, tudományról kialakított ókori filozófiát. Ezért lepődött meg annyira, miután szóba elegyedett a Kígyóval. Alig beszéltek egymással tíz percet (Moore Severusként mutatkozott be, Anguis pedig a tudomására hozta, hogy hallott már róla), amikor Moore félrevonta Handset, és elmondta a véleményét.

– Ezen az emberen elvégezték a Norfolk-tesztet?

– Ez volt a legelső, miután elfogták Pompejiben. Mielőtt kérdezné, az eredmény negatív.

– Ez hihetetlen – csodálkozott Moore. – Ez az ember úgy áll az átlag felett, mint Leonardo da Vinci a reneszánsz idején.

– Kerwin azt állítja, hogy mindenki a hatása alá került…

Hands most ott állt Anguis előtt, aki felnézett, letette a Vergilius-tekercset, és ráköszönt a belépőkre – ezt angolul tette meg.

Hands köpni-nyelni nem tudott, Kerwinnek az arcizma sem rezdült, ő már megszokta Anguis különös produktumait. Erről a dologról nem szólt előre Handsnek, kíváncsian várta a hatást, ami nem maradt el.

– Önök tanították? – kérdezte a döbbenetével viaskodó Hands.

– Pár szót mondtunk neki, pusztán szórakozásból, de mire észbe kaptunk, félig-meddig képes volt megértetni magát. Heinrich Schliemann, Trója romjainak megtalálója volt minden idők legnagyobb nyelvzsenije, ő két hét alatt megtanult bármilyen nyelven. Anguisnak hasonló képességei lehetnek.

– Most érti, amit beszélünk?

– Kétlem.

Anguis érdeklődve hallgatta őket – természetesen egy-két szón kívül semmit sem értett. Az idősebb feketeruhás egy még hatalmasabb mágus, gondolta, és érdeklődve várta, hogy mi sül ki ebből a váratlan éjszakai látogatásból. A helyiség, amelybe bezárták – az ajtót ismételten a tribunus „mágiája” védelmezte –, természetesen ablaktalan volt, és a berendezés csupán egy abacusból és egy alacsony lectusból állt. Anguis azonnal hozatott Severussal egy széket, és valami olvasnivalót – ekkor kapta a tekercseket. Ericát ugyanúgy bezárták mellé a „mágikus cellába”. Amikor Kerwinék beléptek az ajtó előtt villogó energiarácson, a lány összegömbölyödve feküdt a lectuson, nyugodt szuszogása betöltötte a parányi helyiséget. Kerwin átváltott latinra.

– Ahogy megígértem neked, visszakapod a szabadságod, de ennek fejében kérek valami apróságot, és egy újabb zsákocska arany lesz a jutalmad.

– Beszélj!

Kerwin a lehető legegyszerűbben Anguis tudomására hozta, hogy miről lenne szó. A Kígyó értelmes arccal hallgatta végig a mondottakat, végül pontosítást kért.

– Tehát élve kell?

– Föltétlen.

– Találjam meg neked, tribunus?

– Igen. Képes vagy rá, Anguis?

– Nem lesz gond. Simont nem könnyű meglelni, mert mindig rejtezkedik, a zsidóbarát Poppaea Sabina miatt nem könnyű a mágusok helyzete Rómában. Most is valahol bujkálhat, de előlem nem tud elrejtőzni. Megtalálom, ne félj!

– Mágiával, ha kell?

– Arannyal, ha kell. Rómában mindenki a markát tartja, és egy kis aprópénzért még a saját anyját is meszelt lábbal hajtaná a rabszolgapiacra. Ebben a városban könnyű olyan nyelvet vásárolni, amely megsúgja, merre bujkál Simon.

– Úgy legyen. Mennyi idő alatt tudsz eredményt felmutatni?

Anguis kiérezte Kerwin hangjából a feszültséget. Gondolkodott egy pillanatig a válaszon, és felmutatta négy ujját.

– Azt mutatod, négy nap? – kérdezte tőle Hands. Soknak találta a Kígyó által kért időt.

– Azt.

– Legyen kettő – alkudozott Hands.

– Nem ígérek semmit – vonta meg a vállát Anguis. – Vagy kettő, vagy négy, de ha Simon él és Rómában van, akkor megmondom nektek, hol találjátok.

– Mi a biztosítéka, hogy nem csalsz meg minket a szavaiddal? – szegezte Anguisnak a kérdést Hands.

A Kígyó hűvös pillantással mérte végig.

– Az a biztosítéka, hogy nem egy földet túró campaniai paraszt vagyok. Két dolgot szeretnék kérni: szükségem lesz egy lacernára, lehetőleg sötét színűre, valamint szeretném visszakapni az egyiptomi kristálylencséimet. Még hajnal előtt távozni akarok ebből a házból, de mihelyt meglelem a mágus nyomát, üzenetet küldök valakivel. A becsületszavamat adom, hogy így lesz.

– Rendben van – felelte gyorsan Kerwin, mielőtt Hands közbeszólhatott volna. – Mi legyen a rabszolganőddel?

Anguis vetett egy futó pillantást az édesdeden alvó Ericára, aztán fölényesen legyintett, mint akinek kisebb gondja nagyobb ennél.

– Neked adom. Megtisztelsz vele, tribunus, ha elfogadod ajándék gyanánt. Sok aventinusi hetéra megirigyelhetné a tudományát. Ha neked nem kell, mert időközben kibékülsz a párductestű amazonnal, akinek nő létére Pompejiben kurta volt a haja, mintha tetves lenne, de az indulásunk előtt megnövesztette a mágia, akkor hadd szolgálja azt a nőt, akit Gordonnak hívnak.

Hands elismerően bólintott, miután végighallgatta Anguis különös érvelését. Kerwin már nem örült ennyire. Más körülmények között elismeréssel adózott volna Anguis különleges megfigyelőképessége előtt, de ez nem az a helyzet volt.

– Sajnálom, Kígyó, de a lány nem maradhat itt.

– Akkor öld meg, mert nem viszem magammal!

Kerwin nem látta értelmét, hogy folytassa ezt a meddő vitát.

– Erica velünk marad.

– Örülök, hogy sikerült meggyőzni téged. Mielőtt megkapnám az aranyaimat, kérdezhetek valamit?

– Kérdezz!

– Mit akartok Simon mágustól?

– Úgy hallottam, ő a legnagyobb varázsló a Birodalomban. Azért utaztunk ide messzi földről, hogy találkozhassunk vele.

– A legnagyobb varázslót Oresztésznek hívják, de róla senki sem tudja, hol kell keresni: vagy felbukkan, vagy nem. Simonnak nincs akkora hatalma, habár nagyon ügyes… pontosabban szólva nagyon ügyes volt! Szerintem fölöslegesen tetted meg ezt a hosszú utat, tribunus – somolygott Anguis. – Az utóbbi időkben ugyanis azt beszélik Simonról, hogy egy nyáladzó, önmaga alá vizelő vénember lett, akinek elvették eszét az istenek. Állítólag megidézett egy démont, és ez lett a büntetése. Egyesek szerint minden varázslatát Szép Helénának köszönheti.

– Mit tudsz erről a Szép Helénáról?

– Annyit, hogy szép…

Kerwin nem feszegette tovább a dolgot. Hands odahajolt hozzá, és a fülébe súgott valamit. Kerwin rákérdezett Anguisnál az „elefántteremre”.

– Ilyen biztosan nincs Rómában. Ha lenne, már régen elloptam volna az agyarakat.

Ennyiben maradtak.

Jacta lehúzta a lectusról a vastag, bíborszín takarót, és leterítette a mozaikdíszes padlóra. Enyhén bódult volt attól a két korsó fallernusi vörösbortól, amit a városból történő visszaérkezése óta öntött le a torkán, de annyira azért nem, hogy megfeledkezzen bizonyos „biztonsági intézkedésekről”. Michelle elmesélte neki, hogyan buktak le Tess-szel Pompejiben, és Jacta nem óhajtotta elkövetni ugyanezt a hibát. Azóta az öt évvel ezelőtti éjszaka óta tudta, hogy a francia nő hangos szerető, ezért felkapcsolta az interferenciapajzsot és a harcászati rendszere elektronikus álcázó-rendszerét. Michelle eleinte nem kívánta a dolgot, és arra hivatkozva, hogy „majd’ elájul a fáradtságtól”, megpróbálta elhárítani a férfi gyengéd közeledését. De hiába ellenkezett, Jacta egykönnyen nem szokta feladni a dolgot. Arra hivatkozva, hogy borneói száműzetése alatt sikerült elsajátítania egy-két hatásos thai-masszázstechnikát, lassan vetkőztetni kezdte a nőt, aki végül megadta magát a sorsának és elnyúlt a takarón.

Jacta nem füllentett, valóban értett a masszázshoz, és Michelle lehunyt szemmel tűrte a szakértő kezek dörzsölését, simogatását. Mindez odáig fajult, hogy akkor sem ellenkezett, amikor a férfi megszabadította tenyérnyi bugyijától. Stanley, kérlek, ne, nyöszörögte, de az ilyen bágyadt ellenkezés természetesen nem tántorította el Jactát, akinek megállításához ilyen kiélezett helyzetben legkevesebb egy atomtöltet szükségeltetett. Michelle-nél minden volt, csak az nem… utána viszont tényleg lett robbanás… A férfi simogatásaiból lassan kutató csókok lettek, amelyek lábujjától a feje búbjáig végigvándoroltak a nő testén, végül Michelle visszaölelt és visszacsókolt, valódi partnerré vált. Szeretkeztek. Gyengéden kezdődött, mérhetetlen lassúsággal, mint egy modern zeneműben a fúvósok első próbálkozása, aztán vaddá vált és gyorssá, mint valami veszélyes vadállat egész éjszakán át tartó üldözése. Jacta később nem emlékezett arra a pillanatra, amikor Michelle sikoltozni kezdett a gyönyörűségtől. A nő teste felajzott íjjá változva követelte a jussát, kezei ronggyá markolták a kőre terített takarót, végül elnyugodott egy végtelennek tűnő combremegés után. Michelle sírt… Jacta magához ölelte, babusgatta és simogatta, míg el nem nyugodott. Szerette volna, ha elalszik a karjai között, de Michelle kondicionálása elrontotta a hangulatot.

– Ó, a francba, letört a körmöm.

Jacta nevetett, aztán hanyatt fordult, hogy megvallja a mennyezetnek.

– Michelle, szeretlek.

– Ezek után el is várom, te szemétláda.

– Még egyszer nem fogsz lelépni, ezt garantálom!

– Neked volt egy feleséged.

– Rémlik valami szőke nő – viccelődött a férfi. Cigarettájának parazsa felizzott a sötétben. Michelle mellette könyökölt, félig fekve, félig hozzábújva az izmos férfitesthez. Lágy éjszakai szellő mozgatta a velariumokat, Jacta lekapcsolta a pajzsokat. Egyikük sem bánta, ha valaki észreveszi őket, sőt, Michelle titkon vágyott arra, hogy betoppanjon Kerwin…

Hadd lássa, és fájjon a szíve! Igen, akarom, hogy így lásson…

– Akkoriban váltatok, ha jól emlékszem?

– Igen.

– Megviselt?

– Mint egy tökön rúgás. Nagyon durván és nagyon lassan romlott meg a kapcsolatunk, a szakítás pedig kibaszottul kikészített. Szerettem Stephanie-t, amikor elhagyott, utána hetekig csak tengtem-lengtem. A szerencse az volt a szerencsétlenségben, hogy nem volt gyerek. Akkor nem tudom, hogyan viseltem volna el ezt az egész kiba…

Michelle Jacta ajkaira tapasztotta az ujját.

– Pszt, ne használj ilyen szavakat! Nem hallottad John legújabb őrületét, hogy az angyal mindent hall?

Jacta elfojtott egy káromkodást – maláj nyelven.

– Nem akarok erről beszélni, de John elmehet valami melegebb égtájra… így jó? Itt töketlenkedik Pompeji és Róma között ahelyett, hogy darabokra lőne mindent, ami gyanús. Kicsim, én nem azért jöttem le az ókorba, hogy újraírjam a világképemet, amelyben semmi helye démonoknak, angyaloknak, meg egyéb természetfölötti akármiknek. Ebben én nem hiszek. Most hiába nézel így rám, akkor sem fogok nektek imádkozni, ha térden állva könyörögtök…

– Stanley, ne légy ostoba! Senki sem kéri tőled, hogy higgyél bármi olyanban, ami nehezedre esik. Ha tudni akarod, én sem hiszek abban, hogy létezik Lilith. Valami biztosan van… szerintem ezek földönkívüliek.

– Ne beszélj! – röhögött a férfi. – Miért nem mindjárt UFO-k? A XX. században annyi volt, mint égen a csillag, a maláj televízióban minden páratlan nap ezt lehetett látni. Tudod hol az igazság, anyukám, tudod?

– Hol?

– Hát odaát… ezt is a tévében hallottam.

– Érdekes lehetett akkoriban a műsor – kuncogott Michelle, és elvette Jactától a cigarettát egy slukk erejéig. Visszaadta és hanyatt feküdt. – Stanley, beszéljünk másról! Szeretnél gyereket?

– Hogy jön ez ide?

– Úgy, hogy másról beszélünk.

– Maholnap negyven éves leszek. Igen, szeretnék. Nem fogom egész életemben ezt a melót csinálni, ebben biztos lehetsz. Tökéletesen el tudok képzelni magamnak egy tengerparti házat, a kék égen keringő sirályokkal és hosszú romantikus naplementékkel… meg egy bárpulttal a nagyszoba sarkában.

– Nem rossz… Biliárdasztal?

– Jöhet!

– És egy új feleség?

Most Jacta könyökölt fel.

– Figyelj ide, Michelle – mondta csendesen –, ne kívánd, hogy hitegesselek! Ha meglesz az a tengerparti ház, előtted mindig nyitva áll az ajtaja. Tudom, hogy évek óta milyen nehéz neked. Megpróbálok segíteni, de többet nem ígérhetek…

Michelle nem hagyta, hogy végigmondja. Kissé megemelkedett, és betapasztotta a férfi száját a csókjával. Jacta hagyta, hogy Michelle a hátára döntse. A nő felülkerekedett. Óvatosan kivette a férfi ujjai közül a filterig égett cigit, és elpöckölte a sarokba.

– Vége a cigarettaszünetnek – mondta vidáman, de mégsem lett folytatás…

Tess borzalmas sikolya éles pengeként hasította ketté az éjszaka bársonyát. Mindketten felpattantak, és rohantak a lány szobája felé, még azzal sem törődve, hogy magukra kapjanak valamit.

–… valamilyen szűk járatban hurcoltak magukkal a két lábamnál fogva. Sokan voltak és erősek, nem emberi lények… mintha nők lennének, de bőrszárnyaik vannak, akár a denevéreknek. Letepertek a mocsokba, és tépdesték a testem…

Tess nem tudta folytatni, csak remegett, mint a nyárfalevél. Galland egy adag nyugtatót lőtt be a tűpisztollyal.

A lány sikolyaira a fél ház összeszaladt, többen fegyverrel rontottak be az ajtón. Legelőször Kerwin és Hands értek oda, aztán Michelle-ék. Amikor Jacta látta, hogy csupán egy rossz álomról lehetett szó, gyorsan lelépett, nem akarta kompromittálni Michelle-t Kerwin előtt.

Az ezredes nem mutatta, hogy felháborítaná az anyaszült meztelen Michelle látványa. Leült a lectus szélére, és megpróbálta megnyugtatni a lányt. Michelle odaguggolt melléjük, és kisimította Tess arcából az izzadságtól csapzott hajfürtöket.

– Ez bármelyikünkkel előfordulhat – mondta nyugodt hangon Kerwin –, nem kell megenni egy egész vaddisznót vacsorára.

Tessnek nem volt kedve viccelődni.

– Ez nem az első eset Pompeji óta. Az utóbbi időben nyugtalanul alszom, ezért vagyok olyan fáradt napközben. De már álmaim is vannak, és egyre borzalmasabbak… Ez nagyon intenzív élmény volt. Az álmom mindig ugyanaz: valakik elragadnak és széttépnek…

– Mióta vannak ezek az álmok?

– A fogadó óta.

– Szenoi – dünnyögte Michelle.

– Nem tudom – nyeldekelt szárazon a lány –, ő olyan kedves volt hozzám. Kaphatnék egy pohár vizet?

Serrault térült-fordult, és egy kancsóval tért vissza. A lány felült a lectuson, és mohón ivott, a könnyű selyemtakaró visszacsúszott a köldökéig. Kerwin döbbenten meredt Tess keblére és hasára. Vetett egy gyors pillantást Michelle-re. Ő is kiszúrta a vöröslő vonalakat – a lányt mintha összekarmolta volna egy láthatatlan vadállat. Elvették Tesstől a korsót.

– Ezeket te csináltad? – kérdezte Michelle, és megérintette Tess mellét a bal mellbimbója alatt. A lány odakapta a kezét, lenézett, és elsápadt. Lerántotta magáról a takarót. Az ágyéka körül megszaporodtak a karmolás nyomok, némelyik enyhén vérzett.

– Istenem!

Kerwinék azonnal lefogták a lányt, mielőtt eluralkodna rajta a pánik. Tess összefüggéstelenül kiabált, rángatózni kezdett, le akarta vetni magát a padlóra, és veszettül kalimpált a lábával. Serrault és Tóth elkapták a bokáit. Galland betöltött egy újabb adag nyugtatót, és a lány karjába lőtt a pneumával.

Eltelt egy perc, és Tess lassan megnyugodott. Teste elernyedt, szeme lecsukódott, végül szabályos szuszogással egy csapásra elaludt. Kerwin ólomnehéz tagokkal egyenesedett fel. Összenézett Handssel, aki ezt követően félretolta a korsójával tétlenül álldogáló Serraultot, odafurakodott a lectushoz, és vizsgálgatni kezdte a lány meztelen testét, amit a keblektől combközépig vékony, hosszan elnyúló karmolásnyomok borítottak.

Hands lenyúlt, megfogta Tess jobb csuklóját, kifordította a tenyerét, és tüzetesen megvizsgálta a körmeit, aztán a másik kézen is.

– Ezt nem ő tette saját magával… legalábbis nem a keze.

Michelle nem bírta tovább.

– Excellenciás uram, azt azért mégsem állíthatja, hogy valaki átjött a védelmi rendszerünkön, hogy szétmarcangolja az alvó Tesst. Kezd elegem lenni ebből a sok baromságból!

Hands előkotorta a cigarettatárcáját, és komótosan rágyújtott.

– Távozhat, hadnagy, és maguk is! – utasította Hands a kommandósokat.

Serraulték azonnal szedték a sátorfájukat, csak Michelle próbált akadékoskodni.

– Az Intervenció műszaki tisztje vagyok, Lovag. Ön nekem nem adhat parancsot.

Hands intett Kerwinnek, hogy „meg se próbáljon beleszólni”…

– Mire felsorolnám azokat az embereket, akiknek én parancsot adhatok a Katedrálisnál, maga már egy fogatlan vénasszony lenne, Morell hadnagy. A lista kurva hosszú. Hagyjon minket magunkra, és ne rohangáljon itt meztelenül, mert nem egy floridai napozóban vagyunk! Lelépni!

Michelle legalább annyit várt Kerwintől, hogy megszólal, de a férfi néma maradt, az arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Michelle mérgesen szusszantott, és kiment, de olyan elánnal, hogy az ajtó előtt libegő velarium majdnem leszakadt. Hands hosszan nézett a nő után.

– Nicholsontól tudom, hogy kapcsolatuk van. Tisztában van vele, hogy ez szabályellenes? Ez a nő a beosztottja…

– Már nincs kapcsolatunk – zárta le a témát Kerwin, és visszaült Tess mellé. – Ön szerint mi ez? Ha nem a lány okozta magának, akkor kicsoda?

– Vannak olyan hiszteroid alkatú emberek, akik képesek sebeket manifesztálni a testükön. Biztosan hallott már olyanokról, akiken megjelennek Krisztus sebei, holott senki sem veri át őket szöggel. Ezt hívják stigmatizációnak. Szerintem hasonló a szituáció: Tess olyan intenzív élményanyagon ment keresztül, hogy az álombéli sebek megjelentek rajta. Hipnózis alatt hasonló jelenségeket lehet produkálni… Ha lenne itt egy pszichológus, jobban el tudná magyarázni, mint én. John, mindent el kell követnünk annak érdekében, hogy Szenoi minél előbb visszatérjen Lívia testébe.

– Szenoi határozottan a tudomásunkra hozta, hogy Rómában csak egyszer fog megmutatkozni, és ne próbáljuk föléleszteni! Várnunk kell, Cornelius, mást nem tehetünk.

Kerwin betakarta Tesst.

Akiket nem tartott éber állapotban a kondicionálás, mindannyian aludtak, és egyikük sem ébredt fel a lány sikolyaira. Fu Macs Csen és Klippel természetesen közös szobát kaptak, a ház ura megmaradt saját hálószobájában. Marknak sikerült egyedül elszállásolnia magát.

Moore házában – bátran lehetett palotát mondani – legkevesebb harminc lakrész állt üresen, így nem lehetett gond, hogy mindenkinek meglegyen a saját, önálló élettere – Kerwin ezredes csoportja hosszú távra rendezkedett be.

Mark szobája a rabszolgaszállásra vezető keresztfolyosó elején helyezkedett el. Szemben egy éjjel-nappal csobogó parányi díszkút állt. Az állandó csobogás eleinte zavarta a férfit. Megpróbálta elzárni a vizet, de nem járt sikerrel, végül szólt az arra bóklászó Serraultnak, hogy „legyen szíves, lője szét”, de a törzsőrmester csak rálegyintett, és fütyörészve tovább bandukolt.

Mark kénytelen volt megszokni az állandó sustorgást, s láss csodát, másnap már alig zavarta. Ezen az éjszakán úgy aludt, mint a bunda, neki szerencsére nem voltak rémálmai.

Arra ébredt fel, hogy fázik…

A fülledt éjszaka alatt lerúgta magáról a takarót, de a hűvösebb hajnal már didergésre késztette. Felült a keskeny kereveten, és megnézte az óráját, amit Holeckától kapott. A számkijelzőn negyedöt látszott. Mark kidörzsölte a csipát a szeméből, és megkereste a saruját. Felállt, belebújt a tunikájába, és kilépett a hajnali szellőtől békésen ringatózó kertbe, hogy elvégezze a dolgát. A római-kori egyszerű toalett a peristülion túlsó végében helyezkedett el, és a férfi lusta volt átcaplatni a kerti úton. Fülelni kezdett a hajnali neszekre.

Valahol egy kakas kukorékolt, és a hangját felkapta a szél. Halk susogásba kezdtek a karcsú piniák, a színpompás virágok egyszerre mozdultak a hűvös szellőben. Ma rossz idő lesz, gondolta Mark, mialatt megmosta kezét és arcát a szökőkút gyengéden fodrozódó vizében. A ház csendesnek tűnt, habár a jezsuita kivételével egyetlen intervenciós sem aludt. Mark a karját vakargatva állt a kerti úton. Pokolian éhesnek érezte magát, tegnap dél óta egy falatot sem evett. Amikor megérkeztek Moore-hoz, az ügynök körbevezette őket, és megmutatott mindent a palotában. Mark megpróbálta felidézni magában, hogy melyik helyiséget mondták „konyhának”…

Elöl van, a másik keresztfolyosó végén.

Végigcaplatott a kertet övező oszlopcsarnokon, és befordult balra.

Kék fénysugár vágott az arcába, egy vakítóan fénylő lézercsík letapogatta a testét.

Mark nem lepődött meg, Varenus fogadójában már találkozott a harcászati rendszer ellenőrző szenzoraival. A számítógép ellenőrizte, azonosította a dideregve toporgó alakot.

– Azonosítva – mondta egy női hang a láthatatlan hangszóróból, és a mennyezetre szerelt komputervezérlésű lézervető visszafordult alaphelyzetbe. Az újságíró tovább ment. Befordult a konyhába. Sokkal tágasabb és világosabb helyiség volt, mint a fogadóban. A középre állított hatalmas asztalon halványan pislákolt egy olajmécses. Mark felemelte, és a gyenge fényénél kutatni kezdett a falak melletti polcokon valami ennivaló után. Megszikkadt kovásztalan kenyéren és lekváron kívül mást nemigen talált. Beleszagolt egy korsóba, fintorogva állapította meg, hogy csupán víz poshad benne. A falak mentén dézsák sorakoztak, azokban is víz csillogott.

– Hát ez nem igaz…

Mark tovább csörömpölt az edények között. Odébb lépett, és eljött a meglepetés pillanata: Erica kuporgott a sarokban. Rémült szeme tompán csillogott a mécses lángjainál. Lábát felhúzva, két kezével átkulcsolva a térde alatt, hátát a hideg falnak vetve bújt meg a kemence mellett. A lány felébredhetett a csörömpölésre, de nem merte megszólítani Markot, mindenkitől félt ebben a különös házban. Anguis távozott, és nem vitte magával. A magas feketeruhás férfi parancsolt rá, hogy menjen a konyhába, reggel majd határoznak a sorsáról. Erica bekuporodott a sarokba, egy darabig itatta az egereket, aztán elnyomta az álom.

Az újságíró jobban megijedt, mint a lány, szíve majd’ kiugrott a bordái mögül. Először nem ismerte meg Ericát, végül az arcába világított a mécsessel.

– No lám – vigyorgott Mark, és a kezét nyújtotta a kislánynak. – Na, gyere, állj csak föl, angyalom!

Mark angolul beszélt, Erica nyilván egy kukkot sem értett, hogy mit akarhat, de önkéntelenül elfogadta a kinyújtott kezet, és hagyta, hogy a férfi talpra állítsa. Mark pillanatok alatt elfelejtkezett a gyötrő éhségéről, tudta, hogy a lány kicsoda-micsoda – nem lesz szükség latin nyelvismeretre. Odavezette Ericát az asztalhoz, és letette a mécsest. Megfogta a lányt a csípőjénél, és felültette az asztalra. Mosolyogva bontotta meg a selyemtunika övét. A könnyű anyag lehullt, a pislákoló fény megvilágította a lány alabástromszín mellét. Mark gyengéden megérintette az egyiket, lehajolt és megcsókolta a mellbimbónál. Pokoli erővel tört rá a merevedés. Hanyatt döntötte Ericát az asztalon, de a folyatás nem úgy alakult, ahogy elképzelte magának. A rabszolgalány ellenállt, és megpróbálta eltaszítani magától Markot. Az elkapta a csuklóit, hogy jobb belátásra bírja, ekkor Erica nyüszíteni kezdett, mint akit nyúznak, fölhúzta a lábát, hogy elrúgja magától az erőszakoskodót, ám az asztal hirtelen megbillent, és a mécses lesett, összetört a kövön.

Lobogva csaptak fel a lángok, ahogy az olaj szétfröccsent a márványlapokon. Mark hátraugrott, a lány rémülten kászálódott le az asztalról. Kiszaladt volna az udvarra, de a férfi elállta az útját. Mark felkapta a korsót, hogy tartalmát a tűzre öntse, de az kicsúszott a kezéből, és nagy csörrenéssel összetört az asztal mellett.

Amit Mark poshadt víznek vélt, olaj volt…

Tűzfüggöny lobbant a konyha közepén. Mark lehajolt egy dézsához, nyögve felemelte, visszafordult… aztán úgy meglepődött, hogy majdnem a lábára ejtette.

A tűz kialudt!

Erica eltűnt – valószínűleg kiszaladt.

Mark talán ha két másodpercre fordult el. És se tűz, se germán rabszolgalány.

És nem riasztott a harcászati rendszer…

Most kezdett csak igazán fázni.

64. június 27. Róma, a városkapukon belül

ANGUIS jóval a Tess által okozott csődület előtt távozott, a „Severus-villa” kapuja döngve zárult be mögötte. Nem kerítette hatalmába eufórikus hangulat, hogy sikerült kiszabadulnia a mágusok fogságából – vissza sem nézve osont az éjszakában, percekkel később már a harcászati rendszer sem találta volna meg. Ráérek még ünnepelni, gondolta a Kígyó, csak kerüljek minél messzebb ettől a háztól…

A Palatinus környékén nem kellett tartania aedilisektől, és a közbiztonság magasan az átlag fölött állt. A gazdag emberek palotáinak közelében ritkán portyáztak részeg duhajok, de ahová a Kígyó igyekezett, ott minden a visszájára fordult: a Suburra még fényes nappal is veszélyes helynek számított, nemhogy éjnek idején. Volt idő, hogy Néró közkedvelt éjszakai szórakozásai közé tartozott a fosztogatás a római éjszakában. Álruhában, a praetorianusok fedezete mellett – akik ugyanúgy lacernát húztak az ezüstdíszes mellvért fölé – a város utcáit rótta, és belekötött mindenkibe, aki csak útjába került. Célpontja az Aventinus-domb és a pórnép lakónegyede volt. A Suburra lakóiban még elevenen élt ezen éjszakák emléke, de fura módon akkoriban sokkal jobb volt a közbiztonság: Nérótól még a legelvetemültebb gonosztevők is féltek, s inkább otthon kuksoltak várva a hajnalt, amikor a császár visszatér a Domus Transitoria falai mögé.

Anguis szinte könyörgött az istenekhez, hogy vezéreljenek az útjába valami rablóbandát, módfelett szerette volna levezetni a dühét, ami felgyülemlett benne az elmúlt napok alatt, de bosszúságára – és a csirkefogók nagy szerencséjére – a korán kelő piaci árusokon kívül senkivel sem találkozott.

Keleten már derengett a hajnal, és a fény első bágyadt sugarai rózsaszínre festették a lassan úszó felhőfoszlányokat. Anguis átvágott egy kerten, átmászott egy embermagas kőfalon, lassan maga mögött hagyta a Circus Maximus masszív épületegyüttesét, és rendületlenül haladt tovább a Viminalis bérházai felé, melyek titokzatos foltok gyanánt homályosultak a messzeségben. Közvilágítás nem lévén Anguis csak a pirkadathoz és a sötétséghez edzett szemével tájékozódott, a hold arcát lusta felhők takarták. Úgy számított, hogy egy órán belül megérkezik a Suburrába, ahol biztos menedékre számíthat. Annak lehetősége, hogy egyetlen barátot sem talál ebben a városban, fel sem merült benne: a pékek mindig korán kelnek, még akkor is, ha gyilkosok…

Spurius műhelyében ment a nagyüzem; mire a város felébred, a vásárcsarnokokban, piacokon már ott kell lennie a kenyérnek és a friss, meleg zsemlének, mézes-süteménynek. Anguis félrecsapta a ponyvát, és lesétált a kopott lépcsősoron. Egy pillanatra megálltak a lapátok, és megdermedtek a tésztát gyúró rabszolgakezek. Nem ismerték Anguist, csak meglátták a pillantását. Valaki végre észbe kapott, és hátrament. Egy perc sem telt belé, libbent a belső függöny, és megjelent Spurius. Dolgozott egy-két új ember a kemencéknél, de ők is tudták, hogy a pékmester sokkal inkább bűnöző, mint tisztességes római polgár. Tudták, de mégsem mondták el senkinek, hiszen a férfi az életüket mentette meg – Spurius minden egyes péklegénye szökött rabszolga vagy gladiátor volt. Egytől-egyig kemény emberek, akár a munkaadó… Ezek a kemény, marcona külsejű férfiak most döbbenten vették tudomásul, hogy a bikaerős, gyorskezű Spurius egyszerű, félénk kisfiúvá változott, amikor meglátta az ismeretlent.

– Salve – nyögte a pék. – Számítottam rád, de nem ilyen váratlanul.

– Salve – köszönt vissza Anguis, és római módra nyújtotta a kezét. A két alkar összesimult, ahogy megfogták egymást a másik könyöke alatt. – Zárd be a boltot, fontosabb dolgunk van ennél!

– No és a mai kenyér?

– Róma csak rágja a tegnapi kenyerét, úgyis nagy a pazarlás.

A pékműhely egy kígyó fészkévé változott.

Kettesben voltak a hátsó helyiségben, és órák óta beszélgettek.

– Spurius, valójában nekem kellene meglepődnöm és nem neked. Ha egy dáciai rabszolgalányt telihold idején letepersz a fűbe, annak fehéredik úgy a segge, mint a te arcod. Amióta beléptem az ajtón, csak ezt a színt vélem felfedezni rajtad. Palmyra tehát él? Egy fehér ökröt áldozok Jupiternek és egy kost Fortunának, ha ez igaz!

– Pusio égre, földre, Stüxre esküdözött, hogy látta kedvesedet Lucianus cenáján.

– Csodálatos – lelkendezett Anguis –, ha valóban él, akkor megtalálom, ebben biztos lehetsz, barátom. De most Simon legyen az első. Kerítsétek elő azt a bolond vénembert, két napot kaptok rá, minutummal se többet!

A péknek álcázott bérgyilkos úgy vigyorgott, mint egy ma született, ártatlan bárány.

– Puszta formalitás.

64. július 1. Róma, Moore háza a Palatínuson

NAPOK teltek el…

A borkereskedő palotája kihaltnak látszott. A Cornelius Hands megérkezését követő napokban még sűrűn zörgettek a bronzveretes kapun, ám Severus cliensei, leendő üzletfelei, barátai, jó-és rosszakarói hiába toporogtak a bejárat előtt, a jó öreg Scipio helyett csak egy hosszú hajú, eddig még egyszer sem látott, markáns arcú férfi nyitotta meg a kémlelőablakot. Legyen bár a kopogtató bíborszegélyű tógát viselő szenátor vagy kopottas tunikába öltözött, poros sarujú rabszolga, mindegyik a következő választ kapta, miután a ház urának holléte-hogyléte felől érdeklődött: „Severus Graeciába utazott, és ősz előtt nem tér vissza”. Ezután mindig becsapták a kisablakot.

Az a látogató, aki erőszakoskodni próbált, kisvártatva pórul járt: fura módon heves fejfájása támadt, később telehányta a gyaloghintaját vagy a fél utcát, amennyiben gyalog távozott. Estére felszökött a láza – érdekes, másnapra elfejtette, hogy járt Severusnál.

Az Intervenciós csoport ottlétének hatodik napján már nem voltak alkalmi látogatók.

64. júliusának első napján, a legforróbb délelőtti órákban egy maszatos arcú utcagyerek zörgetett a Severus-palota kapuján. Kezében sötét vászonnal letakart csomagot hozott, tunikája öve mögé csúsztatva egy lezárt pugillares lapult.

A gyerek unott képpel rugdosta a kaput, végül felnyitották a kémlelőt.

– Mit akarsz, kölyök?

– A Kígyó küldött.

Jacta azonnal kinyitotta a kaput. A gyerek tátott szájjal bámulta a hosszú hajú, tetovált karú, hófehér tunikás férfit. Zavaros álmaiban mindig ilyennek képzelte el a régi Róma nagy hőseit.

Jacta felhajtotta a lepel sarkát. A csomag egy vesszőkből font madárkalitka volt, amelyben postagalambok búgtak, szám szerint két pár. Nyugodtan kuporogtak a kalitka aljába szórt kölestakarón, és kíváncsian forgatták parányi fejüket a hirtelen támadt fényre. A gyerek átnyújtotta a pugillarest.

– A tribunusnak – mondta, és válaszra sem várva sarkon fordult, elfutott.

A kapu nagy döngéssel bezárult.

Kerwin összecsapta a viasztáblát, és átnyújtotta Handsnek.

– Hogy áll Serrault törzsőrmester kondicionálása? – kérdezte Holeckától.

A szlovák vetett egy pillantást a konzolra.

– Tizenkét órával ezelőtt felébredt, az újrakondicionálás megtörtént. Hadra fogható.

– Helyes. A törzsőrmester megy és Jacta! Van valami kifogása, Cornelius?

– Nincs… nem hittem volna, hogy ez a Simon egy nyomortelep kellős közepén dekkol. Amit meséltek róla, az alapján úgy hittem, hogy gazdag ember.

– Emlékezzen, mit mondott Anguis: lehet, hogy bujkálni kényszerül. Amint a mellékelt ábra mutatja, nem túl ügyesen.

Megérkezett Jacta és Serrault, Kerwin megmutatta nekik Anguis üzenetét és ismertette a feladatot. A fejvadász nem díjazta túlságosan az ezredes elképzeléseit.

– Egy szál karddal a kezünkben? Mi van, ha százan vannak, John?

Kerwin előadta katonai pályafutása legkülönösebb instrukcióját:

– Tessék megoldani!

– Jó – mondta a Katedrális leghíresebb bérgyilkosa, és engedélyt kért, hogy „Serrault törzsőrmesterrel félrevonulhasson megtervezni az akciót”.

A két férfi kisvártatva Jacta szobájába ment, ahol felszerelkezett szúrófegyverekkel – korabeli kardokkal, törőkkel – és azokkal a „tiltott dolgokkal”, melyek Jacta feneketlennek tűnő zsákjából kerültek elő: a fejvadász egy lefűrészelt csövű „pumpás” Remington-puskát rejtett el a lacerna alatt, Serrault lézerfegyvert vett magához.

– Hülye, azért nem vagyok – magyarázta a kihágást Jacta, a másik megértően bólogatott.

– Én sem…

– Hallotta, hogyan dolgozom, törzsőrmester?

– Beszélik, hogy nem normális.

– Majd figyelje mekkora élmény lesz!

Marknak egyfolytában azon járt az esze, amit Fu Macs Csen mondott neki pár nappal ezelőtt: „szerintem maga itt a legnormálisabb ember”.

Az újságíró mindent elkövetett, hogy meghálálja a kínai bizalmát – megállás nélkül, a nap minden szakaszában figyelte a germán lányt. Attól a különös, megmagyarázhatatlan hajnali kalandtól kezdve az töltötte ki minden gondolatát, hogy vajon ki lehet ez a különös, hallgatag, még a lehulló falevéltől is összerezdülő Erica, aki egy Germániából elhurcolt, szerencsétlen sorsú rabszolgának mutatta magát.

Nagyon jól játszol, nagyon jól, de engem nem veszel hülyére, kicsim!

Kerwin eleinte nem tudta elképzelni, hogy mit kezdhetne Anguis hátrahagyott ágyasával. Először arra gondolt, hogy törölteti az emlékezetét, és egyszerűen kirakja az utcára, de ezt a megoldást nem tartotta kellően humánusnak: Ericát órák alatt elfognák az aedilisek, rosszabb esetben áldozatául eshetne az éjszakai erőszakoskodóknak, akik miután megbecstelenítenék, elvágott torokkal löknék a csatornába… Meglepő módon Michelle oldotta meg a helyzetet.

– Főzni tudsz? – kérdezte latinul a megszeppenve álló, pityergő leánytól.

Erica heves bólogatásba kezdett, és a francia nő lába elé vetette magát. Az anyanyelvén hálálkodott, Kerwin kivételével senki sem értette fordítógép nélkül.

– John, rakjuk a konyhába, és csináljon valami ebédet, mert nagyon elegem van a koncentrátumokból és Moore rántottáiból – magyarázta Michelle. – Ez a csaj annyira buta, annyira „ókori”, hogy az szinte egzotikus. Szerintem rólad azt hiszi, hogy egy megtestesült isten vagy.

Kerwin rábólintott a dologra.

Mindenki jól járt. Erica fiatal kora ellenére nagyon ügyes szakácsnak bizonyult, egy-két nap elteltével mindenki megkedvelte, a férfiak a fenekét csipdesték, és dicsérték a tudományáért. A lány vígan kacarászott, virágokkal díszítette az átriumot, felhúzta a vizet a kútból, locsolta a peristülionban pompázó kertet, sőt harmadnapon Kerwin még a Macellumba is elengedte – aznap sült fácán került az asztalra. Véget ért a tápsókocka-evés hosszú időszaka, aminek Jacta örült a legjobban.

– Nem vagyok én szobanövény – mondta Fu Macs Csennek, aki azonmód kiállt az alacsonyabb rendű létformák mellett. Jacta azonnal megkérdezte tőle, hogy „akkor miért nem egy cserép muskátli fedezte fel Amerikát, és hol a francban volt a kardvirág, amikor az ember a holdra lépett”?

A kínai jobbnak látta, ha nem kötözködik, Mark ugyanúgy csendben maradt, és figyelte a lányt. Szent meggyőződésévé vált, hogy Erica nem más, mint az a titokzatos ügynök, aki a Második Intervenció körül ólálkodik az ókorban. Senkivel sem osztotta meg az elméletét, egyelőre gyűjtötte a „bizonyítékokat”.

– Mondja, Jan, ha az éjszaka kellős közepén tűz üt ki valahol, akkor azt jelzi magának a harcászati rendszer? – kérdezte Holeckától.

– Ha szivarra gyújt, még arról is tudok. Miért kérdi?

– Semmi, semmi…

Mark Wilson nem szólt Kerwinnek – magának akarta a dicsőséget.

64. július 1. Róma, a Viminalis nyomortelepe

– Még életemben nem láttam ilyen rohadt, lepusztult lepratelepet, mint ez itt – röhögött Serrault, és visszaadta Jactának az elektronikus látcsövet. A fejvadász iszákjába süllyesztette a műszert, és kiköpte a fűszálat, amit percek óta rágcsált

– Hát nem egy Monte Carlo, bassza meg!

Ebben minden benne volt.

Egy citrus-liget takarásában meghúzódva, hosszú percek óta vizslatták az utca túloldalán húzódó és a távolba elnyúló viskósorokat, melyek jelesen bizonyították, hogy az ókori Róma nem csak a fény és a pompa városa. A déli forróságban remegni látszott a levegő, ahogy a hőhullám megült a düledező, egyszintes kalyibák fölött. Szellő sem rezdült, az átható fekália és szennyvízszag valósággal sugárzott a házak felől. A messzeségben egy háromszintes vízvezeték boltívsora kanyargott, és idesejlettek a városfal határában épült praetorianus-laktanya magasba nyúló őrtornyai. Valamin megcsillant a fény…

– Őrségváltás – morogta Jacta, Serrault még mindig a nyomortelep látványát próbálta feldolgozni magában.

– Mindig azt hittem, hogy a varázslók titokzatos kastélyokban élnek egy szirt tetején, amelyről lelökdösik azokat a szüzeket, akiket a pincében tartanak leláncolva. Itt se kastély, se pince…

– Se szűz lányok – tette hozzá a fejvadász. – Na, adjunk a melónak, törzsőrmester! Ha minden igaz, akkor a nyolcadik ház lesz abban a sikátorban.

Ledobva köpenyeiket átosontak az utcán.

Egy düledező kerítés korhadt lécein keresztül nézték a karnyújtásnyira álló házat – nem tűnt akkorának, hogy száz ember férjen el a falain belül, jószerivel még harminc se nagyon. Roppant barátságtalan építmény volt, a környékről nem is beszélve. Serrault arra gondolt, hogy komoly fenntartásai lennének, ha az éjszaka kellős közepén kellene idejönnie egy szál karddal a kezében.

Úti tógát és gazdagon díszített sarut viselő férfi közeledett a sikátorban. Megállt Simon ajtaja előtt, lopva körülkémlelt, és bekopogott: két hosszú, két rövid…

Kinyílt a kémlelőablak. Valaki jól megnézte magának az érkezőt, majd egy súlyos retesz csattanása hallatszott, és feltárult az ajtó. Az érkező belépett, az ajtó becsapódott, Jacta hümmögött.

– Apukám, ezt a biztonságot! Élmény lesz bemenni.

Kisvártatva egy meglepően jól öltözött, középkorú pár érkezett, a napfény megcsillant a nő ékszerein. Úgy látszott, Simon nem a Macellum halárusai között toborozta tanítványait.

Megismétlődött az előző némajáték, Jacta bekapott egy rágógumit.

– Jegyezte, törzsőrmester? Két hosszú, két rövid… Nézze meg, hány tag van odabent?

– Nincs hőlátása?

– Az én felkészítésem abból állt, hogy kaptam Handstől öt perc gondolkodási időt. Na, mi a helyzet?

Serrault egy mentális paranccsal átkapcsolta a szemét.

– Tizennégy önálló hőforrás, mind egy helyiségben.

– Bagatell.

– Akkor mire várunk? – kérdezte Serrault, és előhúzta a kardját. Újabb tanítvány közeledett, hatvan év körüli, őszes halántékú férfi volt.

– Például arra az idiótára. Nézze, milyen szép feje van!

Újra jeleztek az ajtón, Simon varázslóinasa elindult ajtót nyitni. Kinyitotta az ablakocskát.

Az öreg Brutus állt a küszöbön. Furcsán mosolygott, szemei kidülledtek, és különös módon ringatta a fejét. Talán beteg, morfondírozott magában a kisinas, és félretolta a reteszt. Kinyitotta az ajtót.

Két ismeretlen férfi állt a küszöbön, kezükben meztelen pengéjű kard, az egyikük Brutus levágott fejét lóbálta a kezében.

– Mi tartott idáig? – kérdezte Jacta, és mellbe rúgta az ajtót nyitó, meglepett arccal bambuló tanítványt. A férfi nekivágódott a falnak, és elterült a tövében. Jacta megindult befelé, Serrault mögötte. A fejvadász következő rúgása beszakította a belső ajtót, és a véres fejet lóbáló férfi berontott a szobába…

Ami a következő percekben lezajlott, az a Katedrális történetének egyik legtöbbet mesélt legendája lett.

Simon mágus egy szürke hajú, nagyszakállú vénember volt, bal kezében hosszú, faragott botot tartva ült a félhomályos helyiség közepén felállított egyszerű trónusán. Egy rőtbarna hajú, fiatal nő kuporgott a lába előtt, a híres Szép Heléna. A tanítványok alacsony zsámolyokon kuporogtak. Ahogy Jacta berúgta az ajtót, mindenki felpattant. A férfiak üvöltöttek, a nők velőtrázó sikoltozásba kezdtek, kitört a pánik.

– Senki se mozduljon! – ordította a fejvadász, és megsebesített valakit a karján, mert az a tőréhez kapott.

Kardok, tőrök villantak a bronzserpenyőkben égő tüzek fényében.

Simon felemelkedett, és kántálni kezdett valami ismeretlen nyelven. Kezét kinyújtotta, az ujjai végén kékes fényben pompázó szikrák pattogtak, és előcsapott egy villám. Jacta a mágushoz vágta Brutus fejét. Simon iszonyodva hátrált, nekiütközött hevenyészett trónusának, és vele együtt felborult… Pokoli üvöltözés… Jacta ledöfött valakit, Serrault pedig elvágta egy tőrrel hadonászó férfi torkát. Többen kiugráltak az ablakokon, hogy mentsék a bőrüket. Rémült sikolyok verték fel a nyomortelep csendjét. Egyedül Szép Heléna nem veszítette el a lélekjelenlétét, négykézláb mászott a felborult zsámolyok között, és egy gyékényszőnyeg alól előhúzott valamit…

Vörös fénysugár villant a szobában, Serrault mögött lángba borult a fal!

– Lézer! – üvöltötte a törzsőrmester, és előrevetődve a földön, előkapta a saját pisztolyát.

Jacta összegörnyedt, hátranyúlt, és előrántotta a Remingtont.

Iszonyú dörej hallatszott.

Egy férfi nekivágódott a szemközti falnak, a mellkasa csupa vér. Női sikolyok, cikázó lézersugarak, a mennyezet kigyulladt. Szép Heléna veszettül lövöldözve hátrált, és eltűnt egy oldalbenyílóban.

Jacta egyfolytában üvöltözve, öklömnyi lyukakat lőtt a falba, és ment előre rendíthetetlenül.

Edénycsörömpölés, tyúkok veszett kotkodácsolása és Heléna velőtrázó sikolya hallatszott a fal túloldaláról, aztán a környék összes kutyája kivételével minden elcsendesedett.

Hat halott maradt a földön – mindannyian rómaiak.

Simon a zuhanástól beüthette a fejét, és ájultan hevert a trón mellett, a tyúkok is lassan megnyugodtak.

Csönd lett.

– A kurva életbe!

Jacta lövésre tartott fegyverrel oldalazott a szemközti beugróig. Serrault biztosított. Összenéztek.

– Most! – kiáltotta a törzsőrmester.

A fejvadász befordult a másik helyiségbe, ami a konyha lehetett. Szép Heléna a felborult tyúkketrecek alatt feküdt. Halkan nyöszörgött, és vér pöttyözte a rövid selyemtunika alól előbukkanó, hosszú combját. Rőtbarna haja elterült a földön, láthatóan nagy fájdalmai voltak, a Remington megsebesíthette a falon keresztül.

Jacta odébb rúgott egy hangosan káráló, megrémült tyúkot, és fegyverét a hason fekvő nő hátának szegezve közelebb lépett. Intett a fejével. Serrault lerugdosta a ketreceket Szép Heléna testéről, a nő megmozdította a fejét.

– Könyörgöm, ne lőjenek! – nyögte angolul.

– Megsebesült? Fel tud állni? – kérdezte rekedt hangon Jacta. A nő megmozdult. Serrault közelebb lépett, és kirúgta a nő kezéből a lézerpisztolyt. A fegyver nagy koppanással csúszott el a szemközti falig. Jacta meglepetten nézte a fegyvert. Szakértőnek számított, de mégsem ismerte fel a típust.

Egyedi darab?

Lehajolt, és megragadta Szép Heléna karját.

– Kérem, ne bántsanak, kérem! – nyöszörgött a nő.

– Megsebesült?

– Jaj, nem tudom. Nem, nem hiszem…

– Ki maga? Mi a neve?

– She… Sheila Joiner.

Sikerült felültetni a nőt, aki minden ízében remegett. Jacta megfogta az állát, és kényszerítette, hogy rájuk nézzen.

A hírhedt Heléna méltán viselte a reáaggatott nevet. Hú, az anyja keservit, ez tényleg gyönyörű nő…

– Mi az azonosítási kódja? – förmedt rá Serrault. – Melyik osztály küldte le?

Szép Heléna, alias Miss Joiner rémülten pislogott.

– Nem tudom, miről beszél… izé, maguk az Időrendőrség?

– Mit makog? – értetlenkedett Jacta, és a Remington csövét odaközelítette a nő homlokához. De Serraultban már motoszkált a felismerés. Eltolta a fegyvert.

– Melyik évből jött?

Szép Heléna egy évszámot mondott, aminek hallatán a férfiakban megállt az ütő.

– Akkor én nyolcvankilenc éves leszek, ha megérem – suttogta Serrault, és döbbenten nézte a nőt, aki lassan elcsúszott a fal mentén, ahogy elájult. – Valami nagy szarba nyúltunk bele, riassza az ezredest, Stanley!

64. július 1. Róma, Moore háza a Palatínuson

– Hallotta, Mark? – lelkendezett Fu Macs Csen. – Egy időutazó a XXIV. századból! Én már régen alulról szagolom az ibolyát, amikor ez a nő beül az időgépbe. Óriási! – kiáltotta végül, és úgy szaladt az átrium felé, hogy majdnem hasra esett a lobogó tógájában. A kínai éjt nappallá téve hordta a jellegzetesen római ruhadarabot, úgy látszott, egy életre belészeretett.

A Moore-házban mindenki eszeveszettül rohangálva, izgatottan tárgyalta az eseményeket: a legendás Szép Heléna, a mágia történetének leghíresebb nőalakja egy időutazó abból a jövőből, amit még Kerwinék sem ismernek! A házban csak két olyan embert lehetett találni, akinek sikerült megőriznie nyugalmát. Az egyik Mark – abszolút hidegen hagyta a dolog –, akit napok óta Ericán kívül senki és semmi nem érdekelt, a másik az állítólagos germán rabszolgalány volt… Erica rózsát szedett a peristülionban, és nem törődött a körülötte zajló eseményekkel. Vidáman dudorászott, rámosolygott az árnyékban meghúzódó és őt bámuló Markra, aztán letette a kosarat egy márványpadra, és beszaladt a konyhába.

Nekem játszik, ösztökélte magát Mark a cselekvésre, és komor arccal indult a konyha felé. Meg kell próbálnom, ha valóban ő az, miért akarna minket bántani? Régen megtehette volna…

Mark megtorpant az ajtóban. Anguis egykori kedvese a polcon keresgélt, talán egy nagyobb kosarat a további rózsáknak. Észrevette Markot, keze megállt a kutatásban.

Összeakadt a tekintetük.

Mark nem beszélt se latinul, se germánul, és nem volt nála fordítógép. De minek is? Angolul kezdett beszélni. Tudta, biztosan tudta, hogy a lány érti, amit mond.

– Tess azt mondta nekem, hogy Pompejiben találkoztak veled először Nauszikaá házában. Gondolom, azt még senki sem kérdezte meg tőled, hogy akkor mit kerestél a rabszolga-kereskedő szekerén? Itt mindenkinek annyi dolga van, hogy hajlamos átsiklani az apró részletek fölött, nem úgy, mint én, tudod, ez a szakmám… Valaki fölrobbantotta azt a rohadt szobrot Pompejiben, és megmentette Palmyrát, azóta tudják, hogy követi őket egy különleges ügynök. Fura dolgok történek manapság, ez a Bíboros meglehetősen nagy kalkulátor, csak azt lenne jó tudni, hogy mi ezzel a célja? No, persze az embere, akit leküldött az Intervenciós csoport után biztosan tudja… – Mark homlokán gyöngyözni kezdett a hideg veríték, mert a Kleopátra-frizurás, fekete hajú lány lassan elindult felé.

– Arra gondolok – folytatta Mark, aki „egy életem egy halálom” lecövekelt az ajtónál, és azért sem mozdult, pedig majd’ szétvetette a félelem –, hogy a Bíboros titokzatos embere most is itt ólálkodik körülöttünk. Tudod, mit? Idebent van a házban… ebben a konyhában… Néha tüzet gyújt, egy pillanat alatt eloltja… befolyásolja a harcászati rendszer működését… Nem foglak elárulni, megbízhatsz bennem, de…

Erica megállt Mark előtt.

– Sss…

– Tudod…

– Sss… még a falaknak is füle van, Mark. Örülök, hogy végre rájöttél. – A „germán rabszolgalány” ékes angolsággal beszélt!

Markkal forogni kezdett a konyha, az egész Moore-ház, sőt maga a város.

Tehát igaz. Hát mégis igazam van!

– Ki vagy te? – nyögte hitetlenkedve, és megérintette a lány arcát.

Ekkor váratlan dolog történt: Erica még közelebb lépett, és megcsókolta. Mark annyira ledöbbent a nem mindennapi fordulattól, hogy megijedni sem maradt ideje. Mire felfogta, hogy valójában mi történt, már elillant a varázs, a lány elvonta eperszín ajkait.

– Nem emlékeztet valakire ez a csók?

Mark értetlenül bámult, teljesen összezavarodott.

– Nem…

– A „Kurvák nem csókolóznak”. Ezt te mondtad valakinek Los Angelesben. Emlékszel?

– Nem – nyögte a férfi, aki semmit sem értett.

– Amikor elindultál a föld alatt, hogy találkozz Tess-szel, összefutottál egy lánnyal, akinek egy menyét üldögélt a vállán. Nem emlékszel?

Mark döbbenete túlmutatott minden lehetséges határon. Minden beugrott egy pillanat alatt.

– Marion? Marion?

– Akkoriban szőke voltam, és más volt az arcom. De ugyanúgy csókolok.

– De, hát…

– Nem haltam meg.

– De…

– Burns szenátor emberei nem az igazi Mariont kapták el, hanem egy bionikust. Én akkor már messze jártam. Basil csapata ugyanúgy félre lett vezetve, mint Evangelin és te. Csak a menyét volt igazi, sajnáltam is szegénykét módfelett. Akkoriban Marion voltam, később Erica lettem. Valójában Jessicának hívnak és régen elmúltam tizenhat, de mit tegyek, ha ilyen az alkatom? Mindenütt a serdülőlányt alakítom, amint látod, nem esik nehezemre. Az a tűz a konyhában nem volt véletlen, én intéztem úgy, hogy gyanút fogj.

Mark úgy állt a konyhaajtóban, mint akinek villám sújtott a lába elé. Már régen kiesett a meglepetésre képtelen, „keményfiú” szerepéből.

– Mi… miért?

– Szükségem van rád. Ne félj, hamarosan mindenről felvilágosítalak!

– És… és miért éppen most?

– Szép Heléna miatt. Csitt legyen, szót se többet!

Mark inkább volt holt, mint eleven. De nem állta meg, úgy érezte, ezernyi vöröshangya költözött a bőre alá.

– Te is intervenciós vagy? Kérlek, mondj valami!

– Valami hasonló.

– Hol a felszerelésed?

– Bennem van…

– Ezt, ezt nem értem – dadogta a férfi, a lány elmosolyodott.

– Még az a… Kerwin sem értené, nyugodj meg!

– Értem, illetve nem értem, és nem vagyok nyugodt… Sugernek dolgozol?

Jessica megrázta a fejét.

– Te is a jövőből jöttél, mint Szép Heléna?

Jessica bólintott.

– Parancsot teljesítesz?

– Ezt most bonyolult lenne pontosan elmagyaráznom. Elégedj meg ennyivel: védelmezem Tess Gordont, akárhol járjon, bármelyik században.

– Miért? – hökkent meg a férfi. – Mennyi közöd van ehhez a dologhoz?

– Hogy mennyi? Szerintem meglehetősen sok, mivelhogy Tess az anyám…

Az Univerzum ebben a pillanatban szakadt rá Mark Wilsonra.

MÁSODIK KÖNYV

A KATEDRÁLIS HŐSEI

Cum tempus necessitasque postulat, decertandum

manu est, et mors servituti turpitudinique anteponenda.

Amikor az idő és a szükség úgy kívánja, kézitusát kell vívni,

és a halált többre becsülni szolgaságnál s a becstelenségnél.

(Cicero, De officiis 1, 23, 81.)

A világ hármas: elemi, égi és szellemi.

Benne minden alacsonyabb rendűt

valami magasabb rendű irányít,

s mindent a megfelelő erők befolyásolnak.

/H. C. Agrippa von Nettesheim:

De occulta philosophia I,1./

I.

64. július 1. Róma, Moore háza a Palatínuson

SZÉP HELÉNA inkább vonzó, mint szép. A tételt a kínai állította fel, de amikor arra kérték, hogy fűzzön hozzá némi magyarázatot, gyorsan visszavonulót fújt és kijelentette, hogy az ilyen értékítéletek mindig szubjektívek. Dúlva-fúlva távozott, hogy kiparancsolták az átriumból, ezáltal megfosztották annak lehetőségétől, hogy megkérdezze a nőtől: ötven év múlva lesz-e időutazás a jövőbe? Mindenki tudta, hogy Mr. Csent hosszú évek óta foglalkoztatja a kérdés.

Kerwin türelemre intette az izgága időmérnököt, ezt követően mindenkit távozásra szólított fel.

Az intervenciós állomány a polgári személyekkel együtt elhagyta a helyiséget. A tisztek Hands vezetésével megkezdték a nő kihallgatását, az átriumot vizuális-és hangpajzsok védelmezték. A számítógépek elvégezték az elsődleges kiértékelést, amely negatív eredménnyel zárult, ami jelen helyzetben egyértelművé tette, hogy Heléna állításai tökéletesen megfelelnek a valóságnak. A titokzatos nő valóban 2353-ból jött, azaz ötvennyolc évvel a Második Intervenciós csoport indulása után ült be az időgépébe, a célállomás Néró Rómája a 60-as évek elején.

– Pontosan mikor? – kérdezte Kerwin.

– 61-ben, Mr…

– Kerwin. John Michael Kerwin. Ne haragudjon, hogy még nem kerítettem sort a bemutatkozásra, de a kialakult szituáció meglehetősen szokatlan, kissé kapkodjuk a fejünket! Én is. Látom, ön jól bírja, e három év alatt biztosan adódott lehetőség megszokni a különleges helyzeteket. – Kerwin nevetett, hogy oldja a feszült hangulatot.

Szép Heléna, vagyis Sheila Joiner megkísérelt egy fanyar mosolyt.

– Próbáltam – felelte a széken kuporogva.

Kerwinékkel szemben foglalt helyet, alig két-három lépésre, mégis alig hallották, amit mondott, olyan halkan beszélt, szinte suttogott.

Sheila Joiner nagyon rémültnek tűnt; a titokzatos mosoly, ami a szája szegletében bujkált, csak álca lehetett, amolyan elkendőzés, amivel a benne felgyülemlett feszültséget próbálta palástolni. Idegesen szorongatott egy kávéscsészét, amit Michelle nyomott a kezébe. Mindenkinek feltűnt egy jellemző kézmozdulata. Szinte percenként, minden különösebb indok nélkül felemelte a kezét, s csuklójának egy fura mozdulatával tarkójára lódította dús, rőtbarna hajkoronáját, amely színétől eltekintve vetekedett Tess „oroszlánsörényével”. A mozdulatot mindig arcának jobb oldalán csinálta.

– Rossz szokásom – mentegetőzött, amikor észrevette, hogy Michelle egyre csúnyábban nézi. Letette a márványpadlóra a kávéscsészét, közben a haja előreomlott. Felnyúlt, és hátralódította.

– Maradjon már nyugton, senki sem akarja bántani! – szólt rá Michelle. Hirtelen nem tudta eldönteni, hogy kinevesse ezt a nőt, vagy felálljon, odamenjen, és jól felpofozza.

Kerwin a számítógép holoképernyőjét tanulmányozta, összesúgott Handsszel, végül megköszörülte a torkát, és odafordult az izgága Helénához.

– Lenne pár kérdésünk. Felkészült, asszonyom?

– Felkészültem, és kisasszony. Köszönöm.

– Ha már itt tartunk: hogyan szólíthatjuk? Maradjon Heléna, vagy ragaszkodik az igazi nevéhez?

– Jó lesz a Heléna. Már annyira megszoktam, inkább ne változtassunk!

– Rendben van… Heléna. Fontosnak tartom leszögezni az elején, hogy hiszünk a számítógépes teszteredményekben, tehát az elkövetkező percekben próbáljunk kicsit kötetlenül csevegni. Ezt ne tekintse kontrollnak, se kihallgatásnak, gondoljon arra, hogy a barátaival beszélget, legalábbis nagyon szeretnénk, ha annak tekintene bennünket! Tehát lesz egy-két kérdés. A számítógépek szerint 99,6 százalék a valószínűsége, hogy igazat állít. Ennek a beszélgetésnek az a célja, hogy a fennmaradó négytized százalékot a lehető legkisebbre redukáljuk. Mindjárt itt az első kérdés. Miért lőtt rá az embereimre?

Heléna fájdalmas sóhajt hallatott.

– Korabeli öltözetben, korabeli fegyverekkel a kezükben törtek ránk, latinul kiabáltak, és nem sok időt hagytak a helyzet higgadt átgondolására, mindannyian azt hittük, hogy banditák zavarták meg a szeánszunkat. Nagyon megijedtem, és ezért nyúltam a lézerhez. Nézzék, nem azért jöttem le két évezredet, hogy ókori rablók áldozatává váljak. Amikor az embere rám lőtt azzal a szörnyű puskával… Ezt hívják lőfegyvernek, ha nem tévedek… akkor azonnal beszüntettem a tüzelést. Remélem, senkit sem találtam el? Azt hiszem, borzalmasan célzok, hál’ Istennek most az egyszer örülhetek neki.

– Mi is – jegyezte meg Kerwin. – Máskor is használta a lézerfegyvert három éves ittléte alatt?

– Egy alkalommal, amikor tűzvarázslatot csináltam. Rossz passzban voltam, és kénytelen-kelletlen, de ehhez a megoldáshoz kellett folyamodnom. Ne tudják meg, hogy utána mekkora bűntudatot éreztem, holott nagy sikerem volt! – Heléna felvette a csészét, kortyolt a kávéból, visszatette a csészét, és hátralódította a haját. – Bocsánat – mondta utána Michelle-nek.

A francia nő felnevetett.

– Ön egy boszorkány? – kérdezte az asztalra könyökölve.

– Basszuskulcs, ezt kikérem magamnak – vágta rá Heléna. – Én mágus vagyok, igazi adeptus. A kettő között az a lényeges különbség, hogy ez utóbbi…

– Erre még később visszatérhetünk – szól közbe Hands –, ha lesz rá időnk. Vannak ennél sokkal fontosabb kérdések, nézzük a legelsőt: milyen technológiával hozták le?

– Egy kabinba kellett beülnöm, Mr…

– Cornelius Handsnek hívnak, a Katedrális igazgatóhelyettese vagyok.

Szép Heléna furán félrefordított arccal nézett rá.

– Bocsásson meg, de szeretnék kérdezni valamit: Melyik korban igazgatóhelyettes?

Kerwin és Hands egy pillanatra összenéztek. Michelle mosolyogva dőlt hátra a karosszékben, Holeckának arcizma sem rezdült. A harcászati tiszt egy Stockbauer-rombolóval állt Kerwinék mögött, Heléna csak a kontúrjait látta az udvarból betűző napfényben. Sejtette, hogy nem véletlenül ültették le így.

– Mondjuk meg neki – súgta Kerwin Hands fülébe. A Bíboros helyettese rábólintott a dologra.

– 2295-ben – adta meg a felvilágosítást.

– Na igen, mindjárt gondoltam – mosolygott Heléna. – Én csak harmincöt év múlva fogok megszületni. Hát ez fenomenális!

Hands nem tartotta annak.

– Tehát huszonhárom évesen jött át és idelent eltöltött még három évet, azaz jelen pillanatban huszonhat éves?

– Ühüm…

– A Katedrális hozta át?

– Egy magántársaság. Századom húszas éveiben megszűnik a Katedrális monopóliuma, ez az új technológiának köszönhető… most mi a baj, csak nem mondtam valamit, amit nem kellett volna? – Hands és Kerwin egy szemvillanás alatt felpattantak. – Tartsunk egy kis szünetet, ezredes! – szólt rekedt hangon Hands. Gyorsan átlépett a hangpajzson, Kerwin követte.

Heléna a vállát vonogatva nézett utánuk, aztán Michelle-hez fordult, aki sokkal higgadtabban reagált e váratlan fordulatra – nyugodt mozdulatokkal dohányzott, s rendületlenül, szemrebbenés nélkül nézte a különös nőt.

– Ez van – magyarázkodott Heléna. – A Katedrálisról ugyanúgy alig tudni valamit, mint hajdanán. Még mindig ő végzi el a tudományos munka nagy részét, de a hozzáértők szerint… szeretném kihangsúlyozni, hogy én nem tartozom közéjük… egyes magántársaságok sokkal jobbak. Engem egy exkluzív cég hozott át, a C&L Time Line.

Michelle-t ez egyáltalán nem érdekelte.

– Létezik Lilith?

– Tessék? – hökkent meg Szép Heléna. Michelle elnyomta a cigarettáját egy alkalmi hamutartóban, és szinte ugyanazzal a mozdulattal rágyújtott a következőre.

– Azt kérdeztem, hogy létezik-e Lilith? Mi azért jöttünk le a XXIII. századból, hogy elkapjuk.

Heléna arcából kifutott minden szín, egyszerre két kézzel kapott n hajához.

– Jaj, neee…

– Mit szól hozzá? – kérdezte Kerwin Handstől.

– Ez hihetetlen! Alig negyed évszázad múltán magántársaságok? Ezt egyszerűen nem akarom elhinni, John.

– Ha belegondolunk, Burns képes volt időgépet építeni még a mi századunk vége előtt. A technológiai fejlődés üteméből logikusan következik, hogy előbb vagy utóbb elveszítjük a monopóliumhelyzetünket. Fu Macs Csen beleszédül Moore halastavába, ha ezt meghallja, habár ahogy őt ismerem, az egyik magántársaság biztosan az övé lesz, amennyiben megéri.

– Amennyiben. Emlékszem egy beszélgetésre Sugerrel, amit a Vörös Terem-béli koordinációs ülés előtt folytattunk a parkban – vette át a szót Hands, majd hirtelen elhallgatott, és hosszan elnézett a Capitolium tetején emelkedő fellegvár irányába. Az építmény felett egy hatalmas verébcsapat keringett az égen, aztán hirtelen meglódult és elrepült a Viminalis bérházai felé. – Jó jel – dünnyögött a férfi –, kár, hogy nem hiszek az auspiciumban[88]… Szóval emlékszem egy beszélgetésre, máig a fülemben cseng Suger minden egyes szava. Bíborosunk azt mondta, hogy „nem adok neki ötven évet, és legalább fél tucat olyan multinacionális konszern lesz a Földön, amely képes lesz utaztatni az időben”. Suger szerint lesznek olyan magántársaságok, amelyek jó pénzért bárkit elrepítenek az ókorba „egy jópofa turistaútra”… Bebizonyosodott, hogy igaza van, illetve lesz… Hány százalékot dobtak ki a komputerek arra a kérdésre, hogy Heléna nem robbant-e Pallas Athéné szobrokat Pompejiben?

– A nő tiszta, nem ő a mi emberünk. Miután behozták, azonnal visszaküldtem Serraultot, hogy műszeresen mérje be Simon házát… semmit sem talált. Galland megvizsgálta Helénát, testének minden egyes porcikáját átvilágította, elvégzett egy neurálfelderítést, és lefuttatta a Norfolk-tesztet, az eredmény egy nagy nulla. Ha az az ember valóban létezik, akkor felszerelésének kell lennie, és tömve lehet implantokkal. Nem Heléna az.

Hands rágyújtott.

– Mi legyen vele?

– Simon totál hülye, abszolút használhatatlan; ezt tényként kell kezelnünk. Összefüggéstelenül makog valami latin-görög-arámi keveréknyelven, és rettenetesen fél, hogy kik lehetnek az elrablói. Az igazi beavatott Szép Heléna. Ha Simont azért kaptam el, hogy megtudjak tőle mindent, ami Marduk Gyermekeire vonatkozik, akkor nincs mit tenni, ezzel a XXIV. századi nővel kell együttműködnöm. Emlékezzen vissza, pár nappal ezelőtt azon keseregtünk, hogy Suger miért nem rakott a csoportba egy „igazi démonológust”? Sergi ugyan pap, de nem ez a kutatási területe. Úgy hiszem, megérkezett a szakértőnk, azaz Szép Heléna, alias Sheila Joiner, detroiti lakos. Elbeszélgetünk vele, azután töröljük elméjéből az elmúlt órák emlékképeit, és visszarakjuk a nyomortelepre Simonnal együtt, hadd folytassa tovább az okkult kutatásait. Az időutazás technikai részleteit nem ismeri, abszolút felhasználó. Szívesen kérdezném a jövőről, de nem lehetetlen, hogy elkezd a CODEX-re hivatkozni, és megtagadja a válaszadást. Egyébként nem véletlen, hogy sikerült meglepnie bennünket, a számítógépek nem érdeklődtek a technológia mikéntjéről, a program abból az alapállásból indul, hogy mindenkit a Katedrális hoz le és visz vissza… Meg kell változtatni a teszteket, Cornelius.

Kerwin csuklóján veszett csipogásba kezdett az intervenciós kom.

– Michelle sürgősségi hívással keres, menjünk vissza hozzájuk!

Kerwin nagyon dühös lett, hogy Michelle elébe ment a dolgoknak, de kénytelen volt visszafogni magát. A teljes állomány odabent volt, Michelle lekapcsolta a pajzsokat, és behívta az embereket a porticusból[89]. Kerwin tisztában volt vele, hogy az érvényben lévő biztonsági szabályzat alapján le kellene tartóztatnia a nőt – a Bíboros helyettesének jelenlétében nem kerülheti meg az előírásokat: Morell hadnagy a parancsnok tudta és engedélye nélkül cselekedett! Direkt csinálta, mérgelődött Kerwin, már Pompeji óta magasról ejt az egészre. Kerwin mégsem tudott haragudni, inkább szánta Michelle-t, aki a szűk karosszékben keresztbetett lábbal ülve, hitetlenkedő arcot vágva hallgatta Helénát. Cigarettája hosszú hamura égve állt az ujjai között – megfeledkezett róla. A varázslónő – mindenki így emlegette, pedig nem beszéltek össze – az impluvium peremén állva magyarázott hallgatóságának. A fekete gyakorlót viselő katonák és a tunikákba, tógákba öltözött Moore-ék leesett állal álltak az oszlopok között. Kerwin elhatározta, hogy nem avatkozik közbe, utána lesz még idő leteremteni Michelle-t – Heléna éppen azokról a dolgokról tartott kiselőadást, amelyekre bizonyosan rákérdezett volna Simonnál, ha az épeszű…

– … Simon akkor bolondult meg, amikor egy évvel ezelőtt meg akarta idézni Lilithet. Egy ósumér nyelvű formulát használt, ami következtében ugyan lett manifesztálódás, csak nem a Démonkirálynő jelent meg, hanem valamelyik gyermeke, azt hiszem Asmodeus.[90] Egy éjszakán keresztül küzdöttem a negatív erőkkel, mire lemondtak Simonról, és elengedték a lelkét, de a Mester azóta sem nyerte vissza eredeti szellemi állapotát. Sajnos megőrült, ez lett a büntetése, amiért rossz formulát használt.

– Miért akarta megidézni? – kérdezte Michelle.

– Arra akarta rákényszeríteni, hogy adjon neki az Élet Vizéből. A beavatottak szerint Lilith birtokolja a szert. Szerintem ez csak Alhazred[91] kitalációja, de aki rendszeresen kutatja a mágikus szférák titkát, egy idő után már semmin sem lepődik meg. Simonnak az lett a rögeszméje, hogy Lilith képes megajándékozni őt az örök élettel. Féltékeny volt Péterre, akiről azt hitte, hogy megkapta ezt Krisztustól. Én próbáltam elmagyarázni neki, miszerint a keresztények „örök élet Krisztusban” kijelentése egy elvont, szimbolikus fogalom, de nem tudta felfogni ép ésszel, hogy miről beszélek. Az lett a veszte, hogy sokkal jobban hitt a saját mentális erejében, mint a sumér nyelvű formula pszicho-szuggesztív hatásában. Nekem azért sikerült megfékeznem a negatív intelligenciákat, mert a nyakamban lógott a medalion, amely Lilith és tisztátalan seregei ellen védelmezi a nigromantát[92]. A medalion a héber Megidu városából származik, stilizált angyalneveket véstek belé, amelyeknek mágikus visszatartó ereje van…

– Szenoi, Szanszenoi és Szemangelof – jegyezte meg Sergi. Heléna elismerő bólintással nyugtázta a közbeszólást.

– Ó, önök mindent tudnak.

Sergi ezt követő kérdése annyira adta magát, hogy akkor lepődtek volna meg, ha nem teszi fel.

– Ön szerint léteznek ezek az angyalok? Mondjuk Szenoi. – Sergi hamiskásan mosolygott. Az átriumban pisszenés sem hallatszott.

– A szakirodalom nem említi, hogy bárki is találkozott volna velük, hacsak nem tekintjük annak a Szentírást. Vannak olyan elemzők, akik azt állítják, hogy ez a három Hatalmasság értesítette Lótot, hogy meneküljön Szodomából, mielőtt az Úristen tüzet küldene a bűnös városra

– Mit szólna ahhoz, ha elmondom magának, hogy…

– De ne mondja el, atyám! – csattant fel Kerwin. – Még ne, ha kérhetném, még ne! – Ha már Michelle így belerondított a dolgok menetébe és átvette a kezdeményezést, Kerwin legalább megpróbálta célirányossá tenni a beszélgetést, arra terelni a szót, ami a legfontosabb: magára Lilithre. – Mit hallott a Marduk Gyermekei szektáról? – kérdezte a nőtől.

– Ez egy Lilith-hívő csoport, amely jelen év tavaszán kezdte meg a működését. Az elmúlt hónapok alatt több rejtélyes gyilkosság történt Rómában, az áldozatok tetemei gyakran előkerültek, de borzalmasan megcsonkított állapotban, legjobb tudomásom szerint mind ez idáig egyetlen bűntényt sem sikerült felderíteni. Azt beszélik, hogy a gyilkosságokat a Lilith-szekta követi el, de amíg nem láttam egyetlen holttestet sem, addig nem tudok mit mondani. Látnom kellene a tetemeket, akkor talán meg tudnám mondani, milyen rítusról van szó. A csoportról nem tudok sokat, az emberek mindenfélét összevissza beszélnek, ha mágusok és démonok kerülnek szóba, ne feledjék, az ókorban vagyunk! A középkor mágikus misztériumai talán a keresztény kontextusban történő gondolkodásmód következtében egy fokkal érthetőbbek… no, persze Európáról beszélek. Mielőtt megkérdezné, Mr. Kerwin, nem tudom hol, merre bukkanhat a Marduk Gyermekei nyomára, csak a velük kapcsolatos szóbeszédeket ismerem.

– Mondja el, amit hallott, ez is nagy segítség lesz. Bennünket határozottan érdekel a téma, nem igaz, emberek? – Senki sem merte megválaszolni az ezredes költői kérdését, viszont Holecka jelezte Kerwinnek, hogy bekapcsolta a felvevőket.

Heléna hosszan töprengve nézett a lába elé, végül felnézett, és belehunyorgott a fénybe.

– Ezekről a dolgokról én is csak másod-és harmadkézből hallottam. Állítólag létezik valahol egy palota, amit Pandemoniumnak hívnak, és több bronzkapu vezet hozzá, ezeket egy hatalmas elefánt őrzi. Nehezen tudom elhinni a dolgot, mert egyetlen általam ismert mágikus metodikával sem összeegyeztethető, habár egyes beavatottak szent meggyőződéssel vallják, hogy ez az igazság. Ez az állat őrködik a legutolsó kapu előtt, amely a Rettegés Torkát vigyázza. Ez vezet a tulajdonképpeni Pandemoniumba, ami a föld alatt található, és a tisztátalan lelkek otthona, meg a sötét entitások otthona. A palota két főrészből áll, úgy mint a Gyötrelem Oszlopcsarnoka és a Tisztátalanság Tava. E kettő a legborzalmasabb démonok és a Nagyasszony lakhelye. Többet én sem tudok erről mondani.

– Tételezzük fel, hogy a Pandemonium valóban létezik. Egyetért azzal, hogy csak a földfelszín alatt lehet?

– Ez nyilvánvaló.

– Tehát Róma alatt?

– Minden bizonnyal.

– Az elefánt és a bronzkapuk?

– Azok is.

– Pontosan hol?

Ismét nagy csend ereszkedett az átriumra.

– Hát ezt sajnos, nem tudom, Mr. Kerwin.

Csalódott moraj hallaszott, Hands csendre intett mindenkit. Kerwin időközben visszaült a székébe Michelle mellé.

– Nem szakterületem ez a téma, de a Pandemonium kifejezést mintha már hallottam volna valahol, és a saját századomban. Segítsen egy kicsit.

Sergi szeretett volna közbeszólni, de Heléna megelőzte.

– Inkább olvashatott róla, amennyiben ismeri John Milton Elveszett Paradicsomát, amelyben ezzel az elnevezéssel illetik a poklot. Én is azt hittem, hogy Milton találta ki ezt a szót, azután idelent Rómában döbbentem rá, hogy a költő mégis tudhatott valamit… lehet, hogy valamilyen beavatást kapott. Az ókorban minden feketemágus így emlegeti Lilith lakhelyét…

Sergi inkább közbekérdezett:

– Túl banálisnak tartja azt a feltételezést, hogy a hívő emberekben azért alakulhatott ki a pokol képzete, mert valamilyen formában közvetítődött a Pandemoniummal kapcsolatos ismeret?

– Nem tartom annak. Ha megtalálja a palotát és beteszi oda a lábát, akkor bátran tehet olyan kijelentést, hogy a pokolban jár…

Michelle rácsapott a szék karfájára, és nagyot sóhajtva felállt.

– Na, viszontlátásra, uraim…

Kerwin elkapta a zubbonya ujját.

– Várj meg odakint!

A nő hümmögött valamit, és elindult kifelé, a többiek utat nyitottak neki. Jacta hosszan nézett utána. Fölállt, és követte a kertbe. Kerwin nem látta sok értelmét a további időhúzásnak.

– Talán feltűnt, hogy katonákat lát maga körül. Nincs értelme tagadni. Mi a Katedrális különlegesen képzett kommandósai vagyunk, intervenciósok, akiket 2295-ből küldtek, hogy pusztítsuk el ezt a Lilith-nek nevezett, különös képességekkel megáldott lényt. Az elmúlt hetekben meglehetősen titokzatos események történtek velünk, sok érdekes dolgot hallottunk, és nem tudjuk hova tenni azokat. Vegyük az egyik legégetőbb kérdést. Mit értsünk az alatt, hogy Lilith a szó klasszikus értelmében véve „elpusztíthatatlan”?

– Ezt értsék szó szerint – válaszolta Heléna, és hátralódította haját. – Ehhez nincs mit hozzátenni. Nem lehet megölni, de el lehet űzni erről a létsíkról, habár évezredek óta köztünk él és nagyon erős. Csak mágikus eszközökkel támadható, de a siker még ez esetben sem garantált.

– A modern fegyverek?

– Lehet, hogy a korszerű fegyverrendszerek „mágikusnak” tűnnek egy ókorban vagy a középkorban élt ember szemében, de Lilith ellen hatástalanok, ezt határozottan állíthatom.

Kerwin emberei nevetve csóválták a fejüket, páran legyintettek. Sokan sajnálták, hogy Jacta kiment az előbb. Ehhez a témához nyilván lenne egy-két keresetlen szava. Olyanok, amelyektől Szép Heléna biztosan elsápad.

– Ez baromság – nevetett Serrault. A férfi Tess mellett állt egy oszlopnak támaszkodva. A lány a peristülionból beáramló napfényben állva alig látszott. Heléna nem is tudta felmérni, hogy mekkora hallgatóság előtt beszél. Abba az irányba fordult, amerről Serrault hangját hallotta.

– Téved, igen tisztelt uram! A legnagyobb adeptusok képesek az elemi mágiára. Ezek nagyon bonyolult és nehéz varázslatok, de Lilith a kisujjából kirázza azokat, nekem elhiheti. Például ön ráemeli az energiafegyverét, ekkor ő elemi sötétséget teremt, amelyen semmilyen természetes vagy mesterséges fény nem képes áthatolni.

– Na és?

– Mindig rossz voltam fizikából, ezért javítson ki, ha tévednék: a lézer egy fényjelenség…

Serrault erre nem tudott mit mondani, inkább vigyorogva bambulta a bakancsa orrát és megállás nélkül rázta a fejét. Hirtelen felnézett, de nem lett módja elmondani a véleményét, mert Kerwin intett neki, hogy „fogja be a száját”.

– A lézer csak a korszerű fegyverek egyik fajtája – mondta meglepően higgadt hangon Kerwin. – Fegyver sokfajta létezik, az emberi elmének végtelen számú produktuma lehetséges, ha egymás elpusztítása a cél. Bármennyire tiltakozik ellene a józan eszem, elhiszem, amit állít, tehát a következő kérdésemet, kérem, ne tekintse gúnyolódásnak! Mi történik akkor, ha az elemi sötétség állapotában mondjuk, lángszórót használok?

– A torinói Okkult Akadémián nincsenek ilyen nehéz vizsgakérdések, uram – nevetett Szép Heléna, aztán egy csapásra elkomolyodott, lebiggyesztett ajakkal állt a medence peremén. – Ebben az esetben lesz hőhatás, de nem látja a lángot… nem tudom, ez meglehetősen izgalmas kérdés, ki kellene próbálni.

Kerwin különös mosollyal az arcán hajolt előre.

– Kedves Heléna, a lézernek nem a fénye, hanem a hőhatása semmisíti meg a célpontot.

– Ez világos, Mr. Kerwin, de a lézer pusztán fényjelenség, a tűz pedig nagysebességű molekuláris… mozgás? Tényleg mi a tűz, még sohasem gondolkodtam rajta? – Heléna széttárta a kezét, a hirtelen mozdulattól majdnem hátraesett a medencébe, ami csontszáraz volt, Moore szerint május közepe óta nem esett.

A helyzet önmagában hordozta a komikum lehetőségét, de senki sem nevetett. Serrault képtelen volt türtőztetni magát.

– Ezredes úr, hagyjuk már abba ezt a baromkodást, és nézzünk körül a város alatt!

Mielőtt Kerwin bármit is mondhatott volna, Hands máris kézbe vette az ügyet.

– Törzsőrmester, menjen ki a hadnagy után, és kéz a kézben várjanak rám odakint, amíg be nem fejezzük, utána lesz magukhoz egy-két keresetlen szavam! Addig gondolkodjon azon, hogyan lehet lemenni a város alá… Mozogjon, fiam!

Serrault egy laza, hányaveti tisztelgést követően távozott.

– Térjünk vissza a maga medalionjára! – mondta Hands a cigarettája parazsának. – Módfelett szeretném, ha megmutatná nekünk.

A nő akkorát sóhajtott, hogy kis híján meglebbentek a velariumok.

– Simon házában van a felszerelésem, a ládámban. A medalion abban van.

– Nem hordja minden alkalommal?

– Nem.

Hands inkább nem kérdezett rá, hogy „miért nem”, nehogy Heléna belekezdjen egy bonyolult „szaktudományos” okfejtésbe, amelyből alig értenek valamit. Odahajolt Kerwinhez, mód felett kíváncsi lett a véleményére.

– Csak azt tudom mondani, amit a kertben pár perccel ezelőtt: ő lesz a szakértő. Suger ezt ugyanúgy előre látta, mint a többi történést, nincs mit tenni, be kell avatnunk a nőt. Beleegyezik?

– Ha nincs jobb ötlete, kénytelen leszek

Kerwin megemelte a hangját, mintha Heléna süket lenne egy kicsit.

– Megtenné azt a szívességet a Katedrálisnak, hogy a segítségére lesz? Ha igent mond, természetesen minden részletbe beavatjuk.

– Örülök, ha bármiben segíthetek – mosolygott Heléna, és felemelte a csészéjét. – De mielőtt ezt megtenném, kérhetek még egy csésze kávét? Sajnos, a készletem fél évvel ezelőtt kimerült.

– Hozzanak neki egy literrel – fordult hátra Hands. Ekkor még kedvelte a nőt.

A racionalizmus három bajnoka az árnyékban álldogált. Az elmúlt percekben sikerült kimérgelődni magukat, ezért csendben beszélgettek. Michelle a katonai bakancsával bajlódott. Feltette lábát egy kerti padra, és ki-be kapcsolgatta a pneumatikus rendszert. A lábbeli mérgesen sziszegett, mint valami kígyófészek, végül beállt a megfelelő méretre. A nő dobogni kezdett a kavicságyon.

– Na végre!

– Csak óvatosan, nehogy leszakadjunk a pokolba – jegyezte meg Serrault, és tüzet adott Jactának. A törzsőrmester részletesen beszámolt róla, hogy mi hangzott el az átriumban, miután Michelle és a fejvadász kijöttek. A nő nevetségesnek találta az egészet, Jacta inkább nem mondott semmit. Serrault iménti kijelentésére Michelle ismételten kifakadt.

– Ekkora baromságot! Én a XXIII. századból jöttem és nem a XIII. századból. Atomfegyver van nálam, de feszület… nos, feszület az nincs, se szenteltvíz, se rózsafüzér. Azt hittem, hogy ez a hülye liba egy parapszichológus, no de lássatok csodát, kiderült, hogy mágus a lelkem. Értitek, mágus! Ha nem vigyázunk, még békává varázsolja nekünk Serraultot, aztán brekeghet nekünk ítéletnapig…

– Viszont, ha megcsókolsz, visszaváltozok szép herceggé. Nem ismerted a mesét? – röhögött Serrault.

Michelle felsóhajtott, és reparálni kezdte a másik bakancsát.

– Akkor béka maradsz mindörökre, faszikám!

– Jönnek – jött a kurta kijelentés Jactától. A bokrok közé pöckölte a félig sem égett cigarettát, arra készült, hogy össze fog veszni Kerwinnel.

Mindenképp megvédem Michelle-t, lesz, ami lesz.

Az átriumból kiáramló embertömeg szétspriccelt az oszlopcsarnokban. Kerwin és Hands egymással beszélgetve közeledtek az oszlopsor mentén. Michelle hagyta a bakancsát és fölegyenesedett, kissé közelebb húzódott Jactához, aki gyengéden megérintette a könyökénél.

– Lépj egy kicsit hátra, majd én beszélek velük! Csak nyugi.

– Oké.

Kellett nekem belepofázni, korholta magát Serrault, ha Hands megjegyez magának, vége a karrieremnek. A törzsőrmester egyik lábáról a másikra állt nagy idegességében. Félig-meddig igazat adott Michelle-nek, de azzal is tisztában volt, hogy a parancsnok koránt sincs hétköznapi helyzetben. A Második Intervenció állományát olyan helyzetbe hozták, amelyre még lehetőségként sem utaltak a kiképzés alatt, és Kerwinnek döntéseket kell hoznia.

Hands és Kerwin odaértek Michelle-ék csoportjához. A Bíboros helyettese meglepően higgadnak mutatkozott, ezzel pillanatok leforgása alatt tönkretette Jacta forgatókönyvét, aki arra készült, hogy nagy veszekedésre van kilátás.

Hands nem véletlenül változtatott taktikát. Miután kijöttek az átriumból, Kerwin azonnal szóba hozta a dolgot.

– Az embereim idegesek, Cornelius. Hetek óta vagyunk lent, sokak kétszeres kondicionálással. Kérem, nézze el nekik, hogy néha túl sokat engednek meg maguknak, mindettől függetlenül kiváló emberek, nekem elhiheti! Serraultot nyugodtan leszúrhatja, de a hadnagyot csak bízza rám!

– Majd meglátom – mondta rövid gondolkodási idő után Hands.

– Neve?

– Gerald Serrault, uram.

– Rangja?

– Törzsőrmester.

– Beosztása?

– Fegyvertechnikai koordinátor, Excellenciás uram.

– Szeretne egy szép, hosszú, nyugodalmas öregkort egy kibaszott nagy nyugdíjjal, törzsőrmester?

– Igen, uram.

– Akkor végezze a munkáját hiba nélkül!

Hands ezzel befejezte Serrault kihallgatását. Következett Michelle.

– Lépjen előre, hadnagy, ne bújjon el Jacta mögött, akinek hamarosan túl sok munkája lesz ahhoz, hogy pesztrálja magát! A fejvadász lemegy Róma alá, és mindent felhoz, amit odalent talál, legyen lyukas római saru vagy döglött démon… Kerwin ezredes átadta magának a parancsnokságot, mielőtt kijött velem a peristülionba? – kérdezte a nőtől.

– Excellenciád…

– Átadta?

– Nem.

– Szerintem sem. – Hands váratlanul Kerwinhez fordult. – Végezzék a munkájukat! – Ezt követően tisztelgett a jelenlévőknek, és katonás léptekkel távozott.

Kerwin kivételével mindenki kiesett a szerepéből. Michelle tágra nyílt szemmel nézett a férfi után, Serrault az állát vakarta, Jacta malájul káromkodott. Az ezredes nem hagyott nekik sok időt az élmény megemésztésére.

– Michelle és Serra, hamarosan elmentek Simon házába és elhozzátok Heléna ládáját, a nő veletek megy! Stanley, veled meg beszélnem kell, körülbelül félóra múlva gyere be hozzám!

– Oké.

Kerwin menni készült, de Michelle kérdése megtorpanásra késztette.

– Most mi lesz?

– Varázsgömb és varázspálca – válaszolta titokzatos arcot vágva a férfi, és otthagyta őket, hadd rágódjanak egy kicsit a hallottakon.

– Csípjetek a karomba, szeretnék felébredni – morogta Michelle.

– Azt hiszem, még nem ismerjük egymást, hadd mutatkozzam be: Tess Gordonnak hívnak, szólíts nyugodtan Tessnek.

A két nő kezet rázott.

– Hello – susogta Heléna, csillogó szemmel nézte a lányt. Végigmérte, mustrálgatta tetőtől talpig.

– Én hiszek neked – lelkendezett Tess.

– Ez pompás.

Kerwin lépett oda. Vetett rájuk egy pillantást, és azonnal tudta, száz százalékig meg volt róla győződve, hogy a XXIV. századi időutazó felismerte Tess Gordont. Valakit felismerni vélt a lányban… Azonnal közbelépett.

– Ne haragudj, Tess, de elrabolhatom tőled egy pillanatra Helénát?

– Csak nyugodtan, fogunk még találkozni – nevetett a lány, és megkönnyítette Kerwin helyzetét, mert sarkon fordult, és elindult a szobája felé.

Az ezredes megfogta Helénát a karjánál, és behúzta maga után egy oldalsó helyiségbe. Mindez olyan hirtelen zajlott le, hogy a varázslónőnek meglepődni sem maradt ideje. A zsebkendőnyi kamrában kerti szerszámok sorakoztak, és öblös agyagkorsókban virágföld sötétlett, Kerwinék alig fértek el. Az ezredes visszahúzta az ajtónyílást takaró, nehéz bőrfüggönyt, és két gereblye között a falnak tolta a meglepődött nőt.

– Jesszusom, csókolózni akar? Ilyen hamar? – kérdezte Miss Joiner.

– Talán majd egyszer… Láttam az arcát, amikor kezet fogott Tess-szel. Honnan ismeri? Kérem, legyen őszinte, ez nagyon fontos!

– Ne szorongassa úgy a karom, mindjárt összetöri… köszönöm. Ő egy híres holofilmsztár, azt hiszem, Evangelinnek hívják, és akciófilmekben játszott.

Kerwinnek minden lelki tartalékát összpontosítania kellett, hogy megakadályozza a hangja remegését.

– Ön 2356-ból jött. Tess élt még akkor?

– Na várjon csak, ne lelkesedjen annyira, Mr. Kerwin! Nem tudom, hogy élt-e még azokban az években, de biztos, hogy híres filmszínésznő volt a század… a századom elején. Én nem szeretem különösebben az akciófilmeket, de az a nő tényleg nagy sztár volt. Onnan tudom, hogy az öcsém szobájában évekig ott lógott a falon egy térhatású poszter, valami filmplakát, ami őt ábrázolta. Hm, nem volt rajta sok ruha… De akkor Evangelin néven ismerték, akkoriban így hívták. Mi ez a Tess Gordon, egy álnév?

– Olyasmi. Biztos, hogy ő az?

– Nekem nagyon jó arcmemóriám van, Mr. Kerwin. Éveken át ahányszor bementem az öcsémhez, hogy megverjem, mindig ezt a nőt láttam a falon. Biztos, hogy nem tévedek.

– Mit tud még mondani róla?

– Ő volt a világbajnok. Karate vagy valami hasonló, ehhez nem értek. Kimehetnénk a fényre, vagy legalább húzza el a függönyt.

– Hát ez óriási… várjon még egy kicsit! Férjnél volt? Voltak gyerekei? – erősködött Kerwin. Egy izzadságcsepp gyöngyözött lefelé a homlokán. Odanyúlt, letörölte.

– Fogalmam sincs.

Kerwin félrehúzta a velariumot, és kikukkantott. Semmi mozgás.

– Szeretném megkérni valamire, Heléna. Amíg velünk lesz, sokszor fog találkozni, beszélni Evangelinnel, illetve Tess-szel, mi ezen a néven ismerjük. Meg kell ígérnie, hogy soha, ismétlem soha, semmilyen körülmények között sem fedi fel előtte a jövőjét. Ha megígéri, és be is tartja az ígéretét, bármit kérhet tőlem.

Heléna felkacagott.

– Maguk férfiak aztán tudnak felelőtlen ígéreteket tenni… Megígérem, hogy semmit sem mondok Evangelinnek. Megnyugodott?

– Nehogy véletlenül Evangelinnek szólítsa! Ön nem tudhatja az igazi nevét, világos?

– Majd vigyázok, mondom, bízhat bennem. Tehát bármit kérhetek magától?

– Ésszerű határok között.

– Na, erről beszéltem az előbb, amikor a férfiak felelőtlen ígéreteit emlegettem. Mindig visszatáncolnak! Előre lehet kérni?

Kerwin nem tudta, mit mondjon erre, inkább kérdezett:

– Mit szeretne, halljam?

– Csókoljon meg!

– Ezt…

Nem tudta befejezni. Heléna a szájára tapasztotta a száját és vadul, szenvedélyesen csókolni kezdte. Egyik kezével átölelte, magához szorította a férfit, a másikkal pedig visszahúzta a függönyt. Kerwin nem mert ellenkezni…

– Ezt nevezem sebességnek – jegyezte meg Mark, aki a konyhaablakban állt, és egy almát rágcsálva mindent látott… vagy inkább sejtett… s annak okán, hogy ismerte a jövőt, napok óta istennek hitte magát.

Jessica egy citromsárga, combközépig érő rabszolgatunikában kuporgott egy alacsony zsámolyon, és répát pucolt – készült az ebéd. Nem reagált Mark megjegyzésére, még fel sem nézett.

A férfi nem volt ott az átriumban, amikor Szép Heléna Kerwinéknek beszélt a Pandemoniumról – abszolút nem érdekelte, hogy valakinek feltűnik-e a hiánya –, ha tehette, mindig Jessica közelében tartózkodott, ezzel az „elhatárolom magam a történésektől” taktikával az egész csapatot sikerült félrevezetnie.

– Na, mit szólnak hozzá, hogy Mark belészeretett a rabszolgalányba? – kérdezte Fu Macs Csen Michelle-éktől valamelyik nap.

A francia nő csak a vállát vonogatta, Tess fintorgott és mérgesen nézett Mark után, aki éppen eltűnt a szobája velariuma mögött, hogy aznap már ki se dugja az orrát.

– Ez nem normális – vonta meg a Markkal kapcsolatos konklúziót Tess, s ezzel letudta magában a dolgot. A fogadóban történt összeveszésük óta alig váltott egy-két mondatot a férfival. Valójában szeretett volna kibékülni vele, már-már ott tartott, hogy leül vele beszélgetni a kertben, de ez az „Erica-eset” végképp betette nála a kiskaput. – Marknak fogalma sincs arról, mi zajlik körülötte, turistának hiszi magát. Egyszerűen nem tudom megérteni, hogy lehet valaki ennyire cinikus, mert direkt viselkedik ilyen felelőtlenül, ez biztos!

A kínai Kerwinhez szaladt a pletykával. Az ezredes felnézett Róma térhatású térképéből, és jóízűen nevetett.

– Abszolút nem érdekel, semmi közöm hozzá.

A csoport többi tagja vegyes érzelmekkel reagált a történtekre, a kommandósoknak viszont tetszett a dolog. Serrault Mark hátát lapogatta, és cigarettával kínálta az újságírót. Állítólag nála ezt az elismerés egyik legnagyobb jelének lehetett tekinteni.

– Na, milyen egy ókori nővel, apukám?

Mark kifejtette, hogy „kívánni sem lehetne jobbat”, megigazította az övére tűzött fordítógépet – amit Holeckától kért, és falból hordott, hogy senki ne fogjon gyanút –, majd kacsintott és bement a konyhába. Az újságíró kiválóan konspirált, mindenkit sikerült félrevezetnie – még önmagát is. Az egyik éjszaka váratlanul magához vonta Tess lányát, és megpróbálta ledönteni a lectusra. A következő pillanatban kapott egy akkora pofont, hogy legurult a padlóra. Jessica felkászálódott, és bosszúsan simogatta összegyűrődött tunikáját, szikrázó szemmel nézett le a férfira.

– Miért kell visszaélned a helyzettel, nem tudod megérteni, képtelen vagy ép ésszel felfogni, hogy nem akarom?

– De miért nem? – durcáskodott Mark, mint valami ostoba serdülő, aki lépten-nyomon felháborodik, ha egy nő nemet mond. – Ahogy te viselkedsz, az igazi bioszex: fűvel-fával, válogatás nélkül, holott én állok hozzád a legközelebb! Nagyon jól láttam, hogy mi történt közted és Jacta között ma délután…

Jessica nem válaszolt, inkább magára hagyta a férfit, hadd duzzogjon. Aznap éjszaka betelt a pohár. Mark a fél éjszakát egy kerti padon töltötte, de hiába fülelt, a fejvadász minden éjjel hangpajzsot kapcsolt a szobájára, akárcsak most. Mark majd’ megőrült a féltékenységtől – Jessica ugyanis bement Jactához, és kisvártatva Michelle is megérkezett. A trió órákat töltött odabent, Mark rendelkezett annyi fantáziával, hogy elképzelje, mi történik a függönyök mögött.

Az újságíró másnap a kialvatlanságtól vöröslő szemmel vonta félre a lányt, miután sikerült kettesben maradniuk. Meglepődve tapasztalta magán, hogy a körülményekhez képest mennyire higgadt a hangja.

– Felháborítóan viselkedsz. Még az anyád sem volt ennyire erkölcstelen.

Jessica fájdalmasan felsóhajtott.

– Egy nőnek sokkal könnyebb a helyzete, ha sarki-kurvát kell alakítania egy sarutlan karmelita helyett, ebbe ne menjünk bele!

– Ebbe tényleg ne menjünk bele!

– Rólam azt hiszik, hogy egy ókori ágyas vagyok, akit Anguis eldobott magától. Kénytelen vagyok engedni a gyengéd erőszaknak, amikor valaki az ágyába akar cipelni, hogy ne fogjanak gyanút. Van neked fogalmad arról, milyen nehéz helyzetben vagyok? Nehogy azt hidd, hogy szívesen csinálom…

– Nem hiszem azt.

– Te sokkal többet jelentesz számomra, mint a házban tartózkodó férfiak nagytöbbsége. Szükségem van rád. Hamarosan minden részletbe beavatlak, legyél türelemmel!

Az elmúlt napok során a férfi ezt a mondatot hallotta a legsűrűbben. Eleinte felcsigázta érdeklődését, később idegesítette, végül Szép Heléna érkezésének napján már oda sem bagózott, ha Jessica a szájára vette.

Leginkább egy bizonyos dolog izgatta a fantáziáját, hosszú vacillálás után az egyik csillagfényes éjszakán végre rákérdezett. Megpróbálta óvatosan körülírni azt a dolgot, ami még az ő különleges ízlése számára is túlságosan frivolnak látszott. Belefogott egy csendes előadásba, amely azokat a napokat taglalta, amikor Los Angelesben együtt élt Tess-szel. Jessica különös mosollyal az arcán hallgatta a történetet, hisz’ töviről hegyire ismerte az akkoriban történteket – Marionként szinte velük együtt élte meg azt a két hetet.

– Képzeld el – nevetett fel Mark –, hogy akkoriban valaki odaáll Tess elé, és elmondja neki: te a saját édeslánya vagy. Szerintem kórházba viszik a döbbenettől.

– Vagy a röhögéstől.

– Tess azt mondta nekem, hogy együtt éltetek. Ez igaz?

– Igaz. Három hónapig együtt béreltünk egy lakást.

– Ez óriási. Tess azt mondta nekem, hogy Marion, azaz te a legjobb barátnője vagy… elég hülye helyzetben vagyok, nem tudom, hogyan kérdezhetnék rá… szóval nála a kenyér mindkét fele vajas… Érted, hogy mit akarok kérdezni?

– Sejtem… Számomra meglehetősen kellemetlen helyzet volt, amikor kezdeményezni próbált. Akkoriban gyűlölte a férfiakat és nagyon egyedül érezte magát. Szegénykém nem tudhatta, hogy valójában ki is vagyok, komoly lelki válságban voltam, már-már ott tartottam, hogy elmondok neki mindent. Ez nagyon kényes helyzet volt… Természetesen visszautasítottam. Ehhez nincs mit hozzáfűznöm, hagyjuk abba ezt a beszélgetést!

Mark úgy látta, hogy Jessica zavarban van, de mégsem hagyta ennyiben a dolgot. Végre lehetőség adódott, hogy a lány megnyíljon a szüntelen titokzatoskodás után.

– Várjunk csak egy pillanatra, várjunk! – erősködött Mark. – Miután az ókorban újra találkoztam az anyáddal, elmesélte nekem, hogy mi minden történt vele Pompejiben, többek között Nauszikaá házában azon a délutánon, amikor Kerwinék kicserélték a kurtizánnal. Az előbb hallottak után hogyan lehettél képes ezt véghezvinni? Szerintem meglehetősen frivol helyzetben találkoztál a tulajdon anyáddal, nem gondolod? Gondolom, ezt előre megbeszéltétek, mielőtt még elindultál volna a XXIV. századból.

– Sajnos, nem így volt – rágcsálta a körmét Jessica. – Tess nem mondott el nekem mindent, én is idelent szembesültem először azzal a ténnyel, hogy meg lettem kímélve az apró részletektől. Az a jelenet Nauszikaá unctuariumában[93] nagyon váratlanul ért, egy pillanatra majdnem kiestem a szerepemből, komoly veszélybe sodorva küldetésem sikerét. Csak annyit tudtam, hogy azon a délutánon egy bizonyos ponttól kezdve… az anyám mindig így emlegette… már ő fogja alakítani Nauszikaát. Nagyon kellemetlen volt számomra, amikor rájöttem, hogy Michelle-ék éppen akkor akarják végrehajtani a cserét, amikor az igazi Nauszikaával ölelkezem, de nem tehettem mást: lecsökkentettem az életfunkcióimat, és úgy tettem, mintha elalélnék a pszichoszondától. Komolyan zavarba voltam… Az anyám később visszaemlékezhetett erre a momentumra, és olyan döntést hozhatott, hogy nem avat be a részletekbe, talán attól félt, hogy az igazság ismeretében nem merem majd végigcsinálni azt a délutánt. Ha tudni akarod, Pompeji óta haragszom rá emiatt…

– Tehát az anyád küldött le a jövőből?! – csapott le Mark.

– Hamarosan minden részletbe…

Mark gyorsan lelegyintette. Taktikát változtatott, és elkezdte dicsérni a lányt, még kezet is csókolt neki. Jessica tágra nyílt szemmel nézett az újságíróra.

– Nem csak e miatt a sztori miatt mondom, amit mondok, de fantasztikus, amit véghezvittél, és gondolom, még koránt sincs vége?

– Jól gondolod – sóhajtotta a lány.

– Megmondjuk majd Tessnek, hogy a tulajdon lánya vagy?

– Nem! – kapta fel a fejét Jessica. – Legalábbis így tudom…

– Előbb vagy utóbb muszáj megtudnia – okoskodott a férfi. – Most gondold el: megszül téged, szoptat, dajkál, felnevel, és azt látja, hogy egyre jobban hasonlítasz Anguis rabszolgalányára… Jézus Mária, ez rettenetesen bonyolult.

– Nem akarlak elkeseríteni, de a bonyodalmak csak ezután kezdődnek. Itt van például ez a Szép Heléna…

Helénának felajánlották a számtalan lakószoba egyikét. A nő boldogan elfogadta, s csak egyetlen feltételt támasztott: szeretne Simon közelében maradni, hogy ránézhessen, ápolhassa, ha szükséges. Ennek Galland örült a legjobban.

A varázslónőt a középső traktusban helyezték el, kétszobányira a mágustól, aki a belétömött nyugtatók miatt úgy aludt, mint a bunda. Heléna átnézett hozzá, szorongatta a kezét, megcsókolta a homlokát és visszament a szobájába. Ezt óránként legalább tízszer tette meg, Galland hitetlenkedve csóválta a fejét.

– El sem tudom képzelni, hogy ez a szép nő ennek a vénségnek a szeretője legyen.

– A nők bármire képesek a hatalomért – jegyezte meg Robert van der Wilde, aki általában naponta ha kétszer szólalt meg. Ezzel letudta a témát, és visszatért az előzőhöz, ami sokkal jobban érdekelte: – Tehát Hoth tábornok harminc kilométerre állt Sztálingrádtól…

– Nem volt annyi ereje, hogy átküzdje magát! Arra számított, hogy a 6. hadsereg áttöri a vonalakat, és így egyesülve visszavonulhatnak Kotelnyivszkibe. Arra emlékszem, hogy rettenetesen hideg volt…

Heléna moccanatlanul, a tarkója mögött összefont ujjakkal, hanyatt feküdt a keskeny lectuson, és tűnődve nézte a mennyezetet. Visszavonhatatlanul belecsöppent valamibe, amit talán jobb lett volna elkerülni, de nem tehetett semmit. Az az ember, aki áthozta a XXIV. századból, előre megmondta, hogy így lesz.

A maga vállalta sorsát nem kerülheti el. Ha levisszük Néró Rómájába, ezek a dolgok bekövetkeznek a harmadik év nyarán. Vállalja?

Vállalom, hallotta újra a saját szavait Heléna, és lehunyta a szemét. Aludni próbált, tudta, hogy nehéz napok következnek…

Én is kiválasztott lennék?

Tizenöt éves korában változott meg az élete, amikor kezébe került egy háromszáz évvel ezelőtt, az akkori Egyesült Államokban kiadott könyv, ami a középkori boszorkányság eredetét kutatta. Ettől a pillanattól kezdve jóformán semmi más nem érdekelte, csak a paranormál jelenségek és az okkult tudományok. A XXIV. században ez a téma jószerivel senkit sem érdekelt, aki csodára vágyott, az bekapcsolt valamit, amire azt írták, hogy SONY, vagy Hewlett Packard és szembesülhetett a hétköznapok mágiájával. A fiatal Sheila Joinert nem elégítette ki ez a csoda, és elhatározta, hogy a Nagy Titok nyomába szegődik, de amikor a detroiti Virtuális Nagyasszonyunk plébánia szintetikus papja a szemébe nevetett, úgy döntött, nem próbál társat keresni, akivel együtt hihetne az okkultizmusban – magányos farkas, a téma megszállottja lett, aki meghozta a visszavonhatatlan döntést: e kutatásnak szenteli egész életét.

Minden szabadidejét ősrégi könyvtárak ősrégi könyvei között töltötte. Nem érdekelték a fiúk, s hülyére emancipálódott századának extrém moráletikai normatíváiból adódóan a lányok sem. Ami foglalkoztatta, az a mágia és a misztikatörténet. Tizennyolc évesen átköltözött Európába, és beiratkozott a torinói Akadémiára. Húszévesen publikálta első cikkeit, és a témakör nemzetközileg elismert szakértője lett. Népszerűsítő könyveket írt, amelyek eljutottak a nagyközönséghez, és Sheila Joinert lassan úgy emlegették, mint a mágikus tudományok egyik legnagyobb élő beavatottját. A szűken értelmezett szakma idegesen reagált: Sheila még huszonkét éves sem volt, amikor saját iskolát alapított…

Ekkor jött az időutazás.

– Menj le valamelyik korba! – inspirálta egyik barátnője. – Hihetetlen lehetőségek tárulkozhatnak fel előtted Agrippa von Nettesheim[94] szeretőjeként. Meg kell próbálnod, ez óriási sztori lenne.

– Ne viccelj, Agrippa egy borzalmas fekete mágus volt, aki a kutyáin kívül mást nem szeretett! Akkor inkább Szép Heléna lennék, róla alig tudunk valamit. Á, semmi értelme álmodozni, a Katedrális úgysem vinne le.

– Ott vannak a magántársaságok.

– Azok egy vagyont kérnek az átlövésért…

Sheila Joiner buta módon bogarat tett saját fülébe, s utána jöttek a hetekig tartó, hosszú álmatlan éjszakák. Mégis összeszedte a pénzt…

Ám az az ember, aki lehozta 61-be, Simon mágus korába, kért tőle valami fontosat.

Nem, még nincs itt az ideje…

Szép Heléna elaludt. Arra riadt fel, hogy Kerwin keltegeti.

– Ébredjen, két emberemmel elmegy a ládájáért, utána mutatok magának egy jégbefagyott kislányt!

Heléna nem tudta mire vélni a férfi szavait. Lectusán felülve elnyomott egy ásítást.

– Jó, rendben. Amíg odaleszek, vigyázzanak Simonra.

– Maga meg a két emberemre – mosolygott a férfi.

64. július 1. Róma, Decimus Maximus Flaccus palotája

DECIMUS napok óta rettegésben élt…

Összevissza beszélt valamilyen titokzatos, hosszú hajú, borostás képű támadóról, aki olyan szép intonációval beszélte a latint, mint Seneca a szenátusban, s aki megtámadta, majd véresre verte tulajdon cubiculumjában.[95]

Senki sem hitt neki.

Gyötrő, egész lelkét gúzsba kötő félelme okán felfegyvereztette szabadosait, legmegbízhatóbb rabszolgáit, valamennyi hadra fogható cliensét, és jó pénzért gladiátorokat hozatott Capuából. A marcona harcosok miután harmadnap megérkeztek, nyomban holtrészegre itták magukat, s erőszakoskodni kezdtek a görög és germán rabszolgalányokkal, akik sikoltozva, félig meztelenül szaladgáltak a kiéhezett férfiak elől. Decimus meg sem hallotta a meztelen talpak csattogását a hideg márványon, a ház falai közt visszhangzó alkalmankénti sikolyokat, hanem díszes rhedákra pakoltatta egész famíliáját, s erős őrzés mellett a campaniai birtokokra szállíttatta őket. Nem annyira Jacta vallatása, hanem az utána reátörő szégyenérzet döntötte ágynak. Tudta, hogy egész Róma rajta nevet, a laconicumokban[96] ő a legújabb viccelődések céltáblája, s ennek tudatával együtt élni százszor, ezerszer rosszabb, mint kínoztatva lenni hosszú éjszakákon keresztül.

Legmegbízhatóbb embere által egy titkos jelekkel írt üzenetet juttatott el arra a helyre, ahol Marduk Gyermekei megkaphatják… Napokig várt, nyögött a párnák között, de nem történt semmi. A fejvadász által használt pszichoszonda miatt csak halovány emlékei voltak a brutális támadóról, s még arra sem emlékezett tisztán, hogy a férfi (férfi volt-e egyáltalán?) miért verte ki a fogait, s miért törte össze csontjait. Decimus csak homályos részletekben tudta felidézni a történteket. Kérdéseket tett fel nekem, mondogatta mindenkinek, de ettől senki sem lett okosabb.

– Milyen kérdéseket? – kérdezte idegesen az aedilisek praefectusa. Nem kapott választ.

Az ügyben hivatalosan eljáró aedilisek csak a fejüket rázták és széttárt kezekkel álltak, Rómában ritkán látott, s tapasztalt ilyet az ember: a palotából egy zacskó aureus sem tűnt el, Decimus ujjairól senki sem húzta le a vagyonokat érő gyémántköves aranygyűrűket…

Teremtett lélek sem volt a palotában, aki azon a napon látott vagy hallott volna valamit. A praefectus sokkal tapasztaltabb és ravaszabb volt annál, hogy ezt el is higgye, ezért Decimus engedelmével – ő azonnal rábólintott – megkorbácsoltatta a leggyanúsabban viselkedő rabszolgákat, de azok bezárkózva a hallgatás elefántcsonttornyába árva kukkot sem szóltak. Az ügy megrekedt ezen a ponton, aztán Decimus ellenségeinek legnagyobb örömére megkezdődött a ház urának legnagyobb kínszenvedése, ugyanis megérkeztek Róma leghíresebb orvosai, akik gondolkodás nélkül azonnal eret vágtak a szenátoron. Decimus csak vértböffenő hörgésekre volt képes baldachinos ágya selyempárnái között, melyek úgy áztak a vérben, mint a Suburra mészárszéke marhavágás hajnalán.

Az aedilisek kardcsörtetve távoztak, s nem hozták Decimus tudomására, hogy kisebb gondjuk nagyobb annál, hogy az ismeretlen támadó nyomába eredjenek. Róma minden rendőre a praefecturáról engedély nélkül távozott őrszakaszt és az általuk megszöktetett szakállas vénembert, bizonyos Petrust kereste égre-földre. A vénember állandó lázadásra szított Róma istenei ellen. Nérótól parancs érkezett Antium városából: minden zsidót és nem zsidót, aki magát Krisztus-követőnek vallja, vagy ennek a vérlázítóan bűnös szektának tagjaként ismert, azonnal kínpadra kell vonni.

Decimust a legrosszabbkor verték agyon: senki sem tudott behatóan foglalkozni az ügyével.

A ház ura hol elájult, hol magához tért, s mindenhova őröket állíttatott. Fejébe vette, hogy az ismeretlen előbb vagy utóbb visszatér. A lictora próbálta megnyugtatni, hogy félelemre nincs oka: húsz kiválóan képzett gladiátor vigyázza a nap minden percében.

Július hónap első napjának délutánján aztán különös dolog történt – megérkezett a segítség.

Decimus nomenclatora lépett a hálószobába, és odahajolt az ura füléhez.

– Antoninus Plinius szenátor kér bebocsátást a palotába.

– Egyedül jött?

– Egy nő van vele.

Decimus egyelőre nem gondolt semmi rosszra. Segítséget kért, hogy felültessék, amikor észrevette a virágokat, amelyeket egy rabszolga szedett délelőtt. A gondosan megkötött csokor ott állt az ágy mellett, de teljesen elhervadt, a színpompás rózsák szárazon zörögtek.

Pedig egy perce még vérvörösen illatoztak…

– Ki az a nő? – nyeldekelt szárazon Decimus, mert tudta, hogy eljött érte a halál fahéjillatú angyala.

– Még sohasem láttam, a kísérete odakint várakozik. Különös emberek, mindenki feketében van, még a gyaloghintó is fekete…

– Jupiter az égben, neee… Ezek nem emberek! NEM EMBEREK!!!

Ez az őrült Plinius elhozta hozzám!

– Mutassatok nekem egy embert, aki tisztességes. Mutassatok nekem egy embert, aki bátor, de előtte hadd imádkozzam az Öreg Istenekhez, nehogy magával ragadjon a döbbenet, kevesebbtől is meghalhat bárki, aki nem eléggé felkészült! Undorodom tőletek, nyamvadt férgek, lakhelyetek legyen a pávák fészke, testetek férgek nyüzsgő cenájától legyen zajos, míg állnak Róma falai! Simon meg akart idézni engem, de végül Heléna szoknyája mögé kellett bújnia, hogy ne kárhozzon el. Heléna, Heléna a saját beleiddel foglak megfojtani, ha megtalállak! Az Ács Fiának hívei pedig patkányok módjára bujkálnak, s ha az angyal nem védelmezné őket pecséttel, már régen elemésztődtek volna palotám tüzében. Mit ígértetek nekem, halandók? Nyár elejére minden csepűrágó, mágus és boszorkány eltakarodnak a városból, az apostolok kereszten rohadnak, az Ács Fiának hívei kínpadon vallják meg hitüket, erre váratlanul megjelenik egy tűzmágus, és elpusztítja a Külső Kapu őreit? Az én kedves denevérfattyaimat! Micsoda fájdalmak közepette szültem őket a Nílus mocsarában, dédelgettem drágáimat, királynői emlőmből önnön tejemmel szoptattam mindegyiket, s mit kellett látnom: elemészti őket a tűz? Micsoda fájdalom mardosta lelkem! Megnyugvást keresve tegnap kirángattam ágyából egy mézillatú csecsemőt, s körmeimmel feltéptem bársonyos bőrét. Hosszú percekig álltam a bölcső felett, nézve, hogyan csordul a sós vér, ó micsoda gyönyörűség!… De mostanra megnyugodtam… Ennek okán elbeszélem nektek évezredes életem legszebb emlékét: hajdanán szerettem egy embert… kész, erről ennyit! Lépj hozzám közelebb, te dögagyú, emberforma állat!

Ez Decimusnak szólt, akit ketten támogattak el az éjfekete palliumba öltözött, s hasonló színű ricinumot hordó nő elé, aki az ágy végéhez állított karosszékben ült. Decimus a sűrű fátyol miatt nem láthatta a nődémon arcát és gyűlölettől izzó tekintetét, de most megcsapta orrát az átható illata, amely hasonlatos volt a messzi keletről érkező fűszerárusok zsákjából áradó, fejfájdító szagokhoz. Decimust elkábította az illatvarázs, a fahéj és a vanília esszenciája az agyában robbant. Az emberek mocskában fetrengő nő csak így léphetett a fény világába. Varázslat, igazi abrakadabra volt.

Az üdítő illatú halálangyal közelebb hajolt Decimushoz.

– Most az egyszer megbocsátok, amiért nagy félelmed okán üzenetet küldtél nekem. Most az egyszer, először és utoljára.

Decimus elájult. Visszahúzták az ágyához, elfektették benne. Plinius nem bírta tovább, és térdre hullott Lilith előtt, aki arra sem méltatta, hogy reánézzen.

– Amikor július hónap idusa után harmadnapon a hold az utolsó negyedbe lép, újra összegyűlünk és imádunk téged, hogy felnyithasd Marduk kapuját. Megígérem neked, Királynő, hogy előtte lábad elé teszem az apostolok fejét. De kérlek, adj még időt!

– A tűzmágust és a Szent Lándzsát előkerítsd!

– Mindent elkövetek.

– Ez kevés!

– Ha kell, életemet áldozom a sikerért – nyeldekelt Plinius. – Adj még időt, Királynő!…

– Legyen – sziszegte a démoni teremtés. Intett valakinek, aki suhogó fekete köpenyben kilépett egy oszlop takarásából, és megállt a Démonkirálynő mellett. Plinius felnézett, és kiverte a hideg veríték.

Az elmúlt két hónapban sikerült közelebbről megismernie az éjszaka lányát. Kitapasztalta szokásait, megismerte gyenge pontját, tudta mi az a téma, amit kerülnie kell, ha életben akar maradni a démon közelében, és tudta, mivel szerezhet örömet neki. Mindezek mellett még mindig rettegett, ha Lilith magához hivatta, de legalább előre sejtette a reakcióit, és ha vigyázott nyelvére, szavait megfontoltság, mozdulatait kimértség irányította, akkor nem érhette meglepetés. De amikor meglátta a fekete köpenyes nőt, azt gondolta, hogy ez a teremtmény mindenkinél méltóbb a Nagyasszony szeretetére: olyan tömény gonoszság és embergyűlölet áradt belőle, amely még Lilithén is túltett. Plinius nem most látta először a különös nőt. Még két hete sincs, hogy őt ugyanúgy elkápráztatta képességeivel, mint azokat az urakat, akik jelen voltak Lucianus ünnepi lakomáján. A fekete köpenyes alak nem volt más, mint Palmyra, Anguis egykori kedvese…

A szíriai nő megváltozott – ízig-vérig ördögi lett. Megkapta, amire egész életében vágyott, a démonok tiszteletét, a Gonoszság emberlánya véglegesen hazatalált.

Napok óta különös bűvöletben élt, ő maga már abban sem volt biztos, hogy egyáltalán ezt a létezést életnek lehet nevezni. Amióta áthajózott a Tisztátalanság Taván és ölelkezett Lilithtel, a lelke, amelyben egykoron még pislákolt az emberi érzelmek szikrája, csupán egy feketeségben elillanó semmivé foszlott. Nem emlékezett Anguisra.

Palmyra Lilith lánya lett.

Bokáig érő köpenyben, kezében aranyszínű varázsíjat tartva állt a démon mellett. A derekán hordott, aranylemezekkel díszített tegezében fekete tollú vesszők sorakoztak, övében egyenes pengéjű egyiptomi tőr lapult. A csípőjét ölelő tenyérnyi széles bőrpánt és a köpeny volt minden ruházata. Mezítláb volt, mint Egyiptom rabnői.

Lilith szeretőjeként oltalmazó varázslat védte minden ellenfelétől.

Plinius megbűvölten nézte a varázslat alatt álló nőt.

– Tudd meg mihamarább, hol találom az apostolokat – sziszegte Lilith. – Kevés, ha annyit mondasz: „a föld alatt”… ennyit én is tudok, féreg! Pontosan akarom tudni, mert csak egyszer támadhatok, az Ács Fiának mágiája nagyon hatásos, nem forgácsolhatom szét az erőm. Palmyra emberi lény, a mágikus pecsét nem állíthatja meg. Ha segítesz megszereznem a Szent Lándzsát, jutalmad nem marad el, de ha csalatkoznom kell benned, akkor Palmyra megy érted, és lehoz magával oda, ahonnan sohasem szabadulsz. Járjatok, keljetek a városban, a tűzmágust, áldott emlékű fattyaim gyilkosát pedig tüstént előkerítsétek!

– Sze… Szenoi? – nyögte a holtra vált arcú férfi. – Az ellenfél?

– Elűztem! – sikoltotta Ádám első felesége, Éva örök vetélytársa.

– És ha visszatér?

– Soha!

– Akkor ki bántalmazta Decimus Flaccust?

– Nem tudom, nem látok tisztán… valami furcsát, valami különöset érzek. Látok egy férfit… Mágiát használ, de nem tüzet hoz… fekete ruhába öltözik, de a lelke hófehér…

Lilith felvisított! Valamit láthatott.

Az emberek összegörnyedtek a fejükbe hasító fájdalomra. Plinius öklendezni kezdett, kezét a szája elé kapta, de képtelen volt visszatartani a gyomrából visszakényszerülő prandiumot.

– Látok egy embert, kard van a kezében! – kántálta Lilith. Dögletes bűzű huzat vágott végig Decimus hálószobáján. Felborultak a kandeláberek, a velariumok hatalmas reccsenéssel hasadtak ketté, az embereknek meg kellett kapaszkodniuk a hirtelen támadt szélrohamban.

– Látom, látom, látom…

A Palatínus-domb túloldalán egy férfi kiejtette kezéből a fallernusival telt kupát. Az lezuhant a márványra, a vörösbor szétfröccsent, mint legyilkolt állat vére az áldozati oltáron.

– Rosszul érzi magát? – kérdezte Hands.

– Csak megszédültem… semmi baj, csak megszédültem.

– Sürgősen le kell állítani a kondicionálását, ezredes.

A nindzsa furcsán nézett maga elé, valahova a semmibe.

– Michelle-ék visszatértek már? – kérdezte rekedt suttogással.

– Még nem – válaszolta Holecka.

– Azonnal hívja vissza őket, hadnagy! Azonnal!

64. július 1. Róma, a Viminalis nyomortelepe

– Ez a maga ládája? – kérdezte Helénától Michelle, és lerángatta a hatalmas alkotmányt takaró keleti szőnyeget.

– Igen – sóhajtotta a nő. – Odaengedne?

– Csak, tessék. – Michelle félreállt, és összenézett Serraulttal.

A férfi megvonta a vállát. Az intervenciósokat kiképezték az összes létező zárszerkezet felismerésére és felnyitására – az ókorban gyártottakra ugyanúgy. Michelle fancsali képet vágva nézte Szép Heléna vaspántokkal megerősített ládáját. Annak a zárnak az ismertetését, ami a láda titkait védelmezte, valahogy kifelejtették a kiképzés alatt.

– Milyen zárak ezek? – firtatta Michelle.

– Mágikus zárak. Na, mi lesz, kivisszük?

Michelle-nél betelt a pohár:

– Elegem van ebből a misztikus, se füle, se farka dumából, kisanyám! Azonnal nyissa ki a nyavalyás ládáját, mert addig be nem hozza a bázisra, amíg bele nem néztem! Vagy kulccsal vagy ráolvasással, de tüstént nyissa ki, mert kezdem elveszíteni a türelmem!

Serrault próbálta csitítani a paprikavörössé változott nőt. Megfogta a karját, és megpróbálta elhúzni onnan, de az elrántotta a kezét, és következő mozdulatával bekapcsolta a materializációs fegyverrendszerét. Kezét előrenyújtotta, és átállt mentális parancskiadásra. Felkészült.

– Nyissa ki!

Serrault ismerte annyira, hogy tudja: nincs sok értelme vitatkozni a nővel. Inkább előkapta sugárfegyverét a tunikája alá rejtett hónaljtokból. Jobb ötlete nem lévén megcélozta a hatalmas ládát.

– Essünk túl rajta. Gyerünk, nyissa fel!

Michelle attól a pillanattól kezdve lett ideges, hogy betette a lábát Simon házába.

Egy olyan kalyibára emlékeztette a látvány, amely percekkel ezelőtt vészelte át egy hurrikán tombolását. Felborult zsámolyok, szanaszét heverő bútorok látszottak mindenfelől, a rúgástól kiszakadt, széthasadt ajtó a szoba közepén hevert. A hely alaphangulatát az állandósult kereszthuzattól csapkodó, szakadozott velariumok adták. Simon mágus házában a békésen kapirgáló csirkéken kívül életnek nyoma sem látszott, a tanítványok mind elmenekültek, s nem mertek visszatérni a nagy ijedtség után. A padlón és a falakon vérfoltok sötétlettek.

– Miért nem tüntettétek el a vérnyomokat? – kérdezte dühösen.

– Nem volt rá idő – válaszolta Serrault.

– Gerald, most vagy itt harmadszor! A kurva életbe, mi az, hogy nem volt rá idő? John Stanley-vel együtt megnyúz, ha holnaptól azt beszélik Rómában, hogy meggyilkolták Simonékat. Sajnálom, de negyedszer is vissza fogsz jönni!

Serrault mérges volt, mégsem mutatta.

Heléna nem vitatkozott. Leguggolt a láda mellé, kezét végighúzta az oldalára rajzolt furcsa ákombákomok fölött, és halk szavakat mormolt egy Michelle-ék számára ismeretlen nyelven. Hatalmas csattanás hallatszott, ahogy elengedtek a zárak.

A láda teteje magától felnyílt.

– Vigyázz! – kiáltotta Michelle, és villámgyorsan hátraugrott.

Serrault csak annyit látott, hogy valamik kiugrálnak a ládából, de mire lőhetett volna, eljutott a tudatáig, hogy valójában mi okozta a váratlan rémületet – az utolsó pillanatban sikerült visszafognia magát, szerencsére Michelle sem lőtt.

Kirobbant belőlük a nevetés.

Heléna ládájából egy rakás béka ugrott ki, hogy felfedezőútra induljon a szobában.

– Jaj, a varangyaim! – kiáltotta Heléna, és négykézlábra ereszkedett, hogy begyűjtse a szabadulni próbáló állományt. – Segítsenek, mert meglógnak! Biztosan felborult az üveg.

– Inkább nem mondok semmit – nevetett Michelle, és a lábánál fogva felemelt egy feltűnően rusnya példányt. Serrault eltette a pisztolyt, szétrugdosta a szanaszét heverő zsámolyokat, és üldözőbe vett egy másik varangyot, de ő sem bírta megállni vidulás nélkül.

– Fogják meg, ott ugrál Marcus Aurelius! – mutogatott Heléna a benyíló felé, aztán négykézláb indult a menekülő után. Ügyesen elkapta, felemelte, és egy hatalmas puszit nyomott a fejére. – Megvagy!

A békavadászat sikeresen zárult, még Claudiusnak sem sikerült meglógnia, pedig ő volt a legfürgébb, s ahhoz, hogy megtalálják, infravörösre kellett átkapcsolniuk. Michelle előhúzta a kapálózó varangyot a szőnyeg alól, és odaadta Helénának.

– A római császárokról nevezte el a békáit?

– Dürrenmatt után szabadon. A Nagy Romulusban a csirkéket nevezték el Róma uralkodóiról. Szerintem jópofa ötlet, nem?

– Nem. Ha már említi, mi legyen a tyúkjaival?

Az említett jószágok nagytöbbsége ketrecét vesztve kóricált a szobában, Heléna a vállát vonogatta.

– Ha szeretik a csirkét rántva, sütve, akkor pakoljuk fel azokat a ládával együtt. Nagyon haragszom az emberükre, mert azzal a borzalmas puskával meggyilkolta a legjobb tyúkomat. Napi egy tojást garantáltan tojt a drága, ráadásul a kakasom szintén odalett. Nagyon mérges vagyok.

– És mire használta a tojásokat, angyalom? – vigyorgott Serrault. – Valami titokzatos fekete mágiára?

– Megettem őket, katona!

Percek alatt mindent felpakoltak a piacon vásárolt rhedára. Serrault felült a bakra, Michelle mellé kuporodott, Heléna pedig felmászott hátra a ládája mellé. A nagy meleg ellenére stólát borított a fejére, Michelle nem állta meg szó nélkül.

– Már idefelé meg akartam kérdezni, hogy mitől fél jobban, az emberektől vagy a napszúrástól? Nyugodt lehet, mindkettőtől meg tudjuk védeni.

– Jobb, ha nem ismernek fel. Rengeteg rajongóm van, ellenségem majdnem annyi. Ha észrevesznek, hogy a kocsin ülök, legkevesebb százan akarnának megérinteni, a másik száz meg legszívesebben lerángatna innen, hogy meglincseljen. Szerintem maguknak is jobb lesz, ha minél előbb visszatérünk a Palatínusra.

– Jó, takarózzon be, ha ennyire fél!

Holecka jelentkezett a komon.

– Már indulunk vissza… – hallotta Serrault Michelle-t. – Nem történt semmi különös, békákat kergettünk… mondom békákat! Micsoda? Persze, majd arra megyünk… Jó, be fogok jelentkezni!

Michelle befejezte a forgalmazást, aztán kifakadt.

– Holecka sem normális! Azt akarja, hogy ne Maecenas-kertje felé menjünk, hanem kerüljünk a Quirinalis-domb[97] felé! Estére nem érünk vissza ezzel a kivénhedt gebével.

– Minek kerüljünk akkorát? – firtatta Serrault

– Kerwin állítólag érez valamit – felelte a nő.

– Micsoda?

– Mindegy, nem érdekes. Induljunk a kert felé, nem vagyok hajlandó késő estig itt keringeni!

– De…

– Indulj már, ne légy fafejű!

Serrault odacsapott az ostorral, és a rheda nagy zökkenéssel elindult. Az utcácska végén balra fordultak. A távolból idelátszott a Maecenas-kert susogó zöldje.

Heléna csendben kuporgott a ládája mellé húzódva.

Most fog megtörténni, most fog megtörténni…

Michelle vette észre.

– Odanézz, Gerald!

A kert mellett elhaladó úton kavargott a tömeg, de a különös menetet messziről észre lehetett venni. Fekete köpenyekbe öltözött, oldalukon római rövidkardot viselő, marcona tekintetű férfiak kísértek egy fekete leplekkel takart gyaloghintót, amit nyolc núbiai rabszolga emelt magasba, az utasok nem látszottak. A menet elején nem a szokásos pedisequi[98] haladt, hanem egy gyönyörű nő, aki aranyszínű íjat hordott a vállán, karcsú bokáján megcsörrentek a díszes ékszerek, ahogy mezítláb lépdelt az utca kövezetén. A gyaloghintó szemből közeledett, még egy perc és elhalad mellettük.

– Az íjásznő a Pompeji színházból – állapította meg Serrault.

– Ha hihetünk Anguisnak, Palmyrának hívják.

– A Kígyó?

Michelle átkapcsolt infralátásra.

– Nincs itt, a gyaloghintó üres. Valószínűleg most mennek érte, vagy éppen valakiért.

– Most mit csinálunk?

– Hadd menjenek el mellettünk, aztán utánuk fordulunk! Palmyra nem ismerhet fel minket, mert láthatatlanul üldöztük, de azért ne nézz oda feltűnően!

Szép Heléna minden ízében remegve, holtra vált arccal húzódott le a ládája mellé, Michelle-éket annyira lefoglalta a közeledő csoport látványa, hogy teljesen megfeledkeztek a mögöttük utazó nőről, aki halk szavakat mormolva, lehunyt szemmel próbált észrevétlen maradni. Nem az emberi tekintetek elől igyekezett elbújni.

Jesszusom az égben, Lilithnek nincs infraképe… és nem szólhatok nekik… Az az ember megmondta, hogy így kell lennie, nem változtathatom meg a múltat!

Palmyra királynői tartásban haladt el mellettük. A szíriai nő Lilith testőrének hitte magát, tekintete megállás nélkül kutatta a hömpölygő tömeget. Keblét majd’ szétfeszítette annak biztos tudata, hogy szolgálhatja a pokolbéli istennőt, lesheti pillantását, teljesítheti minden parancsát, és ölelheti gyönyörű testét. Ha Lilith azt parancsolná neki, hogy vágja el az összes szemben jövő gyermek torkát, gondolkodás nélkül megtenné.

Anguis szerelme teljesen megőrült.

Vetett egy pillantást a mellette elhaladó rhedára. Egy könnyű palliumba öltözött, fekete hajú fiatal nő ült a gyeplőt tartó tunikás férfi mellett. Mereven néztek előre, nem törődtek a gyaloghintóval, ami hatalmas feltűnést keltett. A járókelők mindannyian utána fordultak, és kíváncsi pillantásokkal próbálták kikutatni az utas személyét, de a sötét leplek mögé nem lehetett bekukkantani.

A gyaloghintó mögött összezárult a tömeg, a menet lassan távolodott.

– Fordulj utánuk! – mondta Michelle.

– Értesíteni kellene Kerwint.

– Azonnal leállítaná az akciót, nekem meg kezd elegem lenni ebből az állandó tökölésből. Stanley-nek abszolút igaza van. Gyerünk, fordulj utánuk!

Serrault attól akarta megkímélni magát, hogy Michelle egy csapásra Morell hadnaggyá alakuljon, ezért nyomban engedelmeskedett, és nem szólt egy szót sem. A kocsi üggyel-bajjal megfordult a szűk helyen. Heléna kikukkantott hátulról.

– Mire készülnek?

– Bújjon vissza, Miss Joiner! – mondta Michelle hátra sem fordulva.

Heléna engedelmeskedett. De a lelke vívódott…

Figyelmeztetnem kellene őket. De vajon hinnének-e nekem?

A gyaloghintót hordozó rabszolgák ráfordultak a Caesar Fóruma felé vezető útra, látszólag könnyedén vitték terhüket. A hintó körül nyolc feketeköpenyes fegyverest lehetett megszámolni, a két elülső lándzsát is hordott a kardok mellett, nem lehetett őket szem elől téveszteni. Michelle-ék kocsija harminc lépés távolságból követte őket.

– Mi a terved? – kérdezte Serrault.

– Ha kikeveredünk a tömegből, elkapjuk ezt a csajt, mert rengeteg kérdésünkre megadhatja a választ. Pompejiben valaki elmenekítette őt az orrunk elől, de én addig verem, míg meg nem mondja, hogy ki volt az. Gerald, az sem lehetetlen, hogy Palmyra egy ügynök, és ő az, aki felrobbantotta a szobrot. Lehet, hogy ez a nő követi a csoportunkat, és Pompejiben saját magát teleportálta! Ő a Bíboros különleges ügynöke. Ha így van, most kiderül.

– Ha ez igaz, akkor korszerűbb felszerelése lehet, mint nekünk. Michelle, hagyjuk őt a fenébe, és jelentsük Kerwinnek!

– A komputerem semmit sem jelez! – vágott közbe a nő, és nyakát nyújtogatva nézte, ahogy a Palmyra vezette csoport lefordul a közeli fürdőépület kertje felé.

– Ez kurvára veszélyes.

Michelle gúnyosan nézett a mellette ülő férfira.

– Szaladj haza John szoknyája mellé panaszkodni! Elegem van, hogy amióta átjöttünk az időn, csak egy helyben toporgunk! Ha most elszalasztjuk ezt a nőt, lehet, hogy sohasem találjuk meg többé. Megölte Cynthiát, és kis híján megfojtotta Tesst…

– És egyik esetben sem használt modern fegyvert – próbálkozott egy utolsó lehetőséggel Serrault. – Azt mondod, hogy majdnem megölte Tesst? Michelle, Tess jobb nálad és majdnem rajta vesztett. Mivel nem használhatunk lézerfegyvert a nyílt utcán, ezért azt mondom, hogy…

– Mi az, hogy jobb nálam? – csattant fel a nő. – Serra, menj a francba! Mi az, hogy jobb nálam? Te nem vagy normális!

Serrault dühösen csapott oda a lónak, és elfordult a fürdő épülete felé.

Nem sejtették, hogy az igazi ellenfél a gyaloghintóban ült. Azért nem észlelte a harcászati rendszer, mert a bent ülő teste ugyanolyan hideg volt, mint amilyen érzelemmentes a lelke, ha egyáltalán volt neki ilyen.

Heléna szótlanul kuporgott a ládája mellett, homlokán jeges veríték gyöngyözött. A körmét rágcsálta. Évekkel ezelőtt megeskették rá, hogy nem avatkozik közbe se szóval, se tettel… Újra hallani vélte a C&L Time Line tulajdonosának hangját: „Ott fog ülni a kocsin. A francia nő összevesz a törzsőrmesterrel, mert az le akarja beszélni a gyaloghintó követéséről. Maga nem avatkozhat közbe, és nem mondhatja meg nekik, hogy Lilith ül a hintóban. Többet nem mondhatok, mert determinálnám magát a jövő részletes ismertetésével. Egy pont után cselekedjen a legjobb belátása szerint, és minden úgy fog történni, ahogyan ötvennyolc éve tudom…”

– Rosszul érzi magát, Heléna? – kérdezte Serrault, aki észrevetette, hogy a nőnél nem stimmel valami.

– Kicsit melegem van – nyögte a nő.

– Ugye, megmondtuk…

A Palmyra vezette csoport befordult a fürdő kapuján, egy perccel később Serrault megállította a szekeret a szemközti villaépület kovácsoltvas kerítése mellett. Ezen az utcaszakaszon meglepően kevés ember járt-kelt, a fürdő oldalbejáratánál álltak. Balra a Capitolium magasodott, amerre néztek, mindenünnen hófehér paloták és zöldellő kertek árasztották az idilli hangulatot. A közfürdő épülete egy masszív márványtömbnek látszott, melynek hosszan elnyúló árnyéka homályba borította az utcácska nagy részét.

Michelle leugrott a kocsiról.

– Gerald, maradj itt Helénával!

– Ne bomolj, nem mehetsz be egyedül!

– A fürdő tömve lehet emberekkel, majd akkor csináljuk, ha kijöttek. Most bemegyek és körülnézek. Ez csak felderítés lesz.

– Ha ez a Palmyra tényleg a jövőből jött, akkor be fog mérni, ha megközelíted.

– Fogadjunk, hogy nem fog bemérni – jelentette ki Michelle, és kibújt a palliumból, aztán a tunika fölül lekapcsolta a harctechnikai rendszert. Az övet átnyújtotta Serraultnak. A férfinak leesett az álla, de mielőtt bármit is mondhatott volna, Michelle a háta mögé bökött, és megmagyarázta, hogy mit miért tesz.

– Az ott egy ókori közfürdő. Ha követni akarom Palmyrát a női szakaszba, akkor meztelenre kell vetkőznöm. A harcászati komputert mégsem adhatom le a kabinosnak, Gerald. Ha negyedórán belül nem térnék vissza, gyere be utánam!

Michelle nem várt válaszra, hanem búcsút intett a szekéren ülőknek, és felszaladt a lépcsősoron. Elnyelte a fürdő bejárata.

– Ez nem normális – mérgelődött a férfi, és a MARK-2000-es rendszert lecsapta az ülésre. – Ez teljesen meghülyült!

Heléna előremászott, és leült Michelle helyére.

– Ha valami baj van, úgyis értesíti magát, nem igaz? Maga meg az ezredes urat!

– Nálam nincs rádió – morgott Serrault, és felemelte Michelle övét –, és most már nála sincs! Ő tiszt, a harctechnikai rendszere egyéni programozású és személyi-kódra indul. Akkor sem tudnám használni, ha akarnám. Ebben van a kommunikációs rendszere. Nem normális, esküszöm elment az esze!

A balneatorok[99] hajlongva üdvözölték Michelle-t, s nyomban kezébe adtak egy gondosan összehajtogatott törülközőt és egy dísztelen vászontunikát. Michelle nem akart feltűnést kelteni, és szó nélkül belement a játékba. Átöltözött a paraván mögött, saruját egy szandálra cserélte, és besétált a hatalmas oszlopokkal körülölelt terembe.

A melegvizes fürdőben rengetegen pancsoltak, hatalmas volt a zsivaj. A központi csarnokból nyíló kisebb helyiségekben a rómaiaknak oly’ kedves testkultusznak hódoltak; általában férfiakat lehetett látni mindenütt. Az egyik beugróban tucatnyian ültek körül egy babérkoszorús homlokú idősebb férfit, aki felolvasást tartott. A hallgatóság zajos tetszésnyilvánítása messzire hallatszott, még Michelle is megállt egy pillanatra, hogy megtudja, mi okozza ezt a nagy tapsvihart. A felolvasó nem volt más, mint Seneca. A nő azonnal felismerte a férfit, és elbűvölten hallgatta egy percig. Bosszankodott. Itt áll karnyújtásnyira az ókor egyik leghíresebb gondolkodójától, és nincs nála holofelvevő.

Szeme izgatottan kutatta a tömeget, de a fürdőzők között nem vélte felfedezni Palmyrát, és a hintót kísérő férfiak szintén felszívódtak. Arról azonnal letett, hogy fekete színű köpenyeket keressen: amerre a szem ellátott, mindenütt tunikás és ágyékkendős vendégek voltak. Kevés nő látszott a vendégek között, azok is inkább tisztességes asszonyoknak tűntek, és egyikük sem üldögélt a medencében. Vagy labdáztak az oldalsó termek egyikében, vagy Seneca felolvasását hallgatták. Michelle kisvártatva rájött a magyarázatra, és megszólított egy balneatort.

– Még nem voltam ebben a fürdőben, hol találom a női melegvizes medencét?

– Menj végig a termen, nobilissima! A másik épület lesz az a szökőkút után.

– Köszönöm. Egy gyaloghintót keresek, amit fekete selyemlepel takar. Nem láttad valahol?

– Ide még Poppaea Sabina sem jönne be gyaloghintóval – nevetett a fürdős rabszolga. – A hintót, amit keresel, biztosan elvitték jobbra a csarnok előtt. A kertben van egy külön épület, amit Antoninus Plinius építtetett, talán arra mentek vele.

Michelle udvariasan megköszönte az útbaigazítást, átment a hideg vizes termeken, és kilépett a kertbe.

A női fürdő csak párlépésnyire magasodott és vidám zsivaj hallatszott a medencéjéből. Jobb kéz felől a karcsú pálmafákon és a susogva hajladozó piniákon túl egy kápolnaszerű, magányos épület márványkupolája fehérlett. Arra a kert teljesen kihaltnak tűnt, mintha tiltott zóna lenne, ahová a fürdővendégeknek tilos a bemenet. Michelle letette a törülközőt egy márványpadra, kibújt a szandálból, mert idegesítette az állandó csattogása a márványon, körülnézett, hogy nem látja-e senki, aztán átszaladt a zöldellő gyepen, és megbújt a bokrok takarásában. Kivárt egy pillanatig, majd előremászott, és félrehajtotta az ágakat.

Egy építés alatt álló kisebb medencét látott maga előtt, amit próbaképpen feltöltöttek vízzel. A víznek zöldes árnyalata volt, felszínét falevelek és gallyak borították, pereme mentén beépítésre váró márványlapok sorakoztak. Heléna békái mennyire örülnének, gondolta Michelle, és a medence túlfelén álló építményt vizsgálgatta, mely leginkább egy keresztény kápolnára hasonlított, csak a kereszt hiányzott a tetejéről. A medence felőli oldala nyitott volt, a kör alakú helyiség kellős közepén egy embermagas, háromlábú kandeláber állt, benne rőten lobogott a láng. A közfürdő zsivaja nem hallatszott idáig, az egyetlen zajt a környező fák ágai között megbújó madarak trillázása és egy páva állandó rikácsolása adta, a színes tollazatú, büszke madár hosszú farktollát maga után húzva, peckesen lépdelt a medence mellett.

Michelle megérintette a halántékát, átkapcsolt infralátásra, és körülnézett. Átvizsgálta a terepet, de a kandeláberben lobogó lángon kívül más hőforrást nem talált. Visszakapcsolt hagyományos látásra. Félrehajtotta az utolsó ágakat, és kilépett a bokrok takarásából, felegyenesedett a medence mellett. A zöldes színű, algás víz már hetek óta poshadhatott, a tetejét nyálka borította, Michelle határozottan büdösnek érezte. Észrevett valami furcsát a vízben. Keresett egy faágat, lehajolt és megpiszkálta. Egy állat teteme ringatózott a felszínen, ahogy a bot megbökte a testet, tucatnyi döglégy röppent tova a vízből kiálló részről. Michelle undorodva dobta el a botot. Felegyenesedett, és elindult a medence mentén, hogy megkerülje.

A pázsiton magasodó építmény üresen állt, a begyújtott kandeláberen kívül más nem látszott odabent. A falak hófehérek és csupaszok voltak, sehol egy díszítés, ez meglepte a nőt, aki lassan fellépdelt a három lépcsőfokon és belépett a kápolnaszerű építménybe. A márványfalakból kellemes hűvös áradt, hatalmas, szinte nyomasztó volt a csend. Michelle megkerülte a középen álló, egyszerű bronzkandelábert, nyakát nyújtogatta az alacsonynak látszó kupolás mennyezet felé. Az is dísztelen volt.

– Tudom, hogy erre jöttetek, hol a fenében vagytok?

Nem tűnt fel neki, hogy percekkel ezelőtt elhallgattak a madarak.

Palmyra egész életében megérezte, ha valaki a nyomában van. A Maecenas-kert óta tudta, hogy követi őket a rheda, amelyen a fekete hajú nő és a magas férfi ült. Természetesen nem tudhatta, hogy Michelle kicsoda, de Pompeji óta nem félt egyetlen mágustól sem, ráadásul Lilith megtízszerezte az erejét. Amikor Michelle kilépett a bokrok közül, Palmyra azonnal tudta, hogy megérkezett a következő áldozata. A legutolsó mágust, aki annyira hasonlított Nauszikaára, nem sikerült megölnie, de most nem fog kudarcot vallani: a Démonkirálynő láthatatlanul támogatja, hisz’ itt van a közelben. Újra elsétált a kápolna előtt, és még egyszer utoljára megnézte magának a magas, karcsú nőt, mielőtt megöli, aztán besétált a bokrok közé…

Michelle nem vette észre Palmyrát, akit Lilith pávává változtatott…

Serrault megdörzsölte a bal hüvelykujja körmét, és felvillantak a számok. Még tíz perc sem telt el, amióta Michelle eltűnt a lépcsősor tetején. A férfi idegesen dobolt a kocsi ülésén, legszívesebben már most bement volna a nő után.

Palmyra nem foghatta fel az átalakulás mikéntjét, a varázslat misztériumát, csak annyit érzett, hogy ismét önmaga. A saját testében áll a bokrok takarásában, és nézi a húszlépésnyire lévő kápolnát. A fekete hajú nő kilépett az építményből, és megállt a lépcsősor tetején. Valahova a messzeségbe nézett, el a Capitolium irányába.

A szíriai nő hátranyúlt, és mérhetetlen lassúsággal előhúzta Lilith pokolbéli íját. Vesszőt helyezett az emberi bélből font idegre, és megfeszítette a fegyvert, megcélozta az ismeretlen nő szívét.

Húsz lépés… nevetségesen könnyű feladat.

Michelle leengedett kézzel, enyhén összevont szemmel állt a kápolna kapujában, és érezte, hogy valami nincs rendjén:

Elhallgattak a madarak.

Hosszan kifújta a levegőt, ellazította izmait, és az aikidót hívta segítségül, amelynek mestere volt. Az első kilégzést követően meditatív állapotba került, a számtalanszor gyakorolt technika most sem hagyta cserben. A Világegyetem részévé változva végül ő maga lett a mindent betöltő univerzális tudat, amely ugyanúgy lerombolja a falakat realitás és megvalósulhatatlanság között, mint Kerwin ezredes misztikus, emberi elme által felfoghatatlan kudzsi-kiri[100] technikája. Michelle meditált, az energia hullámzott testében – lehunyt szemmel állt a kápolnába vezető lépcsősor tetején, és meglátta az íját feszítő Palmyrát.

De nem fordult Palmyra felé, nem lépett vissza a kápolnába, nem igyekezett fedezékbe, egyszerűen meg sem moccant.

A szíriai nő pattanásig húzta az íj idegét, de ezzel a végső, parányi mozdulattal az aikidó mesterének tudatát ugyanúgy felfeszítette. Minél feszesebb volt az ideg, annál lazább lett Michelle.

Idegek robbanása! A bronzhegyű vessző halálos pontossággal hasította a levegőt, de nem verhette át Michelle szívét. Abban a halálos másodpercben Michelle elfordult, és összecsapta két tenyerét, a mozdulat maga volt a követhetetlenség misztériuma.

A nyílvessző ott állt Michelle két tenyere között, a francia nő tekintete a semmibe révedt.

Michelle-nek sikerült az, amire Cynthiának Pompejiben még lehetősége sem adódott.

Palmyra számtalan meglepő dolgot látott és tapasztalt élete során, de ez az élmény most teljesen összezavarta a gondolatait. Hitetlenkedve pislogott a húszlépésnyire álló, fehér tunikás, mezítlábas nőre, aki elkapott egy repülő nyílvesszőt. Van egy húgom, volt Palmyra első gondolata, másodjára az jutott eszébe: ez egy démon! Annyira meglepődött, hogy majdnem lehullott róla a személyiségét uraló démoni mágia köteléke. Beletelt egy percbe, mire föleszmélt és előhúzott egy újabb vesszőt. Már nem törődött azzal, hogy a másik meglátja, egyszerűen kilépett a bokrok mögül.

Michelle nem fordult felé, másra kellett koncentrálnia.

A kápolna mögül előbukkantak a feketeköpenyes férfiak és kivont karddal a kezükben rárontottak a védtelennek látszó, fiatal nőre. Nyolcan voltak és nem hagytak kétséget afelől, hogy mi a céljuk: meg akarták ölni a kápolna előtt álló nőt. Egytől-egyig Plinius emberei voltak, a Marduk-szekta mindenre elszánt tagjai, akik uruk parancsára a halandók világában védelmezték Lilithet, akár az életük árán is, ha úgy hozza a szükség. S eljött az alkalom, hogy bizonyítsák föltétlen hűségüket. Szemükben őrült tűz lobogott, tagjaik remegtek az indulattól, s nagy ordítozással vetették magukat Michelle-re, akinek éppen az vált előnyére, amiből a támadók azt hitték, hogy előnyt kovácsolhatnak: a reárontók száma. Plinius emberei túl sokan voltak ahhoz, hogy egyszerre szúrhassanak, döfhessenek az áldozat felé, ezért egyenként rontottak rá. Az első kettő csak úgy tessék-lássék módon, hisz’ mégis csak egy fegyvertelen nő az ellenfél…

Egy szempillantás alatt meghaltak mindketten. Az elsőnek villant a kardja… aztán szétszakadt a fegyvert tartó kezének minden ízülete, és felsikoltott a fájdalomtól. Testét továbbvitte támadásának fékezhetetlen lendülete, és nekivágta a kápolna falának – a feje szétzúzódott a kövön. A férfi elterült, és nem mozdult többé.

A másik fel sem ocsúdhatott. Beleszaladt Michelle emberi szem által követhetetlen gyorsaságú, bonyolult kéztechnikájába, s lába alól kiszaladt a talaj, feje rohadt tök gyanánt loccsant szét a lépcsőn.

A harmadik megtorpant a látványra. Nem rontott a nőre, hanem utat engedett az egyik lándzsásnak, aki lobogó köpönyeggel közeledett és elkövette azt a hibát, hogy egyenesen előreszúrt, ahelyett, hogy dobta volna a fegyvert. Michelle elhajolt, és a babérlevelet formázó, borotvaéles lándzsahegy elcsusszant a hóna alatt. Ráfogott a nyélre, és ágyékon rúgta a férfit. Nem foglalkozott vele többet. Elpördült egy kardcsapás elől, elkapta a férfi kezét, és az aikidó lényegéből adódóan ettől a pillanattól kezdve átvette az irányítást a támadója mozdulatai felett. Körbeforgatta a férfit, és elsöpörte vele a többieket, aztán könnyed mozdulattal eltaszította magától. A magatehetetlen test felnyársalta magát egy döfni készülő kardon…

Michelle könnyedén, laza mozdulatokkal járta halálos táncát, vére szinte forrt az adrenalintól, ahogy sorra megölte a támadóit. Palmyra leesett állal nézte a medence túloldaláról, hogy a fekete hajú, tunikás, démoni nő valósággal nevet, miközben fegyvertelen kezével osztja a halált. Az íj kihullott a szíriai kezéből. Lekapcsolta köpenyét, és övéből előhúzta a tőrét.

Földöntúli rikoltás hallatszott.

Michelle életben maradt támadói hátrálni kezdtek.

A rémisztő hang a kápolnából hallatszott, Michelle megpördült, és meglátta a kandeláber mellett álló, éjsötét fátylakba öltözött női alakot. Mire felfoghatta volna, hogy valójában mi történik, Lilith újra rikoltott, és Michelle testét elhajította egy láthatatlan erő. Átrepült a füvön, és belezuhant a dögökkel teli bűzös medencébe, a nyálkás hullámok összecsaptak a feje fölött.

Palmyra tőrrel a kezében utána vetette magát.

Lilith maga után húzva hosszú palliumát kirepült a kápolnából, és lebegni kezdett a dögletes bűzű víz felett.

– Mi volt ez a sikoly? – ragadta meg Serrault Heléna karját. Heléna vívódott önmagával, végül nem bírta tovább, és kimondta:

– Lilith.

– Micsoda?

– Ne haragudjon, Gerald!… Jaj, hogy mondjam el? Azt mondták nekem, hogy nem szólhatok… nem mondhatom meg, hogy a gyaloghintóban Lilith ült…

Serrault leesett állal nézett a nőre.

– Micsoda???

Michelle-t váratlanul érte a dolog, mire felocsúdhatott volna, már rengeteg vizet nyelt. A gyomra pillanatok alatt felfordult, s csak a kondicionálásának köszönhette, hogy a szervezete nem úgy reagált, mint egy átlagos embernek. Mielőtt elokádta volna magát, a dögletes pocsolyában sikerült egy lábtempóval fellökni magát a felszínre. Köhögő rohamot kapott az undortól, amerre nyúlt, csak foszló testű állati tetemek hevertek. Palmyra mellette fröcskölte a vizet. Michelle megpróbálta elrúgni magától. Villant a tőr, és a penge belehasított a francia nő combjába. A víz egy pillanat alatt rózsaszínre változott Michelle körül. Fájdalmas sikolyt hallatott, és megpróbálta elérni a medence peremét. Palmyra utána vetette magát… Újra megszúrta, most a karján.

Michelle végső elkeseredésében szembefordult támadójával, és elkapta a ellenfele tőrt markoló kezének csuklóját. Elkeseredett küzdelem kezdődött a két nő között, mindketten alámerültek a vízben.

Michelle-t a kiképzés során felkészítették a különös helyzetekre, még arra is, hogy életéért küzdjön a víz alatt, de azt senki sem láthatta előre, hogy az ellenfele egy őrült démon elmebeteg kedvese lesz. Az aikidó az univerzum minden egyes szegletében, s pillanatában tökéletesen működött, de ebben a súlytalansághoz hasonló állapotban megváltoztak a fizikai paraméterek. Ami a medence partján egy ízületeket szétfeszítő kéztechnikának minősült, az idelent csak két egymással birkózó, harcos delfin kavargó küzdelme lehetett. Michelle sebeiből ömlött a vér, a bal kezét alig bírta használni, és képtelen volt alkalmazkodni. Palmyra pedig őrült volt, s nem arra törekedett, hogy kijusson a medencéből, számára csak egyetlen cél létezett: kibelezni az ellenfelét! Az sem érdekelte, ha belepusztul, csak a másik ne élje túl…

Michelle kicsavarta Palmyra kezéből a tőrt, és az asszír penge lehullt a mélybe. Lilith kedvese nem próbált utána úszni, inkább belecsimpaszkodott Michelle hajába, tépte, ráncigálta, más fegyvere nem lévén a körmein és fogain kívül. Beleharapott Michelle mellébe.

Michelle felüvöltött a víz alatt, és minden erejét összeszedve végre elrúgta magától a perverz cápává változott nőt. Sikerült levegőt vennie és megkapaszkodni a medence peremében. Talpával a szíriai nő arcába rúgott, és kihasználva a pillanatnyi előnyt kimászott a vízből.

– Geeeraaald! Geeeraaald…

A tőrszúrás okozta sebek és a harapástól sérült bal keble a kondicionálás ellenére is pokoli kínokat okoztak. A küzdelem hevében szétszakadt tunikája nedvesen tapadt a testére, anyagát rózsaszínűre festette a kiömlő vér. Négykézláb próbált elmászni a medence közeléből, hallotta, ahogy Palmyra kimászik mögötte. Oldalra fordult, és fektében fejbe rúgta a nőt. Palmyra visszazuhant a vízbe.

– Geeeraaald!

Árnyék vetült rá…

Serrault leugrott a kocsiról, Heléna közel állt a zokogásrohamhoz.

– Nem mondhattam meg… kérem, bocsásson meg, de nem mondhattam meg!

Serrault semmit sem értett és semmit sem kérdezett. Magára kapcsolta Michelle materializációs rendszerét, élesítette a saját fegyverét.

– Itt marad! – mondta a nőnek, aztán előhúzott Michelle fegyverövéből egy bilincset, lerángatta Helénát a rhedáról, és hozzábilincselte a korláthoz.

– Ezt nem teheti velem! – kiáltotta angolul a nő, mire egy-két járókelő felkapta a fejét és megfordult az utcán. Egy darabig nézték őket, majd tovább baktattak.

– Gerald, ne menjen oda! Kérem!

Serrault berohant a fürdőbe.

Ahogy az árnyék megérintette Michelle-t, azonnal odébb pördült a nedves köveken.

Valaki megmarkolta a víztől csapzott haját, és visszarántották a testét. A Pompejiben megnövesztett hajánál fogva húzták el a pázsitig. Michelle sikoltozott, rúgkapált, odakapott a kezével, de túlságosan legyengítette az előző küzdelem, a vérveszteség, az ingadozó kondicionálása, és képtelen volt védekezni. A férfiak ráugrottak, lefogták a kezét, leszorították a földre.

Fahéj illat?

A feketefátyolos nő lépett oda, alakja csak egy kontúrtalan homályos folt a válla fölött szikrázó nap fényében. Michelle látni vélte, hogy a fény megcsillan egy különös, hullámos alakúra kovácsolt pengén. A sötét éj leánya közelebb hajolt, a tőr felemelkedett…

Meghalok, gondolta Michelle.

NEM AKAROK MEGHALNI!

Borzalmas, leírhatatlan fájdalom robbant a gyomrában, ahogy a tőr átszaladt a testén. Sikoltani akart, de egy másik penge átvágta a torkát.

A többi szúrást már nem érezte…

Lilith intett a halandóknak.

– A teste az enyém, lépjetek hátra!

Heléna lehunyta a szemét, elmormolt egy varázsszót, és a bilincs lepattant a csuklójáról. Felugrott a kocsira, felnyitotta a láda tetejét, és előkotorta az aranyláncon függő medaliont. Potyogtak a könnyei, amikor beszaladt a fürdőbe Gerald Serrault után.

Serraultot egyetlen balneator sem igazította útba, az ösztönei vitték előre. Átrohant a melegvizes fürdőn, toporgott egy pillanatig az udvaron, s akkor a fákon túl meglátta a magányos épület napfénytől csillogó tetejét.

Letért az útról, áttört a bokrokon, és kilépett a medence partjára.

A túloldalon, a kápolna előtt egy meztelen női alak hevert a füvön. A tunikát feltépték a vértől áztatott testén. Három férfi állt fölötte, kezükben meztelen pengéjű kard. A lépcsőn egy feketébe öltözött, lefátyolozott nő állt, mellette a szíriai nő…

Serrault azonnal tudta, hogy kinek a megbecstelenített holtteste hever a földön.

– Neeeee!

A lézer vijjogva szelte a levegőt, és derékban kettévágta az egyik férfit.

Több lövés nem volt.

A lefátyolozott nő kezéből előcsapó kékes villámlás lecsapott Serrault testére. A férfi kezéből kihullott a fegyver, és nekivágódott egy fatörzsnek. A nekicsapódás ereje akkora volt, hogy a törzsőrmester a kondicionálás ellenére azonnal elájult.

Plinius két életben maradt embere csak most kezdett felocsúdni a rémülettől.

– A tűzmágus! – sikoltotta az egyik, és hanyatt-homlok menekült, de Lilith nem szerette a megfutamodókat, s egy szempillantás alatt lerohasztotta, lepörkölte róluk a húst. Az égett emberhús dögletes bűze böffent a levegőbe, a csontváz belecsobbant a medencébe.

A másik fegyveres sokkal okosabbnak mutatkozott, mert úgy döntött, inkább elvágja a fához csapódott férfi torkát. Szaladva kerülte meg a medencét, amikor elébe toppant egy törékenynek látszó női alak.

– Vakulj meg! – kiáltotta Heléna.

A férfi elejtette a kardot, aztán borzalmas sikolyokat hallatva kapott a szeméhez. Előretántorgott pár lépést, és belezuhant a bűzös vízbe. Heléna latin szavakat kezdett kántálni és maga előtt tartva a medaliont elindult a kápolna lépcsőjén álló Démonkirálynő felé, akinek ajkát földöntúli hangorkán hagyta el, ahogy meglátta őt.

A víz felkorbácsolódott, a piniák elfeküdtek a földön, portölcsér söpört végig a fürdő kertjén és a szemközt emelkedő Capitolium házsorai között. Heléna megtántorodott, de nem hátrált meg. Megkapaszkodott egy pálmafában, és addig nem hagyta abba a latin űzőformula kántálását, amíg a Démonkirálynő helyén fel nem lobbant egy tízméteres láng. A kápolna szintén eltűnt egy lángfal mögött, akárcsak Palmyra, akit Lilith az utolsó pillanatban magával ragadott.

Lilith távozásával egy csapásra eltűntek a lángok, eltűnt az épület, mintha sohasem létezett volna.

Heléna látta a könnyein keresztül, hogy fényesen ragyog a medence, ahogy vízének tükrén megcsillan az életet adó napsugár.

Megszólaltak a madarak.

A nő tántorogva indult el Michelle holtteste felé. Négylépésnyire állhatott tőle, amikor megtorpant és nem ment tovább. Onnan is látta, hogy Lilith mit tett a szerencsétlen nővel.

Sheila Joiner elbőgte magát.

II.

64. július 1. Róma, Moore háza a Palatínuson

EGY EMBER kevés volt ahhoz, hogy lefogja Tesst, akit valósággal őrületbe kergetett Michelle halálhíre.

– Engedjetek el, látni akarom! Engedjetek oda! – sikoltozta Tess, és megpróbált kiszabadulni a kezek szorításából, de Tóth és Wilde erősen tartották. Igyekeztek elhúzni onnan. Tess kirántotta az egyik kezét, és megütötte a hollandot. A lánynak elborult az agya, úgy ütött, mintha újra az életéért küzdene Los Angeles alatt.

Wilde felborított egy karosszéket, és elterült. A medvetermetű Tóth hátulról kapta el a dühöngő fúriát, megpróbálta leszorítani a kezét. Tess egyszerre sikoltozott és zokogott. Próbált kiszabadulni…

Jacta közeledett. Előkapta az oldalfegyverét, és kábítósugarat lőtt a lányra. A kék színű, koncentrikus körök megérintették Tesst, aki azonnal összeomlott, elernyedt a férfi szorításában. Tóth gyengéden lefektette a márványra, Wilde közben feltápászkodott, az állát tapogatta.

– Nem nézné ki belőle az ember.

– Vigyék vissza a szobájába, és kapcsoljanak pajzsot a bejáratra! – utasította őket a fejvadász. – Melyik idióta mondta meg neki?

– Én – jelentette ki Tóth, és mérgesen szuszogva nézett a férfira. – Nem lehetett elhallgatni, az egész ház erről beszél.

Jacta azt vélte kiolvasni a medvetermetű férfi pillantásából, hogy „kinyírlak, ha sokat pofázol”, ezért visszavett a lendületből, és kurtán bólintott, nem akart konfliktust:

– Igaza van… vigyék el a lányt, semmiképpen nem láthatja a holttestet, én legalábbis nem engedném meg. Ha Kerwinék visszatértek, azonnal jöjjenek be Gallandhoz!

– Mi történt?

Jacta eltaposta saruja sarkával a kőre ejtett, félig sem szívott cigarettáját.

– Ha erős gyomra van, akkor menjen be, és nézze meg! Én sok undorító dolgot láttam életemben, de ez túltesz mindenen.

Tóth sokáig vacillált, aztán vett egy nagy levegőt, és belépett a szobába. A helyiségben ketten tartózkodtak, a falnál támaszkodó Galland és a sápadt-fehér Heléna. A varázslónő egy karosszékben ült, szája csak egy keskeny vértelen vonal. Mind ez idáig úgy hitte, mindent tud a fekete mágiáról, most kellett belátnia, hogy elhamarkodottan ítélte meg a képességeit.

Az egészségügyi felszerelés szerves részét képező hermetikus-sátor a szoba közepén lett felállítva. Az átlátszó kupola alatt szupersteril környezetet lehetett létrehozni, hogy az automatikus robotkarok bármilyen kényes sebészeti beavatkozást elvégezhessenek. A sátort egy perc alatt fel lehetett állítani, és mindent, ami a belsejében zajlott, számítógépek vezéreltek.

Az egyetlen fényforrás a sátor belsejéből előtörő fény volt. Tóth közelebb lépett, odahajolt a fóliához, és ajkára fagyott a szó…

A kupola alatt Michelle holtteste feküdt, és ezernyi fülbemászó járta rajta pokoli táncát. Ki-be járkáltak a nő testnyílásain, eleven szőnyeg gyanánt borították a padlót, felmásztak a fólia oldalán, majd visszahulltak a magasból. A villás farkú férgek áradata egyre erősödött, s mindezek mellett fokozatosan növekedtek. Kisvártatva annyian voltak, hogy Michelle holtestének csak a körvonalai látszottak.

A férfi felegyenesedett, és döbbent arcot vágva nézett Gallandra.

– Azonnal el kell égetni, sátrastól, mindenestől… Mi lesz, ha kimásznak?

– Nem tudnak kimászni.

– Az ezredes látta?

– A folyamat kezdeténél még itt volt.

– Mit szólt hozzá?

– Semmit. Mit mondhatott volna? Az a nő Michelle vérével valami sumér jeleket rajzolt az altestére, Kerwin szerint valami olyat jelentett, hogy szülj férgeket… nem tudom… a röntgen szerint belőle jönnek.

– Mi a büdös franc történik itt, te érted ezt?

– Nein.

– Maga? – fordult a férfi Heléna felé.

A kisírt szemű nő nem válaszolt. Felállt, és kiment a szobából.

Kerwin és Hands egy órán belül visszatértek a fürdőkertből. Lekapcsolták magukról az intervenciós páncél moduljait, és bementek Gallandhoz. Kerwin megállt a fóliasátor előtt, az arcáról semmit sem lehetett leolvasni.

– Találtak valamit? – hajolt oda Jacta Handshez, a kérdezett a fejét rázta.

– A kápolna helyén csak egy égett folt látható, a műszerek semmit sem mutatnak, lejáratnak nincs nyoma. A hullák ugyanúgy eltűntek, mintha mi használnánk az ultrahangot… olyan ez az egész, mint egy kibaszott illúzió a cirkuszban.

– Kerwin…

– Most hagyja Kerwint, ha kedves az élete – súgta vissza Hands. Az ezredes elfordult a sátortól.

– Hol van Heléna? – kérdezte Gallandtól.

– A szobájában.

– Mindenki látta?

– Tess kivételével mindenki… a germán csaj persze nem.

– Hozzák ide Tesst!

– Ezt nem tartom jó ötletnek, ezredes úr…

– Nem érdekel, őrmester, hogy milyen ötletnek tartja – vágott közbe idegesen Kerwin. – Barátnők voltak, és nem tehetem meg vele, hogy nem láthatja Michelle holttestét, mielőtt atomjaira bontjuk. Mozogjon, és hozza ide Miss Gordont!

– Jawohl! – Galland kiszaladt.

Kerwin beállította a Stockbauer-romboló szonikus rendszerét.

Egy perccel később a német karjába kapaszkodva becsoszogott a rémült Tess. Mindenki visszafojtotta a lélegzetét, amikor odavezették a kupolához. A fólia mögül a fülbemászók zizegése hallatszott.

– Jézusom – zokogott fel a lány, és elfordította az arcát. Galland átkarolta, és kikísérte. Tess tehetetlen bábuként engedett a gyengéd erőszaknak.

Kerwin átvette jobb kezébe a rombolót, a fegyver dühös sziszegésbe fogott, ahogy célra irányították.

– Lépjenek hátra! – harsogta Kerwin.

Az ezredes elhamvasztotta a fóliasátrat borzalmas tartalmával együtt, aztán félrecsapta a velariumot, és kilépett a kezdődő szürkülettől homályos peristülionba. Elindult hátra, kisvártatva eltűnt a piniák takarásában.

– Lépnünk kell valamit, ez így nem mehet tovább – jegyezte meg Jacta.

Senki sem szólt, a fejvadász mindenki egyöntetű véleményét fogalmazta meg. Hands hosszan nézett az ezredes után.

Kerwin mintha tudna valamit. Vajon mire jöhetett rá, és miért nem mondja el nekünk?

Mark szintén látta Michelle holttestét. Csak egy pillantást vetett a sátorra, és azonnal kijött Gallandtól, az undortól felkavarodott a gyomra. Megmosta az arcát a szökőkútban, és visszatért a szobájába. Lehuppant az ágyára. Sokáig meredt előre a semmibe, tehetetlennek érezte magát.

Jessica tudta, hogy így lesz?

A lány talán megérezte, hogy reá gondol, mert pár perc múlva beszaladt a kertből, odahúzódott az ablak mellé, és a függöny résein kukucskált kifelé.

– Ne, ne kérdezz semmit! – mondta hátra sem fordulva.

Istenem, mennyire hasonlít az anyjára, gondolta a férfi. Akaratos, makacs és titokzatos. Erősnek mutatja magát, holott ugyanolyan gyenge, mint sokan közülünk, és a lelke legmélyén csak egy lány, egy hétköznapi lány…

Felállt, odament hozzá, és átkarolta karcsú derekát, Jessica nem ellenkezett. Odasimult Markhoz, keze a kezét kereste.

Mindketten végignézték, ahogy Kerwin a Stockbauerrel átmegy a kerten. Mark csak egy pillanatra látta a férfi arcát, de azonnal világossá vált számára, hogy az ezredes elszántabb, mint valaha, elszántabb, mint bárki a Moore-házban. Ezekben a pillanatokban akárki állna az útjába, gondolkodás nélkül megölné. Mark összeborzongott. Lehet, hogy ez az igazi John Michael Kerwin?

– Azt hiszem, ez készül valamire.

– Most megy be a nőhöz… – közölte csendesen Jessica.

A férfi nem kérdezett semmit, mert az elmúlt négy nap alatt megszokta, hogy úgysem kap válaszokat.

Jessica hirtelen kibontakozott az ölelésből, és kapkodva nézett körül a szobában.

– Szedd össze minden holmidat, és költözz át az átrium mellé! Ha megkérdezik tőled, hogy miért, mondd azt, idegesít a szökőkút csobogása, és nem tudsz aludni tőle. Senki nem fog akadékoskodni, én úgy intézem, hogy Tess mellett lehessek. Estig mindenképp intézd el a dolgot, most mennem kell… Ne kérdezd, miért!

A férfi elkapta a karját.

A lány hosszan nézett a szemébe, aztán egyet lépett felé. Egyszerre mozdultak. A csók nem tartott sokáig, s mire a férfi tudatáig jutott volna, hogy tulajdonképpen megtörtént, már vége szakadt, a varázslatos pillanat elillant. A lány elvonta az ajkát, és kiszaladt. Bármennyire próbálta palástolni, Mark észrevette, hogy könnyek csorognak az arcán.

Szép Heléna a kezét tördelve, holtsápadtan járkált faltól-falig. Az abacuson haloványan pislákolt a szoba egyetlen mécsese, a falon különös árnyékok mozdultak, ahogy megrezdült a láng. A velariumot ügyetlenül húzták el, és az éjszaka ártatlan teremtményei beszabadultak a résen. Éjjeli lepkék őrült ringlispílje keringett az asztalka körül. Heléna megtorpant, és tűnődve nézte táncukat. Biztosan rájöttek, morfondírozott magában, de semmi vész, előbb vagy utóbb úgyis meg kell történnie a dolognak. Bárcsak elmondták volna, hogy mi lesz a parancsnok reakciója…

Odakint lehűlt a levegő és feltámadt a szél. Heléna magára kanyarította a stóláját, és további sorsán lamentálva leült a lectusra.

Nem kellett volna beleegyeznem.

Váratlanul félrecsapták a velariumot, és Kerwin lépett a szobába. Gondosan visszahúzta a függönyt, és megállt a nő előtt. Az intervenciós gyakorlót hordta a testére felcsatolt modulokkal, a rombolót elfektette keresztbefont karján. Heléna zavarodottan nézett fel rá, s amikor szembesült a pillantásával, megértette, hogy nem játszadozhat tovább, mert ettől a perctől kezdve az élete a tét.

Kerwin sokáig hallgatott, végül az abacus mellé húzta a szoba egyetlen karosszékét, és leült, a fegyvert továbbra sem tette le. A Stockbauer csendesen szuszogott, és várt, Kerwin végre megtörte a csendet.

– Mi katonák vagyunk, és bevetés előtt speciális implanterősítéssel látnak el bennünket, a szemlencsénket például egy számítógép helyettesíti, ami a látottakat föl is veszi a későbbi elemzés céljából. Ezt azért mondom el magának, hogy megértse: láttam, amit Michelle az utolsó percekben látott, és azt is, amit Serrault. Egyelőre csak én néztem végig a felvételeket, még Cornelius Handsnek sem mutattam meg, sőt, olyan döntést is hozhatok, hogy soha senki ne láthassa az utolsó percek történéseit, a Második Intervenció parancsnokaként jogom van ehhez. Most bejöttem magához, mert föltétlen beszélnünk kell egymással. Megtettem a megfelelő óvintézkedéseket, így ezt a beszélgetést senki sem hallhatja, senki sem láthatja… szeretném, ha őszinte lenne hozzám, Miss Joiner. Döntenie kell: együttműködik velünk, ahogyan délután megígérte, vagy meghal… Ugye tudja, miért vagyok itt?

– Tudom – felelte alig hallhatóan a nő.

– Akkor beszéljen nekem egy kicsit Michelle harcászati rendszeréről, és mondja el, honnan és kitől tudja a vészjelzés kódját! Vegye le azt az álarcot, amit a XXIV. század kényszerít magára.

Heléna lassan felállt, újra a stóláját igazgatta, Kerwin látta, hogy remeg a keze.

– És nyugodjon meg! Ha nem ad rá okot, sohasem fogom bántani – tette hozzá az ezredes.

– Biztos, hogy nem hallanak bennünket? Azt mondták nekem, hogy ezekről a dolgokról csak mi ketten tudhatunk 64-ben.

– Biztos.

– Hosszú történet lesz, ezredes úr.

– Éppen ezért kezdje el minél előbb, Miss Joiner!

Helénát lenyűgözte a férfi higgadtsága.

Az öregnek igaza volt, nem mindennapi ember! A nő az ajkát harapdálva, töprengve járkált a szobában, végül megtámaszkodott a szemközti falnál, és csendesen beszélni kezdett.

– A Második Intervenciós csoport indulását követő harmincötödik évben fogok megszületni, és huszonkét évesen, 2353-ban hozom meg azt a döntést, hogy átjövök az időn, mert én akarok lenni Szép Heléna. Ekkor elhatároztam, hogy felkeresek egy magántársaságot, amelynek az ókor a specialitása, a dolog viszonylag egyszerűen zajlott. Átböngésztem a virtuálhirdetéseket, és rábukkantam a C&L Time Line-ra. Fölvettem velük a kapcsolatot, és árajánlatot kértem. Nem hiszem, hogy ez érdekelné önt, de borzalmasan sok pénzt kértek az oda-és visszautazásért, csakhogy engem már nem lehetett eltántorítani az elhatározásomtól. A vagyonom nagy részét évek óta részvényekbe fektettem, de ezt követően mindent eladtam, hogy előteremtsem a megfelelő összeget, sőt, az Akadémia is támogatásáról biztosított. Nem akarom untatni a további részletekkel: a pénz összejött, befizettem az előleget, összességét tekintve a C&L részéről a kővetkezők lettek rögzítve a szerződésben. A Társaság lehoz engem 61-be, és értem jön 67-ben, a saját koromból mindösszesen harminc napot fogok hiányozni. Továbbá a C&L kötelezte magát egy külön exkluzív szolgáltatásra, melynek keretén belül elvégezhetek egy tanfolyamot, ahol tökéletesen megtanulhatok ógörögül, latinul és egy harmadik választott nyelven… a sumert választottam, de ez lényegtelen… továbbá pontosítják a történelmi ismereteimet, megtanítják nekem, hogyan éljek, viselkedjem az ókorban. Ami nagyon lényeges: a C&L-esek sohasem kérdezték, mi az utazásom pontos célja, a megfelelő rovatba például azt írtam, hogy „kultúrtörténeti kutatómunka”. Tudomásul vették, és nem firtatták a részleteket. A felkészítésem rendben zajlott, nagyon jó kapcsolatba kerültem a cég egyik koordinátorával, ez a nő volt felelős a tökéletes felkészítésemért. Összebarátkoztunk, és elmondtam neki, hogy tulajdonképpen miért szeretnék lemenni: én akarok lenni Szép Heléna, Simon Mágus asszisztensnője, akiről alig tud valamit a mágiatörténet… Másnap felhívott a cég tulajdonosa, hogy föltétlen szeretne találkozni velem…

Heléna hirtelen elhallgatott.

– Ki volt ez az ember? – kérdezte Kerwin. Sejtette, hogy ismert név lesz.

– Mr. Cohari, a maga csoportjának stratégiai-elemzője, aki ötvennyolc évvel ezelőtt a maga csoportját felkészítette az Odüsszeia-akcióra.

Kerwinnek a torkában kezdett dobogni a szíve. Az előtte álló nő találkozott valakivel a jövőben, aki pontosan tudta, hogy akkoriban mi lett a Második Intervenció sorsa az ókori Rómában.

– Folytassa – nyögte a férfi, holott életében nem félt még annyira semmitől, mint ettől a beszélgetéstől. A falnak támaszkodó nő amennyiben ismeri az összes részletet, akkor pillanatokon belül közölheti vele a saját halálának pontos dátumát. A délután történtekből azt lehetett kikövetkeztetni, hogy Michelle haláláról Helénát előre tájékoztatták. Vajon mennyit tudhat még, töprengett Kerwin… Atyaisten!

– Időközben Mr. Cohari nyolcvannégy éves lett, természetesen rég nem dolgozott a Katedrálisnak, vagy csak nem beszélt erről… Ő volt a C&L egyik társtulajdonosa, a partnere pedig az a Mr. Laudis, aki a maguk állandó harcászati elemzője volt… akkoriban.

– Vele mi lett? Élt még?

– Már nem, csak tiszteletből szerepelt nevének kezdőbetűje a cég elnevezésében. Mr. Cohari azt mondta, hogy meglehetősen különös körülmények között hunyt el, ha jól emlékszem a dátumra, ‘28-ban vagy ‘29-ben. Mentális kapcsolatban állt a személyi számítógépével, ami megölte, a futtatott program vírusfertőzött volt… Szóval másnap találkoztam Mr. Coharival, aki elmondta, hogy miután megtudta, hogy én akarok lenni az akkori Szép Heléna, egy éjszakán keresztül vívódott. Mit tehetne ebben a helyzetben? Eleinte szerette volna, ha egy másik társaságot választok, végül arra az elhatározásra jutott, hogy beavat engem a 64-es történésekbe. Gondolhatja, amikor mesélni kezdett ezekről a dolgokról, csak tátottam a számat. Mr. Cohari ekkor elmesélte az Odüsszeia-akció történetét és beszélt arról a Szép Helénáról, aki azokban az években találkozik a legendás Kerwin ezredessel… így mondta legendás… Végül felajánlott egy lehetőséget: vállaljam el Szép Heléna szerepét, és a C&L minden ellenszolgáltatás nélkül levisz 61-be, majd visszahoz az általam meghatározott időpontban, és egy árva petákot sem kell fizetnem. Cohari megnyugtatott: nekem hajam szála sem görbül odalent, higgyek neki, ezt ő már ötvennyolc éve pontosan tudja…

Kerwin nem bírta tovább, felugrott a székből.

– Az isten szerelmére, hölgyem, mit mondott el magának az az őrült?

– Maguk közül… jaj, de nehéz… maguk közül páran visszatérnek 2295-be.

– Neveket mondott? – nyögte Kerwin. Meg kellett törölnie az izzadságtól gyöngyöző homlokát.

– Nem említett neveket. Azt mondta, hogyha találkozom magával, akkor nem szabad majd nehéz helyzetbe hoznom.

Kerwin égnek emelte tekintetét, és elrebegett egy hálaimát a vén profi lelki üdvéért.

– Mégsem őrült… csak egy zseni. – Lefektette a fegyvert a lectusra, aztán odament a nőhöz, aki nagy zavarában a tunikája ujját csavargatta. Nem mert felnézni, mintha attól félne, hogy Kerwin gyilkol a pillantásával. A férfi megtámaszkodott a falnál, másik kezével megfogta a nő állát, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen. – Ne féljen, Heléna! Maga egy bátor nő, amit véghezvitt, a legjobban képzett profiknak is becsületére válna. Három hosszú éven át arra a pillanatra várt, hogy megérkezzünk Rómába?

– Igen – suttogta a nő, és átkarolta Kerwint. – Bocsásson meg, amiért az elején félrevezettem magukat, és nem mondtam el a teljes igazságot.

– Semmi baj – lapogatta Heléna hátát Kerwin. Kibontakoztak az ölelésből. – Milyen részletességgel tájékoztatták magát a találkozás napjának történéseiről, egyáltalán tudta a pontos időpontot?

– Mr. Cohari annyit mondott, hogy 64 júliusának eleje.

– Várta?

– Igen, és nagyon féltem.

– Halljam, mennyi tájékoztatást kapott a mai napról?

– Annyit tudtam, hogy a találkozás váratlanul fog lezajlani. Amikor az emberei ránk törtek, nem hittem, hogy maguk azok. Tényleg azt hittem, hogy ókori rablók! Mr. Cohari elmondta nekem, hogy elvisznek egy házba, ahol Lilithről fognak kérdezni.

– Azt elmondta, hogy miért?

– Hál’ istennek nem. Ez esetben ugyanis biztosan nem vállalom el a feladatot.

– Hm… Azt megmondta magának, hogy Michelle Morell hadnagy meghal azon a napon?

– Igen.

– Jézusom, hogy bírta ezt végigcsinálni? Ott ül vele szemben, beszélgetnek, miközben tudja, hogy estére halott.

Helénánál eltört a mécses, elbőgte magát.

– Bo… bocsásson meg, John, megesküdtem rá, hogy tartom a számat! Mr. Cohari azt mondta, nem változtathatom meg a múltat. Tudtam, hogy nehéz lesz, de arról fogalmam sem volt, hogy ennyire.

Kerwin újfent átölelte. Nem próbálta vigasztalni, hagyta, hogy a nő kisírja magából a bánatát. Cohari sokkal nagyobb terhet rakott Sheila Joiner vállára, mint hitte volna.

Hosszú percek teltek el, mire a nő annyira megnyugodott, hogy képesnek érezte magát folytatni az elbeszélését. Kerwin valamelyik zubbonyzsebéből kerített neki egy zsebkendőt.

– Leülhetek az ágyra? – szipogta Heléna. – Ott van az a csúnya puskája, ami mozog.

Kerwin füttyentett a Stockbauernek. A szuperfegyver átmászott a karosszékbe, és láthatatlanná vált. Heléna a szemét törölgette, így nem vett észre semmit.

Kerwin odavezette az ágyhoz, és leültette.

– Húzzál onnan! – mondta a „széknek”, és leült. – Folytathatjuk? – kérdezte, Heléna bólintott.

– Persze, semmi bajom.

– Milyen részletesen ismertették magával a délután történéseit? Azt tudta előre, hogy Lilith fog ülni a gyaloghintóban?

– Igen, de csak addig a pontig, hogy követni kezdjük a hintót. Mr. Cohari azt mondta, hogy utána a saját belátásom szerint kell cselekednem. Nem avatott be a részletekbe, mert attól félt, hogy ez összezavar, és kapkodni kezdek. Igaza volt. A végén már annyira ideges voltam, hogy a törzsőrmesternek megvallottam, tudtam, kit visznek a gyaloghintóban, de nem mondhattam el nekik.

– Igen? Majd visszanézem azt a részt Serrault szemszögéből. Ugye tudja, hogy ostobaságot csinált? Serrault megölhette volna.

– Tudom.

– Azt tudta, hogy Michelle-t a fürdőkertben gyilkolják meg?

– Akkor már sejtettem, és miután bementem utánuk, azt is tudtam, Cohari miért tanultatta meg velem Michelle kódját: azért, hogy riaszthassam magukat.

– Ez nyilvánvaló. Először miért mondta azt, hogy Michelle adta le a vészjelzést, közvetlenül a halála előtt?

– Nagyon megijedtem, időt kellett nyernem. Maguk nem voltak olyan állapotban, hogy odaálljak és elmondjam a teljes igazságot. Ugye, megérti?

– Ez természetes. Ön tehát nem tudott az implant szemlencsékről? Feltételezem, hogy így van, különben nem hazudta volna, hogy Michelle riasztott.

– Az az információ, hogy maga visszanézheti az emberei perspektívájából a történteket, számomra is meglepetés.

Kerwin elgondolkodva nézte a nőt. Összetalálkozott a tekintetük.

– Tudja, min töprengek már percek óta? – kérdezte Helénától. – Cohari miért mondta el magának ezeket a részleteket? Miért avatta be? Több mint fél évszázada tudja, hogy az Intervenciós csoport találkozik egy bizonyos Szép Helénával, aki segít nekik… talán még az sem derül ki az akciót értékelő jelentésekből, hogy ez a Heléna egy időutazó. Nos, ebben az esetben miért kellett magát ilyen nehéz helyzetbe hozni. Ott ül a nyolcvannégy éves Cohari egy bársonyszékben, előtte egy huszonhárom éves okkultista nő, aki azt akarja, hogy levigyék 61-be. Cohari sunyin mosolyoghatna, hogy lám-lám, összevágnak a dolgok. Itt ez a szerencsétlen nő, hát vigyük le az ókorba, de ne mondjuk meg neki, hogy a harmadik évben összefut Kerwinékkel, aztán lesz, ami lesz, kvázi lesz, ami megtörtént. Mi motiválhatta Coharit abban, hogy beavassa magát a részletekbe? Heléna, mindennek csak egyetlen logikus magyarázata lehetséges, javítson ki, ha tévednék: Mr. Cohari egy konkrét üzenetet küldött nekem a XXIV. századból, ezért kellett beszélnie az apró részletekről! Jól mondom?

Heléna nem teketóriázott sokat, hanem lehúzta az egyik gyűrűjét, és odanyújtotta a férfinak.

– Ez egy holografikus-vetítő, a felvételt csak egyszer lehet megnézni. Ez Mr. Cohari üzenete!

Kerwin úgy nyúlt érte, mint egy darab parázsért.

Jacta rezzenéstelen tekintettel, szép komótosan, ahogy egy félőrülthöz illik, módszeresen törni-zúzni kezdett. A porticusban álló szobrokkal kezdte, azután a szobája berendezésével folytatta: először ripityára törte az abacust, majd az egyik épségben maradt lábával nekiesett a fallernusival telt korsóknak. Bakancsos lábával addig rugdosta a fekhelyét, míg apró darabokra nem hullott. Következett volna egy művészi kidolgozású Vénusz-szobor, de Hands lépett be a letépett velarium helyén, és a megveszekedett fenevadként tomboló férfira fordította az energiavetője csövét. Felszólította a fejvadászt, hogy hagyja abba, különben lőni fog!

Jacta egy pillanatra megtorpant, aztán közölte Handsszel, hogy minek tartja az anyját, és tovább tombolt.

A Bíboros helyettese nem teketóriázott tovább, és a falba eresztett egy sorozatot. A lézer öklömnyi lyukakat égetett a márványba, a felforrósodott kőszilánkok zápora betakarta Jactát, aki egy röpke pillanatra mintha visszatért volna a valós világba, mert tehetetlenül lehullott karokkal fordult az ajtóban álló férfi felé. A fegyver döreje elült, a szobában csak a fejvadász átható zihálása hallatszott.

– Tudom, hogy szerették egymást, Stanley, de ennek semmi értelme, ezzel nem hozhatja vissza, ráadásul a maradék esélyünket csökkenti, ha belebolondul a tehetetlenségbe, a józanész most mindennél fontosabb. Szükségünk lesz magára, ezért ne hozzon engem nehéz helyzetbe! Próbáljon megnyugodni, különben le kell puffantanom, mint egy rühes kutyát, és esküszöm az élő atyaistenre, hogy gondolkodás nélkül meg is teszem, holott kurvára kedvelem magát, fiam!

Jacta fura fejtartással nézte az egykori, híres intervencióst. Kiköpött a bútortörmelékkel borított padlóra.

– Vigyázzon, Hands, ha egy mondatban használja az isten és a kurva szót, mihamarabb olvadni fog a jég a ház hátsó felében! Miért nem hagyott inkább elrohadni Borneón?

– Nem tudtam, hogy ez lesz belőle, de ne feledje, mit mondtam magának 1997-ben Borneón, azon a február elsején: „egy profira van szükségem”! Gondolkozzon egy kicsit! Maga az Atlanti-óceán fenekére küldött több mint ezer ártatlan embert, de mégsem ítélték halálra. És tudja, miért? Azért, mert Suger már akkor tudta, hogy maga idelent lesz az Intervencióval az ókori Rómában. Az egykori legjobb emberünk, aki időközben egy idült alkoholista lett… Nézzen magába, és viselkedjen úgy, ahogy a Katedrális ostorához illik. Emlékszik? Ezen a néven emlegettük, amikor még kiérdemelte.

Jacta percekig mozdulatlanul állt, aztán fogta a széklábat, amit még mindig a kezében szorongatott, és a sarokba hajította. Majd körülnézett, és kurta bólintásokkal konstatálta, hogy „valaki összetörte a bútorokat”… a tekintete végül megtalálta Handsét, aki időközben leengedte a fegyvert.

– Ha ott lettem volna abban a kibaszott fürdőben…

– Nem, Stanley – vágott közbe a másik –, akkor maga is halott lenne, vagy ugyanúgy kómában feküdne, mint Serrault törzsőrmester. Ezek nem emberi lények, fiam!

Jacta a kert felé mutogatott, látszott rajta, hogy majd’ szétrobban a dühtől.

– És a híres John Michael Kerwinnek most mi lesz a következő lépése, letérdel és imádkozik? Pompejiben elvetette ennek a szegény, szerencsétlen nőnek a gyermekét, kettejük gyermekét, s alig két hétre rá olyan érzelemmentesen áll Michelle holtteste felett, mintha egy idegen emberé lenne. Ez az ember a parancsnok? Ennek ezredesi rangja van? Most bement ahhoz az idióta nőhöz, és azt tervezgetik, hogy lemegyünk az alvilágba? Kapjunk már a fejünkhöz, uram! Én azt mondom, hogy maga vegye át a parancsnokságot, menjünk ki Rómába, és takarítsuk el az egész várost, tizenhét nap múlva úgyis porig ég, minden történelemkönyvben benne van. Ez meg az én véleményem, a profié, uram. Nos, mi a válasza?

– Az, hogy takarítsa el a törmeléket, és szedje össze saját magát, mert ugyanúgy romokban hever! Kerwin megmondta nekem, hogy hamarosan bosszút áll. A vihar azért közeleg, mi intéztük így.

– Mire készül? – kapta fel a fejét Jacta.

– Esküszöm magának, hogy megmondanám, ha tudnám, de hogy mi lesz holnap vagy még ma este, azt senki sem tudja ebben a rohadt házban, nekem elhiheti, Stanley.

– Átköltöztél a szobádból?

– Igen. Szerintem Moore egy kicsit hülyének nézett, amikor a szökőkútra hivatkoztam… Kerwin még mindig odabent van Helénánál.

– Tudom. Ne lepődj meg, de más emberként fog kijönni onnan!

– Figyelj csak, miért kellett kiköltöznöm a szobámból?

Jessica megvonta a vállát.

– Hogy ne halj meg ma éjszaka!

– Kimenjek? – kérdezte Heléna.

– Szeretném, ha maradna, azt hiszem, nincs értelme egymás előtt titkolóznunk. Bízzon benne, hogy a felvétel nem tartalmaz a maga jövőjére vonatkozó közléseket. Tudja, mi van a felvételen?

– Ezt nem hozták tudomásomra.

– Hogy bírta megállni három éven keresztül, hogy nem nézte meg?

– Nagy volt a kísértés, de nem mertem megtenni, inkább vártam. Ha igaz az az állítás, hogy csak egyszer játszható le, akkor mindent elszúrtam volna. Az baj, ha megtudom a saját jövőmet?

Kerwin nem válaszolta meg a kérdést.

– Hogy kell elindítani?

– Ötször egymásután kattanásig nyomja meg a rubint, és pár másodpercen belül elkezdődik. Tegye le az abacusra!

Kerwin úgy tett, ahogy a nő kérte, eközben élete legizgalmasabb pillanatait élte át. Egy darabig nem történt semmi, aztán fény tört elő a rubinon keresztül, majd tölcsérszerűen szétnyílt és összeállt egy holografikus felvétel. A kékes ragyogás misztikus fénybe vonta egy alacsony termetű öregember enyhén áttetsző alakját. A férfi talpig feketébe öltözve ült egy ódivatú karosszékben, Kerwin azonnal felismerte benne az Összefüggések-csoport fiatal szakemberét. A felvétel azt a Coharit ábrázolta, akit Kerwin alig három héttel ezelőtt még huszonhat évesen látott a Hologramok Birodalmában… most nyolcvannégy esztendős volt.

A Bíboros egykori elemzője beszélni kezdett, hangja a gyűrűből áradt.

– Nagyon remélem, hogy ezt a felvételt azok látják, akiket illet. Üdvözöllek, John, azt hiszem, én vagyok az idősebb, ezért maradjunk ennél a megszólításnál! Rögtön a tárgyra térek, mert nincs sok időm, alig két percben kell összefoglalnom mindent. John, nem fogom feltárni előtted a jövődet, ettől ne félj, de ne is reménykedj benne! Mindketten profik vagyunk akik egy életet áldoztak az időutazásnak, ne feszegessünk olyan kérdéseket, amelyekre előbb vagy utóbb úgyis megkapjuk a válaszokat, nem igaz? Amikor reményeim szerint látod ezt a felvételt, már Rómában vagy, ismered a célpontot, de nem tudod, hol keresd. Ne légy türelmetlen! Az angyal hamarosan visszatér, és minden információt átad, amivel elindulhattok… Galland kapja össze magát, ő lesz a világtörténelem egyetlen nácija, akinek hálával tartozhatunk, hogy ismerte egy osztrák festő titkait… erről többet nem mondhatok. Miss Joinernek azt mondtam, hogy akkor fedje fel a titkát, miután meghal Morell hadnagy. Tudom, hogy kegyeletsértően hangzik, amit mondani fogok, de remélem, hogy ez már megtörtént. Sajnálom azt a nőt, emlékszem rá ötvennyolc év távolából, és emlékszem a többiekre is. John, a csoportodból kevesen fognak visszatérni, erre fel kell készülnöd! Keményítsd meg a szíved, és ne bánkódj azon, hogy nem mondom meg, kik lesznek azok, akik megírják majd a jelentéseket, amelyeket módomban állt olvasni! Nem mondhatok neveket, te is tudhatod, hogy miért. A következőkben nagyon fontos dolgokat fogok mondani: Valaki Pompeji óta követi a csoportot, ő robbantotta fel a szobrot. Ez az ember jó barát, de még nem fedheti fel a kilétét. Majd furcsa dolgokat fog mondani, de neked föltétel nélkül hinned kell neki. Figyelj Wilsonra! A másik fontos dolog. A jelentésekben nincs utalás arra, hogy Szép Heléna, vagyis az én szeretett és nagyra becsült Sheilám a jövőből jött, tehát ötvennyolc éven keresztül nem tudhattam arról, hogy üzenetet küldtem neked a XXIV. századból. Erre csak két héttel ezelőtt döbbentem rá, miután szembesültem azzal a ténnyel, hogy az én cégem visz le egy nőt 61-be, aki Heléna akar lenni. Ekkor állt össze a kép. Minden összefüggést megértettem, és azonnal tudtam, hogy mit kell tennem. Elhatároztam, hogy elkészítem ezt a felvételt, és Miss Joiner segítségével eljuttatom hozzád. Kérdezheted, hogy miért tettem? Mert el kell mondanom a legfontosabb dolgot: John, felejtsd el, hogy a XXIII. századból érkezett katona vagy! A megfelelő pillanatban… tudni fogod, mikor… tedd le a korszerű fegyvereidet, különben kudarcot vallasz. Azt mondják rád, hogy te vagy minden idők legnagyobb harcművésze, hát használd ezt a tudást, ami valójában mágikus. Neked is van mágiád, hát használd! Ezzel kapcsolatban nincs mit mondanom… nagyon jól tudod, hogy miről beszélek. Nem vagy hívő keresztény, de hinned kell a Feltámadásban… erre a mondatomra mindig emlékezz ettől a pillanattól kezdve! A végén még valami: ne feszegessétek azt a kérdést, hogy a Bíboros miért tette azt, amit tett!… Ha eljön az ideje, mindent megtudnak azok akik arra érdemesek. Most búcsúzom, de még egyszer utoljára figyelmeztetlek: nem tudtam erről a felvételről! És nem tudhat róla senki más, csak te és Heléna… amennyiben ott van melletted. Vagy ha mégis többen ültök ott, akkor sohase beszéljetek róla, miután visszatértetek! Sok sikert, John!

A felvétel véget ért. A gyűrű abban a minutumban egy parányi lángocskát eresztve lobbant el, csak egy folt maradt utána az abacus lapján.

Kerwin felállt, elment az ablakig, és hosszan nézett kifelé a kertbe. Az egyre erősödő szél veszettül tépte a bokrokat, a messzeségből halk morajjal dördült az ég, percek leforgása alatt besötétedett, a vihar lassan elérte Rómát.

Sokáig hallgattak.

Heléna kíváncsi tekintettel méricskélte a férfit.

– Kérdezhetek valamit?

– Bármit kérdezhet – fordult felé a férfi.

– Milyen mágikus tudása van magának?

A helyzet komolysága ellenére Kerwin elmosolyodott. Tudta, hogy a nő erre fog rákérdezni.

– Vannak különleges képességeim, de nagyon ritkán használom őket.

– Beszélne erről? Nem akarom profanizálni a dolgot, de ha maga „szakmabeli”, akkor valóban össze kellene fognunk, nem gondolja?

Kerwin nem akarta, hogy a nő tovább haladjon azon a vakvágányon, amin sikerült elindítania magát, ezért tudomására hozta az igazságot.

– Ez a mágia a gyilkolás művészetének mágiája… a középkori Japánban tanultam. Ne haragudjon, de nem beszélek erről többet! Nem hiszem, hogy megértené a lényegét.

– Ne beszéljen róla, ha nem akar! Kérdezhetek még valamit?… Mr. Cohari egy angyalról beszélt, „aki hamarosan visszatér”. Mondana erről valamit? Ha azt szeretné, hogy segítsek, akkor minden részletről tudnom kell. Ha belekevertek, hát legyek benne nyakig, nem igaz? Mellesleg, ha újra találkozom ezzel a Coharival, lehet, hogy tökön rúgom… Bocsánat, ha elragadtattam volna magam. De azt hiszem, ez nem az én napom.

– Maga a világtörténelem legcsodálatosabb postása, akiről nem tudom elképzelni, hogy tökön rúgná a világtörténelem legzseniálisabb elemző-tisztjét. A kérdését pedig megválaszolom. Jöjjön ide az ablakhoz! – Heléna felállt, és odament. – Nézzen el az udvar vége felé! Még nincs olyan sötét, hogy ne láthatná.

Heléna félrehajtotta a függönyt, és kikukucskált.

– Valami csillog az oszlopokon… nem látom tisztán.

– Nézze meg jobban, és mondja ki bátran, amire gondol, ne törődjön azzal, hogy lehetetlennek tűnik!

– Hó? De hát…

– Tudom, július van, de mégis jól látja, az ott hó és jég. A ház hátsó traktusában a hőmérséklet mélyen a fagypont alatt van. A leghátsó helyiségben pedig egy rheda áll, amelyben egy tizenöt éves kislány kőkeménnyé fagyott holtteste ül. Abban a lányban egy természetfölötti lény lakozik, egyike azoknak az angyaloknak, akik a héber mítoszok szerint azóta üldözik Lilithet, amióta elhagyta Ádámot. Az angyal neve Szenoi, ugye, ismerős valahonnan?

Heléna tátott szájjal hallgatta a férfit.

– Ugye, ez nem igaz? Mondja, hogy viccelt…

– Nem vagyok vicces kedvemben – jegyezte meg a férfi, és visszahúzta a velariumot. – Ha visszaül az ágyra, elmesélem a Második Intervenció történetét.

Heléna azonnal leült, és Kerwin belefogott az elmúlt három hét történéseinek előadásába. A nő szótlanul hallgatta végig, csak a szeme csillogott az ólomszín félhomályban. Miután Kerwin befejezte a mesélést, úgy pattant fel, mint az órarugó.

– Látnom kell, ígérje meg, hogy minél előbb megmutatja!

– Nem ígérhetek semmit. Szenoi határozottan megkért bennünket, hogy ne háborgassuk, még azt is megtiltotta, hogy a közelébe menjünk. Attól tartottam, hogy Michelle halála feléleszti, de a műszerek szerint nem mozdul, és hidegebb, mint bármikor.

– Mintha megpróbálna elbújni Lilith elől – gondolkodott hangosan a nő, Kerwin rábólintott.

– Én sem tudok másra gondolni. Mi a véleménye erről a hidegről? Nem akarom elhinni, hogy pusztán Lívia testének megőrzése a cél, ahhoz elég lenne mínusz negyven-ötven fok. Paranormál jelenség lenne?

Heléna járkálni kezdett a szobában. Homlokát ráncolta, fejét vakargatta, körmeit kocogtatta. Szakértőnek tartották, de ezzel a jelenséggel eddig még nem találkozott. Próbálta palástolni izgatottságát, Kerwin furcsa mosollyal az arcán konstatálta, hogy ez mennyire rosszul sikerült neki.

– Amikor okkult jelenségek játszódnak le, lehűl a környezet – jelentette ki Heléna –, ezt már a XX. században bebizonyították a parapszichológusok. Nem ismerjük a dolog mikéntjét, fizikai világképünk alkalmatlan arra, hogy magyarázatokkal szolgáljunk, de feltehetően valamilyen energia-elvonás folyik. A XXIV. században még mindig vannak homályos pontok ezen a kutatási területen. Ha ez a lény egy angyal, akkor talán az égi szférák hőmérsékletét építi fel a közvetlen közelében, ilyenkor talán könnyebben tud kommunikálni az övéivel. Ami Szenoi körül megtapasztalható, az a világűr hidege. – Heléna Kerwinre nézett, és vágott egy fintort. – Nem tudom.

– Nem maga az egyetlen. A hallottakkal kapcsolatban csak annyi megjegyzésem lenne, hogy szerintem a XX. században semmit sem sikerült bebizonyítania a parapszichológiának. – Kerwin az órájára nézett.

Hatalmas dörej rázkódtatta meg Róma fölött az eget. Az eső hirtelen eleredt. Először kövér cseppekben hullott, de pillanatok alatt záporrá, majd felhőszakadássá változott. Villám hasított az éjszakába, és újra megdördült az ég. Heléna összerezzent.

– Nem hiszem, hogy fél az égzengéstől, maga annál sokkal bátrabb – jegyezte meg a férfi.

– A legbátrabb embernek is van gyenge pontja – válaszolta a nő –, magának is, ezt lefogadom, legfeljebb sohasem beszél róla, nem úgy, mint én. Kislánykorom óta félek a villámlástól, nevessen ki, ha akar.

– Nem nevetem ki. Most mennem kell, de lehet, hogy hamarosan visszatérek magához, és a segítségét kérem. Rágódjon egy kicsit a látottakon, én ugyanezt teszem.

– Nagyon szíven ütötte Mr. Cohari üzenete? Érdekes, miért nem beszél róla. Megnézte, de nincs róla véleménye.

– Van róla véleményem, csak egyelőre nem kötöm az orrára, kérem, ne haragudjon emiatt, de meg kell értenie: ez egy katonai hadművelet, és ma éjszaka lezajlik az első emlékezetes momentuma. Szívem szerint vártam volna ezzel, de nem várok tovább az angyalra, és tartozom ezzel Michelle-nek. Lehet, hogy ebben fogom a segítségét kérni.

– Miről lenne szó?

– Még nem mondom meg, mert ha nem lesz hozzá köze, akkor jobb, ha nem tud róla semmit. Annyit azért elárulhatok, hogy ma éjszaka nagyon sok ember fog meghalni Rómában. Cohari üzenete többek között azért késztet gondolkodásra, mert lehet, hogy nem fogok modern fegyvereket használni. Sajnálom, de mennem kell, próbáljon aludni, látom magán, hogy nagyon megviselte a mai nap!

Kerwin félrehúzta a bejárati függönyt, és egy apró fejmozdulattal jelzett a rombolónak, hogy menjen kifelé. Ő látta, amit a nő nem: a Stockbauer lemászott a mennyezetről, és mint egy engedelmes kutya, kiszaladt az esőbe.

– Nem akarom föltartani, ezredes úr, de várna még egy percecskét? – Kerwin megtorpant az ajtóban, kezével tartotta az egyre jobban csapkodó függönyt. A nő odament, oldalt visszagombolta a leplet, és a szoba közepéig húzta a férfit. – Szeretnék kérni magától valamit, de előtte hallgasson meg, nagyon fontos lenne! Három évvel ezelőtt megérkeztem az ókorba, hogy megteremtsem Szép Heléna legendáját, miközben a mágiatörténet leglegendásabb alakjától tanulhatok. A forrásművek szerint Szép Heléna ott volt Simon mellett a legutolsó percekben is, ez 67-ben történt, a mágus majd akkor hal meg. Azt hittem, ez alatt a hat év alatt Szép Helénával semmi baj nem történhet, de miután láttam ezt a felvételt, megrendült a hitem. Mi van akkor, ha a forrásművek tévednek, és 64 után Szép Heléna legendája tényleg csak legenda? Maguk Lilithet üldözik, és én segítek ebben. Tudja, arra gondolok, hogy meghalhatok, akár a jövő héten vagy akár ma éjszaka is… mondjuk, belém csap egy villám, a fene tudja. A tömeg találna magának egy új Helénát, és minden zajlik tovább, de nélkülem. Lehet, hogy Mr. Cohari már ötvennyolc éve tudja, hogy Heléna akkor meghalt, csak nem mondta el… Tökéletesen megértem, hisz’ én sem mondtam volna el az ő helyében…

A nő elhallgatott.

– Mit kér tőlem? – kérdezte a férfi.

– Látta, mi történt a hadnagyával, de higgye el, ez semmiség ahhoz képest, ami velem történne, nekem százszor, ezerszer kegyetlenebb halálom lesz, ha a boszorkány elkap. Arra szeretném megkérni, hogy ígérjen meg nekem valamit! Nem kívánhatom, hogy egy ilyen helyzetben bármelyikük is kockáztassa az életét a kiszabadításommal, de ha módjukban áll, akkor azonnal és gondolkodás nélkül öljenek meg, mert nem akarok szenvedni. Kérem, ígérje meg!

– Még soha életemben nem találkoztam ilyen bátor nővel, mint maga.

– Kérem – kulcsolta össze két kezét Heléna. – John, ígérje meg, hogy megteszik!

Kerwin komor arccal bólintott, és valósággal kimenekült a zuhogó esőbe.

Lassan térdre ereszkedett a szobája közepén. Két sarkára ült, lehunyta a szemét, és egy különös kéztartásban összefűzte ujjait a teste előtt, a Maszamune-kard ott feküdt mellette a kövön. Meditálni kezdett, és belépett annak a mágiának a birodalmába, amelynek ő volt a legnagyobb mestere.

64. július 2. Róma, valahol a város falain túl

CEPIO a poklok poklát járta meg.

Engedélyt kapott, hogy feleségét – aki szintén Lucianus rabszolgája volt – elkísérheti az Emporiumba.[101] Nemegyszer megtették kettesben az utat, és Lucianus rabszolga-felügyelője újfent megengedte nekik, hogy együtt menjenek. Cepio és neje húsz éve voltak házasok, s harminc éve Lucianus rabszolgái, közel álltak ahhoz az időponthoz, hogy az uruk felszabadítja őket. Szökésüktől senki sem tartott, így hatalmas meglepetést okozott, amikor az asszony kisírt szemmel egymaga tért vissza a palotába. Térdre hullva azt vallotta Lucianusnak, hogy Cepio egyszerre csak eltűnt a vásárcsarnok forgatagában, kereste egész délelőtt, nevét kiáltozta a tömegben, még egy aedilis-járőrnek is szólt, de mindhiába. A hűséges Cepio eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. Lucianus ellegyintgette a zokogó nőt és intett, hogy korbácsolják meg. A szerencsétlen asszony egész álló nap zokogott, de a korbácsolás okozta fájdalom semmiség ahhoz képest, amit akkor érezne, ha tudná, mi az igazság.

Cepio aznap éjszaka egy asztalra kötözve feküdt. A teste és a lelke kegyelemért kiáltott, de kínzója kegyetlen ember volt, és nem hallotta meg könyörgését. Azért kínozta Cepiót, mert a férfi, Lucianus egyik nomenclatoraként ott volt a napokkal ezelőtt tartott nevezetes cenán, amely azóta beszédtéma lett városszerte, még Seneca is kikelt ellene a szenátusban.

Cepio hóhéra egy magas, barna hajú férfi volt, és semmi más nem érdekelte, csak egy név, azt akarta tudni minden áron. Nagyon értette a dolgát, s csak akkora fájdalmat okozott a férfinak, hogy az ne menekülhessen a jótékony ájulásba. Cepio órák óta feküdt az asztalon, és teste egy eleven hússá dagadva rángatózott a kötelek szorításában. Az arca bedagadt, jobb szemére alig látott, tarkója alatt cuppogott a vér.

A kegyetlen ember már unta a dolgot, türelme lassan a végéhez közeledett, és egyre hangosabban ordibált, hangja még az égzengést is túlhaladta. Odahajolt a félholt Cepióhoz, és felmutatott neki egy véres húsdarabot.

– Tudod, mit tartok a kezemben, te Jupiter barma, megmondjam? Megmondom: ez a te füled! A TE FÜLED! Ezért ordibálok, hogy jobban halld. Ha nem mondod meg ki volt az a nő, hamarosan orrod sem lesz, aztán nem lesz szemed! Utoljára kérdem, ki volt az a nő, aki elvitte magával a szíriai nőt?

– Fekete… fekete… gya… gyaloghintó… fekete…

Anguis valósággal felmászott az asztalra.

– Egész Rómában nincs fekete gyaloghintó! Az egész birodalomban nincs! Ki volt az a nő?

– Nem… nem volt a neve a ven… vendégek lis… listáján. Pli… Pli…

Cepio ezt hajtogatta megállás nélkül.

– Tudom, Plinius szenátorral jött, de azt nem akarhatod, hogy neki vágjam le a fülét, te állat! – üvöltötte Anguis, és előhúzta a tőrét. Spurius és egyik embere a bejárati ajtó mellett támaszkodtak, a pék babot rágcsált, a másik borozgatott. Unták már a dolgot nagyon.

– Ez az ember nem tudja a nő nevét – állapította meg Spurius. Erre már egy órával ezelőtt rájött, de csak most szólt. Feltételezte, hogy Anguis ugyanúgy tisztában van a helyzet reménytelen voltával, csupán kitartóbb, mint az átlagemberek nagytöbbsége.

Anguis úgy nézett föl, mint egy ártatlan gyermek, még a hangja is nyafogósra sikeredett.

– Ő a látogatók nevét bejelentő rabszolga. Tudnia kell.

– Cassiussal kell beszélned, Lucianus viadalvezetőjével. Ő talán tudja a fekete hajú nő nevét, ráadásul gyermekkori jó barátod, még örülne is, ha segíthetne.

– Tizenöt éve nem láttam – jegyezte meg Anguis, és elhajította Cepio fülét. Spurius kutyája felugrott a földről, és ügyesen elkapta, örült a váratlan csemegének.

– Ezt az embert például sohasem láttad ma estig – bökött fejével Spurius a halkan nyöszörgő Cepióra.

Anguis egy pillanatra elgondolkodott ezen a mély filozófián, aztán egyetlen, gyors mozdulattal elvágta a szerencsétlen Cepio torkát. Az párat rúgott a lábával, majd kiszenvedett. Spurius felsóhajtott, és bekapta az utolsó babszemet.

A Kígyó a halott tunikájának ujjába törölte vértől áztatott tőrét, és fejét vakargatva hátrált pár lépést, onnan nézte a művét. Meghozta döntését.

– Levelet fogok írni Cassiusnak, amelyben titkos találkát kérek tőle. Ha ő sem tud segíteni, akkor kénytelen leszek elmenni Pliniushoz, hogy megtudjak valamit Palmyráról.

– Utána?

– Utána lassan tizennyolcadika lesz, és fölgyújtják Rómát!

– No persze, erről teljesen megfeledkeztem – nevetett a pék. – És ki gyújtja fel, a véletlen vagy a tribunus, akiről annyit meséltél az elmúlt napokban?

– Látod, barátom, ezt nem tudom – piszkálta a fogát Anguis. – Több millió sestertiust költöttem építési anyagokra, tehát mindenképpen égnie kell. Ha másképp nem, akkor azért, mert én fogom felgyújtani!

Spurius elvigyorodott, és kivillantak odvas fogai. Egetverő robajjal dördült az ég.

– Jó ötlet, már javasolni akartam, csak vigyázz a műhelyemre, lehetőleg a Suburrát hagyjuk ki!

Anguis bort töltött egy kupába, de mielőtt belekortyolt volna, leheletnyit kilöttyintett a Cepio vérétől vöröslő padlóra, hogy áldozzon az isteneknek. Ezt követően Spuriusékra emelte a kupát, s így szólt:

– Tüzet gyújthatok, de a szélnek nem parancsolhatok, carissima.[102]

64. július 2. Róma, Decimus Maximianus Flaccus palotája

AZ ANAKREÓN elsüllyesztésekor Pompejiben támasztott vihar semmiség volt ahhoz az égszakadáshoz, földinduláshoz képest, ami ezen az éjszakán Rómára zúdult. Kékesfehér villámok törtek elő a mocskosan kavargó fellegekből, és fülrepesztő égzengés remegtette a város falait, az elemek tombolása tetőfokára hágott. Az özönvízszerű áradat hólyagossá fodrozta a peristülionok halastavainak vizét, a girbegurba utcákon és a sugárutakon piszkosszürke, sáros áradat söpört végig, hogy a Cloaca Maximába, az meg a Tiberisbe mossa a város minden szennyét. A tehetős polgárok villáiban a rabszolgák vastag bőrökre cserélték az ajtónyílásokban csapkodó velariumokat, és vödörszám hordták a vizet a hirtelen megtelő impluviumokból. Ahol tehették, ott visszahúzódtak a menedéket nyújtó falak mögé, s kíváncsi szemeket meresztve kukucskáltak kifelé a csillagtalan éjszakába. A borzalmas orkán rémülettel töltötte el az emberek szívét, ennek ellenére sokan örültek az esőnek, és kezüket nyújtogatták a függönyök résein keresztül, hogy tenyerükkel felfogják a vizet, azt se bánva, ha végigcsorog az alkarjukon és eláztatja tunikájuk ujját. Rómának és a környező földeknek már nagyon hiányzott az égi áldás, ami végre megérkezett, de oly’ hevesen, mintha Jupiter be akarná pótolni a két hónapos lemaradást. A június végi nyári napok óta kecsegtetett a könnyű zápor ígéretével – a fülledt meleg erre utalt –, de most minden a visszájára fordult. A kertek díszfái gyökerestül szakadtak ki az irtózatos erejű szélrohamok csapásai alatt, szobrok dőltek le talapzatukról, és a háztetőkről lesodort cserepek meteorként vágódtak a szomszédos házak oldalához.

Az orkán mindenkit kiparancsolt az ágyából. Egész Róma talpon volt, és izgatottan tárgyalta az eseményeket.

– Isteni előjel – jegyezték meg sokan, és felöltözve, tógájukat a fejükre borítva térdre estek a házi oltárok előtt; legalább olyan rémültek voltak, mint a kutyák, amelyek szűkölve gömbölyödtek össze gazdáik lábánál.

Épeszű ember nem merészkedett ki az utcára ebben az ítéletidőben, még az éjszakánként rendszeresen járőröző aedilisek is behúzódtak a Viminalis emeletes lakótömbjeinek árkádsorai alá, hogy ott várakozzanak, amíg enyhül az istenek haragja.

Petronius Arbiter kényszerűségből ott ragadt egy borozgatással egybekötött irodalmi esten, amit Flavius szenátor első feleségénél tartottak a Mars-mezőn álló márványvillájában. A híres költő ajklebiggyesztve állt az épület oecusában,[103] s fogadást ajánlott a körülötte álló lovagoknak és dúsan felékszerezett nőknek, hogy ezen az éjszakán egyetlen besurranó tolvajtól, rablótól és gyilkostól sem kell tartani: „mert ki lehet az a polgár, aki annyi bolondgombát evett délután, hogy ebben a viharban lopni vagy ölni induljon éjszaka”?

E költői kérdés hallatán mindenki tapsra és babérkoszorúk dobálására ragadtatta magát, de természetesen senki sem fogadott Petronius ellenében.

Pedig elnyerte volna a költő pénzét…

Kerwin egy órája készült a behatolásra.

A palota mellett húzódó négyszintes vízvezeték egyik boltíve alatt térdelt, éjfekete álcaruhájában, várva az optimális pillanatot, amit a középkori Japánban njukjo no dzsucunak hívtak – ez a titokzatos nindzsa-tudomány foglalkozott az ellenség táborába, várába történő titkos behatolás tökéletes időpontválasztásával.

A modernkor elitkatonái és a hasonló metodikával támadó XV. századi elődeik egyaránt tudták, hogy támadásra a hajnali órák a legalkalmasabbak, amikor a hullámokban előtörő fáradság miatt egyre jobban lanyhul az őrök figyelme, és a kiszemelt áldozat a legmélyebben alszik. A vihar ugyan talpra ugrasztotta Rómát, de a férfit ez egyáltalán nem érdekelte. Várakozott a vízvezeték tetején és az oszlopok között mozgó homályos alakokat számlálgatta, kitapasztalta mozgásukat. Nem kapcsolta be az infralátását, e nélkül ugyanolyan tökéletesen látott a sötét éjszakában. A szellemét megtisztította minden zavaró gondolattól, elűzte a fölösleges emóciókat, a testét kiüresítette a harcművészet szellemisége számára, amely a meditáció következtében teljesen kitöltötte és percek alatt átformálta személyiségét. A kudzsi-kiri segítségével középkori Japán bérgyilkossá változott.

Miyamoto Muszasi[104] tanítványa azért jött, hogy bosszút álljon.

A vihar lazított az őrségben állók figyelmén, mindenki szélmentes, fedett helyre húzódott. Az állig felfegyverzett gladiátorok röhögve tekerték a vizet átázott köpenyeikből, egyikük sem hitte, hogy ezen a döbbenetes éjszakán bárki tolvaj módjára próbáljon átosonni a palotakerten. Ha mégis lenne ilyen merész vállalkozó, Decimusig nem jutna el. Útja során a capuai gladiátoriskola legjobbjaival nézne farkasszemet, s ezek a tagbaszakadt testű, pompás izomzatú harcosok még a légiók hírhedt veteránjait[105] is meghátrálásra késztetnék.

Sorban álltak a belső kertet övező oszlopcsarnok takarásában, és unott pofával bámulták a vihart. A legtöbben Decimus hálószobájának környékén őrködtek, de megtalálhatók voltak az átriumban ugyanúgy, mint a kapunál és a nagyobb helyiségek bejáratai előtt. Nem rendelkeztek egységes fegyverzettel, mindegyikük azt a dárdát, kardot vagy háromágú szigonyt szorongatta, amelynek forgatásában a legnagyobb tökélyre tett szert. Vezetőjüket Atlasznak hívták. A férfi Göröghon egyik parányi szigetén látta meg a napvilágot, apja szegény halászember volt, s nem sejtette, hogy milyen kalandos életre kárhoztatja a fiát, amikor hároméves korában először adott kést a kezébe. Atlasz a Birodalom leghírhedtebb késdobálója lett, tudományának híre Rómától Britanniáig elért, ebben a művészetben nem akadt párja soha. Csak mértékkel ivott, ha tehette sokat pihent, megállás nélkül fejlesztette különös tudományát, még a lányok hajkurászása helyett is a késeivel játszadozott. Decimusnak egy ládika aranyába került, hogy felbérelje.

Atlasz éjszakája azzal telt, hogy fáradhatatlanul járta az őrhelyeket, ellenőrizte a harcosokat. Tisztában volt vele, hogy tanítványai nem szokták meg az ilyen jellegű munkát, egy gladiátor számára az éjszaka alvással, szerelemmel vagy ivászattal telt. Kiválóan képzett harcosok, de nem jellemző rájuk a légiósok fegyelme. Ez utóbbiak képesek hosszú órákon keresztül mozdulatlanul állni Afrika döglesztő hőségében ugyanúgy, mint az Alpok hófödte csúcsai között. Atlasz tudta ezt, ezért rendszeresen körbejárt, hogy életre rugdossa az álmosakat. Az ébereknek dörmögött egy-két elismerő szót, s máris ment tovább, vörös gladiátorköpenye vitorlaként csapdosott a viharban.

Hátul járt a fürdőháznál. Ezt tartotta a palota leggyengébb pontjának, ezért két embert állított a bejárata elé, onnan a vihar és a sötétség ellenére nagyon jól lehetett látni, ha valaki átmászik a hátsó udvart leválasztó, magas díszrácson.

A két gladiátor kapkodva tápászkodott fel, amikor meglátták a vízfüggöny mögül előbukkanó Atlaszt. Nem eléggé gyorsan, mert a gladiátormesternek sikerült combon rúgnia az egyiket. A hatalmas termetű néger csak nevetett a fájdalmon, hófehér fogai kivillantak a sötétben.

– Bolond ez a hájas disznó, úgysem tér vissza a támadója – magyarázkodott, de Atlasz azonnal lehurrogta.

– De a hájas disznó nem azért fizet, hogy horkolásod hangosabb legyen az égzengésnél!

– Nem aludtam.

– Még nem!

A hatalmas termetű afrikai jobbnak látta, ha tartja a száját, és nem felesel vissza, Atlasznak gyorsan eljárt a keze, ha ellenkeztek vele. Fölkapta az egyik oszlopnál letámasztott lándzsáját és pajzsát, visszatette fejére a sisakot. Társának, aki egy hatalmas bárdot szorongatott, több esze volt, és meg sem mukkant. Atlasz beállt velük az eresz alá, és füléből rázogatta a vizet. Neki ugyanúgy elege volt az időjárásból, de nem mondta senkinek.

– Ki volt ez a nő, aki tegnap délután a palotában járt? Úgy bűzlött, mint egy kosár fahéj a fűszerpiacon – jegyezte meg csöppnyi hallgatás után a néger.

– Nem tudom, ne törődj vele!

– Hosszú az éjszaka, uram, mikor váltanak le minket?

– Hajnalban – válaszolta Atlasz, és az éjszakát kémlelte, irigyei szerint élesebben látott, mint a halászsólyom.

A peristülionban sorakozó szobrok, mint kővé dermedt őrök álltak az égből alázúduló özönvízben, a palota távolabbi részei kivehetetlenek voltak, a kerítés állandóan remegett a szélrohamok alatt. Villám hasított az égen, melyet azonnal követett a fülrepesztő dörej. Atlasz kimeredt szemmel bámulta az egyik szélső szobrot.

– Mi az ott? – kérdezte, és előremutatott.

A néger és társa természetesen semmit sem láttak.

– Mi lehetne, mozog egy bokor.

Mozdulatlanná dermedve, szemrebbenés nélkül meredtek előre.

– Mintha láttam volna egy sötét alakot – suttogta Atlasz magamagának, és keze megtapogatta egyik tőrének nyelét. Tizenkettőt hordott az övére csatolt tokokban.

Újabb villám csapott le valahol, és megvilágította a kertet.

S akkor mindhárman meglátták… Egy éjfekete, testhez simuló ruhába öltözött, magas alak állt előttük. A fejét csuklya fedte, csak sötéten villanó tekintete látszott az ujjnyi résen. Mozdulatlanul, leengedett kézzel állt a zuhogó esőben, s őket nézte. Jobb válla felett egy kard markolata nyúlt felfelé, Atlasz még soha életében nem látott ilyen különös kiképzésű fegyvert, de olyat sem, amely tokjával együtt a különös szerzet övébe tűzve nyugodott. Enyhén íveltnek látszott, és meglepően hosszú volt. A két kardon kívül más fegyver nem látszott a különös maskaránál.

Egy szívdobbanásnyi időre ismét sötét lett, majd újabb villámok csapkodtak, de a feketeruhás szerzet már nem állt ott.

– Álmodom – nyögte Atlasz, és kidörzsölte szeméből a vizet.

– Akkor ébredj fel! – hallatszott jobb kéz felől.

Atlaszék odakapták a fejük. A férfi tízlépésnyire állt tőlük az oszlopcsarnok végén. Két kezét lazán tartotta teste mellett, és továbbra sem mozdult.

Ilyen gyorsan nem lehet odaérni, futott át a gondolat a lándzsát, pajzsot szorongató négeren, de mielőtt parancsot kapott volna Atlasztól, máris előrevitték a reflexei, és nekiugrott a feketeruhás alaknak. Bősz üvöltést hallatva előreszúrt hosszú fegyverével, hogy átdöfje, egyetlen mozdulattal felnyársalja a behatolót.

Kerwin nem ugrott félre, csak oldalra hajolt az utolsó pillanatban. A lándzsa elszaladt a teste mellett. Kerwin ökle a férfi torkába csapódott. A néger kezéből kihullott a fegyver. A férfi hörögve tántorodott tovább, majd térdre esett, leejtette a pajzsát és száján kirobbant a vér. A nindzsa ütése nyakcsigolyáig roppantotta a gégéjét, és szétszakította a nyelőcsövét. Az afrikai arcra csapódott, és nem mozdult többé, azonnal meghalt.

Atlasz riadót kiáltott, de a tomboló szél elnyomta hangját. A néger társa úgy mozdult, mintha a capuai aréna homokjában állna. Megforgatta félelmetes fegyverét, feje fölé kapta a bárdot, hogy egyetlen jól irányzott csapással kettészelje a sötét alakot. Kerwin a Maszamune-kard markolatához kapott, és előrántotta a híres pengét.

Atlasz sohasem értette meg, hogy mit látott a következő pillanatban.

Munen muso, mondta egykoron Kerwin mestere. Ha támadsz, gondolat és ötlet nélkül vágj le a kardoddal! A férfi tökéletesen megértette és magáévá tette a tanítást. Nem a karja forgatta a kardot, hanem a szelleme, és a penge egy követhetetlen, gyilkos gondolattá változva szelte át az ellenfél bal karját, s kulcscsonttól csípőig, keresztben megnyitotta a testet.

A bárdos még sikoltani sem tudott. Megpördült saját teste körül, és a kirobbanó vér vörös pettyes párafelhőjét szórva a zuhogó esőbe, kiomló belekkel omlott össze a fal tövében, fegyvere nagyot koppant a köveken.

A katana egy különös mozdulattal visszakerült lakozott tokjába. Atlasz előrántotta egyik tőrét, és elhajította. Kerwin a kudzsi-kirinek köszönhető meditatív állapotában úgy kapta el a torka felé süvítő ezüstös villanást, mint Tiberis parti kecskebéka az óvatlan legyet, és minden fogáskeresést nélkülözve abban a minutumban visszahajította.

Ez nem lehet, volt Atlasz utolsó gondolata, ahogy kimeredt szemmel bámult a szívéből remegve kiálló tőr markolatára, aztán összerogyott és meghalt, elhomályosuló tekintetében hihetetlen meglepetés tükröződött.

– Három – mondta csendesen Kerwin, és hátralépve összeolvadt a sötétséggel.

A kert túlsó felén őrködő gladiátorok semmit sem hallottak, semmit sem láttak, a megveszekedetten tomboló vihar elnyomta a kiáltásokat. Az őrségben állók fancsali képpel bambulták a zuhogó esőt, a legtöbbjük nagyokat ásítozott a hidegben és a halottak országába kívánta a ház urát, aki megérezhetett valamit, mert felült ágyában, s kiabálni kezdett:

– A démon! Visszajött a fekete démon!

Az orvosok odaugrottak, és visszanyomták a puha párnák közé. Valaki piócát hozott, és odatapasztotta Decimus hájtól remegő mellkasához.

A gladiátor-őrség magabiztos tagjai káromkodva tovább posztoltak, s nem sejtették, hogy lassan hátuk mögé lopódzik a halál, ami hihetetlen precizitással és módszerességgel szólít magához mindenkit, aki közte és Decimus Maximianus Flaccus között áll…

A fürdővel szomszédos unctuariumban három elpilledt, álmos harcost masszíroztak az anyaszült meztelen rabszolgalányok. A gladiátorok hajnaltól állnak őrségbe, és a korai kelés bosszúságát felejtendő, máris ezzel a kellemes időtöltéssel kezdték a napot. A lányok pompás partnernek bizonyultak és a frissítő masszázs sokkal inkább kora hajnali orgiának tűnt, mint a fürdőzést követő, játékos dögönyözésnek. Az olajozóban páradús fülledt meleg nehezítette a légzést, halk sóhajok szálltak, s angolnaként siklottak egymáson az olajtól fénylő testek.

Félrehajtották a szomszédos helyiségbe nyíló bejárat függönyét, és betántorgott rajta a negyedik férfi. A velariumba kapaszkodott, mint valami biztos támaszba, tekintete furcsán meredt a semmibe. A többiek szólították, de nem válaszolt. A hatalmas termetű szőke germán arról volt nevezetes, hogy egyetlen ökölcsapással letaglóz egy ökröt. Elengedte a függönyt, és bizonytalan lépésekkel közeledett a szélső lectus felé, amelyen az egyik társa feküdt. Mindenki arra gondolt, hogy a germán túl sok caecubusit ihatott az éjszaka alvás helyett. Az unctuariumban felharsant a röhögés, a lányok vígan kacarásztak, aztán hirtelen elhallgatott mindenki. A germán hasra esett és elterült, tarkójából egy különös fegyver markolata meredt a mozaikmintás mennyezetnek, hátából ömlött a vér.

Valamelyik lány velőtrázóan felsikoltott, és leesett a lectusról, amikor a partnere egyszerűen ledobta magáról. A férfiak felugráltak.

Kardpenge vágta ketté a függönyt, és belépett a vérben tobzódó középkor.

– Tizenhat…

64. július 2. Róma, Moore háza a Palatínuson

HANDS csak nehezen aludt el, és nyomasztó álmok gyötörték.

Azonnal felébredt az átható csipogásra, arca elé kapta a csuklóját, és bekapcsolta a parányi képernyőt, amelyen a harcászati tiszt látszott.

– Emelkedik a hőmérséklet, Lovag.

– Milyen hőmérséklet? – kérdezte félálomban a férfi. – Beszéljen világosan!

– Az angyal növeli a környezete hőmérsékletét, már csak mínusz nyolcvan Celsius fok.

Hands egy csapásra olyan éber lett, mint egy vadászó macska. Kipattant az ágyból.

– Szólt már az ezredesnek?

Holecka kivárt egy pillanatig.

– Az ezredes Szép Heléna társaságában elhagyta a bázis területét.

– Micsoda??? – Hands rohant az átriumba, már ott találta Sergit és Jactát. A jezsuitáról még egy Michelangelo formátumú művész sem tudta volna megformázni a nyugalom szobrát, a fejvadász unott pofával rágógumizott. – Mi folyik itt, hadnagy? Jelentést kérek!

– Kerwin ezredes éjfél előtt a nő társaságában elhagyta a házat, de nem számolt be arról, hova távozik és mikor tér vissza. A személyi fegyverrendszerét nem vitte magával, és rádión sem érhető el, többet nem tudok mondani Excellenciádnak.

Hands csak tátogott a méregtől. Azt tudta, hogy Kerwin készül valamire, de arra számított, hogy az ezredes előre beszámol minden lépéséről. Mire készül ez a bolond, magánakcióba kezdett? Miért nem akarja, hogy elérhessük a kom-rendszeren keresztül, és miért cipelte magával Miss Joinert? Egyszerre túl sok kérdés merült fel ahhoz, hogy Hands leüljön egy homályos sarokba, és rágódni kezdjen rajtuk. Ehelyett arra a problémára koncentrált, ami kézzelfoghatóan jelentkezett és sürgős megoldásra várt. Odalépett a képernyőkhöz.

– A fogadóbeli tapasztalatuk alapján mire számíthatunk, mennyi időnk van Lívia megmozdulásáig?

– Cirka húsz-huszonöt perc.

– Mi ébreszthette fel, a vihar?

– Nem tudom.

– Vagy éppen, amire Kerwin készül – jegyezte meg Jacta, aztán megvonta a vállát, amikor látta, hogy Hands kérdőn néz rá. – Ne higgye, hogy tudok valamit! A maga ezredese külön utakon jár, ha nem ért semmit, köszönje meg neki.

– Kerwin hiányában átveszem a parancsnokságot! – jelentette ki mérgesen Cornelius Hands. – Hadnagy, rendeljen el vörös riadót!

Holecka egy pillanatig habozott, de végül lecsapott a gombra.

64. július 2. Róma, Palatínus. Decimus-palota és Moore háza

AZ EMBERI szem először a mozgást érzékeli, aztán a körvonalakat, legvégül a színt. Decimus hálóhelyiségének külső őreit ugyan szemből érte a támadás, de a gyilkos olyan gyors volt, hogy még kontúrjai sem látszottak. Egyszerűen előrobbant az éj sötét leple mögül, és a torkokat penge vágta át, a vért bugyborékoló hörgéseket és az alkalmi sikolyokat elnyomta az égzengés.

Kerwin egy előre meghatározott, gyilkos forgatókönyv szerint haladt végig a Decimus-palota valamennyi helyiségén, és válogatás nélkül – nemre és korra való tekintet nélkül – mindenkit lemészárolt. Mesterei arra tanították, hogy ne tápláljon érzelmeket mások iránt, ha a kogai nindzsa-klán jelét hordja a szíve fölött.

Óvatosan megközelítette az ajtót, és övéből előhúzta a kuszarigamának nevezett láncos sarlót, ami a XV. századi Japán legkülönösebb fegyvere volt.

Félrecsapta a vastag bőrfüggönyt.

Decimus a Démonkirálynő látogatása óta alig hunyta le szemét. A fogatlan szájában és törött tagjaiban lüktető fajdalom időszakos öntudatvesztésre ítélte, de nem adatott meg neki a jótékony pihentető álom. Körbe a falak mentén Atlasz legjobb fegyveresei álltak, az ágya körül Róma leghíresebb orvosai ügyeltek, s kotyvasztották titokzatos főzeteiket. Decimus úgy feküdt lefüggönyözött ágya közepén, mint egy felékszerezett, beteg disznó.

Beköszöntött a disznóvágás hajnala.

Borotvaéles dobócsillagok szelték a szoba nehéz levegőjét, és süvítve álltak bele a szemközt unatkozó fegyveresek szemébe, orrnyergébe. A férfiak sikoltozva hullajtották el nehéz fegyvereiket, és nekitántorodtak a baldachinos ágynak, lerántották a selyemfüggönyöket, és fetrengeni kezdtek a márványon. Az ajtó mellett állók mire feleszméltek volna, csak iszonyattól megdermedt arccal bámulták önnön belüket, amint vértől áztatott kezükbe omlik. Kerwin vadul pörgette a láncot, amelynek rituális tánca a halál keringője volt. A sarlós végű fegyver ontotta a halált, és játékos könnyedséggel szelte át a bőrrel fedett vékony bronzlemezből készült gladiátorpajzsokat, mellkast borító bőrvértet, húst, csontot és inakat. A bátor harcosok bősz üvöltözéssel, eget megvető bátorsággal rohantak a feketeruhás alakra, hogy ezt követően önmagukba omoljanak egy vértrobbantó borzalomban.

– A démon! A démon! – sikoltozott Decimus, miközben kibelezték az orvosait.

Hirtelen nyomasztó csend támadt, csak az eső zuhogott rendületlenül.

A ház ura holtra vált arccal, kocsonyaként remegett ágyában, és tudta, hogy fölösleges az őrségért kiáltania, mert horribile dictu,[106] nincs többé őrség, nincs már segítség – a palota lakói közül egyedül ő maradt életben…

Ő az utolsó áldozat.

Nem Lilith tért vissza, hanem az angyalok.

Megbékélt sorsával és váratlanul földöntúli béke, s nyugalom szállta meg. Keze tétova mozdulatokkal tapogatta a takaró szélét, könnyektől homályosuló pillantása a hálószoba vértől iszamós kövezetén egymás hegyén-hátán heverő hullákat kutatta. Megpróbált felkönyökölni, de túlságosan gyenge volt ehhez az erőfeszítéshez és fájdalmas nyögést hallatva hanyatlott vissza az orvosai vérétől átázott párnák közé.

A nindzsa megállt az ágy mellett, és a csuklya résén keresztül vizsgálgatta az elkeseredetten nyöszörgő alakot.

– Quis tu es?[107] – kérdezte Decimus, és kinyújtotta reszketeg kezét.

– Unus multorum[108] – válaszolta Kerwin, és hátranyúlva a jobb válla felett előrántotta a nindzsák egyenes pengéjű rövidkardját, a sinobigatanát. Megpörgette a kezében, és Decimus szívének szegezte a hegyét. A kardpenge megcsillant a helyiség sarkaiban álló, bronzkandeláberek tüzében, acélját még nem szennyezte vér… az utolsó fegyver az utolsó áldozatra várva rezzenéstelenül állt Kerwin kezében.

– Én vagyok a halhatatlanok halála – mondta Kerwin, és döfött. Villant a penge, és úgy szaladt át a férfi testén, mint kötőtű a rohadt mandarinon. A szúrás ereje akkora volt, hogy a kard átszaladt az ágyon, és a penge szikrát vetett a rózsaszín márványon. Decimus egyet-kettőt rúgott a lábával, és kiszenvedett.

Kerwin kivárt egy percig, aztán kirántotta a pengét, és hátralépett a mellkasból kirobbanó vérszökőkút iszonyú párájától. Rövid ideig mozdulatlanul állt, majd eltette a fegyvert és levette a csuklyakendőt. Lassan körülhordozta a tekintetét a helyiségben heverő halottakon. Sűrűn pislogott, mintha álomból ébredne. Egyetlen korszerű, a saját századára emlékeztető tárgy volt nála, az órája. Megnézte a pontos időt, majd fürgén kerülgetve a kiömlött vér ragacsos tócsáit, átlépdelt a megcsonkított, szétszabdalt hullákon, és sietve elhagyta a szobát.

A kapuszolga lefejezve hevert a földön. Kerwin odébb húzta a magatehetetlen testet, és eltolta a széles, nehéz reteszt. Vállával nekifeszült a terjedelmes tölgyfaajtónak, és kitárta a zuhogó esőben.

Tekintete a sötétséget fürkészte. Hamarosan észrevette azt az átázott lacernájú, magányos alakot, aki a fal mentén osonva közeledett.

– Jöjjön gyorsan!

Heléna felszaladt a lépcsőn, és besiklott a Kerwin megnyitotta résen. A kapu döngve bezárult, a férfi visszatolta a reteszt. Heléna hátracsapta a csuklyát, és egy hatalmasat tüsszentett.

– Egy órán keresztül várakoztatott ebben a döbbenetes viharban. Miért nem mondta, hogy ilyen sokáig fog tartani?

– Nem tudtam, hogy Decimus megháromszorozza az őrség létszámát, azt hiszem, gladiátorok voltak. Nagyon átfázott?

– Nem vagyok vízhatlan – szipogta a nő, és lenézett a kapus holttestére. – Nagy itt a fejetlenség, nem gondolja? Megtenné, hogy hozza a táskámat, majd’ leszakad a vállam.

A férfi átvette tőle a nehéz bőrszütyőt, megfogta a nő kezét, és végigvezette az előcsarnokon, aztán át az átriumon – mindenütt hullák hevertek, nők férfiak vegyesen. Heléna szörnyülködve nézte az áldozatokat.

– Nem gondolja, hogy túllőtt a célon; a nőket miért bántotta?

Kerwin nem válaszolt. Behúzta Helénát Decimus hálószobájába. A nő kis híján hanyatt esett egy vértócsában, csak az utolsó pillanatban kapaszkodott meg a férfi karjában.

– Nincs sok időnk, hajnalra vissza kell térnünk. Kezdje el a szertartást!

– Jól meggondolta, biztosan ezt akarja?

– Igen.

A varázslónő elvette Kerwintől a táskáját, és letette a márványra.

– Még egyszer utoljára szeretném figyelmeztetni, hogy mind ez idáig egyszer csináltam ilyet és arról a londoni éjszakáról nincsenek kellemes emlékeim. Ha belefogunk, akkor el kell fogadnia, hogy én irányítok, ezen a hajón én leszek a kapitány, aki élethalál ura. Azonnal és gondolkodás nélkül engedelmeskednie kell, bármit kérjek. Viszont, ha transzba esek, nem fog rám ismerni. Lehet, hogy obszcén szavakat fogok mondani, de ezekre ne figyeljen oda!

– Honnan tudom, hogy transzban van?

– Tudni fogja – vágta rá Heléna. – Húzza odébb a hullákat!

Kerwin engedelmeskedett, a nő ezalatt kipakolta a táskáját. Mélyéről egy háromágú, ezüst gyertyatartó és egy vaskos könyv került elő, ez utóbbit a XVI. században írta valaki.

Minden bizonnyal egy őrült…

A varázslónő egy négy méter átmérőjű kört rajzolt a helyiség közepére állított gyertyatartó köré, közben érthetetlen nyelven kántálta a megfelelő varázsigéket. Kerwin első hallásra latinnak vélte a monoton szöveget, de a nőt nem akarta megzavarni a rákérdezéssel. Heléna a vörös színű mágikus krétával újabb kört vont az előzőn kívül, és az így kialakított sávot négy egyenlő részre osztotta, majd mindegyikbe odarajzolta a napot jelképező Sarabotes démon nevét. A démonjelek alá a napdémon egy-egy szolgálójának nevét jegyezte fel: Amabiel, Aba, Abalidoth, s végül Flaef. Ezt követően beljebb lépett, és újabb kört vont a középpontba állított gyertyatartó köré. Ebben a körgyűrűben kijelölt kilenc egyenlő részt, és sorra teleírta azokat. Az elsőbe feljegyezte az idézésre kiválasztott titkos óra nevét, a következőbe az órát uraló démon megnevezése került.

Az ezredes semmit sem értett a látottakból, ezért csendben hallgatott. Hetekkel ezelőtt még kinevette volna ezt a nőt, de azóta minden megváltozott, és Sheila Joiner tudománya lett az utolsó szalmaszál, amibe belekapaszkodhat.

Heléna titokzatos ábrákkal, érthetetlen krikszkrakszokkal látta el a további mezőket, végül egy újabb kört rajzolt, ez utóbbi már alig volt másfél méter sugarú. Ezt a legbelső sávot csupán négy egyenlő részre osztotta, és a mezőkbe beleírta Isten örök neveit a mágikus hagyomány szerint: Adonay, Eloy, Agla, Tetragrammaton… Elérkezett az utolsó fázis. A nő négy egyenlő részre osztotta azt a kört, amelyen térdelt, s felírta a világtájak jelét. Táskájából füstölőket, újabb gyertyákat, szenteltvizes üvegcsét vett elő. Egy kisebb bőrzacskóból növényőrleményt szórt a füstölők tálkáiba, és elhelyezte azokat a világtájak jelein.

Fölnézett Kerwinre.

– Kész. Mennyi idő telt el?

– Tizenkét perc.

– Gyorsabb vagyok, mint Londonban voltam. Figyeljen ide! Nyugat felől megnyitom magának a köröket, gyorsan lépjen be, mert a nyílást azonnal le kell zárnom a pentagramma jelével, később bármit lát vagy hall, ne próbáljon közbeavatkozni! Ha rendelkezik modern harcászati eszközökkel, semmi esetre se használja őket! Hiába intervenciós parancsnok, félni fog attól, amit hamarosan lát, de nem lesz oka a szégyenkezésre… mindenki retteg az alacsonyabb síkok entitásaitól. Bízzon bennem, most én vagyok a maga egyetlen menedéke! Ami fontos: bármi történik, ne próbáljon kilépni a körből és elszaladni, mert azonnal meghal! A társam meghalt Londonban… csitt, egy szót se; ne kérdezzen semmit! Hol van a Lilithnek szánt üzenet?

A férfi az álcaruhája egyik rejtett zsebéből előhalászta az összetekert és viaszpecséttel lezárt pergamenlapot, s felmutatta.

– Látom lezárta. Elmondja nekem, hogy mit tartalmaz? – tudakolta Heléna.

– Csak én tudhatok róla.

– Ahogy gondolja – felelte csendesen a nő. – Tegye el, és készüljön fel! – A szenteltvízzel meglocsolt egy zsebkendőnyi rongydarabot, és gyors mozdulatokkal, nyugati irányból egy tenyérnyi széles sávban kitörölte a köröket. – Beléphet!

Kerwin gondolkodás nélkül engedelmeskedett, a varázslónő azonnal lezárta a nyílásokat a bűvös jellel, és megkezdte a szertartást. Meggyújtotta a négy világtáj füstölőit, a levegőben levendula, zsálya és gyanta keverékének szúrós illata kezdett terjengeni. Tucatnyi más szer is részt vett az illatorgiában, de Kerwin képtelen volt beazonosítani azokat. Abban az egyben bizonyos volt, hogy a füstnek narkotikus hatása lehet, mert Heléna pillanatok leforgása alatt hatása alá került. Légzése szaporává változott, arca kipirult, ajkai remegtek. A nyitott szertartáskönyv előtte feküdt, abból olvasott fel.

– Asperges me, Domine… Asperges me, domine[109] – kántálta megállás nélkül a varázslónő. Teste előre-hátra ringatózott, közben egyfolytában a férfi kezét szorongatta, aki meglepődve tapasztalta, hogy a törékenynek látszó teremtés milyen emberfeletti szorításra képes.

Kerwin fülében erősödni kezdett a vér dobolása, és lassacskán elnyomta a peristülion díszfáit zabolázó szélsüvítést. Huzat söpört végig a helyiségen, és a kandeláberekben kialudt a tűz. A megszentelt gyertyák lángja hosszan elnyúlva lobbant a sötétben, de Heléna minden ízében remegve folytatta a varázsformula kántálását. A személyisége rohamos változáson ment keresztül. Kerwin döbbent arccal nézte, ahogy latin nyelven sikoltozva vergődik a padlón, és szájából csorogni kezd a nyál. Megragadta a kezét, de képtelen volt megfékezni Helénát, aki verejtéktől fénylő homlokát a márványhoz verve, pokoli démonneveket kezdett sorolni. Kezét kirántotta a férfi szorításából, groteszk módon kicsavarodott felsőtesttel hajlongott a szoba négy sarka felé.

– Samgabiel! Nechamel! Lilith! Moloch! – sikoltozott a varázslónő, és kifordult szemmel, pálcájával titokzatos köröket rajzolva a levegőbe, monoton kántálásba fogott, az ezredes nagy döbbenetére angolul. – Én, Heléna parancsolom neked, Aziel szellem, hogy Isten nevében és a Gadala csillag hatalma által azonnal jelenj meg előttem! Idézlek szellem ezen szavak erejével: Durashaim, Maim, Lulim, Menim, Seim… – A palotába jövet Heléna felkészítette Kerwint, hogy mit kell tennie az idézőlitánia kántálása alatt, és a férfi minden elhangzó démonnév után buzgón keresztet vetett. A falakból dübörgés hallatszott, és egyre fokozódó remegésre késztette a kialudt kandelábereket. – Én, Heléna, én, Heléna és a jelenlévő John parancsolom, parancsolom, parancsolom az egek urának nevében, aki égen és földön mindent teremtett, aki a négy szeleknek parancsokat oszt, aki minden teremtményen uralkodik, hogy engedelmeskedj, engedelmeskedj, engedelmeskedj… – A dübörgés elviselhetetlenné fokozódott, és a cubiculum szemközti sarkában elkezdődött valami. Kivehetetlen fények gyűltek a félhomályban, és mocskosan kavarogva bekúsztak a szakadt baldachinú ágy fölé. A férfi iszonyodva látta, hogy megmozdulnak a varázskörön kívül heverő holttestek, és sorban egymásután felemelkednek a levegőbe. A pokoli dübörgésbe földöntúli velőtrázó sikolyok keveredtek, amelyek egyre erősödve próbálták elnyomni Heléna hangját. A nő már üvöltött: – Mindent tégy meg, amit parancsolok az Alaja, Rosamuel, Moliel, Zynagamin, Lo, Affrisi, Misaniel szavak erejénél fogva! Hívlak a négy szelek, a levegő és minden teremtmény útján, hogy e kör előtt látható alakban jelenj meg! Jöjj, jöjj, jöjj!…

Lángok csaptak elő a könyvből.

A lemészárolt emberek testéből kirobbantak a belek, és eleven kígyók módjára kezdtek tekergőzni a varázskör előtt. Iszonyú véreső terítette be a kör közepén térdeplőket. Kerwin elfordította arcát a pokolbéli zuhatag elől, de nem tartott sokáig az eleven hús orgiája, mert a túlvilági erők érvényre juttatták Heléna akaratát, és egy extrém módon rángatózó, emberszerű alakká formálták a légben lebegő bélcafatokat. A démon, ami a hullákból kirobbant belső szervekből materializálódott, lebegni kezdett a varázskör előtt. Folyton-folyvást változtatta alakját, amely hol parányira zsugorodva ide-oda gurult a padlón, hol megnyúlt, megemelkedett és szinte belebegni látszott az egész helyiséget. A körön kívül kivehetetlen démonpofák gyülekeztek, s fület repesztő sikolyokat hallatva haladtak Aziel nyomában. Hangjuk előrevetítette a pokol gyötrelmeit, az elkárhozottak sikerdíjának fausti[110] kézzelfoghatóságát.

A holt hús masszájából összeállt démon összefüggéstelenül üvöltözve acsarkodott Helénáékra, de nem merte megközelíteni a kört. Emberi belekből font teste obszcén rángatózásba kezdve a körülötte lebegő árnyalakok kíséretében, véres takonymasszaként nyúlt el az ágyig. A túlvilág entitásainak üvöltése oly’ átható volt, mintha egyszerre akarnának leszúrni ezer disznót egy bűnnel teli hajnalon. Kerwin lehunyta a szemét, de ezzel a cselekedetével csak a látványt rekesztette ki. Hiába tapasztotta be a fülét, a démonok sikolya valósággal szétrobbantotta az agyát.

A pokolbéli rémség izzadságfakasztó hörgések közepette próbált kommunikálni a megidézőivel.

– Heeelééénaaa – hörögte a materializálódott fantom, és visszalebegett a külső kör közvetlen közelébe, hogy szellemtestéből iszonyú bűzt árasztva lebegjen a vértől sötétlő márványlapok felett.

A nő minden erejét összeszedve rázogatta Kerwint, aki döbbenten meredt az előtte lebegő iszonyatra.

– Dobja ki az üzenetet! Dobja ki a körből!

Kerwin feledve döbbenetét, megpróbált a feladatra koncentrálni. Előrángatta a lepecsételt pergament, és hozzávágta a démonhoz.

– Vidd Lilithhez!

Váratlan dolog történt. Az emberi belek egy üvöltő szájjá változtak, és a gyertyák lángja ellobbant.

– Betörnek a körbe! – sikította Heléna. – Végünk van! – Felkapta a szenteltvízzel teli üvegcsét, a fogaival próbálta kirángatni a dugót, közben a varázskönyvet lapozta. A démonok megállás nélkül keringtek a körön kívül.

Véreső robbant, és Heléna a hátára zuhant. Elejtette az üveget, ami nagyot koppant a márványon, és gurulni kezdett a kör széle felé. Mire Kerwin mozdulhatott volna, a nő utána vetette magát, de nem érte el, s feledve minden előírást négykézláb eredt nyomába – térde eltörölte a krétajeleket. Az utolsó pillanatban kapta el az üveget, de ekkor valami láthatatlan erő a hajába markolt, és húzni kezdte kifelé.

– John!

– A hőmérséklet rohamosan emelkedik!

Handsnek nem maradt ideje, hogy figyelmeztesse az embereket, mert egyik pillanatról a másikra elkezdődött a folyamat, s túlhaladt minden racionalizmuson. Ami a fogadóban komótosan indult, és a műszerek által ellenőrizhető lineáris folyamatként mutatkozott meg, most kataklizmaként következett be, és úgy csapott le rájuk, mint egy vulkán robbanása.

A jégtakaró egy minutum alatt szétrobbant, és a vakító fény egy atomvillanást meghazudtoló intenzitással ragyogta be a kertet. A Moore-ház hátsó traktusából előtörő fény-és színorgia a gyertyaláng szolid pislákolásához tette hasonlóvá az égen csapkodó villámok apokaliptikus táncát, majd tűvékonyságú sugarakra bomolva szétrobbantotta a környező oszlopokat, s lángba borította a peristüliont. Mark nyomban megértette, miért kellett kiköltöznie a szobájából – a fénypászmák átverték a falakat és a palota hátsó traktusa egy izzó márványtömbbé változva kezdett párállani a zuhogó esőben. A férfi szobájának helyén mindent elhamvasztó tűz lobogott, majd kiterjedt, megemelkedett és száguldani kezdett az átrium felé. A halastó vize gőzzé változva böffent az égnek, a lángfal ellobbantotta a bokrokat, és szétzúzta a szobrokat.

– Energiapajzs maximális teljesítményen! – üvöltötte Holecka.

A szemet bántó, vakító fényesség besugározta az egész házat, és feltört az égnek. A közelben tartózkodók közül az átrium energiapajzzsal védett fedezékébe visszahúzódó Sergi atya tudta a legkevésbé palástolni döbbenetét. Minden olyan alkalommal jelen volt, amikor az angyal megmutatkozott a csoportnak. Amikor látta Líviát, azt hitte, a lénynek egyre emberibbek a megnyilvánulásai. Ezt a hirtelen kitörést a testből nem tudta mire vélni.

Az intervenciósokkal történő első kapcsolatfelvételkor Szenoi egy halandókat elhamvasztó, bosszúálló kerubként mutatkozott meg, aki azért jött, mert ítélni hivatott eleveneket, s holtakat. Isten lángoló tekintetű angyalaként úgy hordozta a fiatal leánytestet, mint egy húsból-vérből kovácsolt eleven páncélt, amit állandóan levetni készült a beléfészkelődött áteredő bűn miatt. A fogadóban még mindig a haragos angyal képében tetszelgett, de sokkal kezelhetőbb volt, mint a Via Appián – Tess-szel normális kommunikációra volt hajlandó. Rómába érkezésük napján újfent jégbörtönbe zárta magát, és a kocsijával együtt kellett elhelyezni, távol mindenkitől… Sergi arra számított, hogy az angyal következő megnyilvánulásakor Lívia már úgy jár köztük, mintha ember lenne – megmutatja neki a Bibliát és elbeszélgetnek istenről.

Ám Szenoit hidegen hagyta a folytonosság elve, talán még a jezsuita bibliája sem érdekelte.

Egy torzóvá tört, félig megolvadt Vénusz-szobor repült a levegőben, és nagy dübbenéssel vágódott a kékesen villódzó energiafalnak. Sergi sápadt arccal hátrált és keresztet vetett.

Már-már Handsék követték a példáját, amikor hirtelen minden folyamatosságot mellőzve kihunyt a fény – az embereknek hosszú percekre volt szükség, hogy megállapítsák, amit hallanak, csak a vihar zúgása, semmi más. Az alkalmankénti fényvillanás csak a villámok tánca Róma felett.

– Ezt frankón nem hiszem el – dörmögte Jacta, és lassan leengedte az izzadt tenyerébe simuló energiavetőt.

Hands szárazon nyeldekelve hívta a harcászati tisztet.

– Jelentést kérek, hadnagy!

– Elment – nyögte a szlovák –, akármi volt ez, de már elment. Minden műszeres mérésem eredménye negatív.

Holecka műszerei szerint a palota hátsó traktusának hőképe hideget mutatott. Hands tapasztalatból tudta, hogy ez teljességgel lehetetlen. De azzal is tisztában volt, hogy angyalokkal kapcsolatban nehéz tapasztalatokat gyűjteni.

Hova a kurva anyjába ment Kerwin?!

– Egy ember passzív rendszeren előre! Induljon, Galland őrmester!

Az egykori világháborús német katona gondolkodás nélkül teljesítette a parancsot.

– Segítsééég! Jooohn!

Kerwin elkapta a nő bokáját, és megpróbálta visszahúzni a szerencsétlen teremtést. Heléna pokoli rángatózásba kezdett a körön, és velőtrázó sikolyokat hallatott. Láthatatlan kezek tépték a ruháját, belemarkoltak a fehéren ringó mellébe, cibálták a haját. Heléna hasára vérpöttyök csapódtak – a saját vére.

Kerwin hátranyúlt a jobb válla felett, és előrántotta a sinobigatanát. Megpörgette a levegőben, és belevágta a varázslónő testét tépdeső-markolászó, leírhatatlan iszonyatba.

Borzalmas üvöltés hallatszott.

Kerwin visszahúzta maga mellé a félájult nőt, és lefeszítette görcsbefeszült ujjait a szenteltvizes üvegcséről. Kirántotta a dugót, és elhintette a helyiség négy sarkának irányába. Egykoron papot kellett alakítania a XVII. század eleji Spanyolországban, akkor kitanulta a démonűzés katolikus rituáléját. Kántálni kezdte a szöveget, ez volt az egyetlen lehetőségük.

– Könyörgünk, Isten, a mi Jézus Krisztus Urunk Atyja, hívom a te szent nevedet, és térden állva kérem kegyelmedet…

Heléna emberfeletti erővel tápászkodott fel, és félrelökte Kerwint. Felkapta a varázskönyvet.

– Abi festinanter, apage te, recede statim in contineti![111]

Még háromszor ismételte meg a formulát. A sikolyok halkulni kezdtek, és a körülöttük keringő árnyalakok feloldódtak a megnevezhetetlenségben. A belekből összeállt Aziel rángatózása véget ért, és a materializálódott borzalom felrobbant.

Vér és belek borzalmas zuhataga szakadt rájuk. A gyertyák fellobbantak és végleg kihunytak. Heléna imbolyogni kezdett, szeme lassan lecsukódott, és meztelen, összemocskolt testtel, ájultan omlott Kerwin karjába.

Csend lett.

A férfi magához ölelte a nőt, kisimította szeme elől a vértől és izzadságtól csapzottá vált haját. Gyengéden paskolgatta a halottsápadt arcot. A varázslónő szempillái megrebbentek, és kisvártatva felnyitotta a szemét. Kerwin nem titkolt örömére megpróbálkozott egy bágyadt mosollyal – csak nagy nehézségek árán jött össze a dolog.

– Sikerült? – kérdezte elgyötört hangon.

A férfi körülhordozta tekintetét: mindenütt vért és mocskot látott. A hullák felismerhetetlen húscafatokként sötétlettek a köveken. A pergamentekercs nem látszott sehol, a sinobigatana a kör szélén feküdt.

– Sikerült… most érdemel csókot igazán.

– Akkor mire vár? – kérdezte bágyadtan Heléna. De mielőtt ajka érinthette volna a férfiét, szeme ismét lecsukódott, feje félrebicsaklott.

Elájult.

– Mein Gott – suttogta Franz Galland, és a fegyver majdnem kihullott a páncélkesztyűs kezéből.

– Írja le, hogy mit lát! – harsogta Hands a komban.

Galland sokáig váratta őket a válasszal. Az egykoron rabszolgaszállásként szolgáló helyiségekben üvegesre olvadt a márvány, a falakon a szivárvány minden színében pompázó feliratok, ékírásos jelek és különös ábrák látszottak. A német a nyakát tekergetve állt a legnagyobb helyiség közepén. A rhedának és Líviának nyoma sem volt.

– Ez csodálatos… a falakon jelek láthatók, a kislány teste eltűnt…

Galland hirtelen elhallgatott, tágra nyílt szemmel meredt egy ábrára, ami az előtte lévő falon fénylett. A férfi a légkondicionált páncél ellenére izzadni kezdett. Közelebb lépett a falhoz.

– Mit lát? – sürgette Hands.

– Szenoi felrajzolt valamit a falra… egy lándzsahegy körvonalait. Ismerem ezt a lándzsát nagyon jól ismerem, többek között emiatt léptem be az SS-be!

Hands lekapta a fejéről a fülhallgatót, és odavágta az asztalnak. Hát ezért hozta fel a Bíboros!

III.

64. július 2. Róma, Moore háza a Palatínuson.

MARK a megpörkölődött velarium résein leskelődve szembesült a döbbenetes ténnyel, hogy Cornelius Hands ráfogja a Stockbauer-rombolóját Kerwin ezredesre. Az Intervenció parancsnoka mozdulatlanul állt abban a különös éjfekete maskarájában, az arcáról semmit sem lehetett leolvasni, szinte unott képet vágva hallgatta a Bíboros helyettesét. Messze álltak, Mark nem hallotta, hogy Hands miket mond a férfinak, de azt sejtette, hogy nincs benne sok köszönet.

Az ezredes mögött egy emberként sorakoztak fel a katonái, Hands oldalán csak Jacta és a zavarodottnak látszó Moore állt. Csen és Klippel inkább nem avatkoztak közbe, és az újságíróhoz hasonlóan passzív megfigyelőként sodródtak az eseményekkel.

Kerwin a korahajnali órákban érkezett vissza, az összemocskolt testű, félájult Helénát karjában hozta a zuhogó esőben. Ahogy belépett a kapun, Holecka izgatottan tájékoztatta az eseményekről. Az ezredes az első útjába kerülő ember gondjaira bízta a nőt, és felszerelését le sem téve, karddal az övében hátrasietett.

Amikor Hands meglátta a férfit, azonnal felszólította, hogy adja át a harcászati számítógépét, mert letartóztatja! Kerwin a tudomására hozta, hogy nincs nála a rendszer, és mostantól kezdve még csak hordani sem hajlandó. Ha Cornelius Hands át akarja venni a parancsnokságot, akkor ennek semmi akadálya. Handset elöntötte a méreg, és felszólította a mellette álló Jactát, hogy fegyverezze le az ezredest. A fejvadász élete legfontosabb döntése előtt állt. Pár órával ezelőtt ő volt az, aki kikelt Kerwinnel szemben és összeveszett Handsszel, aki védte a parancsnokot. Most minden a visszájára fordult: Hands magából kikelve üvöltözött, és Kerwin szemére vetette, hogy önhatalmúlag elhagyta a csoportot, a lépéséről nem tájékoztatta a jelenlévő lovagokat, megszegett egy tucatnyi szabályt, amit a Katedrális kötelezővé tesz az ügynökei számára. Kerwin csöndben hallgatott, és a falon ragyogó jeleket nézte, amelyek Isten forgatókönyveként a démonok elleni harc egyetlen alternatíváját adták a XXIII. század kezébe.

Hands ismételten felszólította Jactát, hogy teljesítse a parancsot. Ám egyvalamit nem tudhatott. A férfi az egész éjszakát ivászattal töltötte, bánkódott Michelle miatt, akit évekkel ezelőtt rútul elhagyott, most végre megtalált… és örökre elveszített. A Handsszel történő beszélgetése óta vedelte Moore borát, és valami olyat tett, amit gyermekkora óta egyszer sem: sírt. Átkozta az életét, a Katedrálist, az egész világot, aztán falhoz vágta az utolsó boroskancsót, kiment az udvarra, térdre esett a tomboló viharban, és elkeseredetten hívta Istent, aki eddig még nem jelent meg neki, se borban, se kenyérben…

És nem hitt abban, hogy a lelke mélyén kellene keresnie. Már évek óta abban a keserédes álomban ringatta magát, hogy odabent semmi sem lakozik. A viharban térdepelve rádöbbent, hogy nem így van.

Megvárta, amíg Hands megismétli a parancsot, aztán előhúzta az oldalfegyverét, és megcélozta Cornelius Hands fejét. Mindenki tátott szájjal bámult, Mark kiguvadt szemmel nézte a jelenetet.

Kerwin ezredes ekkor szólalt meg először, amióta visszatért a házba.

– Ez már nem egy katonai akció, Cornelius. Nem én vagyok az egyetlen, aki ezt gondolja.

Hands tisztában volt azzal, hogy a méltóságát csak akkor őrizheti meg, ha feladja a harcot.

– Ha biztos a dolgában, akkor legyen úgy, ahogy maga akarja.

Kerwin izmai elernyedtek, az emberek leengedték a fegyvereket.

Kerwin körülhordozta a tekintetét a körülötte állókon, végül megállapodott a falakon ragyogó jeleken.

– Ósumér és akkád ékírás – mondta csendesen Sergi. – El tudja olvasni azokat, ezredes úr?

– Igen, uraim. De előbb Gallanddal váltsunk egy-két szót!

Kerwin győzött.

Miután Gallandot a Lawrence-program keretén belül felhozták a XXIII. századba, első osztályú kiképzést kapott. Halk szavú lett és csendes, aki az agyába telepített pszichotronikus-implantok nélkül is őrizte titkát, igazi énje két évszázaddal ezelőtt kezdődött minden emlékét. Amikor másfél évvel ezelőtt tájékoztatták Kerwint az őrmesterével kapcsolatos igazságról, még nem értette, hogy az 1918-ban született férfiból miért kellett intervencióst kiképezni – idelent döbbent rá, hogy Suger miért ragaszkodott ehhez. A Bíboros már évekkel ezelőtt tudta, hogy a németnek jelen kell lennie 64-ben, mert ismerője egy olyan témának, amelynek szakértőit jószerivel lámpással kellett keresni az elmúlt évszázadok alatt.

Franz Galland a keresztfán függő Krisztus oldalát átütő Longinus-dárda titkának beavatottja volt.

A különös életutat bejárt és 1944-ben örökre eltűnt férfi cseppet sem látszott zavartnak, amikor szembesült a tisztek és a lovagok fürkésző tekintetével. Rezzenéstelen tekintettel nézett a trimenziós-felvevő lencséjébe. Kerwin intett, hogy kezdheti. Gallandnak arról a titokzatos tárgyról kellett beszélnie, amelyikről mindannyian úgy gondolták, hogy jelentőséggel bír az Odüsszeia-akció sikerének szempontjából, ha nem így lenne, Szenoi nem hívná fel rá a figyelmet.

Galland kért egy cigarettát, s miután rágyújtott, elmondta, amit tudott.

– Azonnal felismertem, mert rengetegszer láttam. Az egész családom vonzódott az okkultizmushoz, ezért nem meséken nőttem fel, hanem a Szent Grálról szóló legendákon. Nem a Hamupipőkével ringattak álomba, hanem Wolfram von Eschenbach Parsifaljával.[112] Fura család volt az enyém, az apám a lándzsa történetének kutatója volt, az anyámat pedig kiváló médiumnak tartották a berlini spiritiszta körökben. Ezt a tárgyat, amiről beszélnem kell, Longinus-lándzsájaként szokták emlegetni, de hívják Szent Lándzsának is, a beavatottak mindkét néven ismerik. A legenda szerint ezzel a fegyverrel ütötték át a kereszten függő Krisztus oldalát. „Hanem az egyik katona lándzsával átszúrta az oldalát, amelyből azonnal vér és víz jött ki” – idézte Galland a Szentírást, a jelenlévő Sergi elismeréssel nézett rá. – Ez a szakasz János 19, 34-nél olvasható – folytatta a német –, az apám számtalanszor idézte, nagyon jól emlékszem rá. A beavatottak szerint a katonát Longinusnak hívták és centurioként szolgált. A lándzsa legendája szerint a fegyver mágikus hatalomra tett szert, miután kiontotta a Szent Vért, és aki megfejti a titkát, az megszerezheti a világ feletti uralmat.

– A Führer ezért akarta megszerezni? – kérdezett közbe Hands.

– Meg is szerezte. Egyes elvakult okkultisták szerint az 1938-as Anschlussnak ez volt az egyetlen motiváló oka, ezt momentán akkor sem hittem el, habár az apám erősen bizonygatta. Nem hiszem, hogy csak azért vonultunk be Ausztriába, hogy a Führer rátegye a kezét a Hofburg kincseire, a dolognak szerintem politikai okai voltak.

– Minden bizonnyal magának van igaza, de ne térjünk el a tárgytól, őrmester! – figyelmeztette Hands. – Van valami objektív bizonyíték arra nézve, hogy a lándzsa mágikus hatalommal bír, amit képes átadni a hordozójának?

– Hacsak a története nem az, Herr Hands. Az okkult-kutatók szerint mindig az egymást követő római császárok birtokában volt, ez a vonal állítólag Nagy Konstantintól kezdve Nagy Károlyig nyomon követhető. Azt mondják, ez utóbbi a lándzsával a kezében alapozta meg a Szent Római Birodalmat… a Führer emiatt tartotta magát autentikusnak az ereklye birtoklására. Tízéves korában találkozott vele először, amikor az eső elől bemenekült a Hofburg Múzeum kincstárába, ahol meglátta heverni egy bársonypárnán, ekkor a megszállottjává vált, holott még a történetét sem ismerte. Valószínűleg hatott rá a fegyverből áradó misztikus erő, és mint tudjuk, kitűnő médium volt, talán az egyik legjobb azokban az években. A legendához az is hozzátartozik, hogy a lándzsa tulajdonosa elveszíti a hatalmat, mihelyt a fegyver kihullik a kezéből. A beavatottak azt beszélik, hogy Konstantin és Károly kezéből közvetlenül a haláluk előtt esett ki, és hullott a földre…

Jacta a szemközti falnál támaszkodott, úgy látta, itt az ideje, hogy közbeszóljon.

– Ne higgyék, hogy az elmúlt huszonnégy óra alatt megváltozott a világképem, de erről a témáról még én is olvastam. Meg nem mondom, hol, de biztosan emlékszem rá. Elmondom mi a problémám. Európa palotáiban, múzeumaiban és katedrálisaiban legalább kéttucatnyi lándzsát őriznek, amelyről biztosan állítják, hogy Longinusé volt. Úgy vagyunk ezzel, mint a szentek csontjaival, ha jól számolunk, akkor egy magára valamit adó szentnek legkevesebb nyolc lábszára és legalább annyi keze volt, mint Sívának, de az sem lehetetlen, hogy több. Legjobb tudomásom szerint a Vatikánban ugyanúgy van egy lándzsa, mint a lengyelországi Krakkóban. Most akkor mi a helyzet, Fritz, melyik az igazi?

Galland titokzatosan mosolygott, és a vízzel teli impluviumba pöckölte a cigarettát.

– Pontosabban szólva a Vatikán nagytermében függ a falon, és csak egy dárdanyél, de az egyház sohasem tett olyan kijelentést, hogy az lenne a valódi. A Krakkói-lándzsa pedig egyértelműen a Hofburgban lévő másolata, amely III. Otho parancsára ajándék gyanánt került Bátor Boleslawhoz egy zarándoklat alatt. Nyugodjon meg, Mr. Jacta, létezik egy igazi lándzsa! Amit az angyal felrajzolt a falra, az egyezik azzal, amit a Hofburgban őriztek.

– Tehát 64-ben Néró birtokában volt? – kérdezte Kerwin.

– Ezt képtelenség bizonyítani, szerintem akkoriban… tehát most… az őskeresztény egyház őrizte, de erre nincs bizonyíték, és a Konstantin-Károly vonal ugyanúgy legenda. Csupán a XIII. századtól kezdődően vannak pontos adataink, az úgynevezett racionalista-elmélet szerint a keresztes háborúkat követően hozták Európába, ezt megelőzően nincs bizonyítható nyoma az európai kultúrtörténetben. Az okkultisták és a történészek két különböző dolgot állítanak, de ebben nincs semmi meglepő…

– Maga melyik csoportnak hisz?

– Okkultista vagyok, ezredes úr.

– Ez nem volt benne a magáról szóló jelentésekben.

– Ez nyilván tudatos. A rólam szóló jelentéseket nem én írtam… Hiszek a lándzsa mágikus hatalmában, különben nem lehettem volna tagja annak a különleges SS-alakulatnak, amit az őrzésével bíztak meg a háború alatt.

– Akkor mit keresett maga 1944-ben Magyarországon a deportálások alatt? – kérdezte Hands. – Történészként tudok arról, hogy a nácik Nürnbergbe szállították a bécsi Hofburg műkincseinek nagy részét. Ott kellett volna őrködnie, nem? Tehát mit keresett Magyarországon?

– Ennek roppant egyszerű a magyarázata, Excellenciás uram. 1944 januárjában elvezényeltek a különleges őrszázadtól, máig nem tudom, miért… feltételezem, hogy a Katedrális akarta így.

Kerwin és Hands összehajolva sugdolóztak, végül Kerwin tette fel a percek óta mindenkit foglalkoztató kérdést.

– Maga szerint Szenoi miért égette bele a márványba a dárda képét? A fegyverhez kapcsolódó legendakör tesz említést Lilithről és az angyalok bukásáról?

– Nem emlékszem semmi ilyesmire – válaszolta Galland –, de feltételezem, hogy a Szent Lándzsával meg lehet sebezni Lilithet.

– Csak megsebezni?

– Nem maguk mondogatják folyton, hogy elpusztíthatatlan?

Kerwin ismételten összenézett Handsszel. A Bíboros helyettese felsóhajtott.

– Sajnálom, uraim, de meg kell szegnünk a CODEX egyik legelemibb utasítását, és fel kell vennünk a kapcsolatot az őskeresztényekkel. Ha a lándzsa az ő birtokukban van, akkor nincs mese, tőlük kell megszereznünk. Atyám, eljött a maga ideje – fordult Kerwin a jezsuitához –, kerítse elő nekünk az apostolokat!

Sergi atya összekulcsolt kézzel állt az impluvium mellett. Amikor szólították, úgy kapta fel a fejét, mintha valami hosszú álomból ébredne.

– Nem hiszem, hogy egy olyan fegyvert őriznének, ami az ő szemükben a Sátán hatalmát szimbolizálja. Biztos vagyok benne, hogy az őskeresztényeknek semmi köze a Szent Lándzsához.

A jezsuiták is tévedhetnek.

64. július 2. Róma, katakombák

– Közel van mindennek a vége. Legyetek hát okosak és éberek, s imádkozzatok! Mindenekelőtt szeressétek egymást hűségesen, mert a szeretet leplet borít a rengeteg bűnre! Legyetek egymás iránt vendégszeretők, zúgolódás nélkül. Aszerint, hogy ki-ki milyen lelki ajándékot kapott, legyetek egymásnak szolgálatára, hogy az Isten sokféle kegyelmének jó letéteményesei legyetek. Aki beszél, az Isten szavait közvetítse. Ha valaki szolgál, azzal az erővel szolgáljon, amelyet az Isten ad neki, hogy így minden Isten dicsőségére váljék. Jézus Krisztus által, akié a dicsőség és a hatalom örökkön-örökké. Ámen.[113]

– Ámen – hallatszott mindenfelől. Az egybegyűlt hívők énekelni kezdtek.

Aulus párlépésnyire ült a középen lobogó tűztől, szinte karnyújtásnyira Pétertől. Csillogó szemmel, örömtől sugárzó arccal kapcsolódott be az éneklésbe. Néró egykori praetorianus praefectusa már nem olyan ember volt, mint napokkal ezelőtt. Még két hét sem telt azóta, hogy rettenetes paranccsal érkezett Rómába.

– Gyújtsd föl Rómát! – mondta neki a császár, de nem a város borult lángba, hanem a férfi lelke.

Száznál is több ember kuporgott a mesterségesen kialakított barlangban, és feszült figyelemmel hallgatták a tűz mellett álló lacernás öregembert, akinek hívó szavára titokzatos, sötét árnyak gyülekeztek a katakombák szorongató félhomályában, hogy meghallgassák a Krisztusról szóló tanítást, Isten Országának üzenetét. Jöttek a város minden kerületéből, a környező latifundiumokról és jöttek a közeli városokból. A hívők egy csoportja Ostiából érkezett, hajó hozta őket a Tiberisen. Jöttek szamárháton, vagy saruikkal az út porát taposva, de volt, akit gyaloghintó hozott a Palatínuson álló márvány villájából. Krisztus tanítása minden társadalmi rétegben megtalálta a maga hallgatóját, a barlangban rabszolgák, szabad római polgárok és urak, férfiak, nők, gyermekek egymás mellett ülve csüngtek az apostol ajkán. Amerre a szem ellátott, szurkos végű fáklyák lobogtak a sötétben, fényük, mint magányos csillagok az éjszakai égboltozaton.

Egy lobogó köpönyegű, fiatal férfi lépett Aulushoz, és lehajolt hozzá.

– Titus visszatért – suttogta.

– Sikerrel járt?

– Azt mondja, igen… Jer utánam!

Aulus rövid fohászt rebegett, és felállt. Hátára kanyarította lacernáját, és követte a férfit, aki átvezette a simára döngölt földön üldögélő, térdeplő hívek között. Befordultak egy oldalsó járatba, Aulus szapora léptekkel követte a fáklyával világító alakot.

Hosszú percekig haladtak a keskeny, rendszertelenül kanyargó folyosón, az éneklés hangja lassan elhalkult hátuk mögött. Végül beléptek egy terjedelmes terembe, melynek sírkamrákkal borított kerítőfalai elvesztek a kikutathatatlan magasságokban. A fáklyás férfi egy kisebb csoporthoz vezette a praefectust, aki baráti jobbját nyújtotta egy pelyhedző állú ifjúnak. Megölelték egymást. A fiatalember nem volt más, mint az a Titus, aki napokkal ezelőtt elvezette őt és a vértanúvá vált Marcellinust a kútig, ahol beszélt nekik az apjáról, az alagútrendszer felfedezőjéről.

A titokban gyülekező csoport, Aulussal együtt hat főt számlált, az egykori praetorianus parancsnok kivételével mindannyian fiatalok voltak. Az elmúlt napok alatt Titus szervezte be őket egy különös, de Istennek tetsző feladatra, amit boldogan vállaltak el. Aulus olyan embereket gyűjtött maga köré, akik fegyverrel a kézben akarnak harcolni Krisztus eljövendő királyságáért itt a földön, hogy jutalmat kapjanak a mennyben. A fiatalok egytől-egyig kereszténynek vallották magukat, de lelkületük előrevetítette a keresztesekét. A Hittel nem tartották összeegyeztethetetlennek, hogy kardot ragadjanak. Titokban szerveződtek, mert az apostolok határozottan tiltották, hogy fegyvert fogjon, aki Krisztus követőjének tartja magát.

Aulus fáklyát ragadott, és megvilágította az arcokat. Mindenki elszántnak látszott, a csillogó tekintetekből a Hit ereje sugárzott a férfira. Aulust, aki képtelen volt meghazudtolni katona mivoltát, megújult erővel töltötték el ezek a pillantások, hitte, hogy akik körülállják és figyelmezik szavait, jó harcosai lesznek az igaz ügynek.

A hat elszánt férfi közelebb húzódott egymáshoz, és sorsfordító beszélgetésbe kezdett. Titus – aki két hosszú nap multával tért vissza – egy bőrzsinórral átkötött, összetekert pergamentekercset húzott elő tunikája alól, és átnyújtotta Aulusnak.

– Ez lenne az? – kérdezte a férfi. A mellette álló kezébe nyomta a fáklyát, és óvatosan bontani kezdte a zsinórt.

– Csak ez lehet – válaszolta Titus –, megismerem, akkoriban eleget tartottam a kezemben. Nehezen találtam rá Aenasra, apám régi munkatársára. A Viminalison lakik egy omladozó bérházban. Szenilis vénember, de szerencsére azonnal felismert, habár nem láttuk egymást tíz esztendeje. Istennek legyen hála, máig megőrizte apám régi feljegyzéseit, és pár sestertius ellenében… amelyeket szívességből ajánlottam föl, hogy színe legyen a vételnek… nyomban átadta azokat. Mindent elhoztam és átvizsgáltam, ráment egy napom, de nem hiába a fáradozás. Amit kezedben tartasz, az a Róma alatti járatrendszerek térképe.

Aulus óvatosan szétnyitotta az évek alatt megpenészedett, mállott szélű pergamenlapot.

– Fényt ide!

Meglepő kiáltásokat hallatva hajoltak össze a térkép fölött.

A pergamenlapon a város elnagyolt alaprajza látszott, amit át-meg átszőtt egy vékony vonalakkal megrajzolt labirintus, három különböző színben pompázó ábrája. A finom kézzel megrajzolt vonalak néhol érintették, más helyen elhagyták egymást, s látszólag minden rendszer nélkül behálózták egész Rómát. A hálózatrendszer ugyanúgy érintette a katakombákat, mint a Fellegvárat a Capitolium tetején. Több ponton összekapcsolódott a Maxima Cloacával, helyenként kivezetett a Tiberis partjára, sőt, a Via Appia vonalát követve még a városfalon is túlhaladt.

Titus az ujjával bökdöste a térképet, közben magyarázott.

– Mielőtt alászálltál volna, arról beszéltem neked, hogy az apám három egymástól független járatrendszerről beszélt. A térkép három színe ezzel magyarázható. A vörös szín a város csatornahálózata. Zölddel lett jelölve az az alagútrendszer, amelyet a császárok ismertek, végül fekete tussal azokat a járatokat rajzolta meg, melyekben te bolyongtál… Sajnos, e térkép alapján nem lehet megállapítani, hogy mely alagutak omlottak be, milyen leágazások lettek elfalazva, melyiket öntötte el a talajvíz. Ha a térképen egy vonal hirtelen véget ér, még nem jelenti azt, hogy a járat a valóságban nem halad tovább. Apámnak nem volt elég ideje, hogy minden kisebb leágazást végigjárjon.

– Vagy bátorsága hozzá.

Aulus felnézett.

– Melyik mondta ezt?

– Én – válaszolta egy szúrós tekintetű, kurta hajú férfi. Büszkén nézett a praefectus szemébe. A fiatal keresztényt Mariusnak hívták, ő volt az, akinek a húgát elrabolták és feláldozták Lilith oltárán. A leány mezítelen és borzalmas módon megcsonkított, kitépett szívű holttestét napokkal később találták meg a Tiberis partján ott, ahol a Nagy Csatorna beletorkollik. Aulus Pétertől hallotta a történetet, a szívét rettenet töltötte el a borzalmak hallatán. Marius a gyilkosság idején még nem járt le a gyülekezetbe, ám leánytestvérének iszonytató halálhíre Krisztus oltalmába terelte. De hiába vette magához az Úr megszentelt testét, mégsem lelt oltalmat háborgó lelke. Amikor meghallotta, hogy Aulus mire készül, azon nyomban igent mondott. Ő harcolni akar a Gonosz ellen, ezért lett tagja Krisztus Katonáinak…

Aulus eleinte tiltani akarta, hogy választottjai ezzel az elnevezéssel illessék titkos szövetségüket, de Titus győzködni kezdte, hogy az ellenkezéssel csak letörné a kezdeti lelkesedést. „Isten bocsássa meg nekünk, de tűzbe mennénk érted, Aulus”, magyarázta Titus. „Te magad mondtad, hogy Krisztus katonája vagy, hadd legyünk a követőid.”

Aulus beleegyezett.

Most hosszan nézett az elszánt Marius szemébe, és vállára tette a kezét.

– Aurelius bátor ember volt, olyan, mint te Marius testvérem. Légy türelemmel, mert látom, hogy a tettvágy már szétfeszíti az izmaidat! De ne feledd! A kardoknak még hüvely a nyughelye, eszement módon nem szállhatunk szembe a Nagyasszonnyal! – Aulus körbehordozta a tekintetét, mindenki feszülten hallgatott. – Járjátok a várost és füleljetek, szemeteket nyissátok ki, minden apró jel fontos lehet! Petrus és Paulus azt beszélik, hogy az Éjszaka Nagyasszonya egy csodálatosan szép nő alakjában jár-kel a városban. Elrabolja a gyermekeket, megmételyezi a férfiemberek szívét, friss vért iszik és tisztátalanság a nyoszolyája. Mi azért harcolunk, hogy Krisztus nevében elpusztítsuk… a megfelelő eszközzel. Globulus itt van?

Egy herkulesi termetű férfi lépett előre.

– Itt vagyok.

– Elhoztad?

– Nálam van.

– Petrusék nem fogják észrevenni a hiányát?

– Nem hiszem. Tudnak a létezéséről, de a legszívesebben hasonló módon tűzre vetnék, mint a te varázsfegyveredet. Csak azért nem prédikálnak ellene, mert nagyon sokan vagyunk, akik nem zsidóként, hanem pogányként tértünk meg. Közülünk sokan hisznek a hatalmában, és Petrus nem akar konfliktust a római gyülekezeten belül. Korintusban értelmezésbéli különbségek voltak a hittársaink között, Paulusnak két levelet is kellett írnia, hogy megfegyelmezze őket. Az apostolok azóta minden eszközzel azon munkálkodnak, hogy elsimítsák az ellentéteket. Ennek egyik módja az elhallgatás. Csak kevesen vagyunk, akik tudják, hogy mit őrzünk a római gyülekezetben. Egyesek azt suttogják, hogy Szenoi beszélt róla Petrusnak, ezért nem kel ki ellene. Egyvalamit viszont fontos elmondanom: Paulus azt prédikálta, hogy a lándzsa hatalma az ördögtől való…

– Ha kell, hát az ördög hatalmával űzöm el Lilithet! – kiáltotta Aulus. – Mutasd!

Globulus egy csomagot halászott elő a vállára akasztott iszákjából. Megbontotta a rongyot, és a fáklyák rőt fényében csillogni kezdett egy elnyújtott babérlevelet formázó lándzsahegy. Aulus elvette, felemelte, forgatni kezdte a kezében, ujjával megsimította az élét. Katona lévén ezernyi ilyet látott már, de egy vén keresztény elbeszéléséből két napja tudta, hogy ez a lándzsahegy alig három évtizeddel ezelőtt átdöfte egy kereszten függő férfi oldalát, aki harmadnapra rá visszatért a halálból.

A Szent Lándzsa fénye visszatükröződött az áhítattól átszellemült arcokon.

– Azt beszélik, hogy Lilith elment Lucianus cenájára – mondta csendesen Aulus –, és ott lesz július idusa előtt öt nappal, a Nagy Kocsiversenyen. A legelőkelőbb társaságokban forgolódik, és Róma a lába előtt hever. Senki sem sejti, hogy kicsoda valójában, keleti hercegnőnek nézik. Ott fogjuk elpusztítani a démont, testvéreim. Krisztus segítségével le fogom döfni Longinus dárdájával.

– Úgy legyen – mondták rá a többiek.

64. július 2. Róma, Moore háza a Palatínuson

– Nem elég ledöfni a lándzsával! Ha csak ennyit tesz az ember, akkor megsokszorozhatja a Gonosz hatalmát, mert az megkaparinthatja a fegyvert! – Kerwin végigvezette ujját az ékírásos jeleken, a jelenlévők közül csak ő tudta olvasni az ósumér szintagrammákat. – Itt olvasható az a szövegrész, hogy „döfd át a testét, miután megfeszítetted a pecséten”… Sajnos, még nem találtam utalást arra, hogy konkrétan milyen pecsétről van szó. Várjanak türelemmel, mint említettem a szöveg több nyelven íródott és látszólag rendszertelenül helyezkedik el a falakon… Hozzon valaki egy kávét, sok cukorral, köszönöm… Heléna jól van?

– Kutya baja – felelte Galland. – Alszik, mint a bunda.

– Azonnal keltse fel, és küldje ide, szükségünk lesz rá!

– Jawohl!

Kerwin pergamenlapokat hozatott Moore-ral, és sűrűn jegyzetelt. Körbejárt a falak mentén, miközben próbálta megfejteni a jelek értelmét. Folyékonyan beszélte a sumér nyelvet, mégsem ment zökkenőmentesen a dolog. Az angyal egy érthetetlenül bonyolult szimbolika segítségével fogalmazott, mintha természetfölötti lényként kötelező lenne számára a misztifikálás.

Az ezredes egyik faltól a másikig lépdelt, valószínűleg felismert valami rendszert a jelek látszólagos összevisszaságában. A többiek hűséges pincsikutya módjára loholtak a nyomában. Suttogva beszélgettek, nehogy megzavarják az olvasásban, ami jelen helyzetben csöppet sem tűnt könnyebb feladatnak, mint egy titkosírás megfejtése.

Kerwin a kékes fényben ragyogó mennyezetnek emelte tekintetét, és csípőre tett kézzel állt meg a helyiség közepén. Percek teltek el, Hands képtelen volt türtőztetni magát.

– Talált valamit?

– Itt minden értelmet sugároz, csak rettenetesen bonyolult az alkalmazott szimbolika. Ha van az angyaloknak nyelve, akkor Szenoi azon fogalmazhatott, a leíráshoz pedig a sumert használta. De nem minden szöveg íródott ezen a nyelven, az ott például akkád ékírás. – Kerwin mutatta, hol, közben Tóth őrmester behozta a kávéját. Kerwin belekortyolt, és a csészét átnyújtotta a tátott szájjal álló Handsnek. Újra a mennyezetet bámulta.

Húsz évbe telt, de ezt az embert tényleg sikerült kiképezni! – állapította meg magában Hands.

– Mit olvas a mennyezeten, ezredes? – kérdezte Sergi, aki Handshez hasonlóan tűkön ült. – Lát odafönt valami érdekeset?

– Kapaszkodjon meg, atyám, az evangélium olvasható a fejünk felett! – Kerwin mutogatni kezdett, miközben magyarázta a jelek értelmét. – A szöveg elején egy olyan nőről van szó, akit az angyal ama-dingir-ene-rának, azaz „istenek anyjának” nevez, és több helyen a shiru, vagyis „szűz” jelzővel illet. Meggyőződésem, hogy Szűz Máriáról van szó, de ne tévessze meg magukat, hogy a szöveg tartalmazza az ene szótagjelet, ami a többes szám jele! Később egyértelművé válik, hogy olyan nőt emleget az írás, aki „egyetlen” istent szült, és ez az isten nem más, mint a lu, vagyis a „juh”, ami nyugodtan fordítható „bárányként”!

– Isten báránya? – kérdezett rá Sergi. Az arca meglepetést tükrözött.

– Nem lehet más, atyám. A fejünk fölött látható szintagrammák úgy beszélnek a juhról, mint a „fiúról”, amelynek sumér megfelelője a dumu szó. Ez tucatnyi helyen olvasható, sőt, rengeteg az akkád nyelvű beszúrás… Ott látható az a jel, ami sangunak olvasandó, és ennek a szónak mindkét nyelvben fontos jelentőséget tulajdoníthatunk: sumérul „királyt”, akkádul „papot” jelent. Az akkád jelek beiktatása olyan jelentést hordozhat, hogy tessék olvassátok össze a kettőt!

– Papkirály!

– Igen, az a három sor Jézusra utal. A szöveggel az a legnagyobb bajom, hogy Szenoi nem egy bizonyos korszak nyelvezetét használta. Talán arra utalt ezzel, hogy milyen régóta tartózkodik a Földön. A falakon olvasható képírás nagy része ósumérul van, amit időszámításunk előtt 2400 után már senki sem beszélt, és szintén nehezen olvasom. A szöveg további három részre osztható: lényegesnek tűnő információk olvashatók újsumér, vagyis klasszikus nyelven, amit körülbelül időszámításunk előtt 2200 és 2000 között beszéltek, aztán egy egész falat betöltő utalás látható a démonokra kései sumér nyelvezetben. Végül jön az arám szöveg, ami teljesen rendszertelenül látható, de kivétel nélkül lila színben pompázik, ezért lehet könnyen kiszűrni. A többi alkalmazott szín viszont nem filológiai, hanem logikai összetartozást mutat. Bonyolult munka elolvasni és értelmezni. Lehet, hogy napokat vesz igénybe.

– A komputer nem tud segíteni?

Kerwin visszavette a kávéját.

– Nincs ósumér programunk, Cornelius. Eredetileg azért jöttünk, hogy Pompejiben behatoljunk egy rabszolga kereskedőhöz és elkapjunk két terroristát.

A bágyadozó Szép Heléna jelent meg az ajtóban. Kapott egy vadonatúj tunikát, karcsú derekát piros öv fogta körbe, lábán bőrsaru. Amikor meglátta a falakon ragyogó sokszínű jeleket, felkiáltott meglepetésében – azonnal felébredt. Felfelé nézve keringett a padlón, majdnem fellökte Sergit. Kerwin odament hozzá, megfogta a kezét, és elhúzta a zöld fényt árasztó szemközti falrészig.

– Tudom, hogy hihetetlen, amit lát, de most félre az ámuldozással, szükségünk van a segítségére. Találtam valamit, ami meg kell magyaráznia. Azt mondta, beszél sumér nyelven, itt az idő, hogy kamatoztassa ezt a képességét, ha ketten csináljuk, talán gyorsabban haladunk. Nézze meg ezt a szövegrészt, és gyorsan mondjon róla valamit! Mi az, hogy nem a sátán a pokol leghatalmasabb ura? Ezt még angolul sem értenénk.

Tess felnyitotta a szemét, és nagy meglepetésére Markot találta a lectus mellé húzott karosszékben ülve. A férfi lassan megfogta a kezét, és rámosolygott. Tess megkísérelt valami hasonlót, de a koponyájában hatalmas munka folyt: kalapáccsal dolgozott egy aprócska emberke, és mindenáron ki akart törni a homlokán keresztül. Mégsem hagyta el magát. Felkönyökölt, hogy felüljön. Mark ugrott, mintha darazsak kergetnék, és egy párnát helyezett a lány háta mögé. Tess hálásan nézte.

– Köszönöm – nyöszörögte. – Jól vagy?

– Én oké vagyok – vigyorgott a férfi –, no és te?

– Nagyon fáj a fejem – Tess körülnézett, összeráncolta a homlokát. – Hol vagyok, ez nem a szobám?

Megmondjam, ne mondjam, rágódott magában Mark. Mivel senki sem mondta meg neki, hogy mit mondhat Tessnek – kivéve Jessicát, aki naponta legkevesebb ötször ismételtette el vele, hogy mit nem mondhat –, ezért nem kezdett titokzatoskodni, és beszélni kezdett.

– A szobád romokban hever, akárcsak az enyém. Amíg aludtál, visszajött az angyal, és romba döntötte a fél házat. Szerencsére kihoztunk a szobádból, mielőtt elkezdődött volna… hadd dicsekedjek egy kicsit, én hoztalak ki! Tudom, hogy nem hiszed el, de szívemen viselem a sorsodat. Haragszol még rám?

– Nem – felelte bágyadtan a lány.

– Ez nem hangzott túl meggyőzően.

– Mark, légy szíves hagyjál békén! Szeretném, ha kimennél, nagyon fáradtnak érzem magam egy újabb veszekedéshez…

Mark gyorsan taktikát változtatott.

– Azt hiszem, rossz tapasztalataid vannak velem kapcsolatban, nem csodálkozom, néha túllőttem a célon. De Isten ments, hogy veszekedni akarjak, sőt, továbbmegyek: soha többé nem akarok veled veszekedni. Sokat gondolkodtam. Fölösleges tagadni, hogy kettőnk kapcsolatának befellegzett, kétezer évet kellett utaznom az időben, hogy erre rádöbbenjek, most itt ülök és próbálom menteni a menthetőt. Egyszer fölajánlottam a barátságomat, a segítségemet, szeretném újra megtenni, arra számítva, hogy még nem játszottam el minden bizalmadat. Már napok óta azt látom rajtad, hogy képtelen vagy úgy szeretni, ahogyan én szeretném… nem baj, csak érzelmek nélkül ne nézz rám soha! Sok mindent szeretnék neked elmondani, de egyszerűen képtelen vagyok rá. Nem azért jöttem, hogy önvallomásba fogjak, egyszerűn üldögélni akartam az ágyad szélén, nézni, ahogy alszol, most zavarban vagyok, mert sületlenségeken kívül nem nagyon jut eszembe semmi. Csak egy kérdést: ha visszatérünk a saját századunkba, félelem nélkül kopoghatok be azon az ajtón, ami mögött te laksz?

– Mark, olyan ostoba kérdéseid vannak. Kedvellek téged, elégedj meg ennyivel! Ha lesz visszatérés, és lesz jövő, akkor nem fogok átmenni az utca túloldalára, amikor meglátlak.

– Lesz jövő, ne félj semmitől! Egyszer visszatérünk – paskolta meg Tess kezét a férfi. A lány fájdalmasan felsóhajtott, ahogy összetorlódtak benne az emlékek.

– Nem tudom, minden olyan bonyolultnak tűnik, játékszernek érzem magam egy felsőbb hatalom kezében. Olyan érzésem van, mintha kislánykorom óta örök boldogtalanságra lennék ítélve, és körülöttem mindenki csak hazudik, mint a vízfolyás. Fölajánlották, hogy új életet kezdhetek, és veled együtt belerángattak ebbe a dologba. Nem vetted még észre, hogy mi ketten vagyunk a fölösleges tényező… Tudod, hogy likvidálni akartak?

– Kicsoda? – játszotta a meglepettet Mark, Jessicától tudott a történtekről.

– Holecka. Ha Kerwin nincs, már halott vagyok. Mindenki hazudott nekem.

– Ezt nem hiszem. Kérdezhetek valamit? Történt közted valami és Kerwin között?

Tess sokáig hallgatott.

– Miért akarod tudni?

– Pusztán kíváncsi vagyok.

– Ez nem válasz.

– Dehogynem.

– Igen, történt köztünk valami…

– Szereted őt? – firtatta a férfi.

– Igen. És bűntudatom van, szar alak vagyok.

– Michelle miatt?

– Muszáj erre válaszolnom?

– Szeretném… – kezdte Mark, de hirtelen elhallgatott. Jessica szólalt meg a koponyájában. A férfi oly’ tisztán és érthetően hallotta a mentális úton közvetített hangot, mintha a lány itt állt volna mellette: Ne feszegesd ezt a témát! Ennyi legyen elég, búcsúzz el, és gyere ki onnan!

Mark felállt.

– Igazad van, semmi közöm hozzá. Inkább elmegyek, hagylak pihenni.

Tess furcsán nézett rá.

– Mark, te nem ilyen vagy. Mi történt veled?

– Mindenki változik – vonogatta vállát a férfi –, az értelem iszonyú karma mardos minket napok óta. A jelentéktelen árnyékemberek előlépnek hősökké, az elsőkből utolsók lesznek… nem a Bibliát idézem, ne félj! Valami bennem is megmozdult. Vigyázok a szavaimra, próbálok moralista lenni, az angyal közelsége mindenkit arra késztet, hogy színt valljon. Egyébként Szenoi elhagyott minket.

Mark egyik pillanatról a másikra sebesen távozott, Tess értetlenül bámulta az összecsapódó függönyt. Visszahanyatlott a párnák közé.

– Meg fogok bolondulni.

– Megtudhatnám, hogy miért kellett rám erőltetni ezt a beszélgetést? – mérgelődött Mark.

Jessica az éjszaka történtek óta Oscar-díjat érdemlő módon alakította a megrémült rabszolgalányt. Az angyal visszatértekor rémülten sikoltozott, és bebújt egy sarokba, eljátszotta, hogy hisztérikus rohamot kapott, Handséknek hosszú időbe telt, mire sikerült megnyugtatni. Markot lenyűgözte a lány alakítása.

Abszolút profi. Tess büszke lehet rá.

Már nem bosszankodott, hogy Jessica lépten-nyomon titkolózik, valójában örült ennek. A lány titkával így is óriási terhet vett a vállára, miért tetézze ezt a jövő ismeretével? Miután kijött Tess szobájából, viszont nagyon mérges lett. Paprikavörös arccal indult megkeresni a lányt.

– Gratulálok, ez aztán a kibékülés. Miért kellett felállítani? – dúlt-fúlt a méregtől Mark, miután rálelt a lányra a kerti kútnál. – Elegem van ebből! Bemegyek az ezredeshez, és mindent elmondok neki, mindent!

– Ne zsarolj! – jött a kurta felelet. Jessica megfogta a vödröket, és ment volna a konyha felé.

Mark elé állt.

– Elég legyen ebből! Azonnal mondd meg, miért kellett elmondanod a titkodat! Miért?

– Mindenképpen fogunk erről beszélgetni, de nem most – felelte Jessica. – Figyelj, a csoport hamarosan kettéválik! Kerwin fölajánlja neked, hogy maradj Moore-ékkal, neked igent kell mondanod. Utána tudni fogod, hogy mit kell tenned. Fontos ember vagy, erre akkor fogsz rádöbbenni, amikor ott állsz a pecsét előtt. Ezért kellettél Sugernek.

– Milyen pecsét? Elegem van ebből! Vagy mindent elmondasz, vagy…

– Hamarosan elmegyek innen, Mark – vágott közbe a lány. – Kerwin hamarosan megtudja, hogy ki is vagyok valójában, és ehhez a dologhoz neked nagyon sok közöd lesz, de most engedj utamra, mert nem állok jót magamért!

Mark nem merte megakadályozni, hogy elmenjen, tátott szájjal állt a kút mellett.

Rosszabb az anyjánál, sokkal rosszabb…

– Milyen pecsét? És mi az, hogy elmegyek innen?!

Helénának nem hagytak sok időt, hogy kiámuldozza magát. Tenyerét végigsimította a Démonok Falán – így kezdték emlegetni a zöldes fényt sugárzó falszakaszt –, szeme ide-oda cikázott az ékírásos jelek között. Értetlenül hümmögött, idegesen lódította hátra bronzvörös haját, végül megköszörülte a torkát és lassan, akadozva magyarázni kezdte a szöveget.

– Rengeteg a költői hasonlat. A kilenc angyali karral szemben a démonoknak ugyanennyi rendje létezik. Lilithnek nincs hatalma mindegyik fölött, de az érte hozott áldozatok megnyitják a kapukat, és pusztasággá válik a föld. Itt a káoszról olvashatunk, majd következik az alábbi szöveg. Az első démoni rendbe az „álistenek” tartoznak, akik az Úr nevével visszaélve, áldozatokat és imákat követelve, magukat Isten gyanánt akarják tiszteltetni. E démonok fejedelmének megnevezése, Belzebub. A második rend démonai a „hazugság szellemei”, akik téves jövendölésekkel és hamis prófétálással vezetik félre a halandókat, a fejedelmük Python… Harmadik helyen következzenek a „viszály eszközei”, akik kieszelnek minden gonoszságot, bűnös cselekedetet és ellenkezést; jellemzőjük az állhatatlanság, az engedetlenség és a kétszínűség. Fejedelmük Beliál, aki rombolja a munkát… az nem derül ki a szövegből, hogy konkrétan milyen munkáról van szó, valószínűleg a megváltás munkájáról…

Kerwin szólt Helénának, hogy nézzen fel a feje fölé.

– Olvassa el, hogy mi van a sarokban!

– Valami olyat ír a szöveg, hogy „Beliál tönkreteszi a közösségeket”? Nem látom pontosan.

– „Mi köze Krisztus gyülekezetének Beliálhoz”? – kántálta a Szentírást Sergi. – Az ott tényleg az Evangélium Fala. Fantasztikus! Valóban felismerhető egyfajta rendszer, gratulálok, ezredes.

– Folytassa, Heléna! – kérte Kerwin oda sem figyelve a jezsuitára.

– Negyedik helyen a „bűnbosszulók” következnek, fejedelmüket Asmodeusnak nevezik. Ötödik helyen következik a „szemfényvesztők” rendje, ők felelősek a hamis csodákért, amelyek megtévesztik a hívek tömegeit, ők a fekete mágusok és a boszorkányok segítői. Elbolondítják a népet, akárcsak Évát. Közülük a leghatalmasabb a Sátán, aki tévútra vezeti a világot… Hatodik helyen következzenek a „légi hatalmasságok”, akik…

– Álljunk meg egy pillanatra, hölgyem – vágott közbe Sergi –, álljunk meg! Ezt mind a falról és a mennyezetről olvassa le? Sajnálom, de felszentelt papként kételkednem kell ennek a szövegnek az autentikusságában. Kérem tisztelettel, ez egy zagyvaság. A Bibliából egyértelműen kiolvasható, hogy a pokol fejedelme nem más, mint maga a Sátán, akit magácska, erre a jelhalmazra hivatkozva egyszerűen besorol a középmezőnybe? Az ördög…

– Rosszul olvassa a Szentírást, atyám – vágott vissza Heléna. – Például az ördög személyét sem szabad összemosni a Sátánéval, a démonológia szerint két különböző individuumról van szó. Az ördög, vagyis a diabolosz csak a kilencedik kar, a „kísértők” fejedelme. Az Egyház tanítása összemosott mindent…

– Ne bohóckodjunk, kérem! – hahotázott Sergi. Körülhordozta tekintetét, de mindenünnen csak értetlen arcokat látott. – Maga, engem ne próbáljon kioktatni, hogy az Anyaszentegyház kétezer-háromszáz éves története alatt mit, mikor, miért tett és nyilatkozott, ex cathedra…[114]

Heléna nem az a típus volt, aki könnyen feladja a harcot még egy jezsuitával szemben sem. Odaállt Sergi elé, hadonászni kezdett az arca előtt, kezei úgy jártak, mint valami motolla.

– Mit akar maga a csalhatatlansággal?! A Bibliában egymást érték a reinkarnációra történő utalások, erre mi történik? A maguk Nagy Konstantinja nem a püspökökre hallgat, hanem az ágyasára, és a szövegekből törölteti az erre vonatkozó részeket, sőt, odáig megy, hogy mint egy tizenharmadik apostol személyesen nyilatkoztatja ki és kényszeríti az Egyházra a Szentháromság dogmáját, miközben a Longinus-dárdával hadonászik…

Akik eddig mosolyogva nézték a padlót, hirtelen felkapták a fejüket. Heléna nem volt itt, amikor Galland kiselőadást tartott a Szent Lándzsáról. A nő kirohanása így alátámasztotta a hallottakat – ő is ismerte a legendát, sőt, kiegészítette egy fontos részlettel.

Mindenki egymás szavába vágva kezdett beszélni, egyedül Kerwin őrizte meg szokott nyugalmát. Már-már közbeavatkozott, mielőtt a varázslónő tíz körömmel esik a papnak, de a kom csipogni kezdett a csuklóján. Fogadta a hívást, aztán kisietett a peristülionba. Senkinek sem tűnt fel a távozása. Jacta egyfolytában röhögött, és megpróbálta elráncigálni Helénát Sergi közeléből, aki a nő nyálát törölgette az arcáról.

– Békává varázsollak, te buta pap! – kiabált a varázslónő, és emelte a kezét.

Moore és Fu Macs Csen a hasukat fogták, úgy nevettek a nőn, még a titokzatos Galland is mosolyogott. Természetesen senki sem hitt abban, hogy Sergiből béka lesz.

Legkevésbé Sergi…

Holecka jelentett a parancsnokának.

– Most értünk vissza Roberttel, az összes nyomot eltüntettük. Decimus házát lezártuk, majd mindenki törheti a fejét, hogy mi történt.

– Nyilván azt fogják gondolni városszerte, hogy fogta magát és elutazott.

Robert van der Wilde lépett előre.

– Elnézést, ezredes úr, ezt a száznegyvenhárom embert mind egymaga mészárolta le a kardjával?

– Nemcsak kardot használtam – tért ki a válaszadás alól Kerwin, és visszament Handsékhez.

– Végre csinálunk valamit – morogta a holland –, tartoztunk ezzel az elesetteknek… Most, hogyan tovább, hadnagy? – fordult Holeckához.

– A szokásos várakozás következik, őrmester. Van egy olyan érzésem, hogy miután az ezredes elolvassa és értelmezi a teljes üzenetet, nagy fordulatra számíthatunk. Vagy ma vagy holnap…

– Aztán?

– Aztán azt öl meg, Wilde őrmester, akit akar. De addig bírja ki.

64. július 3. Róma, a Porta Viminalis a régi városfalnál

AMIÓTA városokban él az ember, általános tendencia, hogy a piaci árusok és az őket kiszolgáló szolgahad kel legelébb – az ókori Rómában hasonló volt a helyzet.

A pirkadat még messze járt, hogy bearanyozza az ég alját, de a kapukon már hosszú szekérkaravánok kígyóztak át, hogy feltöltsék áruval a hatalmas metropolisz vásárcsarnokait, piacait, amelyekben egész álló nap színes forgatagként kavargott a tömeg. Ezernyi csikorgó kerekű szekér és ember vontatta kordé haladt a macskaköveken, a kora hajnali vidám kurjongatás, a sűrűn felcsendülő füttyszó, a veszekedés és a nevetés hangjai gyorsan felverték a Viminalis lakóit. Sorra kicsapódtak a spaletták, elhúzták a velariumokat, a sokemeletes bérházak lakói számára elkezdődött az új nap. A gazdagok még javában aludtak a Palatínuson épült villáikban, amikor a szegénynegyedekben már javában folyt az élet. Róma-szerte sok ezren tartottak a korán nyíló melegvizes közfürdők irányába, hogy önfeledt pancsolással köszöntsék a hajnalt. Róma lassacskán ébredezett, és pulzálni, lüktetni kezdett, mint egy gigantikus szív a Birodalom véráramában.

Cassius gazdag ember volt, de mégsem érzete szükségét, hogy utat nyitó rabszolgák haladjanak előtte. Ahol a hatalmas termetű, szigorú arcvonásokkal megáldott férfi megjelent, eleven legyező módjára nyílt meg a tömeg, szálfatermete mindenhol kimagaslott és senki sem lehetett olyan ostoba, hogy késve ugorjon el a közelgő Hercules útjából. Cassius a gladiátorok legismertebb mentorának, Lucianusnak a viadalvezetője volt. Hajdanán ő is az arénában alapozta meg hírnevét, azt a generációt képviselte, amely Hectort megelőzően aratta le a dörgő tapsvihart. Cassius üstökösként fénylő pályafutást tudhatott magáénak. Lucianus hasonlóképpen felszabadította, mint legjobb harcostársait, és érdemeit elismerve megtette artistájának. Cassius meghálálta a nagy kegyet, és kisvártatva úgy emlegették, mint a legjobb viadalvezetőt az Impériumban, híre a legtávolabbi provinciákba is eljutott. Ötvenéves korára Róma egyik leggazdagabb embere lett, irigyei azt suttogták a háta mögött, hogy Néró a legjobb barátai között tartja számon. Ez érinthetetlenné tette sokak szemében, habár az ellenségeit ugyanúgy szaporította. Cassius természetesen hallotta a pletykákat, de szeme sem rebbent.

Két vörös köpönyeges gladiátor kíséretében közeledett a tömegben, s amerre elhaladt, mindenki kíváncsi szemeket meresztve fordult széles háta után, hiszen egy ilyen népszerű és gazdag emberre nem jellemző a kora hajnali kelés.

Cassiusnak normális körülmények között esze ágában sem volt hajnalok hajnalán kipattanni az ágyából, de most talpra ugrasztotta egy levélke, amit tegnap délután óta négyrét hajtva hordott tógája sinusában, s még a feleségének sem volt hajlandó megmutatni. A levelet egy suburrai utcakölyök hozta, de mire nyakon csípte volna a kapus, azonmód elinalt, később bottal üthették a nyomát. Cassius azonmód elolvasta a levélkét. Ezt követően minden szín kifutott arcából, boldog örömkiáltásokat hallatva rohant házi oltára elé, hogy hálaimát rebegve hulljon térdre a virágokkal díszített kőfülke előtt – még azon a napon egy fehér ökröt áldozott Jupiternek, de senkinek sem volt hajlandó beszámolni arról, hogy mi késztette erre.

A levélkét az a Vinicius Publius írta, akit tizenöt éve halottnak hitt.

Cassius és két fegyverese átvágtak a Porta Viminalisnál feltorlódott szekerek között, majd befordultak egy szűk utcácskába, melynek mindkét oldalán kilencszintes bérházak törtek az égnek. Az emeletek közt kifeszített köteleken seszínű lepedők és pórias tunikák száradtak – amint a lakók felébredtek, és megpillantották fejük felett a hajnal első sugaraitól megvilágított tiszta eget, nyomban kötélre rakták a száradnivalót. Valóban meleg nap ígérkezett, igazi júliusi kánikula, mintha az ég jóvá akarná tenni a tegnapi vihar bűneit. Az orkán városszerte hatalmas károkat okozott, Cassius idefelé jövet rengeteg összeomlott házat látott.

Megálltak egy sötét és hűvös lépcsőház előtt. Cassius felnézett, a lobogó lepedőktől nem lehetett látni a felső szinteket.

– Idelent várj! – parancsolta egyik emberének, aki kivont karddal húzódott meg a kapualj alatt. – Felmegyünk, hetedik emelet! – mondta a másiknak, és belépett a szűk lépcsőházba. A gladiátor követte mesterét, akiről azt beszélték, hogy fénykorában megfojtott egy fekete párducot. Amikor erről kérdezték, Cassius csak titokzatosan mosolygott, és mindig azt mondogatta: lehet, hogy így volt…

Előrement a nyikorgó falépcsőn, közben hitetlenkedve rázogatta a fejét. Nem egyszer hallott a Viminalis és a Suburra tízemeletes bérházairól, melyek naptól szikkadt homokvárként szoktak összeomlani a legkisebb széllökés súlya alatt, és nem hitte volna, hogy valamelyikbe beteszi a lábát élete során. Most kénytelen-kelletlen, de meg kellett tennie, mert Vinicius üzenete így szólt:

„…e hónap harmadik napján várlak téged a hajnali órákban a Porta Viminalis melletti legmagasabb bérház hetedik emeletén, a folyosó legvégén található lakásban. Egyedül gyere!”

Furcsa, titokzatos kérés volt, de Cassius nem habozott teljesíteni, hisz’ a levélkét az írta alá, akit annak idején még ő tanított vívni Capuában, s testvéreként szeretett. Lelkében feltorlódtak az emlékek, izgatott szuszogással kapaszkodott fel a hetedikre. Fénykorában meg sem kottyant volna ez a kis séta, de hiába, eljártak felette az évek, s mire felért, úgy fújtatott, mint egy kovácsműhelyben a tüzet élesztő rabszolga bőrtömlője.

– Itt várakozz! – lihegte kísérőjének, és egyedül baktatott tovább a nyikorgó fapadlójú folyosón.

Ha tűzvész támad, ezek a házak úgy lobbannak lángra, mint kanóc az olajmécsesben, morfondírozott magában. A penészes falú folyosó két oldalán sötét, egészségtelen lakások sorakoztak. Az egyikből veszekedés zaja szűrődött ki, több helyről hallatszott gyereksírás. Cassiusnak nem esett nehezére elképzelni, hogy micsoda nyomor lakozhat az ujjnyi vékony ajtók mögött. A hűvös hajnal ellenére orrfacsaró volt a bűz. Cassius a tógája szárát megemelve lépdelt a padlót borító mocsokban, és képtelen volt felfogni ép ésszel, hogy Vinicius miért egy ilyen nyomorult helyen kíván találkozni vele.

Megállt a legutolsó ajtónál, de mielőtt kopoghatott volna, belülről kiszólt egy határozott férfihang.

– Lépj be, barátom!

Az eltelt évek megkeményítették Vinicius arcvonásait, de nem változhatott annyit, hogy Cassius ne ismerje fel egy pillanat alatt. Ölelő karjába zárta egykori cimboráját és megropogtatta csontjait. Egymás hátát lapogatva álltak a szűk és koszos bérlakás egyetlen szobájában, a viszontlátás örömére a hírneves lanistának könnyek csillogtak a szemében, meg sem próbálta leplezni meghatottságát. Sírt, nevetett egyszerre.

– Mindig bíztam benne, hogy viszontlátlak egyszer, drága barátom, habár számtalanszor költötték a halálhíred, én sohasem hittem el, hogy baj érhet. Az utolsó hír felőled Britanniából érkezett, azt mondták, centurio lettél. Apád haragja időközben megenyhült, még kerestetett is, de nem akadtak a nyomodra, azt beszélték, elestél valahol az alemannok földjén. Évekkel később apád megbetegedett…

– Mindent tudok arról az emberről, aki apámnak hitte magát – vágott közbe Anguis –, erről szót se többet, a történetet te ugyanúgy ismered, mint sokan mások. Beszéljünk másról! Aztán megfojtod-e még a fekete párducot, Cassius?

– Nem emlékszem semmi ilyenre, Vinicius. Lehet, hogy így volt… – törölgette szemét a medvetermetű férfi.

– Látom, semmit sem változtál – nevetett a Kígyó. Jóféle borral kínálta Cassiust, és letelepedtek az ablakok mellé húzott székekre, hogy felelevenítsék a múltat.

Cassius azokról az évekről kezdett mesélni, amikor ragyogni kezdett a szerencsecsillaga. Színes előadásban ecsetelte, hogy Lucianus megvásárolta a capuai iskolából és Rómába hozatta, ahol azonnal az arénába küldte. Mesélt a zajos sikereiről, arról, hogy Új Herculesként ünnepelték. Ezek az események alig két évre rá történtek, hogy Viniciusnak menekülnie kellett.

Anguis figyelmesen hallgatta a férfit, alkalmanként ráemelte, és az egészségére ürítette kupáját. Miután az egykori híres küzdő a történetei végére ért, hosszan hallgattak, végül Cassius kezdte faggatni a másikat.

– Azt hallottam felőled, hogy a Publius nevet Aminianusra cserélted. Merre jártál tizenöt hosszú éven át, barátom?

– Az én történetem sokkal hosszabb, mint a tied – mosolygott Anguis, és az ablakpárkányra tette a kupát. – Jártam az összes provinciában, nemegyszer megfordultam Rómában is, de meg kell értened, nem kereshettelek fel, az arcomat senki sem láthatta.

– Nem bíztál öreg barátodban? Ez nem volt szép tőled. Fölösleges volt az óvatoskodásod, pár évvel a történtek után már senki sem emlékezett azokra a gyilkosságokra, Néró lett a császár, aki különb gyilkos mindenkinél…

– Nem ezért rejtettem az arcomat. A titkos légió tagja voltam, az agentes in rebus ügynöke. Volt egy időszak az életemben, amikor közvetlenül Nérónak dolgoztam.

– Suttognak róla, hogy még mindig létezik a Köztársaság titkosszolgálata. Azt hittem, hogy mese az egész, tehát mégis igaz. Még mindig a Rőtszakállú[115] kegyeltje vagy?

– Már nem. Időközben a császár leggyűlöltebb ellensége lettem, mert alig négy évvel ezelőtt gályára küldött, hogy ne legyenek tanúk, akik igazolhatnák, hogy megölette a tulajdon anyját.

– Pedig ez mindenki számára oly’ világos, mint a nap. Mennyi közöd volt a merénylethez?

– Én szúrtam le Agrippinát. Pontosabban én szúrtam le Anicetus helyett, akinek annyira remegett a keze, hogy az ágyat sem találta volna el, nemhogy a nő ölét.

Cassius egy kurta gladiátorfüttyentéssel fejezte ki meglepetését.

– Remélem, úgy szúrtál, ahogyan tanítottalak? – kuncogott az öreg bajnok.

– Mindig úgy szúrok… Légy szíves, könnyítsd meg a helyzetemet, és kérdezd meg tőlem, hogy most mivel foglalkozom!

Cassius sunyi mosollyal az arcán nézte a hajdani Viniciust.

– Vedd úgy, hogy megkérdeztem!

– Én vagyok a hírhedt Kígyó – mondta egy szuszra Anguis, és figyelte a barátja arcát.

Cassius felköhögte az erős fallernusit, jókora adag ment a tunikájára, de az embernek kisebb gondja nagyobb ennél, ha a Birodalom „első számú közellenségével” kell egy szobában üldögélnie.

Percekbe telt, mire Cassius annyira összeszedte magát, hogy egyáltalán kérdezni tudott.

– Mond, Vinicius… ugye, szólíthatlak a régi neveden… miért mondod mindezt el nekem? Mire készülsz?

Anguis előrehajolt, szinte súgta:

– Keresek egy nőt, akit Palmyrának hívnak. Ott volt Lucianus cenáján, látnod kellett, mert te voltál a viadalvezető.

– Bizony láttam, s amíg élek, nem felejtem el. Mit akarsz tudni róla?

– Azt, hogy hol találom.

Cassius megrázta a fejét.

– Én tudom, hogy ki az a nő, aki elvitte magával, de jobb, ha elfelejted azt a Palmyrát. Szerintem már halott.

Anguis megragadta a kezét.

– Mit beszélsz? Hallottam egy fekete gyaloghintóról. Ki vitte el magával?

– Megmondhatom, de úgysem hiszed el.

– Beszélj!

– Lilith.

Anguis életében először elsápadt.

Hát ezért jött Rómába a tribunus.

Anguis felállt, és töprengve, állát simogatva ment el az ajtóig. A penészfoltos falat bámulta, homlokán összefutottak a ráncok. Cassius nem mozdult az ablaktól, s nem törte meg a csendet. A némajáték percekig tartott, aztán Anguis hirtelen megpördült, ujjával Cassiusra bökött.

– Mesélj el mindent! Tudni akarom, mi történt a lakomán. Igaz a beszéd, hogy Palmyra megölte Hectort?

– Így igaz! Életemben nem láttam még ilyen szívós és elszánt harcost, mint a te Palmyrád. De férfiban sem! Az istenekre mondom, ez a nő nem emberi lény, aki ott volt és látta, egyhamar nem felejti el… – Cassius lelkes hangon, kezével a levegőben csapkodva… mintegy imitálva a küzdelmet… előadta a történteket, a végén felugrott székéről, úgy mutatta, hogy az eszét vesztett Hector miként fojtogatta a szíriai nőt. Az előadás alatt feléledt benne az egykori nagy harcos, karjában szinte érezni vélte a pajzs és kard súlyát. Előadása végeztével a figyelemreméltó színészi teljesítményétől megfáradtan, izzadt homlokkal huppant vissza székébe. A beszámoló a legkisebb részletre is kitért, és Anguis a legjelentéktelenebb momentumra is rákérdezett, végszóra úgy látta maga előtt a küzdelmet, mintha ott állt volna Lucianus átriumában.

Visszasétált az ablakhoz, bort töltött a kiürült kupákba, és minden köntörfalazás nélkül kimondta, amit Cassius már percek óta sejtett.

– Palmyra a szerelmem. Biztosan boldog lenne, ha hallaná, hogy végre kimondom, de most ne róla beszéljünk! Meg mernél esküdni rá, hogy az a lefátyolozott nő valóban Lilith volt?

– A Stüxre esküszöm!

– Hah, micsoda borzalmas esküvés, barátom. Miért vagy ilyen bizonyos ebben?

– Vannak dolgok, amikről nem beszélhetek – titokzatoskodott Cassius.

Anguis sejtette, hogy valami borzalmas titok lappang a háttérben, ezért nem feszegette tovább a dolgot.

– Tehát magával vitte Palmyrát?

– Igen. Úgy hallottam, nagyon sok pénzt fizetett Lucianusnak és annak a cirkuszos embernek, aki beajánlotta a küzdelemre.

– Cirkuszos?

– Bizonyos Claudius. Ő találta meg a kedvesed, valahol Pompeji közelében, állítólag szakadt ruhában, félholtan feküdt az országút mellett. Mindezeket Lucianustól tudom, aki majd’ eszét vesztette Hector halála miatt, de Lilith aranyai végül enyhítettek fájdalmán.

– Tehát Lilith magával hurcolta Palmyrát. Hova vitte? – A viadalvezető hallgatással válaszolt, Anguis hosszan nézett a szemébe. – Nem mersz, vagy nem akarsz válaszolni, Cassius?

Újabb hallgatás.

Ez az ember fél, állapította meg magában Anguis. Méghozzá a démontól retteg.

Gondolatoktól terhesen lépett az ablakhoz. A távolban zöldellő Maecenas-kertet bámulta.

Mennyit mondhatok el Cassiusnak a történetemből, vajon hinne nekem?

Odalent az utcán friss hússal és zöldséggel teli társzekerek zörögtek a köveken. Anguis unott képpel bámulta a percemberkék dáridóját, aztán hirtelen elfordult a hömpölygő sokadalomtól, nekidőlt a párkánynak és a csendben borozgató barátját nézegette. Végre elhatározta magát.

– Elmondom a történetemet, Cassius, az elmúlt két hét történetét. Meg kell ígérned, hogy amit most hallasz, nem adod tovább senkinek.

– Bízhatsz bennem, Vinicius.

Anguis a legapróbb részletességgel beszámolt az Otho-féle összeesküvésről és a sikertelenül lezajlott Pompeji merényletről, amely közben fogságba esett, s elveszítette Palmyrát. Cassius lélegzet-visszafojtva hallgatta, s csak akkor vágott hitetlenkedő arcot, amikor Anguis beszélni kezdett valami tribunusról és a katonáiról, akiknek fény a fegyvere… Az ifjú Vinicius Publiust szavahihető embernek tartotta, de a tizenöt évvel idősebb Anguist már nem. Lehet, hogy Vinicius megbolondult az évek hosszú sora alatt, és Néró ezért akarta félreállítani, morfondírozott magában, aztán szembesült a férfi tekintetével. Éveken át élethalál harcot vívott az arénában, s megtanulta, hogy mindig a másik szemét kell nézni, a pillantás árulkodó. Cassius megtanult olvasni az emberek tekintetéből, amely olyan volt számára, mint egy széthajtott pugillares. Látta Anguis szemét, és tudta, hogy a másik nem hazudik.

Előrehajolt ültében, úgy hallgatta.

–… Nem láncoltak a falhoz, nem raktak béklyót a lábamra, még ajtó sem zárta el menekülésem útját, de így sem tudtam megszökni. Tőlük nem lehetett megszökni. Ahányszor elindultam a velarium felé, egy láthatatlan erő mindig visszalökött, persze ezen a falon ők úgy jártak-keltek, mintha ott sem lenne. Egyszer magamhoz vettem egy kést, de az amazon, akinek egyik pillanatról a másikra fekete lett a haja, átlátott a ruhámon, s elvette tőlem. Fegyvernek a tüzet és a hangot használják, s ha kell, láthatatlanná teszik magukat… A vezetőjük egy magas, barna hajú férfi, aki hatalmas mágus lehet. Lilithet és Gelalt üldözi, azért jött Rómába, hogy elpusztítsa őket. Azt mondta nekem, hogy az ő országában tüzes folyadékkal hajtott, két keréken guruló paripák vannak, amelyek ezerszer gyorsabbak a legtüzesebb fogatos-lónál. Az egyik amazon úgy hasonlít a Pompeji Nauszikaára, mintha csiszolt ezüstlapot tartanál a kurtizán elé, és van köztük egy férfi, aki parázsló végű barna rudacskákat szív, és füstöt ereget a száján, mint valami mesebeli sárkány, ráadásul borzalmasan beszél latinul, a neve Marcus… Ruházatuk, mint a leggazdagabb rómaiaké, de minden más esetben éjfekete tunikát és nadrágot hordanak, s furcsa fények villognak az öveiken…

Cassius azt sem tudta, hogy nevessen-e, vagy sírjon a hallottakon.

– Füstöt fúj a száján? – értetlenkedett a sokat látott és tapasztalt harcos. – Sok mindent elhiszek neked, de ezt az egyet nem! Vinicius, te kiváló szatirikus vagy, de kérlek, ne tegyél lóvá!

Anguis halványan elmosolyodott, és tógája sinusából előhúzta Mark egyik szivarját. Az újságíró nyomta a kezébe Varenus fogadójában, mintegy ajándék gyanánt. Most a Kígyó átnyújtotta az illatos dohányrudat Cassiusnak, aki furcsa képet vágva forgatta az ujjai közt. Morzsolgatta, szagolgatta, végül szájába vette, és szopogatni kezdte, mint kisgyerek a lekvárba dugott mutatóujját.

– Hol a füst?

– Előbb meg kell gyújtani – adta a szakszerű felvilágosítást Anguis, és visszavette a különös játékszert. Újra ruhájába rejtette, mert nem akarta elkótyavetyélni, ünnepi alkalomra tartogatta, amikor tucatnyi embert egyszerre elkápráztathat legújabb tudományával.

Cassiusban egy világ omlott össze.

– Ez hihetetlen! Micsoda barbár országból jöttek ezek?

– Nem tudom, de ki fogom deríteni, erre megesküdtem. Most beszéljünk Lilithről, barátom. – A hirtelen témaváltás úgy hatott Cassiusra, mint egy dézsa jeges víz a nyakába löttyintve, s Anguis újra látta rajta a rettegést. Közelebb lépett Cassiushoz, hangja ellenállhatatlanul csengett. – Azt mondtad, hogy te tudod ki az a nő… Vajon honnan? Az Éjszaka Nagyasszonya elvarázsolva jár-kel az emberek között, egy öreg gladiátor ugyan miről ismerhetné föl? Beavatott lettél, Cassiusom? Beszélj, nincs sok időm!

Anguis, a Kígyó csöppet sem hasonlított a fiatal Vinicius Publiusra.

– Nem lenne szabad, de nem tagadhatom el az igazságot egy régi barát elől – mondta sápadozó arccal a férfi. – Most én kérdem tőled, hogy tudsz-e titkot tartani, Vinicius?

– Tudok.

– Azért ismertem fel a boszorkányt, mert tagja vagyok egy titkos gyülekezetnek, a neve: Marduk Gyermekei.

64. július 3. Róma, Moore háza a Palatínuson

SERGI és Galland Róma holografikus térképét tanulmányozták, helyzetük cseppet sem tűnt irigylésre méltónak: a jezsuita azt a parancsot kapta Kerwintől, hogy kutassa fel és bármi áron, de szerezze meg a Szent Lándzsát.

– Bármi áron? – kérdezett rá a jezsuita.

– Jól hallotta, atyám. Az apostolok kivételével bárkit eltakaríthat az útból, a lándzsát mindenképpen meg kell szereznünk. Magát küldöm, mert a fegyver minden bizonnyal az őskeresztények birtokában van. Szakértője az apostoli egyház korának, s mint olyan a legalkalmasabb erre a feladatra, a legkevesebb, hogy tudja, hol keresse őket. Galland jelenlétét azért tartom fontosnak, mert ha van valaki, aki azonnal felismeri az igazi Longinus-dárdát, akkor az őrmester az… Ne feledje, a fegyverből több példány létezik!

– A középkortól kezdődően, ezredes, a középkortól kezdődően…

– Ezt semmi sem bizonyítja. Készítse fel Gallandot!

– Felmentést kérek a CODEX előírásai alól, mint tudjuk, William Suger lezáratta a feltámadás korát, és kiemelt fontosságú személyekként kezeli az apostoli kollégium tagjait; a Katedrális egyik legfontosabb feladata a kereszténység védelme. Ha személyes kontaktusba kerülök az apostolokkal, megsérthetem a 18. paragrafus második bekezdésének negyedik alpontját…

Kerwin egy legyintéssel leállította a jezsuitát.

– Ne tegyen fel nekik a hittételekre vonatkozó kérdéseket, és akkor nem sérti meg a paragrafusait, atyám!

Sergi dörmögött valamit, és sietve távozott.

Sergi titokban örült a speciális feladatnak, hisz’ találkozhat Péter apostollal. Az egyháztörténészek a XX. század eleje óta azon vitatkoztak, hogy valóban Péter volt-e az apostoli ősegyház római gyülekezetének elöljárója? Az Egyház tanítása ezen alapult, de a Páli-levelek értelmezése körül kialakult probléma azt sugallta, hogy a kérdés korántsem eldöntetlen. Pál egyéb levelei mellett a római közösségnek is írt egy levelet, amelyben családokat köszönt (huszonkilenc személyt név szerint említ!), de Péterről furcsa módon megfeledkezik[116]. Ha Péter Róma püspöke volt azokban az években, akkor ez hallatlan mulasztás lenne Pál részéről.

Sergi elégedetten dörzsölte a kezét.

Most megtudom, mi az igazság!

– Feltételezhetően Róma környéki barlangokban tartották az istentiszteleteket – magyarázta Gallandnak –, ekkoriban még nem használták a katakombákat, legalábbis erről nem rendelkezünk megbízható hírforrással, mindenesetre megnézzük a sírhelyeket, tudom, hol keressük azokat. Beszéltem Moore-ral, aki nem egy összejövetelükön részt vett, ő azt állítja, hogy egyes csoportok ekkoriban már használták a föld alatti járatokat. A nagy üldözést ugyan Néró indítja el, de csak a július tizennyolcadikai tűzvész után…

Sergi felnézett, és észrevette Szép Helénát, amint átvág a kerten. Mérgesen dobta le a tollát, mindenki számára világos volt, hogy ki nem állhatja a nőt.

– Isten bocsássa meg nekem, hogy ilyet mondok, de legszívesebben elevenen megnyúznám ezt a nyavalyás boszorkányt!

Galland felnevetett.

Kerwin megpróbálta kibékíteni a két embert, de nem járt sok sikerrel. Sergi kategorikusan kijelentette, hogy egy ilyen ostoba nő ne próbálja kioktatni őt a hittudomány kérdéseiben! Heléna dúlt-fúlt, aztán héber szavakat mormolt, és a jezsuitának megfájdult a feje…

Kerwin előhúzta a kardját, és közölte, hogy mindenki rövidebb lesz egy fejjel, ha ezt sürgősen nem hagyják abba.

A konfliktus, amolyan tessék-lássék módon megbékéléssel végződött, Sergi még puszit is kapott, de minden jelenlévő tudta, hogy ez csupán kutya-macska barátság.

Alig múlt tizenegy óra, és harmincegy fokot mutattak a hőmérők, délutánra pedig kibírhatatlan lett a hőség, aki tehette, házának hűvösébe vonult vissza, hogy ott várja ki az alkony beköszöntét. Július legforróbb napján kihaltak az utcák és a ligetek fái bágyadtan kókadoztak a szélcsendben, a szökőkutak langyos csobogásától eltekintve, mérhetetlenül nagy csend ereszkedett a városra.

Serrault törzsőrmester a lét, s nemlét határán lebegve, falfehér arccal feküdt a lectuson. Megmagyarázhatatlan, furcsa transzállapotából nem tudta kihozni a modern orvostudomány, Galland és gyógyszerei tehetetlennek bizonyultak. Végül Heléna megkapta az engedélyt Kerwintől, és különös varázsszavakat kezdett kántálni a férfi megmerevedett teste fölött. A ládája mélyéről előkotort varázsfüveket égette, pálcájával titokzatos jeleket rajzolt a levegőbe, de a fehér mágia ugyanúgy kudarcot vallott.

– Lilith elbájolta, nem tudok segíteni.

– Mennyi az esélye, hogy magához tér, és nem szenved maradandó károsodást? – kérdezte az ezredes, ám Heléna csendesen rázogatta a fejét.

A varázslónő beletemetkezett ódon könyveibe, amelyek legalább hatszáz évesek voltak – tehát 1500-1600 év múlva írják meg azokat a középkorban –, és szobájába zárkózott. Azt mondta, hogy addig elő sem jön, amíg vissza nem tudja hozni Serraultot a túlvilág határmezsgyéjéről. Senki sem nevette ki – amióta látták, hogy milyen elánnal ugrott neki Sergi atyának, mindenki jobbnak látta, ha kerüli vele az összetűzést.

Tess csupán csendes szemlélője volt az eseményeknek – nem mondta senkinek, de egy kicsit bolondnak tartotta a nőt. Tegnap óta sokszor beszélt Markkal, aki folyamatosan szállította a pletykákat. A férfi egy fél délelőttöt üldögélt lectusa szélén, később belékarolt, sétálni indult vele a kertben. Mindvégig kimérten és udvariasan viselkedett, egyszerűen más lett, mintha huszonnégy óra alatt megváltozott volna. Tess nem győzött csodálkozni.

– Jól vagy? – kérdezte tőle az arcát fürkészve.

A férfi a konyha felé pislogott, és felnevetett.

– Hát persze.

– Te nem ilyen voltál.

– Mesélj róla, milyen voltam?

Jessica szaladt el az oszlopok között. Liszttel teli kosarat tartott a kezében, feléjük sem pillantott. Mark hosszan nézett a lány után. Tess rosszallóan rázta a fejét.

– Azt tudod, hogy napok óta rajtad nevet mindenki?

– Rajtam? – bökött magára a férfi, habár tudta, hogy mire akar kilyukadni a lány.

– Nem akarlak megbántani, de enyhén szólva borzasztó, amit ezzel a kislánnyal művelsz. Mark, ez egy ókori nő, ráadásul az apja lehetnél. Természetesen semmi közöm hozzá, csak szeretnélek figyelmeztetni, hogy ez a viselkedés nevetségessé tesz Kerwinék előtt. Miért nem tudod türtőztetni magad? Annyira azért nem hiányozhat a szex, hogy fölrúgj minden elemi szabályt.

– Azt mondod, apja lehetnék… ah, micsoda alternatíva! Ha belegondolok, szívesen lennék az apja.

– Ne bohóckodj, komolyan beszélek!

– Én is.

Tess elkeseredetten rázta a fejét.

– Visszavonom, amit az előbb mondtam… mégsem változtál, ugyanolyan hülye vagy, mint voltál.

Mark vigyorogva nézte a saruja orrát. Eleinte haragudott Jessicára, hogy erővel arra kényszeríti, béküljön ki Tess-szel, de időközben megváltozott a véleménye: határozottan élvezte a szituációt. Ő mindent tud, a lány nem tud semmit! Ha megmondaná neki, hogy Anguis ágyasa – akivel látszólag összeszűrte a levet – nem más, mint a tulajdon lánya, akkor milyen képet vágna Tess?

Valószínűleg elmebetegnek vélne.

– Most mit vigyorogsz? – mérgelődött Tess. Felállt a kerti padról, hogy otthagyja a férfit, de az elkapta a tunikája ujját, és visszahúzta maga mellé.

– Ne menj még! – nevetett Mark. – Azt mondtad, komoly dolgokról akarsz beszélni velem.

– Ha van értelme.

– Hogyne lenne. Nagy nehezen kibékültünk, erre összevesszünk egy ilyen baromságon? Tudod mit? Igazad van: ostoba vagyok, hogy egyfolytában kajtatok a kiscsaj után, zárjuk le ezt a témát. Mit akarsz mondani?

– Ez tényleg komoly dolog.

– Oké, elhiszem. Miről van szó?

Tess sokáig hallgatott, tűnődve nézte a bokrokat, az ajkát harapdálta, keze a márványpad peremét szorongatta. Vacillálni látszott, végül nagy nehezen belekezdett.

– Elmondom egy szuszra, de légy szíves, ne vágj közbe, mert felállok, és itt hagylak!… Közel állok ahhoz a ponthoz, hogy fogom szegény Cynthia Cobráját, és szétrobbantom a fejem. Elég volt ebből az őrületből, nem bírom tovább. Ezerszer megbántam már, hogy azon a jachton igent mondtam ennek a rohadt bandának az ajánlatára. Ott kellett volna megdögölnöm Los Angeles alatt, legalább nem tömik tele a fejem ezzel a mérhetetlenül sok hazugsággal. Neked hazudtak, nekem hazudtak; hazugság minden, még a hőn szeretett világtörténelem is, amiért annyi áldozatot hozunk. Azt akarták, legyek Nauszikaá… rendben van, elvállaltam… és Nauszikaá lettem, holott nem volt rá semmi szükség, ezt ugyanúgy tudják, mint én. De most vége, elég volt, kiszállok, mert nem akarom úgy végezni, mint Michelle… Istenem, még sírja sincs. Tegnap letoltál Kerwin miatt. Tudod, neki meg én lehetnék a lánya, akkora köztünk a korkülönbség. A mentségem csak annyi, hogy szeretem ezt a férfit az első pillanattól kezdve… Szeretem, ám mégis félek tőle, nem tudom mennyire bízhatok benne. Most elmondok valamit, amiről nem tudsz… – Tess beszámolt a Holecka-ügyről. Mark nem tudott a parancsbebiztosításról, Jessica nem beszélt róla. Leesett állal hallgatta a lányt. – …John állandóan titkolózik, nem őszinte hozzám, a személye egyszerre vonz és taszít. Az egyik pillanatban azt mondja szeret, és látom rajta, hogy a kisujjamért is kiontaná a vérét, de máskor úgy néz át rajtam, mint valami ablaküvegen. Még a szemkontaktust is kerüli velem, és úgy tér ki az utamból, mintha leprás lennék. Rettenetesen egyedül érzem magam, azt hiszem, hogy idelent én vagyok a fölösleges tényező. Nem akarlak elkeseríteni, de veled kapcsolatban hasonló a helyzet. Attól félek, hogy bármelyik pillanatban odaállíthatnak minket a falhoz, és kész… Túl sokat tudunk. – Tess összekulcsolta a kezét, és odafordult a férfihoz. – Mark, ezt az ügyet nem fogjuk megúszni emlékezettörlés nélkül, sőt, lehet, hogy egyáltalán nem fogjuk megúszni. Tennünk kell valamit…

– Mit? – nyögte a férfi.

– Szökjünk meg!

– Szökjünk?

– Egyedül képtelen vagyok végigcsinálni, segítségre van szükségem. Te vagy az egyetlen ember, akire számíthatok, rajtad kívül nem mehetek oda senkihez, hogy segítsen.

– Hogy a fészkes fene…

– Fu Macs Csen napokkal ezelőtt kikotyogta nekem, hogy egy kísérleti időgéppel jöttek le a XXIII. századból. Hands visszaküldte a királyság korába, állítólag ötszáz éve kikapcsolt állapotban van. Jelen pillanatban a rómaiak a Vesta-templomában őrzik és Palladiumnak nevezik, mindegy, ez lényegtelen. Cynthia lézerpisztolya még mindig nálam van, és az a tervem, hogy a kínait kényszeríteni fogom, vigyen vissza a XXIII. századba, és tegyen le Los Angelesben! Mark, szeretném, ha ketten próbálnánk meg, egyedül nem merek belefogni. Tudom, hogy ez most nagyon hirtelen jött, de gyors döntést kell hoznod, mert minden eltékozolt perc csak a szenvedésünket hosszabbítja meg. Napok óta képtelen vagyok normálisan aludni, félek az álmaimtól, egy marék nyugtatót tömnek belém. Láttad a sebeket a testemen? – Tess nem folytatta, a férfi látta a szemében gyülekező könnyeket.

Mark rettenetesen dühös lett Jessicára.

Miért nem mondta meg, hogy ez lesz? – mérgelődött magában. Most mit vár tőlem? Beszéljem le ezt a drága bolondot erről a kivitelezhetetlen vállalkozásról, vagy álljak mellé, és próbáljunk megszökni? Melyik a helyes választás, vajon akkor hogyan történt? Most mit kell tennem, mit kell mondanom, a kurva életbe, miért nem mondta meg előre?

Mark arra várt, hogy a lány telepatikus üzenetet küld felé, de nem történt semmi, a titokzatos hang nem szólalt meg a koponyájában. Most, hogyan döntsön? Tessnek igaza volt, kihasználják őket. A Katedrális olyan helyzetbe kényszerítette mindkettejüket, amelynek circulus vitiosusa[117] maga volt a kilátástalanság, a bizonytalan jövő lehetősége, a kiszolgáltatottság kézzelfogható valósága. Áldozatok voltak. Nem a Második Intervencióé, hanem William Sugeré, a Bíborosé, aki könnyedén dobott oda ártatlan embereket, intervenciósokat – Cynthiát, Brodyt, Michelle-t – egy olyan cél érdekében, amelyet csak ő ismert egyedül.

A férfi hosszan hallgatott, lassan gyülekeztek benne a válaszok. Szinte megmosolyogni való lett a kellemetlen helyzet. Mindegy hogyan döntök, hiszen csak úgy dönthetek, ahogyan akkor döntöttem.

– Ennek semmi értelme, Tess – hallotta Mark a saját hangját. – Sakkban tarthatod a kínait, de a házból nem tudtok észrevétlenül kijutni, a pajzson nem hatolhatsz át. Ha felöltöd a modult és aktivizálod a dezintegrációt, azonnal jelzi a harcászati komputer, és sec perc alatt kiszúrnak. Holecka leüt valami titkos kódot a konzolon, és Cynthia fegyverének energiaellátásának befellegzett. Ott állsz egy kisütött telepű fegyverrel a kezedben, egy kilométerre az időgéptől, ráadásul az sem biztos, hogy ez a félezer éves parkolás jót tett neki. Nem, drágám, butaságot csinálsz, le kell mondanod erről az őrült és kivitelezhetetlen tervedről.

Tess valósággal szenvedett a hallottak miatt, de nem volt annyira ostoba, hogy ne értse meg: Mark Wilsonnak tökéletesen igaza van.

– Beszélj Kerwinnel – folytatta Mark –, ha valóban szeret és nem álltat téged, akkor meg kell vallania a teljes igazságot. Ez a pasas az egyik legkülönösebb figura, akivel életem során találkoztam. Olyan, mint a tornádó tölcsére: körülötte forog minden, hihetetlen energiákat szabadít fel, de ott belül szélcsend van, nem mozdul semmi. Kerwin ilyen. Senki nem tudhatja, mi játszódik le a lelke legmélyén. Emlékezz vissza, Pompejiben mondtad, hogy ígéretet tett neked Hawaiin: minden körülmények között megvédelmez. Tudod, egy időben nagyon féltékeny voltam rá, aztán rájöttem, hogy összeilletek. Ő az a férfi, akire szükséged van. Ehhez nem tudok mit hozzátenni.

– Köszönöm – suttogta a lány, hálás szemmel nézett a férfira, akinek majd’ megszakadt a szíve, hiszen egyszer s mindenkorra lemondott Tess Gordonról. Viszont azon a kerti padon ülve megfogadta, hogy a lányáról nem mond le soha…

– Ha lesz lányod, elvihetem randizni? – kérdezte Tesstől.

Tess az arcán lecsorduló könnyeket törölgette, sírt-nevetett egyszerre.

– Hogy jön ide ez a kérdés? Addigra vén öregember leszel, nem kellesz te neki.

– Majd lobbizzál az érdekemben.

Mark felállt, és menni készült. Minden ízében, porcikájában remegve arra készült, hogy rettenetesen összevesz Jessicával.

– Szeretném, ha ott lennél, amikor Kerwinnel beszélek – mondta Tess.

– Nem – felelte a férfi. – Ez csak kettőtökre tartozik. Most mennem kell, ne haragudj, de dolgom van!

Mark hamuszürke arccal távozott. Először ötlött fel benne a gondolat, hogy Jessicának talán Kerwin az apja…

Hát persze, ki más, ha nem ő?

– Miért nem próbál aludni? Olyan vörös a szeme, mint a húsvéti nyuszinak – mondta az ezredes.

– És maga miért nem pihen? – kérdezett vissza Heléna. – Huszonnégy órája olvassa ezt a nyavalyás falat.

– Még van két napom, és igyekszem kihasználni. Hallott már a kondicionálásról?

– Gandalf beszélt róla…

– Húúú, nem olvasta véletlenül túl sokat Tolkien könyveit? Gandalf, a Gyűrűk Ura mágusa, az emberemet Gallandnak hívják. No, sebaj, üljön le oda, ha ideette a fene!

– Lehetne egy kicsit udvariasabb, John – kuncogott Heléna, és lehuppant egy székbe.

– Kondicionálás ide vagy oda, rettenetesen fáradtnak érzem magam, elnézést a stílusért. Ha inna egy kávét, ott van a termoszban, és töltsön nekem is, legyen szíves!

Heléna lehajolt, és fölvette a palackot. Kitöltötte a kávét, Kerwin átvette tőle a csészét.

– Megmondta nekik? – kérdezte a varázslónő.

– Melyik titkunkra gondol? Időközben lett jó pár.

– Mr. Cohari üzenetére.

– Nem beszéltem róla senkinek. Ne feledje, az öreg többször emlékeztetett rá a felvételen, hogy nem tudott Szép Heléna XXIV. századi mivoltáról. Azt mondta, reményei szerint ezt a felvételt csak azok látják, „akiket illet”, és más nem tudhat róla, „csak te és Heléna”… Ez utóbbi kimondottan nekem szólt, engem célzott. Nem szóltam senkinek róla, és nem is fogok. Mielőtt rákérdezne, arról a másik dologról sem szóltam. Hands nehezen értené meg, hogy maga megidézett egy démont, Sergiről nem is beszélve. Mit gondol, célba ért az üzenet, Lilith megkapta?

– Igen.

– Ez valami anyagátvitel?

– A parapszichológusok szerint a pergamentekercset elnyelte az akárhányadik dimenzió. Egy démonológus szerint magával vitte a manifesztálódott entitás. Mindegy, ne vitatkozzunk ezen, az üzenetét elolvasta Lilith. Továbbra sem hajlandó elárulni nekem, hogy mit tartalmazott?

– Meg fogom mondani, de nem most.

– Hát jó – sóhajtotta a nő, és letette az üres csészét. – Nem szoktam erőszakoskodni. Az emberei mikor mennek el a Szent Lándzsáért?

– Ma éjjel.

– A papot küldi érte?

– Sergi atya tagja lesz a csoportnak; szakértője az apostoli ősegyháznak.

– Haragszik rám, amiért összekaptunk?

– Mármint, hogy én? Figyeljen ide, nekem ehhez semmi közöm. Sergi egyfolytában azt hangoztatja, hogy „nem szakterületem a démonológia”, nos, ebben az esetben ne kotyogjon bele a maga dolgába! Szép Heléna nem fog misét celebrálni nekünk, Sergi pedig ne próbáljon különbséget tenni a krampusz, a kobold és az ördög között… a suszter maradjon a kaptafánál!

– Micsoda? – nevetett Heléna. – Ki maradjon, hol?

– Bocsánat, ez az időutazók ragályos betegsége. Gondolom, nem érti sem a suszter, sem a kaptafa jelentését… – Kerwin felhörpintette a kávéját, aztán elmagyarázta Helénának, hogy melyik kifejezés mit jelent. A nő mosolyogva hallgatta.

– John, nem lehetne elhagyni ezt az állandó magázódást? Megmondom őszintén, rettenetesen idegesít.

– Már akartam javasolni – mondta Kerwin, és a nő kezébe nyomta az üres csészét.

– Dög meleg van, nem?

– De – nyögte a férfi, közben egyfolytában járt az agya.

Mit akarsz tőlem, Cohari vajon mivel tömte tele azt a szép fejecskédet?!

Heléna felállt, odasétált a falhoz, és a szintagrammákat kezdte vizsgálgatni. Mosolygott.

– Jutottál valamire?

Kerwin fellélegzett, örült, hogy a beszélgetés elterelődött kettejükről. Szép Heléna mintha kerülgetné őt, mint macska a forró kását. Rettenetesen tetszett neki a nő, de nem akart tőle semmit. Amit Tess iránt érzett, teljesen kitöltötte, a lány közelében képtelen volt más nőre gondolni, nemhogy kapcsolatot kezdeményezni, legyen a másik bármennyire szép vagy okos. Nagyon remélte, hogy a varázslónő beéri ennyivel, ha feszegetni kezdi a kérdést, s neki válaszokat kell adnia.

Cohari azt mondta neki, hogy egymásba szeretünk? Akkor egymásba szerettünk? Nem, ez képtelenség…

– Hát… szóval a színektől és a nyelvezettől függetlenül létezik egy további hármas tagozódás, tudniillik a szöveg beszél múltról, jelenről, jövőről, utóbbiról meglehetősen bonyolult és elvonatkoztatott formában. De nagyjából sikerült kibogarásznom a mögöttes értelmet. A jelek arról beszélnek, hogy Lilith az újhold előtti utolsó fázisban a legsebezhetőbb, ilyenkor lehet a legkönnyebben megidézni. Minden más alkalommal veszély fenyegeti a mágust, az idézés legalkalmasabb időpontja a hold utolsó negyede… – Kerwin odalépett a szemközti falhoz, és tenyerét végigsimította a titokzatos képíráson. Heléna odalépett mellé, de nem a falat nézte, hanem a férfi arcát. Kerwin percek óta azt játszotta, hogy nem vesz észre semmit. – Találtam egy nagyon érdekes utalást Sub-ad sumér királynőre. A hölgyről azóta tudunk, amióta Leonard Wooley Ur város királysírjainak feltárása közben megtalálta a fejdíszét… hozzávetőleg háromezer évvel ezelőtt élt, most 64-től számítva. A szöveg egy ponton arról beszél, hogy „Sub-ad érintse meg a falat”. Még elképzelésem sincs, hogy ez mit jelent. Van valami ötleted?

– Rengeteg ötletem van – suttogta a nő, és hirtelen odabújt a férfihoz. Átkarolta, fejét a vállgödrébe hajtotta, és úgy szorította magához, mintha sohasem akarná elengedni. Kerwin nem tudta mit csináljon. Legszívesebben ellökte volna magától Helénát, de karjai ólomnehézzé változtak, s akaratlanul lógtak a teste mentén, a szituáció legalább annyi komikumot sugárzott, mint visszafojtott érzelmet. A nő határozottsága fura ellentétét képezte a férfi tétovaságának. Kerwin közel állt ahhoz a pillanathoz, hogy elordítja magát: nem akarom! De képtelen volt megmozdulni.

Heléna érezte rajta, hogy zavarban van. Két keze felsiklott a férfi hátán, és megállapodott a tarkóját.

– Szeretlek, John, kérlek, ne taszíts el magadtól!

– Az előbb mondtad, hogy nem szoktál erőszakoskodni.

– Ne mondj semmit, most ne, csak ölelj meg!

– Meg kell értened…

Heléna meg akarta csókolni, de Kerwin az utolsó pillanatban elfordította az arcát. Felnyúlt, megfogta a nő csuklóját, hogy lefejtse kezét a nyakáról.

Ebben a pillanatban megszólalt valaki az ajtóból.

– Bocsánat!

Mindketten odakapták a fejüket.

Tess állt a peristülionból sugárzó napfényben.

A pillanat megfagyott.

Heléna kibontakozott az ölelésből, ellépett Kerwintől. Lesimította tunikáját, majd lehajtott fejjel kisietett a helyiségből. A férfi előre rettegett, hogy történik valami, amikor elhalad Tess mellett, de az még csak reá sem nézett. A varázslónő kilépett a kertbe, aztán elsietett, miközben önmagát ostorozta felelőtlensége miatt.

Tudhattam volna, hogy ők ketten…

– Jó ízlésed van, John – szólalt meg pillanatnyi hatásszünet után Tess, és elindult Kerwin felé, aki úgy meredt rá, mintha a halál angyalát látná. A gyomrában keletkezett kő lassan felvándorolt a torkába, ahol egy száraz gombóccá változva megakadályozta, hogy magyarázkodni kezdjen. Bénultan állt a fal mellett. – Már régen lemondtam arról, hogy megbízzak a férfiakban – folytatta a közeledő lány –, te voltál az utolsó reménységem. Ehhez nincs mit hozzátenni. Szerintem az enyhe kifejezés, hogy le vagy szarva. Egyébként meglep, hogy milyen nyugodtan viselem a dolgot, hát igen, változnak a dolgok, ezredes úr…

Kerwin mire eszmélhetett volna, hogy mi történik, már megtörtént: Tess megállt a széke mellett, kezébe vette a karfának támasztott Maszamune-katanát, és kirántotta a pengét. Az ülőkére dobta a lakkozott tokot, és tovább lépdelt Kerwin felé, a penge acélja vakítóan fénylett a beáramló fényben. Nemcsak a lány önmagára erőltetett higgadtsága lepte meg Kerwint, az öltözete ugyanolyan meglepő volt. Nem a megszokott tunikáját hordta, hanem egy vékony bőrfonatokból álló, egész testét behálózó bőrruhát, azt a szerelést, amelyet Los Angeles alatt viselt, amikor Mark megismerte őt. Tess titokban, mintegy kabalából hozta magával a ruhát, egyedül Cynthia tudott róla, hogy begyömöszöli a zsákjába. Kerwin most látta a lányt először a hírhedt küzdőruhájában, s lassan megértette: az a Tess Gordon áll előtte, aki puszta félelme vagy elkeseredése okán éveken át gyilkossá változva küzdött az életben maradásért, az angyalok városának technokrata poklában.

Tess megáll Kerwintől kétlépésnyire, és a kard hegyét nekiszegezte a szívének.

– Hazudtál nekem – mondta csendesen. A nehéz fegyver meg sem rezdült a kezében.

Kerwin végre lenyelte a gombócot, és megtalálta saját hangját.

– Félreérted a helyzetet…

– Pár nappal ezelőtt fegyvert szegeztem rád – vágott közbe a lány –, akkor sikerült kibeszélned a kezemből, most nem fog menni. A fogadóban meggyőztél, és helyettem döntöttél. De most nem hagyom, ne is próbálkozz!

– Tedd le a kardot! – mondta a férfi különös hangon, és pillantása valósággal keresztüldöfte a lányt, akinek megremegett a keze. Tess beleszédült ebbe a tekintetbe, amelynek végtelen mélységei voltak, és ellenállhatatlanul kényszerítette az embert, hogy engedelmeskedjen. Kerwin a szaimindzsucut[118] használta. Még a képzetlen ellenfél kezében is halálos fegyverré változhat egy szamurájkard, ráadásul Tess művésze a harcnak, ezért nem kockáztatta meg, hogy egyszerűen ellépjen a penge mellett és kivegye Tess kezéből. A lány tekintetéből azt vélte kiolvasni, hogy öngyilkosság lenne ezzel próbálkozni. – Most megnyugszol…

Tess mérgesen szuszogott, keble meg-megemelkedett a mellbimbóit takaró bőrfonatok alatt. Izzadt kézzel markolta a kardot, és ellenállt a szuggesztiónak. Elfojtott sikoly tört fel a torkából, ami kiszakította a révületből. Magára erőltetett nyugalma egy csapásra elillant, a penge megvillant kezében…

Döfött.

Kerwin két tenyere összecsattant a pengén, és egy apró mozdulattal eltérítette útjából. A borotvaéles acél megcsendült a márványon. Tess gyorsan reagált, és eltekerte a markolatot, hogy visszarántsa a fegyvert. Ezzel a mozdulattal a kardlapot kitépheti a férfi szorításából, de megfeledkezett arról, hogy a teste védtelenül tárulkozik fel, hisz’ mindkét kézzel a markolatot szorongatta. A nindzsa eltolta magától a pengét – ezzel a lány kezét –, és gyomron rúgta Tesst. Mindez egy pillanat alatt játszódott le. A lány hanyatt zuhant, felborította a karosszéket, a csészéket, a termoszt, a kard hüvelyét, és elterült a hideg kövön.

Hörögve, a gyomrát szorongatva kapkodott levegőért. A szemét azonnal elhomályosították a fájdalom könnyei, de összeszedte minden erejét, hogy feltápászkodjon. Kerwin odalépett, és a karját nyújtotta, hogy felsegítse – biztosan ez a szerelem.

– Sajnálom…

– Szemétláda – nyögte a lány, és félreütötte a segítőkész kezet. – Hazug disznó!

– Nem akarok magyarázkodni, de félreértetted a helyzetet… Szép Heléna egy rámenős csaj, én egy tisztességes fickó, te meg egy féltékeny bolond vagy. Gyönyörű trió, mit ne mondjak…

Tess véget vetett annak a korszaknak, amikor másoknak hitt. Percek óta csak arra hagyatkozott, amit a szemével látott, kezével megtapinthatott.

Végighallgatta Kerwint, sűrűn bólogatott, már-már elhitette a másikkal, hogy lehet vele normálisan szót váltani, aztán teljesen váratlanul leköpte a férfit. Kerwin annyira meglepődött, hogy sokáig szólni sem bírt. De úgy tűnt, ő is változtatott a stílusán, mert a lány kapott egy akkora pofont, hogy kis híján odébb hengeredett a padlón. Alig ocsúdott a meglepetésből, megkapta az iménti pofon párját, aztán megragadták a bőrfonatos ruhájánál fogva, felrángatták a kőről, és odavágták a falnak.

– Elég legyen ebből! – üvöltötte a magáról megfeledkezett férfi. Egyszer s mindenkorra móresre akarta tanítani ezt a bolond lányt, de az elkövetkező pillanatok történései szívdobbanásnyi idő alatt megváltoztattak mindent. Kettejük sorsát, mindannyiuk sorsát, az egész történelem menetét.

Tess nekicsapódott a falnak, rátenyerelt, hogy felálljon, és akkor elkezdődött…

Misztikus fényözön csapott ki a falból, hogy besugározza az egész helyiséget. A jelek átrendeződtek, elhalványultak, végül eltűntek. Különös kórus hangja hallatszott, mintha a szférák zenéje szólalna meg Moore házában. Önálló életre keltek a tárgyak, minden megmozdult, rezegni kezdett és a hangok kakofonikus összevisszaságában fülüket fogva görnyedtek össze az emberek. Kerwin felüvöltött. Belépett a fénybe, és elrántotta onnan a halottsápadt lányt. Mindketten hanyatt estek, szemüket lehunyták és egymást átölelve simultak össze a kövön.

Hirtelen állt be a csend.

A dübörgő hangorkán minden átmenet nélkül véget ért, s kihunyt a különös fény. A ragyogás visszahúzódott a falba, Kerwin óvatosan felemelte tekintetét. Leesett állal bámulta a látványt.

A démonok faláról eltűntek az ékírásos jelek, helyettük egy női arc látszott. A nő egy ágas-bogas, tündöklő koronát viselt, amelyet aranyból kovácsolt levelek díszítettek. Körülötte feliratok hirdették történetét: ő volt Sub-ad, az emberiség történetének egyik legrégebben uralkodott királynője…

A csodálatos fejdísz jól ismert arcot körített. Tess végre odapislantott, és akkorát dobbant a szíve, hogy majd’ kiugrott a torkán.

Ő hordta a koronát…

– Te vagy Lilith szerelme – olvasta a falról Kerwin. Megakadt, nem bírta folytatni.

– Neeeeee…

Mark eleinte dühös volt, aztán ideges lett, végül megijedt.

A szentségit, hol ez a csaj?

Átkutatta az egész házat, de nem lelt Jessica nyomára, a lány eltűnt, mint a kámfor. Azzal nyugtatta magát, hogy biztosan az Emporiumba küldték, habár ahányszor elment a vásárcsarnokba, előtte mindig szólt.

Holecka vágott át a peristülionon, Mark elébe toppant, és kérdőre vonta.

– Nem látta Jess… – Az utolsó pillanatban észbe kapott, és elharapta a mondat végét, gyorsan kijavította magát: – Nem látta Ericát?

Jan Holeckának kisebb gondja nagyobb volt annál, hogy germán rabszolgalányokkal foglalkozzon. Fejét rázogatva, fancsali képet vágva nézett az újságíróra. Mark arra készült, hogy otthagyja, de a szlovák gyorsan elkapta a karját.

– Várjon csak, Wilson! Adok magának egy jó tanácsot! Nőjön föl ehhez a kurva feladathoz, és ne hajkurásszon rabszolgalányokat, mert itt mindenki egyre idegesebb! Jó, hogy összefutottunk. Menjen be Kerwinhez, beszélni akar magával!

– Jó, majd bemegyek. Szóval nem tudja, hol a lány.

Holecka legendásan higgadt ember volt. Sohasem kedvelte Mark Wilsont, ám most pillanatokra állt attól, hogy szájba vágja. Kerwin lakrészére bökött.

– Oda menjen be, Wilson! Oda, abba a szobába.

Mark nem feszítette tovább a húrt, és morgott valamit, hogy oké, rendben van. A harcászati tiszt sarkon fordult, és otthagyta a porticusban.

Mark homlokán kiütközött a hideg veríték, amikor eszébe jutottak Jessica titokzatos szavai: „Kerwin rájön arra, hogy ki vagyok, és kérdőre fog vonni téged”.

– Úristen, ez kinyír engem.

Mark a legszívesebben kiszaladt volna a világból. Lehuppant egy padra, és bénultan nézett maga elé. Kérdőjelek tüntető menete vonult el előtte, mindegyik azt kiabálta az arcába, hogy miért, miért, miért…

Miért ment el a lány, miért hagyott itt a legnagyobb szarban? Mit mondhatnék az ezredesnek, ha valóban kérdőre von: mit tudok a germán lányról, egyáltalán hogyan jön rá, hogy Jessica nem az, akinek mutatja magát? Mi az a pecsét, ami előtt állva majd rádöbbenek önnön fontosságom tudatára? S a legfőbb kérdés: miért avatott be a XXIV. század? Jessica csak túlbonyolította az egész dolgot azzal a cselekedetével, hogy felfedte előttem a titkát…

Mark fájdalmas nevetésbe fogott.

– Ez hazugság, egy kibaszott hazugság! Hogy lehettem ennyire naiv?

Felállt, és leporolta a tunikáját.

Nem lehet a lánya. Ez csak egy aljas hazugság, a Bíboros legújabb csűrcsavarja, hogy még inkább összezavarjon engem, Tesst, az ezredest, mindenkit.

– Beszélnem kell Kerwinnel, mindent elmondok neki.

Mark nagyot sóhajtott, összeszedte minden bátorságát, és elindult hátra. Befordult az ezredes szobájához vezető folyosószakaszra, s azonnal meghallotta a beszélgetés hangjait. Megtorpant. Valójában visszafojtott hangú veszekedés volt, ami Tess és Kerwin között zajlott. A házban mindig nyomasztó csend honolt, mindenki felkapcsolta a hangpajzsot, de az ezredes kivételesen nem aktivizálta a rendszert. Megfeledkezhetett róla…

Mark odalopódzott a velariumhoz, és hallgatózni kezdett.

Határozottan felismerte Tess hangját.

– Itt helyben lőjetek le, gyorsan és fájdalommentesen – hadarta a lány –, mert nem tudom megtenni, nem vagyok hajlandó megtenni. Pár nappal ezelőtt biztosan kiborultam volna, azóta sok minden megváltozott. Harcolni fogok az életemért, John, és nem leszek a játékszeretek! Róma olyan, mint Los Angeles, az ókor ugyanolyan erkölcstelen és kegyetlen, mint a saját századom. De Los Angeles poklát sikerült túlélnem, mert erőszakot téve a valódi énemen belemenekültem az agresszivitásba, olyanná váltam, mint a város… ez lett a túlélésem záloga. Most hasonló a helyzet: vége a naiv rácsodálkozásnak, már nem vagyok elájulva attól, hogy itt állok két évezreddel és háromszáz évvel a saját megszületésem előtt. Ha kell, puszta kézzel fogok küzdeni az életben maradásomért, mondom, nem leszek a Bíboros legújabb vezéráldozata. Elegem van a hazugságokból, elegem van a te hazugságaidból, az állandó titkolózásból. Átjönni az időn maga a színtiszta perverzió. Ti mindannyian őrültek vagytok, akik kéjes borzongással élik meg annak lehetőségét, hogy alakíthatják, formálhatják a történelmet… és az emberek gondolatait, cselekedeteit. Azt hittem, belészerettem Markba, holott mi történt? Irányítottátok az érzéseim, a gondolataim, kényszerűségből alakítottátok, formáltátok az életem, beleavatkoztatok a magánéletembe, hovatovább a Katedrális még az ágyamba is belebújt! Ahányszor lefeküdtem valakivel az elmúlt hetekben, mindig élveztem, pedig már-már kezdtem azt hinni magamról, hogy frigid vagyok. Kinek köszönhetem az orgazmusaimat, azt is William Suger számlájára írjuk? Mert, ha igen, akkor mindannyian elmehettek a jó kurva anyátokba, te ugyanúgy, mint Cornelius Hands és az az idióta törpe, akiről még azt sem tudni, honnan jött. Mondd, miért akartok apellálni az érzelmeimre? Mi ezzel a célotok? Miért hitettétek el Markkal, hogy szerelmes lettem belé, és velem miért kellett elhitetni ugyanezt? Mi ketten úgy illünk egymáshoz, mint tehén és a gatya… na jó, hagyjuk ezt, nem akarom bántani ezt a srácot, alapjában véve nagyon rendes velem, ő legalább őszinte és nem próbált félrevezetni. Önmagát vezette félre, ez legyen számára az egyetlen mentség. Semmi közöm Nauszikaához, ezt mindannyian tudjuk, de Sub-adhoz, Lilith egykori szerelméhez sem, ez legalább annyira bizonyos, hogy itt állok előtted. John, vissza akarok menni a XXIII. századba! Ha az utamba állsz, vagy ha bárki az utamba áll, mert szeretné megakadályozni, annak neki fogok ugrani, és nem tudtok mással megállítani, csak fegyverrel, ezt jó lesz tudomásul venni. Nem vagyok hajlandó elmenni semmilyen kocsiversenyre, és nem vagyok hajlandó elvonulni Lilith előtt, hadd ismerjen fel három évezred elteltével. Nem leszek csali. Ha ezt kívánod tőlem, akkor számíthatsz rá: köztünk egyszer s mindenkorra vége mindennek…

Tess Lilith szerelme? – Mark kiguvadt szemmel simult a falhoz. Mi ez az őrület?

A lány kifulladt, nem folytatta tovább. Kerwin sokáig váratta a válasszal.

– Ha biztosítékot kapsz arra nézve, hogy hajad szála sem görbül, akkor segítesz nekem?

– Nem tudsz biztosítékot adni, John, mert akármit mondhatsz, nem vagyok hajlandó Lilith közelébe menni. Láttam Michelle holttestét…

– Ismerem a jövőt.

– Nem hiszek neked.

– Legalább hallgass meg!

– Ha ragaszkodsz hozzá, akkor meghallgatlak, de többet nem ígérhetek.

Kerwin ismételten sokáig hallgatott, végül beszélni kezdett, de annyira halkan, hogy Mark alig hallotta. Amit viszont hallott, attól égnek állt minden hajszála, módfelett sajnálta, hogy nem látja Tess arcát. Ahhoz nem volt elég bátorsága, hogy bekukucskáljon a függönyön.

– Pár nappal ezelőtt megeskettem valakit, hogy ne beszéljen erről, most pedig én vagyok az, aki elárulja a titkot… Neked fogalmad sincs arról, hogy mekkora terhet jelent ez az ember számára. A számodra, Tess! Te híres filmsztár leszel a következő század elején, az egész világ ismeri majd az arcod. Túléled Rómát, túléled az Odüsszeia-akciót! Rólam nem szól ez a mese, ki tudja, mi lesz az én sorsom? Hinned kell nekem!

– Jól mondod: mese! Sajnálom, de nem hiszek neked – mondta semmitmondó hangon Tess.

– Meg sem kérded tőlem, honnan tudok erről?

– Sejtem – hallatszott a lány dacos hangja. – Miért kellene hinned annak a ribancnak? Nem veszed észre, hogy Heléna szintén a Bíborosnak dolgozik? Egyszerűen el akarják altatni a gyanakvásomat, arra akarnak bátorítani, hogy belefogjak ebbe az őrületbe. Nem, John, térj észhez, neked ugyanúgy hazudtak, mint nekem!

– Tévedsz. Helénát nem a Bíboros küldte, hanem Cohari 2353-ból. Sikerült bebizonyítania és…

– Hazugság! – vágott a férfi szavába a lány.

– Tess…

– Úgy tudom, Cohari a Bíboros egyik legjobb elemzője, aki úgy járt köztünk a Hologramok Birodalmában, mint egy isten! Ő Sugernek dolgozik, akárcsak Heléna. Mindenkit a Bíboros irányít! Valaki követi a csoportunkat, az is az ő utasításai szerint cselekszik! Sajnálom, John, de nem hiszek neked, mert ha őszinte lennél, akkor tájékoztatnád az embereidet és Handset, de egyiket sem teszed meg. Energiafallal zártad le az angyal üzenetéhez vezető egyetlen utat, titkolózol, önállóan cselekszel, terveket kovácsolsz, és pusztulásba akarsz kergetni. Te is megbolondultál!

– Védelmezem őket. Nem akarok sok halottat. Heléna nem hazudott nekem, biztosan tudom. Amikor meglátott, azonnal felismert. Te boldog nő leszel. Családod lesz, gyermekeid lesznek, csak egy rossz álom lesz a Katedrális…

– Jó, hogy említed a rossz álmaimat. Sajnálom, de nem vagyok hajlandó Sub-ad bőrébe bújni. Húzd elő a kardod és nyakazz le, de kímélj meg a hülyeségeidtől!

Megreccsent a szék, ahogy Kerwin felállt. Mark a lelki szemeivel látta a jelenetet: a férfi odalép Tesshez, és magához öleli, aki olyan tehetetlen és akaratgyenge, mint valami bábfigura.

– Elmondok valamit, amit nem lenne szabad… még nem. Tizenöt évvel ezelőtt találkoztunk először, akkor egy évvel voltál idősebb, mint most, és én beléd szerettem egy életre, de te elhagytál. Hosszú éveken át gyűlöltelek emiatt. Lassan behegedtek a sebek, de ekkor megláttam Nauszikaá fotóját, és tudtam, biztosan tudtam, hogy te leszel az a lány, aki hozzánk kerül kiképzésre. Ez az én nagy titkom, sokszor ezért viselkedtem veled olyan furcsán. Amikor először láttalak, huszonhárom éves voltam, te pedig huszonegy, már túl voltál az Odüsszeia-akción, a jövőből jöttél vissza hozzám, de nem mondtál el nekem semmit, talán tudtad, hogy akkor ott Rómában meghalok… Én vagyok az, akinek vesztenivalója van, és nem te. Bármi történik veled idelent, te túl fogod élni, Heléna csupán megerősített ebben a hitemben. Segíts nekem, Tess, kérlek…

Mark visszatartotta a lélegzetét. Legalább annyira várta a választ, mint Kerwin.

– Ez nem igaz – mondta csendesen a lány.

Mark lehunyta a szemét. Egy izzadságcsepp gördült lefelé a halántékán, megértette, mi a feladata. Világosan látta az összefüggéseket; tudta, hogy Jessica miért avatta be.

Rajtam áll vagy bukik minden!

Nem tétovázott tovább. Elment az ablak előtt, majd határozott mozdulattal félrecsapta az ajtónyílást takaró bőrfüggönyt, és belépett. Azok ketten elváltak egymástól. Tess csodálkozva, Kerwin dühtől szikrázó szemmel nézett rá. A csuklójához kapott, azonnal felkapcsolta az interferenciapajzsot.

Mark megállt velük szemben – lesz, ami lesz, a XXIV. század úgyis megvédelmezi, ha elszúrja a dolgot. Hitt ebben.

Legyen már vége ennek az egésznek, az istenit neki! Legyen már vége…

– Hallottam mindent! A lányotok elment, de ezt megelőzően elmondta, hogy mit kell tennem. Beszélt valami pecsétről, meg arról, hogy kettéválik a csoport… Ezredes úr, itt az ideje, hogy őszinték legyünk egymáshoz.

Megvillant a kard pengéje…

64. július 3. Róma, Antoninus Plinius palotája

AZ ÖREG, szürke szakállú, hajlott hátú zsidót először ki akarták dobni portékájával együtt, de olyan jajveszékelést csapott, hogy zengett tőle a palota. A kereskedő megállás nélkül azt kiabálta, hogy engedjék Plinius szenátor színe elé. A kiabálásra felfigyelt a ház ura, és megjelent az oecusban. Egy legyintésére mindenki elhátrált a kereskedőtől, aki fájdalmas nyögések közepette tápászkodott fel, s térden csúszott a nagyhatalmú ember elé.

– Mit jajveszékelsz, te zsidó? – förmedt rá Plinius.

A férfi máris színt váltott, rafináltan kuncogott, szakállát simogatta, s behízelgő hangon kezdte dicsérni azt a tárgyat, ami a kocsiján található.

– Messzi földre eljutott a híre annak, hogy élsz-halsz ezekért a mágikus csecsebecsékért, nagyuram – hízelgett a kereskedő, s lerántotta a leplet arról a szarkofágról, ami a rhedán feküdt. – E becses holmi egyiptomi sírrablók szerzeménye, amit potom áron megszámítok neked, Plinius. Mindössze egy aureusért odaadom, nem mondhatod, hogy rossz vásárt csinálsz… Ha a múmia csontjait megőrlöd teliholdnál, akkor…

– Hallgass! – förmedt rá Plinius, és elgondolkodva simogatta az állát. Csodálkozott a kereskedőn, hogy zsidó létére ilyen olcsón méri a titokzatos holmi árát.

Egy arany? Ennek Jahve elvette a maradék eszét! Bátran kérhetne érte százat, még azt is megfizetném…

A kereskedő, aki Jonasnak nevezte magát, jól okoskodott, Plinius minden elképzelhető tárgyat gyűjtött, aminek köze lehetett a mágikus tudományokhoz. Palotájában kisebb könyvtárat tartott fenn jóskönyvekből, tucatnyi papirusztekercs őrizte a méregkeverés és a szerelmi varázs titkát. Szobájának polcain titokzatos tárgyak sorakoztak; emberi koponyák, mágikus tőrök, kaldeus csecsebecsék, sumér cseréptáblák, rajtuk az asztrológia és a nekromantia titkos tudományának részletes leírásával. A falak mentén szarkofágok sorakoztak, de amit a zsidó potom egy aranyért kínált, mindegyiknél jobb állapotban volt. Plinius nem habozott, ha az istenek idevezérelték ezt az őrültet, akkor nem ment el a józan esze, hogy nemet mondjon egy ilyen előnyös ajánlatra.

– Legyen! De tíz aranyat fizetek, ha megígéred, hogy máskor is hozzám jössz az áruddal, Jonas.

A kereskedő boldogan dörzsölte a kezét, és mindent megígért, az üzlet ott helyben megköttetett. Plinius a cubiculumjába vitette a szarkofágot, és azonmód felnyittatta. A babonás rabszolgák csak ímmel-ámmal teljesítették a parancsot, végül erőt vettek magukon, és felfeszítették a koporsó tetejét.

Iszonyú bűz csapott ki a szarkofágból, Plinius tógája ujjával takarta az arcát. Vetett egy futó pillantást a gyolcsszalagokba tekert halottra, és gyorsan lezáratta a fedelet.

– Majd később megvizsgáljuk – súgta az egyik bizalmasa fülébe, aztán a szarkofágot beállítatta a sarokba.

A lictor közeledett, és Plinius fülébe súgott valamit.

– Mi az, hogy eltűnt?! – hökkent meg a ház ura, s arcából kifutott minden szín. – Tüstént kerítsétek elő, az nem lehet, hogy elhagyta Rómát!

Órák teltek el…

– Mi az, hogy elutazott? Mi az, hogy nincs Rómában? Beszélj, kutya, mert én magam korbácsollak meg!

Plinius szabadosa nem volt gyáva ember, a szeme sem rebbent az iménti fenyegetőzés hallatán. Hogy kutyának nevezték, pedig elengedte a füle mellett – ennyit elnézett Pliniusnak, aki húsz év rabszolgaság után szabadította fel.

– Amit mondtam, azt megmondtam – darálta monoton hangon. – Decimus Flaccus háza üresen áll, a szenátor, a gladiátorok és a szolgaszemélyzet távoztak, elillantak, eltűntek, köddé váltak, nincsenek sehol. Kerestettem őt mindenütt, de úgy látszik, hogy Róma tapaszt tett a szemére és fülére. Akit kérdeztünk, csak széttárt karokkal áll, és nem mond semmit, mert nem mer, vagy nem akar. A palotában keresztül-kasul jár a huzat, kapui tárva-nyitva, mindenki szedte a sátorfáját. Feltételezem, hogy a szenátor a családja után menekült. Lovasokat küldtem utána a Via Appián, de mind ez idáig nem kaptam híreket. Ha visszatérnek, te leszel az első, aki értesül róla.

Plinius falfehér arccal állt a halastava mellett. Sejtette, hogy mi történhetett Decimussal és háza népével.

Lilith elragadta őket…

Megszédült. Többen ugrottak, hogy megtámogassák. A szenátor mérgesen söpörte félre a segítő kezeket. Betántorgott a cubiculumjába, és lerogyott egy karosszékbe. A lictora hajlongva közeledett.

– Hívassam az orvost?

– Eszedbe ne jusson.

– Parancsolsz valamit, uram?

– Küldd be Oresztészt!

A lictor tüstént távozott, Plinius egyetlen kézlegyintéssel kiparancsolta az ugrásra kész rabszolgákat. Egyedül maradt. Remegő kezével bort töltött a kupába. Mohón ivott, a vérvörös fallernusi a tógájára csöppent, de észre sem vette nagy idegességében.

Lilith pokolra vitte Decimus egész háza népét… Bosszút állt, amiért Decimus megszegte a szabályokat! Pedig megbocsátott neki, pedig megbo…

Plinius felnézett, és megakadt gondolataiban – a cubiculumba lépő ember késztette erre. A férfit Oresztésznek hívták, Alexandriából származott, és a lelke legalább olyan sötét volt, mint a bokáig lengedező köpenye, amit vörös csillagok, érthetetlen ákombákomok és kivehetetlen ábrák díszítettek. Fején egy fekete selyemmel burkolt, csúcsos sipkát hordott, hosszú hófehér szakálla a mellét verdeste. Kezében egy embermagas botot tartva állt meg a helyiség közepén. Nem mozdult és nem szólalt meg. Plinius belenézett a sötét szemekbe, és testét jeges borzongás kerítette hatalmába. Csillogó aranyakkal vásárolta meg a mágus képességeit, de nem tudott annyit fizetni, hogy ne érezzen félelmet a közelében. Oresztész fekete mágus volt – ezen kívül mást nem lehetett tudni róla –, nem tudta senki, honnan jött és hova tartott, igazi adeptushoz méltó módon, életét sűrű homály fedte, akárcsak a korát. Egyesek szerint még nem volt ötven éves, mások azt állították róla, régen elmúlt százötven… Bizonyosan egyetlen dolgot lehetett állítani személyével kapcsolatban: hatalommal bírt, s mint olyan, parancsolt a túlvilág nyomasztó entitásainak.

– Lilith magával ragadta Decimus Flaccust – nyögte Plinius. – Tüstént meg kell találnunk Petrust és Saulust, hogy kiengeszteljük a Nagyasszonyt, különben ugyanerre a sorsa juttat minket.

– Nem Lilith volt – koppantott a botjával Oresztész –, hanem egy ismeretlen mágus.

– Egy fekete mágus? – nyögte a szenátor.

Oresztész gúnyosan elmosolyodott, egy pillanatra kivillantak hófehér fogai, lassú léptekkel közeledett a férfi felé.

– Ha belegondolunk, nincs fekete mágia, nincs fehér mágia, nincs jó és rossz mágia; csak Mágia van! A minősítések mindig annak a következményei, hogy milyen célzattal használjuk a tudást. – Oresztész szétnyitotta tenyerét, és odatartotta Plinius arca elé, aki félve pislantott oda. A mágus tenyerében egy apró magocska fehérlett. – Nézd ezt a virágmagot! – Plinius csodálkozva látta, hogy a mag kicsírázik, és parányi, zöld hajtást enged. Mielőtt bármit kérdezhetett volna, Oresztész összezárta a tenyerét. – Életet teremtek, hihetnéd, hogy fehér mágiát látsz, holott ez a növény mérgező, ha a belőle készült főzetet az ételedbe löttyintené egy hűtlen kéz, akkor borzalmas kínok közt szenvednél, s meghalnál, akárhány orvos állna az ágyad körül. Döntsd el, mit láttál az imént, fehér vagy fekete mágiát?

Plinius csak nyeldekelt, és nem szólt semmit, Oresztész tovább magyarázott.

– Decimus meghalt, valaki megölte.

– A tűzmágus? – kérdezte Plinius.

– Nem – rázta a fejét Oresztész.

– Heléna volt!

– Érzem Heléna jelenlétét – hunyta le a szemét a mágus –, de érzem valaki másét is. A neve Adam Kadmon, aki első az elsők között. A héber kabbala azt állítja, hogy az Isten a maga képére formálta az embert, amelynek ősmintája egy szellemi lény, akit Adam Kadmonnak hívnak. Ő az első ember, a Hagyomány szerint a Lilithnek szánt eredeti társ a Teremtés hajnalán. De a démonnő elhagyta őt.

– Miért?

– Kérdeztem őt, de nem adott választ. Decimust Adam Kadmon ölte meg, aki visszatért. Nem értem a dolgot. A zsidók azt állítják, hogy az első férfi elhunyt 930 éves korában, ez benne foglaltatik szent könyvükben, amit Tórának hívnak… Ezek szerint nem halt meg. Most eljött Lilithért. Kár…

Oresztész újfent lehunyta a szemét és mozdulatlanná dermedt, Plinius nem merte kérdéssel megzavarni. A mágus percek elteltével kilépett a révületből. Zavartan pislogott, mintha hosszú álomból éledne. Nézte Pliniust, de úgy tűnt, hogy egyáltalán nem látja, pillantása fókuszálatlan volt, tekintete a semmibe meredt. A hangja is megváltozott.

– Lilith veszélyben van. A tűzmágus kézben tartja a lándzsát, hogy átdöfje a testén, a Királynőnek nem szabad jelen lennie a Nagy Kocsiversenyen, figyelmeztetnünk kell a démont. Adam Kadmon szintén ott lesz, de nem világos előttem, hogy mire készül. Az erővonalak összezavarodnak, nem látok tisztán. Mintha védelmezni akarná a Nagyasszonyt… Ismeretlen erők gyülekeznek Rómában.

– Pár nappal ezelőtt öt fegyveresem kísérte a felső világon Lilithet, de egyikük sem tért vissza. Szemtanúk állítása szerint bementek egy közfürdőbe, de sohasem tértek vissza. Hol lehetnek?

Oresztész ismételten lehunyta a szemét.

– Kérdeztem a Nagyasszonyt, de hívásomra nem reagált. Megidéztem egy kisebb szellemet, de alkalmatlan volt a kommunikációra. Valami történt, s szerintem e történés összefügg azzal, ami Decimus házában történt.

Plinius sokáig hallgatott, aztán hirtelen felnézett, és lecsapta a kupát.

– Tudod már, hol találjuk az Ács fiának híveit?

– A régi temetőnél az Esquilinus alatt. A pecsét összezavarta Lilith gondolatait, de az enyémet nem. Petrust ott kell keresni a föld alatti sírkamrákban. Lilith hiába kereste őket, hiába küldte utánuk a sötét elementálokat, ha meg is találták a Krisztushívőket, az angyalok pecsétje elpusztította valamennyit. Én viszont tudom, hol bujkálnak… most már biztosan tudom!

– Erre mikor jöttél rá, és hogyan?

– Ez maradjon az én titkom – titokzatoskodott a mágus.

– Meg kell üzennünk Lilithnek. Valahogy meg kell találnunk a módját! Mihamarabb ölesse meg a keresztények vezetőit, minél előbb küldje rájuk azt a Palmyra nevű démont!

– Bizony mihamarabb, bizony minél előbb, amíg nem késő…

Késő este lett, mire Plinius visszavonult a hálószobájába, ami a cubiculumból nyílt. A rabszolgák átöltöztették urukat, eloltották a mécseseket, majd hajlongva távoztak. Plinius egymaga maradt gondolataival. Évek óta egyedül élt, habár korából adódóan senki sem vette volna rossz néven, ha új házasságot köt, hisz’ alig múlt hatvanéves, de Oresztész túl nagy befolyással volt rá a legutolsó felesége temetése óta. „Ha adeptus akarsz lenni, akkor vess el magadtól minden érzelmet, senkit sem szerethetsz, még önmagadat sem!” – okította az alexandriai, s Plinius megfogadta a tanácsot.

Nem nősült többé, messziről kerülte a fehérnépet, sőt, felszabadította valamennyi női rabszolgáját, és elküldte őket a háztól; rokonaival megszakított minden kapcsolatot.

Lett nagy sírás-rívás, de Plinius megkeményítette szívét, és beletemetkezett a szakadozott szélű tekercsekbe, hogy Oresztész irányítása mellett beavatottá váljon. Nem telt belé egy esztendő, s megbolondult.

Ő volt a Marduk Gyermekei szekta vezetője.

Nagy horkantásokat hallatva, nyugtalanul forgolódva aludt azon az éjszakán, ha egy vízzel teli korsót csapnak a márványhoz, arra sem ébredt volna fel.

Így arra sem ébredt fel, hogy a szomszéd szobában valaki belülről kapirgálja a délután vásárolt szarkofágot. A sarokba állított ovális fakoporsó teteje lassan felnyílt, és kilépett belőle a tetőtől talpig vászonba tekert halott. Letekerte fejéről a gyolcsszalagokat, elszakította azokat és visszadobta a szarkofágba. Óvatosan, nehogy zajt csapjon, visszahajtotta a koporsó tetejét, és a hálószoba velariumához lopódzott, a kezében tartott tőr pengéjén megcsillant az egyetlen mécses halovány fénye. A megelevenedett múmia eljátszadozott a gondolattal, hogy elvágja a veszettül horkoló Plinius torkát, de az utolsó pillanatban meggondolta magát, és visszahajtotta a könnyű függönyt.

– Nem, még élj tovább, disznó! Ki tudja, mire használhatlak később! – motyogta alig hallhatóan a gyolcsba tekert férfi, és elrejtette a tőrét. A bejárati ajtó függönyéhez osont és kikukucskált a peristülionba. A palota díszkertje kihaltnak látszott, a fényesen kivilágított átriumban rőten ragyogtak a lángok.

A múmiának öltözött férfi kilépett a kertbe, és eltűnt a piniák között, kisvártatva megnyikordult a kerítés, amikor átvetődött rajta.

Egy perc, és újra rázendítettek a tücskök, mintha mi sem történt volna, Plinius horkantva fordult a másik oldalára.

– Úgy bűzlesz, mint a trágyadomb – röhögött Spurius, miközben segített Anguisnak kibújni a gyolcstekercsek fogságából. – Legalább megérte egy délutánon keresztül múmiát játszani?

– Másképpen nem juthattam volna be – magyarázta a Kígyó. Harákolt, és kiköpött a függöny résein keresztül. Egy gyaloghintó vitte őket a sötét éjszakában. – Mivel kentél be, hogy így bűzlöttem?

– Tucatnyi záptojással, barátom. Arra gondoltam, hogyha felnyitják a szarkofágot, akkor gyorsan be kellene csukniuk, mielőtt észreveszik a csalást. Jól okoskodtam?

– Jól. Kis híján elhányta magát mindenki. Ügyes vagy, kiválóan alakítottad a zsidót, még engem is megtévesztett volna Plinius helyében.

– Sikerült megtudnod, amit akartál? – kérdezte a pék, miután kiröhögte magát.

– Sokkal többet sikerült megtudnom. Két mágus van Rómában. Az egyik a tüzet használja fegyverként, és arra készül, hogy elpusztítsa Lilithet a kocsiversenyen. Valamilyen lándzsával akarja keresztüldöfni… kívánom neki, hogy sikerrel járjon. A másik mágus az én tribunusom, akit Adam Kadmonkét emlegetett ez az Oresztész nevezetű kuruzsló, aki úgy rángatja Pliniust, mintha valamiféle bábfigura lenne. Ha jól vettem ki a szavaiból, akkor a tribunus lemészárolta Decimust és egész háza népét, no lám, végre kimutatja a foga fehérjét…

– Ne beszélj! Egész Róma azt beszéli, hogy Decimus Flaccus Ostiába utazott.

– Utazott ám a halottak országába! – kiáltotta Anguis, és belebújt a tunikájába. A gyolcsszalagokat kidobta az úttestre.

– Említették Palmyrádat?

Anguis sokáig nem válaszolt, az arca egy csapásra komorrá változott. Spurius sürgette a válasszal, de percekig kellett várnia, míg a Kígyó hajlandónak mutatkozott a megszólalásra.

– A démont szolgálja, és bűbáj alatt áll. Arra akarják használni, hogy megöljön valamilyen vénembereket, akik mágikus hatalommal bírnak… Most maradj csöndben, hadd gondolkozzam a hallottakon!

Spurius visszahúzódott a szemközti ülésen, és csodálattal vegyes tisztelettel nézett a szemközt ülő emberre.

A gyaloghintó azon a területen haladt, amelyen évszázadok multával Traianus majd a csodálatos fürdőit építteti. Ezekben az években az említett helyen egy illatozó narancsfa-liget állt.

Spurius kibambult a fák közé, majd maga elé vett egy tálka hagymás babot, és rágcsálni kezdte. További útjuk a Palatínus és az Aventinus közt elterülő völgyecskében folytatódott, de mielőtt elérték volna az előttük hatalmasodó Circus Maximus épületét, Anguis hirtelen megálljt parancsolt a hintót hordozó szolgáknak. Arra utasította őket, hogy menjenek vissza és kaptassanak fel egy girbegurba utcácskán a Capitolium felé. A rabszolgák engedelmeskedtek, és percekkel később elhaladtak egy terebélyesnek látszó villaépület előtt. Anguis félrelibbentette a velariumot.

– Jobb egyszer látni valamit, mint százszor hallani róla. Ez az a ház, barátom.

– Ez Severus, a borkereskedő háza – csámcsogott Spurius.

A ház az éjszakai óra ellenére is kihaltnak és nyomasztóan sötétnek látszott. Olyan csendesnek tűnt, mint egy kripta a városfalakon túl elterülő temetőkben. De valami nem stimmelt ezzel a házzal. Spuriust megérintette az épület nyomasztó aurája, a tálka majdnem kihullott kezéből.

– Milyen csendes – nyögte a pék –, még tücsökszó sem hallatszik.

– Van egy mágikus eszközük, ami eltünteti a hangot.

– Severus, a borke…

– Severus nem borkereskedő! – jelentette ki Anguis, és visszalebbentette a függönyt. Kopogott a rabszolgáknak, akik megszaporázták lépteiket.

– Hogy lehet bejutni ebbe a házba? – kérdezte Spurius.

Anguis a vállát vonogatta.

– Sehogy, a tribunust nem lehet megtéveszteni holmi szarkofágokkal. Fura ház ez itt! Ha bekopogsz az ajtaján, nyomban hamuvá égsz.

Spurius hitte is meg nem is.

– Most hogyan tovább?

– Elmegyek a kocsiversenyre. Ha Lilith ott lesz, akkor Palmyra is ott lesz.

– Rengeteg aedilis lesz a circusban.

– Száz arcom van.

– Azután?

– I don’t know…[119]

Spurius nem értette. Hirtelen a fejéhez kapott.

– Jut eszembe, Anguis, üzenetet hozott néked egy postagalamb!

Anguison látszólag semmi sem látszott a hír hallatán, holott majd kiugrott a hintóból, úgy örült.

A tribunus megkeresett!

IV.

64. július 3. Róma, Moore háza a Palatínuson

MARK WILSON egyetlen esélyt látott az életben maradásra: ha beszél megállás nélkül. Kihasználta ezt a lehetőséget. Később nem tudta felidézni azt a pillanatot, amikor Kerwin elvette nyakától a pengét.

–… eleinte azt hittem, hogy marha okos vagyok, amiért sikerült rájönnöm Erica titkára, aztán fel lettem világosítva, hogy a lány akarta így. Azt mondta, szövetségest keres magának, mert az események olyan fordulatot vesznek, hogy szükségszerűen fel kell fednie a titkát. Később tudomásomra hozta, hogy kulcsfigura vagyok… hát nem tudom, a franc sem érti ezt a XXIV. századi nyakatekert gondolkodásmódot. Itt megmutatunk valamit, ott eltitkoljuk, húzogatjuk a mézesmadzagot a másik orra előtt, összevissza beszélünk, ez Jessica taktikája. Egyébként tiszta Tess, le sem tagadhatná, hogy a lánya: ugyanolyan akaratos és makacs, mint az anyja… Ne haragudj, szívem, de ez az igazság!

Tess önmagába roskadva ült az ágyon. Arcát a kezébe temette, percek óta nem nézett fel. Megállás nélkül azt hajtogatta, hogy: ez nem igaz ez nem igaz.

Mark nem kegyelmezett, és rendületlenül folytatta:

– Mindenkinek célja van, és mindenkit terelnek abba az irányba, hogy ezt beteljesítse! Engem ugyanúgy, mint magát Kerwin ezredes és a csoport tagjait, Tesst nemkülönben, sőt! Gondoljon bele! Honnan jött mindannyiunk nagy szerelme? Los Angelesből, ami az angyalok városa… De tovább megyek. Az igazi neve Evangelin, ami az evangélium szóból eredeztethető, erre talán mások ugyanúgy felfigyeltek, mint jómagam, de én korántsem tartom véletlennek. Ó, mindez tudatos, ha hiszik, ha nem, a Katedrális már ott bábáskodott mindannyiunk születésénél, még abba is beleszólt, hogy mi legyen a nevünk: nomen est omen…[120] Vegyük Michelle Morell példáját, tudjuk, hogy mennyire extrém volt a gondolkodásmódja… a Morell a moralitásra utal, ami már önmagában…

– Maga megőrült – mondta csendesen Kerwin.

– Nem! – kiáltotta Mark, és égnek lökte mindkét karját. – Csak megvilágosodott az elmém! – Mutogatni kezdett Tessre. – Nézze ezt a szerencsétlen lányt, Kerwin! Lemészárolták az egész családját, egyedül csak ő menekült meg, megmenekült, mert így akarták! Megismerkedtünk egymással, mert így akarták, azt hittük, hogy egymásba szerettünk, azt hittük, mert így akarták! Hallottam, amikor azt mondta, hogy huszonhárom évesen már találkozott vele, és azóta gyötri magát miatta. Találkozott vele, mert így akarták… így akarták, így akarták. Kérdezhetné, hogy kik? Hát megmondom magának! William Suger akarta így és a legbelső klikkje, amelybe még Cornelius Hands sem fér bele. Kérdezhetné, hogy miért? Azért, mert William Suger itt van! Itt van Rómában, itt van ebben a kibaszott házban, és mindent lát, mindent hall, aztán eljön az az idő, hogy beavatkozzon a szereplők életébe a XXIII. században, mert úgy akarta alakítani a dolgokat, ahogyan tudta, hogy történtek… Ahogyan kétezer éve tudja, hogy történtek. A Bíboros halhatatlan. Mert a Bíboros egy rohadt démon!

– Nyugodjon meg, Mark!

– Nyugodjon meg a faszom, ezredes úr, az nyugodjon meg! Hogyan nyugodjak meg, amikor a nyakamba csimpaszkodott egy liba, aki azt állítja, hogy még meg sem született, aki azt állítja, hogy ott állok majd valami pecsét előtt és megfejtem a titkát, aki minden baromsággal teletömi a fejem a jövőről, csak arról nem beszél, hogy lesz-e családom, látom-e felnőni a gyerekeimet, egyáltalán lesz-e jövőm? Maga megnyugodna az én helyemben? Jessica azt mondta, hogy nem mondhatunk el semmit az anyjának, vagy mit tudom én már, hogy mit mondott, hát én mégis megtettem, és most köptem, mert gyűlölöm azt a terhet, amit a vállamra tett és mindent el fogok követni, hogy ledobjam magamról. Sajnálom. Bocsánatot kérek a XXIV. századtól, a XXIII. századtól, az I. századtól, az egész emberiségtől, Sugertől, angyaloktól, ördögöktől, emberektől, csak hagyjanak engem békén, és hagyják békén ezt a szerencsétlen lányt, mert nem állok jót magamért! Nem leszünk gyalogáldozat William Suger sakktábláján, bassza meg! Maga eljátszhatja a hőst, ha akarja, de mi nem! Nem leszünk a Katedrális hősei, Kerwin, mi biztosan nem!

Tess felnézett, a könnyek csorogtak az arcán.

– Nem lehet a lányom. Istenem, ez nem lehet igaz…

Mark nem kegyelmezett.

– Pedig a lányod. A kettőtök lánya…

– Fogja be a pofáját! – üvöltötte Kerwin. – Miért mondta el, maga idióta? MIÉRT MONDTA EL?!

– És maga miért akarja, hogy Tess belebújjon annak a Sub-adnak a bőrébe, miért akar csalit csinálni a szerelméből? Én vagyok az idióta? MAGA AZ IDIÓTA!

Kerwin hátralépett, és előrántotta a kardját. Tess felpattant. Félrelökte Markot, aki elzuhant, és magával rántotta az abacust. Kerwin emelte a kardot, hogy az újságíró fejét elválassza a törzsétől, de a lány odaugrott a penge elé.

– Neee… – sikoltotta. – Ő csak jót akar mindkettőnknek! Neee! Mindenki mozdulatlanná dermedt.

– Miért véded? – kérdezte földöntúli hangon az ezredes.

Tess arca hamuszürkévé változott. Annak idején Los Angeles poklában Jackson, a Szürke Cápák főnöke ugyanezt kérdezte tőle, amikor odaállt a lézerpisztoly elé, hogy megvédelmezze Mark életét.

Tessből kirobbant a zokogás. Térdre esett Mark mellett, és átölelte a férfit.

– Mert így akarják…

– Úristen – motyogta Mark.

Kerwin egy pillanatra lehunyta a szemét. Döbbenetesen fáradtnak érezte magát.

Leengedte a kardot, a penge odakoppant a márványhoz.

– Menjetek innen – nyögte az ezredes. – Most azonnal menjetek innen, és hagyjatok magamra!

Egyikük sem mozdult.

– Azt mondtam kifelé! Tűnjetek el ebből a házból, maradjatok az ókorban, egyszer majd értetek jön valaki. De nem én leszek az…

Tess felnézett rá, és lassan megrázta a fejét.

– Nem, én ugyanis veled ellentétben hiszek Marknak. Pompejiben megölted a meg nem született gyermeked. Te vagy az egyetlen reménységem, John, ha eltaszítasz magadtól, ezzel a meg nem született gyermekedet ölöd meg, mert a halálba kergetsz. – Tess elkapta a kard pengéjét, és megszorította. A két férfi rémülten látta, hogy a penge felvágja a lány tenyerét. A vér kiserken az ujjai között, végigfolyik a csuklóján, az alkarján. Tess felnyögött a fájdalomra. De összeszedte minden erejét és a penge hegyét odahúzta a szívéhez. – Jessica a lányom. Gyerünk, szúrj le, hogy ne tudjam megszülni neked vagy bárki másnak!

Kerwin összeomlott. Elengedte a kard markolatát, hátratántorodott, és lehanyatlott az ágyra. Iszonyú fájdalom hasított a mellkasába. Nyögve kapott oda. Tess rémülten pattant fel.

– John! Jooohn! Azonnal hívd Gallandot! – kiáltotta Marknak. – A szívével van baj!

– Galland nincs itt – nyögte Kerwin, és elájult.

Arra eszmélt, hogy Szép Heléna hűvös tenyere végigsimítja az arcát.

A lectuson feküdt, körülötte hárman álltak, Heléna, Tess és az újságíró. A varázslónő rámosolygott, és leült mellé, a kezét nem vette el a homlokáról.

– Mark úgy szaladt, mintha egy farkascsorda üldözné – mondta Heléna. – Elkaptam a grabancát, és kiszedtem belőle, hogy miről van szó. Handséknek nem szóltunk, nem akartunk pánikot. Először azt hittem, hogy infarktusod van, hála Istennek, rosszul hittem. Meddig húzhatod még a kondicionálással?

– Már nem sokáig – nyeldekelt Kerwin, és megpróbált feltápászkodni, de a nő gyengéden visszanyomta a takaróra.

– Te bivalyerős vagy, de most jobb, ha pihensz egy kicsit!

– Úgysem tudok aludni.

– A pihenés nem azonos az alvással, John. Maradj fekve, mert ha sokat izegsz-mozogsz, hát békává varázsollak!

Mark felnevetett, Tess csak bánatosan mosolygott.

Kerwin nem tudhatta, hogy mi történt a két nő között, míg ájultan hevert.

Alig telt el egy perc, hogy Mark segítségért szaladt, amikor a varázslónő betoppant a szobába. Ahogy meglátta Kerwint, elfojtott egy apró sikolyt, és odaszaladt az ágyához. Kitapintotta a férfi pulzusát, meghallgatta a szívét, aztán akkorát sóhajtott, hogy beleremegtek a velariumok.

– Semmi baj, hamarosan magához tér. A kondicionálást szabályozó mikroszámítógép átvette az irányítást, hamarosan beállítja a szívritmust és a légzésszámot. A rendszer automatikusan lecsökkentette az életfunkcióit, különben szívrohamot kapott volna. Ez őrület, több mint egy hónapja van aktív állapotban.

– Jó, köszönjük – mondta fagyos hangon Tess. – Ha nincs több mondanivalója, akkor visszamehet a varázsgömbjéhez.

Heléna felegyenesedett az ágy mellől. A szokásos mozdulatával hátralendítette a haját, barátságosan nézett Tess szemébe. Zavartan elmosolyodott.

– Bocsáss meg, ostoba voltam. Sokan vannak, akik azt hiszik, hogy Simon ágyasa vagyok, holott ez nem igaz. Három éve vagyok idelent és nem voltam férfival. Az ujjaim már ízületesek a sok kézimunkától, és az Emporiumban nem merek végigmenni a banánárusok pultjai előtt, mert kiver a hideg veríték. Te ízig-vérig nő vagy, biztosan megértesz…

– Magának óriási dumája van – kuncogott Mark.

Jelen helyzetben Tesst nem lehetett ilyen könnyen megnevettetni, de azért produkált egy fanyar mosolyt és suttogott valamit, amit akár „okénak” is lehetett hallani.

Heléna a kezét nyújtotta a lánynak.

– Pár nappal ezelőtt azt mondtad, hogy hiszel nekem. Hát akkor itt az ideje, hogy valóban hidd, amit mondok. Ha kívánod elmehetek…

– Maradj, ha akarsz, egy csapatban játszunk.

Heléna megsimította a lány meztelen karját.

– Köszönöm, Tess.

Különös módon Kerwin volt az, aki ragaszkodott Heléna távozásához.

– Fontos dolgokat kell megbeszélnem Tess-szel és Markkal. Légy szíves, menj vissza a szobádba, még ma éjjel beszélünk egymással!

Heléna szó nélkül kiment, a függöny összecsapódott karcsú alakja mögött. Tess hiába tiltakozott, a férfi fölkászálódott a lectuson.

– Mark, arra kért engem, hogy legyünk őszinték egymással, emlékszik? – kérdezte az ezredes.

– Persze, hogy emlékszem.

– Igaz, amit Jessicával kapcsolatban állít?

– Jessica saját bevallása szerint Tess Gordon lánya. 2308-ban fog megszületni New Yorkban, pontosan tizenhárom évre rá, hogy visszatérünk a saját korunkba… már amennyiben 2295-re térünk vissza.

– És azt állította, hogy én leszek az apja?

Tess lassan leereszkedett az ágyra, tétova keze Kerwinét kereste, szemében könnyek csillogtak.

Mark csak egy röpke pillanatig tűnt zavartnak.

– Ezt én állítom. Jó okom van feltételezni, hogy így lesz…

– Hol van most a lány?

– Nem tudom, uram. Figyelmeztetett, hogy hamarosan el fog menni, de többet nem tudtam kiszedni belőle. Meglehetősen titokzatosan viselkedett.

– Szeretném… szeretnénk, ha mindent elmondana, amit tőle hallott – kérte Kerwin. – Mesélje el az egész történetet Los Angelestől kezdve! Komolyan azt állította, hogy ő volt Ma… Mari… hogy hívták azt a barátnődet, akiről meséltél? – kérdezte a lectuson kuporgó lánytól.

– Marion – sóhajtotta Tess. Idegesen tördelte a kezét, az ajkai remegtek. Mark nagyon jól sejtette, hogy mitől ilyen zaklatott. Tess ebben a pillanatban döbbent rá, hogy Nauszikaáként kis híján szeretkezett a saját édeslányával.

Tess rosszul volt. Homlokán gyöngyözött az izzadság, testét előre-hátra ringatva ült az ágy szélén. Mark előbb eszmélt, mint Kerwin. Leült mellé, és gyengéden átkarolta.

– Tudom, mire gondolsz, Jessica szintén beszélt erről. Spongyát rá, csak rossz emlék! – Mark tisztában volt vele, hogy már régen mondott ennél nagyobb ökörséget, de egyszerűen meghaladta a képességeit, hogy okosabb dolgot találjon ki a lány megnyugtatására. – Csak nyugalom, elvégre nem történt meg, nem igaz?

– Nauszi… Nauszikaá – nyöszörögte Tess.

– Hát igen… Nem fogod elmondani neki, hogy milyen frivol helyzetben találkoztok idelent. Nem mondod el neki, hogy ne féljen előre a szituációtól. Egyébként majdnem kiesett a szerepéből, emlékszel? Ez az időutazás, kicsim. – Mark Kerwinre kacsintott, aki ugyanúgy tudta, hogy mi a lány problémája. Egy bólintással nyugtázta Mark bizalmaskodását.

– Igen, ez az időutazás – morogta magamagának. – Ez is.

– Rosszul vagyok – nyögte Tess.

– Menjünk ki a kertbe! – javasolta Mark. – A friss levegő jót tesz neki!

A két karjánál megfogták a falfehér arcú lányt, és kitámogatták.

Hagyták, hogy keservesen kibőgje magát. Hosszú percekbe telt, mire Tess annyira megnyugodott, hogy Mark folytatni tudta Jessica történetét. Mindent elmondott, amit tőle hallott. Jessica szemszögéből beszélt Los Angelesről, és beszámolt azokról az izgalmas napokról, amikor a lány az ókorban követte a Második Intervenciót. Az így felvázolt események egészen más megvilágításba helyezték a történteket.

– Miért mentette meg Palmyrát? – kérdezte Kerwin. – Azért, hogy később halálosan megsebesíthesse Michelle-t?

– Nem tudom, ezredes úr. A lánynak van egy forgatókönyve, amit igyekszik betartani, vagy ha kell, akkor mással tartatja be. Ez van. Palmyrának még fontos szerepe van, mielőtt megölnék…

– Tehát megölik? – kapta fel a fejét Kerwin.

– Remélem, hogy megölik. Egy ilyen ribancnak csak ez lehet a sorsa.

– Arról beszélt, hogy Palmyra hogyan került Lilith bűvkörébe?

– Nem.

– Hm… hol rejtegette a felszerelését, beszélt erről?

– Ezt én is megkérdeztem tőle, állítólag benne van a testében. Többet nem tudok, azt mondta, hogy még maga sem értené, ezredes.

– Valószínű. Mondja, Mark, de őszintén. Mit gondol arról, miért avatta be magát?

– Van elképzelésem – sóhajtotta az újságíró –, de ezzel ellentmondásba keverednék önmagammal. Féltem Tesst, ezért ódzkodok attól, hogy ön, ezredes felhasználja a későbbiekben, viszont Jessica önvallomása egyértelműen bizonyítja, hogy Tess egykoron családanya lesz… az sem lehetetlen, hogy a maga felesége. – Tess mindent hallott, de továbbra sem mozdult. Ölébe ejtett kézzel, a padon hátradőlve nézte a csillagokat. – Akárhogy történjenek a dolgok, Tess biztonságban tudhatja magát – folytatta Mark. – A kérdés csak annyi, hogy miképpen éri el ezt a végkifejletet? Azért, mert Sub-ad lesz, vagy azért, mert meghátrál. Az ember ismerheti a jövőjét, megtudhatja, hogy mi történik vele öt, tíz, tizenöt év múlva, de ez még nem jelenti azt, hogy megvonják tőle a szabad akarat lehetőségét. Tessnek kell döntenie, és akárhogyan dönt, az történik, aminek történnie kell. Bonyolultan fogalmaztam?

– Nem – szólt közbe a lány. – Mindent értek, csak az a lényeg, hogy én mindent értek. – Odafordult Kerwinhez. – Szenoi azt akarja, hogy Sub-ad legyek?

– Vagy valaki, aki hasonlít rá – válaszolta Kerwin.

– Ha így lesz, akkor el tudjuk pusztítani a démonnőt?

– Csak ebben bízhatunk. Így is sok halott lesz, tudom.

– Mi a terved?

– Nem én tervezek, hanem Isten angyala. Mindent leírt, ott olvasható a falon.

– Láthatnám? – kérdezte Tess.

Tess végigsimította Sub-ad képmását a falon. Minden porcikájában remegve tiltakozott az ellen, hogy a képmás valóban Tess Gordont, alias Evangelin Montelinit ábrázolja, de elég volt egyetlen futó pillantás és szembesülni kényszerült a visszavonhatatlan, megkerülhetetlen igazsággal: az ő arca látszott a márványon. Gyönyörű, ágas-bogas aranykoronát hordott a fején, hosszú, hollófekete haja rakoncátlan fürtökbe csavarodva omlott a vállára, lilás-fekete szeme, mint eleven ékkő ragyogott a mécsesek halovány fényében. A képmás szinte élő arc gyanánt sugárzott a falról, Mark nagyokat nyeldekelve állt előtte. Nem győzte összehasonlítani a szomorú mosolyú lánnyal.

– Szép koronám van – jegyezte meg csendesen Tess.

– 1928-ban találta meg Leonard Wooley Ur város romjai között – magyarázta Kerwin. – Sub-ad sírjában több sorban feküdtek a legyilkolt rabszolgák, kilenc udvarhölgy és egy férfi, aki hárfát szorongatott a kezében. A királynő ravatala mellett két csontvázat találtak, a jelek szerint agyonütötték őket.

– Ezt is a falról olvasta? – kérdezte Mark.

– Ezt mint történész tudom, az ókori civilizáció történetéből doktoráltam.

– Nem érzi magát túl tökéletesnek? Ne szívja mellre, csak vicceltem! Miért gyilkolták le a szolgákat, rituális célzattal?

– Valószínűleg. Nem önként követték királynőjüket a halálba, hanem meg kellett halniuk vele együtt. Fanatikus papok műve lehetett…

– Vagy éppen Lilithé – szólt közbe a lány.

– Nem tartom kizártnak, ugyanis Wooley szerint nem ismertünk addig hasonló emberáldozatra vonatkozó feljegyzést az archeológiában. Utólag átgondolva a történteket azt gondolom, hogy Lilith bosszút állt Sub-ad gyilkosain. Az a két csontváz a ravatal mellett talán ezt bizonyítja. Lehet, hogy ők ölték meg a királynőt.

– Hogyan ismerkedett össze Sub-ad és Lilith? – tudakolta Tess.

– Ez itt olvasható a képmás mellett – lépett a falhoz Kerwin, és ujját végigfuttatta az ékírásos jeleken. – Összefoglalom a lényegét, mert a szöveg nyersfordításban meglehetősen bonyolult nyelvezetű… Akkoriban Lilith egy szajha képében vándorolt, s eljutva Ur városába egy ünnepségen találkozott a királynővel, aki iránt szerelemre lobbant. Sub-ad nem tudott ellenállni a nődémon csábításának, és a nyári napforduló éjszakáján megtörtént a nász, ami a szöveg szerint „hét nap, hét éjszakán keresztül tartott”. Sub-ad örök hűséget esküdött Lilithnek, aki elhalmozta minden földi, s égi jóval. Megtanította a szerelmi varázs titkára, beavatta a titkos tudományokba… De a nép fellázadt a királynő és démonszeretője ellen, és sötétség borult Babilon földjére. További részletek olvashatók Lilith és Sub-ad kapcsolatáról. Egy igen érdekes momentum: a Wooley által megtalált fejdísz valójában a nődémon ajándéka Sub-adnak. Ennyi!

– Ez édeskevés – akadékoskodott Tess.

– Ez nem kétséges, de a lényeg mégis leszűrhető: Lilith számára Sub-ad volt az egyetlen földi halandó, akit szeretett, maradjon az Őrzők titka, hogy miért.

– Azt mondtad, hogy Szenoi mindent leírt…

– Igen. Beszél a kard harcosairól és a tűz harcosairól, akiknek elválik az útja. Egyértelműen arra utal, hogy az Intervenciós csoport tagjaira gondolt, ezért arra az elhatározásra jutottam, hogy miután Sergi és Galland visszatérnek a keresztényektől, azonnal és haladéktalanul elhagyom a csoportot és a saját utamat járom. Terveim szerint csak négy embert viszek magammal: Szép Helénát, Franz Gallandot, magát Mr. Wilson és téged…

Ez utóbbi Tessnek szólt. A lány elfordult a faltól.

– Értem. Egyáltalán Hands látta ezt a képmást?

– Rajtunk kívül senki sem látta, még Heléna sem – ismerte be az ezredes.

– Miért titkolod előttük? Főleg az embereid előtt?

– Reggel meg fogják látni. De mi már nem leszünk itt.

– No és hova megyünk?

– Még nem tudom, de két órával ezelőtt útnak indítottam Anguis egyik postagalambját egy üzenettel. Reményeim szerint a Kígyó vár bennünket Claudius diadalívénél a hajnali órákban.

– Gallandot miért akarod magaddal hozni?

Tess nem tudott a Szent Lándzsáról, Kerwin pár mondatban összefoglalta a lényeget. A lány fájdalmasan felsóhajtott.

– Minden előre elrendeltetett. Galland elhozza a lándzsát ma éjjel, és elindulunk.

– Nem, sajnos nem tudja elhozni – sóhajtotta Kerwin. – Szenoi üzenete szerint a mágikus fegyver már nincs a keresztények birtokában, hanem egy ember gyakorol felette hatalmat, akit tűzmágusnak neveznek. Azt hiszem, tudom ki lesz az. Van Rómában egy különös férfi, aki kiszabadította Péter apostolt a városi praefecturáról egy lézerfegyver segítségével, amit Mark Wilsontól szerzett még Pompejiben. A neve Cornelius Aulus.

Marknak tátva marad a szája.

– Cornelius Aulus, a Pompeji praefectus, és nála van a Szent Lándzsa? No, de mit akar kezdeni vele?!

– Meg akarja ölni Lilithet. Végtelenül becsülöm és tisztelem Cornelius Aulust a bátorsága miatt, de mindenképpen meg kell akadályoznom, hogy ezt megkísérelje. Ha nem a pecséten döfi le, akkor megsokszorozza Lilith erejét. Meg kell akadályoznom, bármi áron. Ez az, amit Hands és Jacta sohasem értenének meg. Nem tudnák felfogni ép ésszel, hogy azért kell elmennem egy kocsiversenyre, mert meg kell védenem Lilithet! Mindez itt olvasható a falon.

Mark hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Eszméletlen, ez egyszerűen eszméletlen…

A két férfi szótlanul nézte Tesst. Mindketten tőle várták az utolsó szót. A lány összerezzent a tekintetek sugarában. Küzdeni próbált a szívét eltöltő rettenet ellen, végül kimondta, amit az esze diktált:

– Rendben van, belebújok Sub-ad bőrébe. Isten legyen hozzám irgalmas, aki talán megérti, hogy Michelle-ért teszem.

– És most hogyan tovább, ezredes úr? – kérdezte Mark.

– Kezdjetek el összepakolni, ahogy hajnalodik, indulnunk kell!

Tess és Mark összenéztek, aztán indultak volna kifelé. Kerwin egy pillanatra visszatartotta a férfit. A kezét nyújtotta.

– Köszönöm, Mark.

– Köszönje Jessicának, ha valóban az, akinek mondja magát…

64. július 3. Róma, bérház a Viminalison

AENAS, Titus apjának egykori munkatársa talán még a Capitolium fellegvárnál is öregebb volt. Aulus kérdezgette a korát, de az öreg csak érthetetlenül motyogott fogatlan szájával. Olcsó vaticanus[121] bűzét árasztotta, és fürdőt akkor láthatott utoljára, amikor Claudiust császárrá választották saját praetorianusai – jószerivel huszonhárom esztendővel ezelőtt.

A hétemeletes bérház a Viminalis legsötétebb bugyrában állt, és Aenas meglepő módon a legfelső szinten lakott, egy olyan odúban, amibe Aulus még egy kutyát sem engedett volna hálni. Az öregnek mégsem jelentett problémát a sötét és nyirkos lépcsőház számtalan lépcsője, ugyanis évek óta nem ment le az utcára – ellátását egy háromgyermekes fiatal házaspár vállalta magára, akik a negyediken laktak. Aulus eleinte azt gondolta, hogy biztosan Krisztushívők, aztán Titus felvilágosította az igazságról:

– Csak jó emberek.

– Tehát üdvözülnek?

– Csak az üdvözülhet, aki megigazult Krisztusban.

Aulus erre nem mondott semmit, hanem félrevonta a fiatalasszonyt, amikor az feljött Aenashoz a szegényes vacsorával. Aulus lehúzta ujjáról az egyik gyűrűjét, és a nő kezébe nyomta.

– Aenas rokonai vagyunk, most érkeztünk Neapolisból. Két dologra szeretnélek megkérni, nobilissima. Egy héten keresztül hét emberre kell főznöd, de ne feledkezz meg a borról sem! A másik dolog: a férjed kivételével… akiről tudom, hogy jó ember… nem beszélhetsz senkinek az ittlétünkről. A gyűrűt vidd el Clionhoz, a zsidó ékszerárushoz, és mondd azt neki, hogy Aulustól kaptad, hogy eladd. Clion ismer engem, és kifizeti a teljes árat, megbízhatsz benne, ne félj, nem fog kérdezősködni! Hogy tudd, a gyűrű százezer sestertiust ér. Ami pénz megmarad belőle, az a tiétek. Költözzetek el innen mihamarabb, mielőtt összedőlne ez a vályogtorony! Most menj, de ne feledd, nem láttál, s nem hallottál semmit!

A fiatal nő a halpiacon dolgozott, éhbérért. Attól a pillanattól kezdve, hogy Aulus nobilissimának szólította, bolondnak hitte a férfit. Amikor meglátta a gyűrűt, elhomályosult a tekintete, de Aulus nem várta meg, míg hálálkodni kezd. Elvette tőle Aenas vacsoráját, és gyengéden kitessékelte az ajtón. A nő léptei elhaltak a folyosón.

– Megbízhatunk benne? – kérdezte a folyton gyanakvó Marius.

– Mi az élet, ha nem folyamatos bizalom másokban? – kérdezett vissza Aulus, és lecsatolta a kardját. Odament az egyetlen ablakhoz, és félrehajtotta a függönyt. Karnyújtásnyira tőle a szomszédos bérház magasodott, a kötelekre aggatott lepedők lágyan lengedeztek az esti szellőben. – Pompás kilátás – morogta Néró egykori praetorianus parancsnoka; lenézett az utcára. Odalent semmi mozgás, valahol vásott kölykök kínoztak egy macskát, a fájdalmas miákolás visszhangot vetett a szűk utcácskában. Aulus komor arccal hajtotta vissza a koszos vászondarabot. – Gyújtsatok lámpást! Holnapra szerzünk pokrócokat, ezt az egy hetet ki kell bírnunk valahogy… azután jöhet a dicső halál – tette hozzá gondolatban, és leült Aenas ágya szélére.

– Hallod-e, te, öreg? Azt mondják, híres építész voltál, a legendás Aurelius munkatársa. Azt is beszélik, hogy ott voltál a Circus Maximus bővítésénél, amit még Caligula uralkodása alatt vittek végbe. Igaz a beszéd?

Aenas motyogott valamit, amit akár igenlésnek is lehetett venni. Aulus odahajolt hozzá.

– Titus azt mondta nekem, hogy minden régi tervrajzot megőriztél. Ez igaz?

Aenas bólintott.

– Szükségem van a Circus Maximus rajzaira, mindent tudni akarok az épületről. Hol helyezkednek el a vivariumok[122], hol tartózkodnak a versenyzők, mielőtt kihajtanak a lovakkal, hol található az őrség szállása, hogyan lehet feljutni az előkelőségek páholyaiba? Tudsz nekem segíteni?

Mindenki feszült figyelemmel várta a választ. Aenas bólintott.

Aulus az égnek emelte tekintetét.

Köszönöm, Uram.

Késő este beigazolódott, hogy Aulus jól okoskodott, amikor azt tervezte, hogy Krisztus Katonái minél gyorsabban távozzanak a katakombákból. Eleinte arra hivatkozott, hogy csak állandó gond lenne a fegyvereket rejtegetni Petrusék előtt, később azt mondta, hogy álmot látott… Az igazság az volt, maga sem tudta, miért hozott ilyen döntést, hogy titkos helyen várják ki a kocsiverseny kezdetét.

Isten vezeti minden lépésemet?

Az előre megbeszélt, titkos jelet kopogta valaki az ajtón.

Kisvártatva Sextus lépett a parányi szobába. Lekapcsolta a lacernáját, és azonmód suttogóra fogta a hangját, mintha nagy titkot akarna kibeszélni. Aulus és társai odagyűltek köré.

– Ma este két különös ember érkezett a gyülekezethez, azt állították, hogy Chorintusból jöttek az ottani testvérektől. Mindenáron az apostolokkal akartak beszélni, de letagadtuk a jelenlétüket, mert az egyik testvérünk, aki két héttel ezelőtt ugyancsak Chorintusból érkezett, azt állította, hogy sohasem látta ezt a két embert. Az egyik vándor… magas, kopasz férfi… meglepő módon, szóról-szóra ismerte Paulus levelét, amit az ottani közösségnek írt.

– Ez fölöttébb gyanús – jegyezte meg Aulus.

– Jól mondod, testvérem, arról nem is beszélve, hogy e két vándor módfelett érdeklődött a Szent Lándzsa után. Természetesen nem mondtunk nekik semmit… sokaknak nem esett nehezére, hisz’ nem tudnak a fegyver létezéséről. A két férfi kisvártatva távozott, de Crispus és Timoteus titokban követték őket, s találd ki, mit láttak? A két vándor ment az úton, s egyszerre csak eltűntek, köddé váltak, mintha elnyelte volna őket a föld…

Rémült moraj hallatszott Aenas lakásában, Aulus csendre intett mindenkit.

– Lilith démonai voltak – állapította meg a praefectus –, a Nagyasszony tudja, hogy a nyomában járunk.

Aulusék csendes imádkozásba fogtak.

A szemközti ház egyik hatodik emeleti lakásából egy 2308-ban született nő infravörös rendszeren keresztül figyelte őket.

64. július 4. Róma, Pandemonium

A VILÁG sírköve alatt fekvő nő megmozdult, s felemelkedett az iszonyú nyoszolyáján…

Riadt-vad tekintetét a homályra szegezve állt a vagina-illatú oszlopcsarnokban, s nézte a kétségbeesés óráinak megkergült szellemcsapatát, amint földöntúli rikoltozást csapva keringett a bűzös füstöt eregető kandeláberek fölött. A távolban sugárzó mocskos fényben hollócsapatnak látszó, bőrszárnyú férgek gyülekeztek, s tülekedtek egyre feljebb a kikutathatatlan magasságokba, ahol kígyósziszegéstől hangos trónusán vicsorgott Isten legnagyobb tévedése.

Aki most szólította a nőt…

Palmyra visszazuhant örökké tartó révületébe, és elindult a tisztátalan fény felé. Kígyószeretője nyirkos ölelésétől iszamós párductestén hullámoztak az apró izmok, ahogy felfelé lépdelt az emberi koponyákkal ékesített kőlépcsőn. A nyakához nyúlt, lekapcsolta gazdagon hímzett köpenyét, a kelme döglött sirályként hullott vissza a térdig érő mocsokba.

Gyors mozdulattal – miként, ha disznót szúrna le egy halandó – lépett az utolsó fokokra, és megmutatta meztelen testét az éjszaka asszonyának.

Lilith elmosolyodott.

Körülötte hevert a földre zuhant mennynek minden létező mocska és az undor lavinája alá temetkezett, nyáladzó iszonyatok böfögése elkeveredett a veszett sakálként ólálkodó sötét hatalmak átható sikolyaival. Minden mozgásban volt. Az értelmezhetetlen entitások apokaliptikusan vonaglottak az örökkön égő lángok ölelésében, és eleven masszájuk lassan dagadozva nyúlt el a szíriai nő meztelen lábáig. Az eleven démontenger szétnyílt a nő előtt, aki lassú léptekkel közeledett a kígyótrónon lapuló szörnyeteg felé.

A nődémon – aki csak varázshatalma segítségével tudott elvegyülni a halandók között – eredeti formájában hatalmasodott a pythonok gyűrűjében. Sűrű szőrzettel borított, opálkék teste árnyékba vonta a lábai előtt vonagló eleven iszonyatot, téglavörös szeméből izzó vonzalom gyalázta az őrült szerető lecsupaszított szemérmét.

Intésre emelte egyik borotvaéles körmét, s Palmyra megtorpant a mentális érintés hatására, mely simogató szellő gyanánt suhant végig dús hajzuhatagán, asszonyosan telt keblein, a testét borító harapásnyomok átláthatatlan erdején, majd egy röpke pillanatra megállapodott az ágyékán, hogy utána vadul belehatoljon, és a gyönyörtől térdre rogyassa a nyálkás mocsokban.

Lilith hosszú percekig kéjjel kínozta a nőt, aztán hirtelen elengedte, mint ahogy lelkesült tekintetünket is elvonjuk egy idő után a kukacoktól hemzsegő dögről, ha fordul a szél, s arcunkba csapja a bűzt.

Palmyra nyöszörögve, az ágyékát markolászva feküdt a mocsokban, Lilith pedig visszafordult Oresztész áttetsző szellemalakja felé.

– Ádám viszont meghalt – hörögte a szörnyeteg. – Decimus és háza népének lemészárolója hatalmas mágus, de hazug, mint Sátán és ravasz, mint Ophalon fekete gyíkja. Adam Kadmonnak nevezi magát, szövetkezett Helénával és megidézte Azielt, aki által azt üzente a Hatalmasoknak, hogy az Őrzők ereje feltámasztotta poraiból. Ostobaság! Azért ölte meg Decimust és nyamvadt talpnyalóit, mert megbosszulta azt a nőt, kinek férgek lakhelyévé tettem a méhét. Ez bizonyos! Mégis azt hozza tudomásomra, hogy eljött értem, mert magával akar ragadni? Bizony mondom néked, hogy az elüszkösödött agyú Homérosz óta ekkora bolondot nem hordott hátán e nyomorult világ, holott tisztelnem kellene tudásáért, mert emberöltők óta nem tudott rákényszeríteni halandó, hogy töprengve nézzem a fáklyák lobogó lángját. Karddal ölt, nem mással… Gilgames óta nem volt ily’ harcos, te meg okulj, óvakodj, és ne beszélj, különben fogaid, nyelved kirohasztom a szádból, s néma leszel, mint egy fenséges sírbolt! Sokra tartalak téged, tehát ne győzködj arról, ami lehetetlenség, mert haragom fejetekre száll, s hetedíziglen megmételyezi gyermekeiteket, s gyermekeitek gyermekeit.

Oresztész hatalommal bírt, s mint olyan nem ijedt meg a démon fenyegetésétől. Eredeti teste Plinius palotájában feküdt egy sötét bársonnyal borított ravatalon, amely körül halottak zsírjából olvasztott mágikus gyertyák égtek. A mágus csak a fantomtestét küldte pokolra. Az áttetsző alakzat gyengéden lengedezett a dögletes bűzben.

Az árnyalak a démonra emelte a kezét.

– A dajkák ujjkoppintása a csecsemők hamvas ajkán elűzi rontásod, Lilith! Figyelmezz szavamra: Adam Kadmon él, láttam őt tükrömben, s láttam kedvesét! Megcsodáltam hajának hollófekete bársonyát, bíborszín ajkát, s láttam álmait, melyek rólad szólnak! Téged ugyanúgy megbabonáz majd, és kárhozatba dönt, varázshatalmad elveszi.

Lilith egy értelmezhetetlen hangot hallatott. Előrehajolt, undorító pofáját odalökte a nyavalygó szellemtest elé.

– Utoljára három évezrede babonázott meg ember, de miután elragadta az Örökkévaló, megfogadtam, hogy soha többé nem leszek gyenge. A mágus kedvesét olyan kínok közt veszejtem el, hogy a sötét hatalmak fognak elém járulni a kegyelemért, mert még őket is elrettenti e kín látványa. Azután a varázshatalmú következik, akit íztelen csecsemővéren disznóként hizlalok fel, hogy főfogás legyen az emberek világának halotti torán. Ne győzködj, húgyagyú! Elmegyek a Nagy Kocsiversenyre, bármennyire fáj ez neked, hogy utoljára megnézzem magamnak a halandók magasztos tömegét, mielőtt lelküket a pokolra rántanám az Öreg Istenek nagy gyönyörűségére. Szólj Pliniusnak, készüljön a nagy napra!

A mágus szellemteste sokáig szótlanul lebegett. Nem először tapasztalta, hogy Lilith a pokoli hatalmasságok legmakacsabb teremtménye. Nem próbálkozott további győzködéssel. Menni készült, de a Démonkirálynő egyetlen hörrentéssel megakasztotta a folyamatot.

– Petrus?

– A tükör végre megmutatta, merre bujkál. Ha rendelkezésemre bocsátod Palmyrát, útbaigazítom, s ő elvégzi, amit kell.

– Ahh, tudtam, hogy bízhatok benned, ezért hívtam ide – mondta Lilith, és a szíriai nőt egy láthatatlan erő odahajította a fantom elé. – Vidd a felsővilágra, és rendelkezz vele! Minden testnyílása a tiéd lehet, megengedem!

A fekete mágus a karjánál fogva ragadta meg a nőt, és odarántotta szellemtestéhez.

Palmyra arra eszmélt, hogy jéghideg márványra zuhant. Lassan feltápászkodott, csapzott haját kisimította az arcából.

A szoba falait éjsötét selyemleplek takarták, a sarkokba állított füstölőkben fanyar illatú növények égtek, gomolygó füstjük szinte beburkolta azt a hófehér szakállú alakot, aki villogó szemmel ült fel alacsony ravatalán.

Vetett egy szúrós pillantást a térdeplő Palmyrára, aztán hármat tapsolt.

Szolgák szaladtak be a lepellel takart ajtón, és lesegítették Oresztészt a lectusról.

– Ezt a nőt fürdessétek meg – utasította őket a mágus –, testére a legdrágább epilimmákat kenjétek, adjatok rá drága selyemruhát, lábára húzzatok díszes sarut, aztán hozzátok elém!… Fegyvert ne adjatok a kezébe, mert mindannyitokat lemészárolja!

Oresztész játékosan megcsipkedte Palmyra arcát, aki dühösen csapta félre a horgas körmű ujjakat.

A mágus felnevetett.

De mindenekelőtt magamévá teszem Lilith szeretőjét!

64. július 4. Róma, Moore háza a Palatínuson

A HOLOGRAM Kerwin ezredest ábrázolta, és kékes fénnyel ragyogta be a szobát. Az életnagyságú lézerkép a helyiség közepén magasodott, a dobókockányi vetítő az abacuson feküdt. Négyen nézték a felvételt: Hands, Jacta, Sergi és Holecka hadnagy. Robert van der Wilde és Tóth őrmesterek teljes harci páncélzatban az ajtó előtt őrködtek. Mindenki más aludt, vagy öntudatlanul feküdt a villában – Serrault törzsőrmester még mindig a lét, s nemlét határmezsgyéjén lebegve hevert, Simon beszámíthatatlan volt.

Az éjszaka folyamán öt ember távozott a házból, hollétükről a holografikus felvétel egyelőre nem árult el semmit.

– … július negyedikén, pontosan 08:00-kor a harcászati rendszerem által aktivizált erőtér lekapcsol, és önök meglátják Szenoi utolsó üzenetét… és egy nő arcát a falon – mondta Kerwin a felvételen. – Azt hiszem, nem tudják elolvasni a körülötte látható ósumér nyelvű üzenetet, de ezen ne bosszankodjanak: én elolvastam, értelmeztem, átgondoltam, végül meghoztam a részemről visszavonhatatlan döntést. El kell hagynom Mr. Moore házát, és meg kell szakítanom a kapcsolatot a Második Intervencióval! Le kell tennem a modern fegyvereimet, mert a továbbiakban olyan eszközök segítségével fogok harcolni, amelyeknek nincs helye a mi racionális gondolkodásmódunkban. Szenoi parancsát teljesítem, reményeim szerint ő biztosan tudja, hogy melyik az az út, amelyet végig kell járnom. Ne keressenek minket, csak fölösleges energiapazarlás lenne, inkább koncentráljanak arra a problémára, ami pontosan két hét múlva kezdetét veszi!…

A felvétel pontosan három percig tartott, végül Kerwin a Katedrális jelmondatával búcsúzott tőlük:

– Flectere si nequeo superos, Acheronta movebo…[123] Hosszú évekig töprengtem rajta, hogy William Suger miért ezt a Vergilius idézetet választotta. Most már sejtem… Az angyal távozott, valószínűleg véglegesen, ezt akár úgy is értelmezhetjük, hogy az Őrzők nem segítenek többé! Most elindulok, mert ránk, ötünkre hárult a feladat, hogy mozgásba hozzuk a Pandemoniumot. Ég önökkel, barátaim, ha soha többé nem találkozunk, akkor őrizzenek meg minket emlékezetükben!…

A fény kihunyt.

Hands szólalt meg először.

– Őrültek vagy hősök? Döntsék el maguk, uraim!

– Van közte különbség? – kérdezett vissza Jacta.

Hands töprengve elsétált az abacusig, fölvette a parányi vetítőt, forgatta az ujjai között, majd a zsebébe süllyesztette.

– Nem tudom, mint ahogy azt sem tudom, hogy pár nappal ezelőtt melyikünknek volt igaza, amikor Kerwinről vitáztunk. Mennyi energiánk van, hadnagy? – fordult a harcászati tiszt felé Hands.

– Két napja tartalékon vagyunk, Excellenciás uram.

– Értem. Erre a kérdésre még visszatérünk, de most kapcsoljon le mindent!

– A harcászati számítógé…

– A pajzsokról beszélek – jelentette ki Hands, meg sem várta, hogy a szlovák befejezze a mondatot. Jacta ide-oda kapkodta a fejét.

– Hé, ember, nem kapcsolhatjuk le a rendszert! Maga is megőrült? Mivel akarja helyettesíteni az energiapajzsot, rontást űző rúnákkal vagy folyamatosan morzsoljuk a rózsafüzért? Képzelje, gránátokat hoztam és Kalasnyikovot, de a Bibliát elfelejtettem behajítani a sportszatyorba! Térjen észhez, Cornelius!

– Nincs ima, nincs rózsafüzér, csak takarékoskodás van. Hallhatta, miről beszélt az ezredes: pontosan két hét múlva Néró felgyújtja Rómát, és nekem semmi kedvem egy szál gatyában állni a lángtenger kellős közepén. Átvettem a parancsnokságot, akinek ez nem tetszik, szaladjon Kerwinék után!

– Egyáltalán hova mehetett? – kapta fel a fejét Sergi.

Hands az állával a szemközti sarokba bökött, ahol Anguis postagalambjai búgtak ketrecük fogságában.

– Egy galamb hiányzik, sejtem, kitől vár segítséget…

64. július 4. Róma, Claudius diadalívéhez vezető út mentén

MIKOR döntök én, és mikor döntenek helyettem mások, akik persze körmönfont módon elhitetik velem, hogy csakis én határozom meg a sorsom, tetteimért én vagyok a felelős?!

Kiválasztott vagyok?

És ki választott ki?

Tess a karját nyújtotta Gallandnak, aki elhajtotta a lány arca előtt lengedező ágat, és átsegítette őt egy ártalmatlannak látszó gödrön.

Milyen udvarias, milyen figyelmes ez a férfi, amikor megszületett, vajon sejtette-e, milyen különös sorsot szán neki az Isten?

Isten vagy a XXIII. század?

Milyen undorító, kegyetlen tréfája a sorsnak, hogy éppen az a század kezd el istent játszani, múltat, jelent, jövőt alakítani, amely oly’ mértékben dekadens, annyira erkölcstelen, olyannyira immorális.

Mi tettük azzá, mi emberek. Nem angyalok, nem ördögök. Nem kellenek ők ehhez.

– Bűnös nő vagyok – suttogta magamagának. Ekkor rálépett egy ágra, és a reccsenésre összerezzent. Elszakadt csapongó gondolataitól, arcát a csillagokra fordította, és nézte az elérhetetlent. – Ez az én kálváriám.

A holdtalan égboltozat koporsófedélként borult az álomba merült városra, és a lány összeborzongott a hajnali hűvösben. Fázott, álmos volt és mardosta az éhség, de nem szólt róla senkinek, nem panaszkodott; ez az éjszaka megér ennyi kínszenvedést. Bárhogy alakuljon az élete, holtáig nem fogja elfelejteni ezt a hihetetlen július negyedikét.

Tizenöt év múlva szülök egy kislányt, és Jessicának nevezem el…

– Franz, én lassan megbolondulok.

– Inkább nézze a csillagokat, Fraulein! Hát nem gyönyörűek?

Egy újabb gödör, egy újabb segítő kéz…

– Köszönöm. Szeretnék kérdezni magától valamit. Szokott néha gondolni arra a lányra? Ne haragudjon, nem akartam megbántani.

– Nem bántott meg, sőt… Szoktam rá gondolni – válaszolta halkan a magas, szőke férfi, aztán elhallgatott. Tess azt hitte, hogy egy hosszú önvallomás, egy őszinte, tiszta szívből előadott monológ következik, mint valami szent gyónás, de a férfi továbbra is néma maradt, mintha félne feltépni a lelke évszázadok óta behegedetlen sebeit.

– Bocsásson meg, de nem tudok róla beszélni!

Tess szeretett volna mondani neki valami vigasztalót, de Kerwin megálljt parancsolt az élről, és az intésére mindenki leguggolt, meghúzódott az árnyékban. Galland otthagyta a lányt, és előrement.

Nagy kerülőt kellett tenniük, hogy megkerüljék a Capitolium dombját, útjuk sötétségbe burkolózott ligeteken, susogó fenyveseken vezetett keresztül. Magánházak kertjein osontak át, ha tehették, elkerülték a főutakat, inkább a girbegörbe macskaköves utcácskákat választották – fekete köpenyes, kifürkészhetetlen árnyalakok voltak a sötét éjszakában. A város most fordult a másik oldalára, a hajnal első sugarai csak tétova módon tapogatták az ég alját.

Egy közeli kertben megszólalt az első óvatos madárhang.

Galland meghúzódott Kerwin mellett. A férfi az előttük húzódó, sötéten susogó pinia-ligetet nézte. Különös módon lélegzett, a keze lassan a Maszamune-katana markolatára csúszott.

– Hét ember bujkál a bokrok között – mondta Kerwin –, ellenőrizze le az infravörös rendszerrel, őrmester!

Galland egy pillanat alatt végrehajtotta a parancsot.

– Jól látja, ezredes úr.

– Nem látom, csak érzem. Maradjanak itt, ellenőrzöm – mondta Kerwin.

– Ha kívánja, egy pillanat alatt leszedem őket.

– Nem szed le senkit, őrmester. Ha élesít egy energiafegyvert, Hands azonnal bemér minket. Itt várakozzanak, öt perc és visszatérek!

Kerwin kibújt a köpenyéből, eltűnt a sötét éjszakában.

– Hova megy? – kérdezte fogvacogva Tess.

Mark odahajolt a füléhez, megsúgta neki.

– De lehet, hogy Anguisék azok – jegyezte meg a lány.

Senki sem válaszolt.

A Kerwin által meghatározott idő még le sem telt, amikor halk füttyszó hallatszott az utca túloldalán sötétlő ligetből. Galland felegyenesedett, és intett a többieknek, hogy „mehetünk”.

Átosontak az úton, félrehajtották a legelső ágakat.

Kerwin guggolt a sötétben, és egy marék fűvel tisztogatta a pengét. Mark megkerülte Szép Helénát, aztán hasra esett egy hullában. Előrebukott, beletenyerelt valami langymeleg ragacsba.

Vér?

Heléna a szája elé kapta a kezét, nehogy sikoltson – a földön holtestek hevertek.

– Jesszusom!

– Ne kiabáljon! – morogta Kerwin, és tokjába csúsztatta a kardot. – Rómában rossz a közbiztonság, ezek az emberek útonállók voltak. Gyerünk, menjünk tovább, még fél óra és odaérünk a diadalívhez!

– Hát ez nem semmi – jegyezte meg Mark a vértől ragacsos kezét törölgetve a fűben. – Látom, komolyra vette a figurát, ezredes. Akkor mi van, ha a Kígyó nem lesz ott?

– Ott lesz.

– Ha maga mondja… – Mark elvette Helénától a nehéz bőrtáskát, és rámosolygott a varázslónőre. – Hadd tegyem hasznossá magam, majd én viszem.

Heléna köszönettel bólintott.

– Maga egy Grál-lovag, csak le ne ejtse, mert felrobbanunk!

Tessnek nem volt hangulata a humorizáláshoz, még csak el sem mosolyodott. Megkerülte őket, átlépett egy hullán és megrángatta Kerwin ruhaujját.

– Mit gondolsz, most is követ minket?

Egymásba fonódott a tekintetük.

– Nem tudom, lehetséges – felelte a férfi.

Szép Heléna nyomban hegyezni kezdte a fülét.

– Ki követ minket? Azt mondta, hogy a harcászati tisztje reggelig nem szól Handséknek.

– Jöjjön, Mrs. Merlin! – mondta Mark, és elhúzta onnan a varázslónőt.

Galland vetett egy pillantást Kerwinékre, és azonnal továbbment. Tess hozzábújt Kerwinhez, átkarolta a nyakát.

– Miért nem mondtad el eddig? Bármikor megtehetted volna.

Kerwin a lány ajkára tette az ujját.

– Ssss… egy szót se, drágám! Ne beszélj Jessicáról, és ne kérdezz Kínáról! Már bánom, hogy beszéltem róla. Túl korai volt, még nem vagy elég felkészült lélekben, hogy megtudd a teljes igazságot. Tudom, rengeted kérdésed lenne, de te okos nő vagy és megérted, hogy most nem teheted fel azokat. Még nem.

– Csak egyet. Miért gyűlöltél tizenöt hosszú éven át? Miért?

– Mert hazudtál nekem és elhagytál.

– Hazudtam, vagy csak elhallgattam a jövőt? Igazából mi bánt téged, kérlek, mondd el! Egyszer beszélgettünk a halálról, és azt mondtad nekem, hogy nem félsz tőle, pedig az ellenkezője igaz. Félsz tőle, rettegsz! Mit hallgattam el előled huszonhárom éves korodban, azt, hogy láttalak meghalni harmincnyolc évesen? No és Jessica? Azt mondta Marknak, hogy a kettőnk lánya…

– Nem, nem mondott ilyet – felelte csendesen a férfi. Megpróbált kibontakozni az ölelésből, hogy a többiek után menjen, de a lány nem engedte.

– Hallgass meg, John, kérlek, hallgass meg!… Olyan hihetetlen ez az egész. Jessica…

– Gyere, menjünk tovább! – mondta gyengéden a férfi, és a kezénél fogva maga után húzta a lányt. – Gyere!

Tess lehunyta a szemét, hogy ne lássa a csillagokat. Nem ellenkezett, hagyta, hogy vezessék egy ismeretlen jövő felé.

Miért ilyen súlyos teher előre tudni a holnapot?!

Minden szürkévé változott, és a hajnal megrajzolta az első árnyékokat. Róma utcáinak csendjét a kordék zörgése verte fel, a szélesre tárt városkapukon keresztül az első szekerek megindultak a piacok irányába.

Claudius diadalíve egy feje tetejére állított, gigászi U betűként hatalmasodott a térré öblösödött utca közepén, szinte karnyújtásnyira a közeli épület árkádsora alatt meghúzódó csoporttól. Kerwinék a széles oszlopok mellett húzódtak meg, Galland az infravörös modul segítségével pásztázta a tér túloldalát.

– Három ember a szemközti szoborcsoportnál, ezredes. Ők lesznek azok.

– Én megyek előre – jelentette ki Kerwin, és kilépett az utcakövekre. Heléna haladt a nyomában, őt Mark követte a nő táskájának súlya alatt nyögve. Tess dideregve szaladt utánuk, a sort Galland zárta, keze a lacerna alatt rejtőzködő fegyvere markolatán nyugodott.

A szökevények szapora léptekkel haladtak át a téren, megkerülték a diadalív masszív alakját, és fölsiettek egy márványlépcsőn, ami a hosszan elnyúló szökőkúthoz vezetett. A medence mellől már látni lehetett azt a három alakot, akik a szemközt sorakozó szobrok között álldogáltak. Egytől-egyig az arcvonásaikat takaró csuklyás köpenyt hordtak. Azonnal észrevették Kerwinéket. Kettő közülük visszahúzódott a félhomályban, a magasabbik ott maradt a mellette magasodó Pallas-szobor takarásában.

Hátracsapta a csuklyát. Anguis volt.

– Bíztam benned, barátom – lépett elé Kerwin. – Hálával tartozom, amiért hívásomra idesiettél. Római módra, üdvözlésre nyújtotta az alkarját, Anguis elfogadta a jobbot, a két férfi hosszan nézett egymás szemébe.

– Szeretem az aranyat – válaszolta Anguis lenyűgöző őszinteséggel. Elengedte Kerwin karját, és fejet hajtott Tessnek. Tetőtől talpig végigmérte Szép Helénát, aki megajándékozta egy bájmosollyal. Anguisnak megvillant a tekintete.

– Tudom ki vagy… egyszer láttalak is. Majd beszélgetünk.

– Hát persze – susogta a nő, és gyorsan elvette a táskáját Marktól. Kerwin az éjszaka folyamán felvilágosította, hogy Anguis beavatottja a mágikus tudományoknak.

Jobb felkészültnek lenni, lehet, hogy ellenfelének tart! Anguis gúnyos mosollyal az arcán fordult el tőle, Markra és Gallandra rá sem nézett.

– Hol van az amazon, akinek változik a hajszíne?

– Meghalt – jött Kerwintől a kurta felelet.

Anguis pillantása beszédesebbnek tűnt mindennél: tudni akarom, mi történt.

Kerwin bólintott.

– Minden kérdésedre megadom a feleletet, Kígyó. De most én kérdezek, és te válaszolsz. Hova viszel minket?

– A reggel már a Suburrában ér benneteket. Ha még nem kóstoltátok Spurius nevezetes mézes süteményét, akkor itt az ideje. Embereim és jómagam a rendelkezésedre állunk, nemes tribunus, de nagyon jól beszéltél, amikor feltételezted, hogy lesznek hozzád kérdéseim. Most kell megígérned, hogy őszintén megválaszolod azokat, különben nem tudok, nem fogok segíteni.

– Áll az alku.

– Vigyázz, szavadon foglak – vigyorgott Anguis. Rövid füttyentésére Spurius és egy tagbaszakadt néger lépett elő a szobrok között. – Az ott Spurius, évek óta a leghűségesebb emberem. A négert Teofiliusnak hívják, Atlasz után ő a legjobb késdobáló.

– Már nem sokáig – nyögte Teofilius az állát simítva. Még a sötétben is szemet szúrt, hogy arcának jobb fele cipó nagyságúra dagadt, a megduzzadt pofacsont fölött résnyire szűkült a folyton könnyező szem.

– Gennyes vér szivárog az ínyéből – magyarázta a néger szavait Anguis. – A kovácsmester hiába húzta ki a fogát, elmérgesedett a szája és bűzlik, mint a Maxima Cloaca. – Anguis megvonta a vállát, ezzel letudta magában a dolgot. – Már évekkel ezelőtt megmondtam neki, hogy öblögessen zabálás után.

Kerwin vetett egy futó pillantást Gallandra, a német alig láthatóan bólintott.

– Ha fedél lesz a fejünk felett, legelébb meggyógyítjuk Teofilius fogát – jelentette ki Kerwin. – De most induljunk mihamarább, vezessetek minket!

– Gyertek utánunk.

A nyolc főre bővült csoport szapora léptekkel távozott. Alig tűntek el az oldalt nyíló szűk utcácskában, amikor a diadalív átellenes oldalán felbukkant egy aedilis járőrcsapat.

Pillanatokon múlt a találkozás.

Spurius műhelye a megszokott békebeli hangulatot árasztotta. A munka javában folyt, az izzadt arcú munkások oda sem figyeltek a jövevényekre, úgy tettek, mintha nem látnának, nem hallanának semmit, és fontoskodó arcot vágva sütötték Róma aznapi kenyerét. Az ezredesnek azonnal szemet szúrt, hogy a néma pékinasok mindegyike meztelen pengéjű tőrt hord az övében.

– Különös hangulatú sütöde – jegyezte meg Gallandnak.

Kerwinéket bevezették a hátul nyíló helyiségek egyikébe, az asztalokra friss tej és sütemény került. Tess ledobta magáról a köpenyt, leült egy kecskelábú székre, és falatozni kezdett. Pontosabban szólva felfalt mindent. Úgy tömte magába Spurius süteményét, mintha holnap itt lenne a világvége. Mark megjegyezte, hogy úgy fog járni, mint Teofilius, de a lány rá sem bagózott.

– Van ezeknek pizzájuk? – kérdezte később Helénától az újságíró. A varázslónő megvető pillantással mérte végig, valószínűleg ebben a pillanatban döbbent rá, hogy a férfi felkészítés nélkül érkezett az ókorba.

– Nincs, de ha megadja nekik a receptet, szerintem sec perc alatt megsütik magának.

– Gondolja végig, mekkora üzlet lenne!

Galland félrevonta Teofiliust, és kezelésbe vette a néger begyulladt fogát. Két perc elteltével a férfi hitetlenkedve tapogatta az arcát. A fájdalmai egy csapásra csökkentek, nem győzött hálálkodni. A német kivette két fogát, és a kezébe nyomta azokat.

– Ezeket tedd el emlékbe! Az arcod holnapra lelohad, és megszűnnek a fájdalmaid. Ha bármi problémád van, csak szólj!

Teofilius hangosan hálálkodott, amíg Spurius ki nem lökdöste a helyiségből:

– Menj dolgozni, lusta disznó! – kiáltotta utána, és visszahúzta a velariumot.

Kerwin és Anguis egy különálló szobácskában beszélgettek. Anguis meglepő gyorsasággal a tárgyra tért, nem hagyott időt Kerwinnek a meglepetésre.

– Tudom, hogy Lilith nyomában jársz, tribunus. Miután szabadon engedtél… egyébként egy fehér ökröt áldoztam Jupiternek a tiszteletedre… megtudtam, hogy Palmyra él, és kutatni kezdtem a nyomát. Eltelt egy-két nap, és megtudtam, hogy egy Lillake nevezetű nő vitte magával Lucianus cenájáról, s ez a Lillake nem más, mint az éjszaka Nagyasszonya, az öröktől fogva létező Lilith. Emlékezz, az ő jelét mutattad meg nekem Pompejiben, ebből kiokoskodtam, hogy miért jöttél Rómába. A démont üldözöd, hogy elpusztítsd varázshatalmad segítségével. Jól beszélek?

– Jól beszélsz, Kígyó. Azt mondod, hogy el lehet pusztítani?

– Elpusztítani, elűzni, egyre megy. Nem lesz könnyű dolgod, nekem elhiheted… Hogyan halt meg az amazon?

– Miért kérded?

– Különös nő volt – mondta furcsa hangon Anguis.

– Lilith elvarázsolta.

– Mi módon?

– Erről nem beszélek.

– Nem tudtad megvédeni?

– Sajnos nem, késve értem oda… Amióta Rómába érkeztél, hallottál valamit a Marduk Gyermekei szektáról? Ők Lilith követőinek tartják magukat. Azt beszélik, sokan vannak, s számuk egyre nő. Ártatlan embereket áldoznak fel a Nagyasszony tiszteletére, nyoszolyájuk a tisztátalanság, italuk a vér.

Anguist töprengésre késztették Kerwin szavai. Szent esküvel fogadta Cassiusnak, hogy megőrzi a titkát. Lucianus hírhedt lanistája a szekta tagja volt. Anguist határozottan zavarta és bánattal töltötte el, hogy öreg barátja a sötét kultusz gyakorlója, de az eskü megkötötte a nyelvét, és ízig-vérig rómaiként nem szeghette meg adott szavát. Nem hozta szóba Cassiust, de Pliniust annál inkább.

– Hallottam valamit – mondta titokzatosan, kivárt egy szívdobbanásnyit, majd folytatta: – Az éjszakát meglehetősen különös körülmények között töltöttem egy szarkofágba bújva Antoninus Plinius szenátor palotájában… – Anguis összefoglalta az éjszaka történteket.

Kerwin töprengve járkált a szobában. Miután Anguis végzett a beszámolójával, megállt előtte, és a vállára tette a kezét.

– Gondolkodom a hallottakon és beszélünk még róla, de most válaszolj egy kérdésemre: be tudsz juttatni a kocsiversenyre? Nekem és a Nauszikaára hasonlító lánynak föltétlen ott kell lennünk az előkelőségek között.

– Lilith szintén ott lesz, mert jár-kél az emberek között. Hollófekete hajú, tűzpiros ajkú, vékony nő alakjában mutatkozik, s halál fia, aki rápillant.

– Tudom, de nekem mégis a közelébe kell jutnom.

– Megölöd?

– Megvédem…

Anguis meghökkenve lépett hátra.

– Nem értem!

– Egy Cornelius Aulus nevű férfi le akarja döfni egy Szent Lándzsának nevezett fegyverrel. Ez a szent fegyver képes megtörni a nődémon hatalmát, de csak bizonyos körülmények között. Meg kell akadályoznom, hogy Aulus a vesztébe rohanjon és tönkretegyen mindent.

– Ahh, én ismerek egy Cornelius Aulust, aki a Pompejiben táborozó testőrcsapatok praefectusa volt. Róla beszélsz, tribunus?

– Bizony őróla.

– Aulus régi ellenfelem. Nagy elégtétel lenne számomra, ha megölhetném! Segítek neked bejutni a Circus Maximusba.

– Ha más megoldás nem mutatkozik, akkor meg kell ölni a praefectust, ezért elfogadom az ajánlatodat, de támasztok egy feltételt: csak az én parancsomra cselekedhetsz, te és az embereid nekem engedelmeskednek!

– Elfogadom – mondta gondolkodás nélkül Anguis. – Igyunk bort az egyezségre, uram!

Előkerültek a kupák.

A szomszédos helyiségből Heléna kacagása hallatszott, Anguis hosszan nézett a függöny felé.

– A néptribunus ezer aranyat ajánlott fel annak, aki kiszolgáltatja Heléna fejét. Ez a nő lázadást szít a pórnép soraiban, rengeteg követője van, akik elfordulnak Róma isteneitől, hogy az életük hátralévő részét csodavárással töltsék. A varázslónő életét add a kezembe, uram, és nem leszek hálátlan.

Kerwin letette a kupát.

– Ha bármelyik közületek egyetlen ujjal hozzáér Szép Helénához, azt azonnal megölöm! Felejtsd el az ezer aureust, Kígyó, ez a csekélyke összeg nem lódítana sokat a vagyonodon! Tudom mi a terved, Helénától a tudását akarod megszerezni. Szép szóval vagy korbáccsal a titkait akarod kiszedni belőle! Kössünk egy újabb egyezséget: tőlem annyi pénzt kaphatsz, amit életed végéig sem tudsz elkölteni, és beavatlak mágiám rejtelmeibe. Elfogadod az ajánlatot?

– Megfontolom – simogatta állát a férfi, aztán felkiáltott. – Ám legyen! Heléna mától a barátom, úgy szeretem őt, mintha húgom lenne, vér a véremből, test a testemből. Felejtsd el, amit az előbb mondtam. Mi lett Erica sorsa?

– Elzavartam a háztól – jött a gyors felelet, Kerwin nem titkolta, hogy örül a gyors témaváltásnak.

– Ó, sajnálom szegényt – kortyolt a borába Anguis. – No és a másik kislány?

Kerwin meghökkenve nézett rá. Szenoit kérdezné?

– Melyik „másik kislány”, Anguis?

– Tudod te azt jól, amelyik a jégben élt. Még sohasem láttam ehhez fogható mágiát. Ővele mi lett?

– Elment az övéihez.

– Visszatér?

– Talán… az angyalok útjai kifürkészhetetlenek, kedves barátom. De ha visszatér, akkor mindent elemésztő tüzet hoz a kezében, erre jó lesz felkészülnünk. Nem tesz különbséget barát vagy ellenség között. Megítéli a halandókat, s véget vet e nyomorult szenvedésnek.

A római megemelte a kupát:

– Úgy legyen.

64. június-július, Sybaris. Dél-Itália, Lucania tartomány Rómától 200 kilométerre

TULLIA szétterítette a kendőt, és megtörte a lepényt. Nagyobbik felét átnyújtotta Vettiusnak, a maradékot megtartotta magának. Szegényes ebédjüket az árokpart mentén húzódó szederfákról lehullott mézízű gyümölcs egészítette ki, utána forrásvizet ittak a korsóból, és hosszan, szótlanul nézték a Pomponius-uradalom előttük húzódó zöldellő kertjeit. Azon túl Sybaris hófehér házai ragyogtak a déli forróságban, az Adria messzeségbe nyúló indigókék hullámain, a vízen pihenő ezüstös szárnyú sirálycsapatként lebegtek a parányi halászbárkák.

A tenger felől érkező hűvös szél elviselhetővé tette a forróságot, a lány tunikája mégis csuromvizessé ázott az egész délelőtt tartó, szakadatlan munka után. Legszívesebben meztelenül kapált volna. Felnevetett a pajzán gondolatra. Ha az a hájas disznó Avillius így látná a domboldalban, biztosan megpukkadna az iránta érzett vágytól, arról nem is beszélve, hogy bosszúból – amiért visszautasította a közeledését – bepanaszolná Pomponiusnál, aki pedig módfelett erkölcsös ember hírében állt.

Tullia hanyatt feküdt a fűben, és lehunyt szemmel süttette magát. Kezét széttárta, szőke haja elterült a virágok közt.

– Nehogy elnyomjon az álom, mert ha Avilliust erre eszi a rossznyavalya, akkor szorulsz! – figyelmeztette Vettius. – Még három rendet végig kell kapálnunk, azután megpihenhetünk.

– Ha elnyom az álom, majd fölkeltesz – kacagott a lány, és gondolt egy merészet: megbontotta tunikája övét és fedetlen keblét feltárta a tűző napon. – Ó, Jupiter, úgy szeretnék gazdag római nő lenni, aki egész álló nap csak a thermában ül, színházba, lakomákra jár és hallgatja a nemes ifjak udvarlását. Persze, mindenkit visszautasítanék, mert az én szívem választottja nem más, mint a szegény ám jólelkű Vettius, Valerius Pomponius rabszolgája, maholnap colonus, később római előkelőség…

Vettius mosolyogva rázta a fejét ennyi sületlenség hallatán. Odakönyökölt fiatal felesége mellé, mutatóujját végighúzta a homlokán, fitos orrocskája mentén és megcsiklandozta az ajkait. Tullia harapni próbált a gyöngyházszínű fogaival, de Vettius elkapta az ujját.

– Ügyetlen mókuska, nem sikerült, nem sikerült – kuncogott a férfi.

Tullia félrefordított fejjel, hunyorogva nevetett rá, aztán hirtelen felpattant, lebirkózta, fölébe kerekedett, kezét leszorította, két térde Vettius bordáit szorongatta. A férfi természetesen hagyta magát. Egy éve kelt egybe Tulliával, akit a Pomponius-ház legszebb rabszolgalányának tartottak. Szőkeségét, keblének teltségét Germániából elhurcolt anyjának köszönhette, aki már itt szülte őt, Itália napfényes ege alatt.

Tulliának tűz csillant a szemében. Száját a férfiéra tapasztotta és megcsókolta, keze engedett a szorításon. Vettius nem tudott ellenállni. Gyengéden átkarolta a feleségét, és oldalra döntötte a selymes fűben. A szerelmesek mindenről megfeledkezve ölelték egymást, keresve sem lehetett náluk boldogabb embereket találni Lucaniában…

Együtt, egy házban nőttek fel Vettiussal, aki három évvel idősebb volt. A fiú lassan serdülővé cseperedett, de ekkor hosszú időre eltávozott Sybarisból, Pomponius a déli gyümölcsösök melletti birtokára küldte. Egy gyermek távozott Sybarisból, de öt év elteltével egy férfi tért vissza, s amikor Tullia oly’ sok idő után meglátta gyermekkori játszópajtását, megdobbant a szíve. Vettius hasonlóképpen érzett az időközben gyönyörű nővé változott lány iránt, s a gyermekkori barátságból lassan szerelem szövődött… Végül Pomponius fülébe jutott a hír, és színe elé rendelte a fiatalokat.

– No, ha szeretitek egymást, akkor házasodjatok össze! Hány éves vagy, Vettius?

A két szerelmes egymás kezét szorongatva térdelt a ház ura előtt. A magas, karvalyorrú férfi mosolyogva nézett le rájuk.

– Húsz – válaszolta Vettius.

– Húsz! – lelkendezett Pomponius a mellette álló vendégeinek, akik Rómából érkeztek. A férfi szenátor volt, ujjain vagyonokat érő ékszerek csillogtak, bíborszegélyű, hófehér tógája valósággal vakított a rózsalugasba beszűrődő napfényben. A felesége zöld palliumot hordott, magasra tornyozott frizurájába aranyszálakat fűzött, a fejére borított könnyű stóla oly’ finom anyagból készült, mintha pókok fonták volna hosszú szálakra bontva az ezüstös holdfényt. Tullia áhítattal nézte. A hölgy jószívű asszony lehetett, barátságosan megsimogatta a lány fejét.

– Nagyon szép vagy, kívánom néked, angyalom, hogy tedd boldoggá Vettiusodat!

– Köszönöm a jókívánságaidat, nobilissima.

Pomponius jó hangulatban lehetett, nyilván ebben vendégei is közrejátszottak. A délután emelkedett hangulatát egy gesztussal óhajtotta fokozni, ami meghatározta a két szerelmes sorsát.

– Csak jó híreket hallottam rólad, Vettius, ezért hozattalak vissza Sybarisba, itt elkel a szorgos kéz, a tavalyi év meglehetősen rosszul sikerült. Halld, mit mondok néked! Jegyezd el Tulliát, e frigy ellen semmi kifogásom! Ha jól dolgozol, s azt látom, hogy jó férje leszel feleségednek, akkor huszonöt éves korodban felszabadítalak és colonusom lehetsz. Kapsz egy kis földet, persze, ne számíts négyezer jugerumra – nevetett Pomponius –, de ha ügyes kézzel bánsz a vagyonoddal, akkor egy-két év elteltével megsokszorozhatod a tőkéd. Így határoztam, vendégeim legyenek rá a tanúk.

Aki hallotta ezeket a szavakat, tapsra ragadtatta magát, és Pomponius áldott, jó lelkét kezdte emlegetni. A szerelmesek zokogva ölelték át az uruk lábát és hálálkodtak vég nélkül.

Egyedül Pomponius munkafelügyelője, a testes, folyton izzadó Avillius nézte rossz szemmel a fiatalok kapcsolatát. Évek óta szerelmével üldözte a lányt, de amaz háta közepére sem kívánta a kiállhatatlan Avilliust, aki rengő tokájával, bűzlő szájával és izgatottan pislogó malacszemeivel leginkább egy makkosban szuszakoló vaddisznóra emlékeztette.

Avillius nem hagyta ennyiben a dolgot és azután sem nyugodott, hogy a fiatalok egybekeltek. Természetesen tiszta szívből gyűlölte Vettiust, aki szerencséjére nem tudott semmiről. Az ifjú asszonyka inkább hallgatott a dolgokról, nehogy a forróvérű Vettius valami ostobaságra ragadtassa magát.

Telt-múlt az idő, s beköszöntött 64 forró nyara.

Avillius közeledett az ösvényen, flagrumja nyelével elgondolkodva csapkodta a magasra nőtt gyomnövények színes virágait. Természetesen Tulliára gondolt, majd’ megpukkadt a méregtől, amikor megtudta, hogy egybekelt azzal a meztelen seggű rabszolgával. Azóta egy év telt el, de még mindig pulykavörössé változott, ha meglátta a férfit, s mérgét csak tetézte, hogy Pomponius szabadulást ígért a fiataloknak. Ha Tullia szabad római polgár lesz, örökre elérhetetlenné válik számára. Vele egyenrangúként már nem kényszerítheti rá az akaratát… Avillius dühöngött, mérgesen csapkodott, ahogy a szerelmesekre gondolt, agyát ismét elöntötte a méreg.

Elért az ösvény végéig, ahol az uborkaföld húzódott, s akkorát dobbant a szíve, azt hitte, menten belehal.

Alig párlépésnyire tőle Tullia ölelkezett a férjével. A fiatalasszony meztelen testén patakokban folyt, gyöngyözött a gyönyör izzadsága, ahogy magába fogadta szerelmét. A fiatalok csókolták, ölelték egymást a tűző napon, Vettius fogai a karcsú vállakba mélyedtek, ahogy magával ragadták a gyönyör hullámai. Tullia lehunyt szemmel lovagolt a kéj hullámain, és apró sikolyai összekeveredtek az ágon trillázó feketerigók füttyével.

Avillius arca hamuszürkévé változott. Forgott vele a világ, izzadt tenyere a korbács nyelét markolászta, pillanatokra állt attól, hogy megbolonduljon a lelkét mardosó, mérhetetlen féltékenység miatt. Más körülmények között pajkos vigyorral az arcán nézte volna az ölelkezőket, de Tulliát, a gyönyörű, kívánatos Tulliát képtelen volt így látni.

Elvesztette az eszét, már nem volt ura gondolatainak, cselekedeteinek.

Kilépett a fagyalbokor takarásából, és a flagrummal irtózatos csapást mért Vettius izzadságtól fénylő, meztelen hátára.

A férfi felsikoltott a borzalmas fájdalomtól, háta vérbeborult, vörös fényben úszott előtte a világ. Megpróbált lehengeredni Tullia testéről, hogy szembeforduljon támadójával. A lány velőtrázóan sikoltozott, szemében a rémület tüze égett.

– Dögölj meg! – üvöltötte Avillius, és tovább ütötte Vettiust. Lerántotta a meztelen férfit a kedveséről, aztán megemelte a flagrumot.

– Te is, rohadt szuka!

Mielőtt Vettius megakadályozhatta volna, Avillius arcul csapta a szemérmét takaró lányt, aztán gyomron rúgta.

Tullia velőtrázó sikolya végighullámzott a domboldalon, a Pomponius-uradalom gyümölcsöseiben, végig egész Sybarison, túl az Adria hullámain.

Vettius egy vadállat hangján üvöltött fel. Eszét vesztve kapott fel egy maroknyi követ és egyetlen ütéssel bezúzta a felügyelő koponyáját – Avillius holtan zuhant a bokrok közé.

A lány a földön fetrengve sikoltozott. Kezét az arcára tapasztva hengeredett a füvön, ujjai közül ömlött a vér.

Vettius az Isteneket és az életet átkozva hullott térdre szerelme mellett…

Avillius szabad ember volt, Vettius rabszolga.

Avilliust eltemették, Vettiust keresztre feszítették.

Amikor Tullia fülébe jutott a hír, kitámolygott az erdőbe, és levetette magát egy szakadékba.

Azon a napon egész Sybarisban zokogtak a rabszolgák, jól értesültek tudni vélték, hogy a város Fórumán többen hajba kaptak a történtek miatt. Meglepő módon mindegyikük nemesember volt, a város legelőkelőbb polgárai.

Pomponius üvöltve védte az igazát.

– Rosszak a törvényeink! Az a szerencsétlen csak a felesége életét védelmezte, akinek itt lakolni kellett, az már meglakolt, Vettius csupán elvégezte a hatóság munkáját, urak!

– Rabszolga volt és megölt egy szabad embert. Erre nincs mentség, te is tudhatod.

Pomponius fájdalmas zokogásba fogott, amikor hozták a hírt, hogy Tullia véget vetett az életének. Ekkor döbbent rá, hogy mennyire kedvelte a fiatalokat.

Nem volt családja, s nem lehettek gyermekei. Tulliában és Vettiusban talán éppen őket látta.

Az áldott szívű Pomponius meghasogatta tógáját, és homokot szórt önnön fejére.

– Azt akarom, hogy a palotám átriumában ravatalozzák fel őket. Sírboltot építtetek a tiszteletükre.

A városi praefectus nem mert ellenkezni. Tullia és Vettius holttestét a Pomponius-házba szállították. Az átriumot feldíszítették a másnapi szertartásra, végül lezárták a helyiséget. Azon az éjszakán több szemtanú látni vélte azt a különös fényt, ami egy pillanatra kisugárzott a compluviumon keresztül. Sokan tüzet kiáltottak és vizesvödrökkel szaladtak a palota felé, de mire odaértek és fellármázták a házat, a fény kihunyt, visszahúzódott.

Pomponiust belső rabszolgáinak egyike keltegette.

– Jöjjön, uram, csoda történt!

Mindenki az átriumba szaladt, s karját az égnek lökve áldotta Róma isteneit.

A szerelmesek holtteste eltűnt az átriumból. És a fény megolvasztotta a falakat…

HARMADIK KÖNYV

LÁNGOLÓ RÓMA

CIRCUS MAXIMUS

PANDEMONIUM

„Nem annyira a vér és test ellen kell küzdenünk, hanem

a fejedelemségek és hatalmasságok, ennek a sötét világnak

kormányzói és az égi magasságoknak gonosz szellemei ellen.”

Pál levele az Efezusiaknak 6,12;

„De gátat sem mertek vetni a tűznek, mert sok ember sűrűn

fenyegetőzött, az oltást tiltotta, mások meg csóvákat hajigáltak

és hangoztatták: »Van, aki ezt parancsolta!« – akár, hogy annál

szabadabban rabolhassanak, akár valóban parancsra.”

Tacitus Annales XV 38.

CIRCUS MAXIMUS

I.

64. július 9. Róma, Lucius Annaeus Maro háza a Mars-mezőn

MARK a peristülion egyik padján feküdt, ujjait összefonta a tarkója alatt, s hunyorgó szemmel pislogott az árnyékot adó lombkoronán átszűrődő napfénybe. Néha lenyúlt a kancsóért, felkönyökölt, és nagyot húzott a fallernusiból. Az egész délelőttöt így töltötte, s szép lassan erőt vett rajta a kábulat. Berúgott és filozofált, Galland őrmester mosolyogva hallgatta.

– Lucius Annaeus Maro természetesen sohasem létezett – kezdett egy újabb monológba az újságíró. – Persze, mindig akadnak kíváncsi emberek, akik szeretnek utánajárni a dolgoknak, és mindenbe beleütik az orrukat… „Hogy is van ez? Kicsoda ez a Lucius Annaeus?”… kérdezgetik folyton folyvást a szomszédoktól vagy a városi praefecturán. De az ilyenek előbb vagy utóbb nyomtalanul eltűnnek, esetleg felismerhetetlenségig összeverve, átvágott torokkal találnak rájuk a Tiberis partján, és Lucius Annaeus megőrzi titkait… Anguis és barátai nem szeretik a kíváncsi embereket. Megmondom magának őszintén, hogy egyáltalán nem érzem magam biztonságban, amíg Kerwin úgy fekszik, mint valami ultramodern Csipkerózsika, mert egyszerűen idegesít Anguis állandó jelenléte. Nekem mondhatnak bármit, hogy ilyen meg olyan neuroteszteket végeztek rajta Pompejiben, ez az ember szerintem a jövőből jött! Tessék, gondolja végig! Bejön, megáll az ezredest védelmező energiafal előtt, hümmög egy sort, megcsipkedi Tess arcát, félrevonul, percekig sutyorog azzal a kerge nőszeméllyel… Helénára gondolok, aztán lobogó tógával távozik, néha angolul köszön. Figyeljen ide, Franz: ilyen nincs! Ezt a faszit vagy a Katedrális inspirálja, vagy a Bíboros csirkefogója, mint az a Jacta, akitől hál’ Istennek sikerült megszabadulnunk, vagy valami csudabogár, olyan, amilyen évezredenként egyszer születik. Sikoltozva kellene menekülnie ettől a háztól, erre mi történik, úgy jár ki-be, mint a huzat, és egyáltalán nem tart tőlünk. Egy ókori ember áll az energiafal előtt, és a szeme sem rebben? Ugyan már, Franz, kapjunk a fejünkhöz: ez az ember egyáltalán nem az, akinek mutatja magát! A mi világképünk és az ő világképe között áthidalhatatlan ellentét van, mégis képes velünk együttműködni. Ez fölöttébb gyanús.

Mark felkönyökölt, és lenyúlt a korsóért. Belekukkantott, elvigyorodott és ivott. Galland odalépett hozzá, és kivette a kezéből. Letette a kerti szökőkút márványperemére.

– Az ezredes huszonöt perc múlva felébred. Ha azzal kénytelen szembesülni, hogy maga berúgott és angolul ordibál az ókori Róma kellős közepén, azonnal megöli, ebben biztos lehet. Jobb lesz abbahagyni a piálást, Wilson! Menjen be a szobájába, és pihenjen le! – Galland előkotort egy doboz cigarettát a zubbonya zsebéből. Megkínálta a férfit. – Dohányzik?

Mark felült, elvett egy szálat.

– Egyre rosszabb szokásaim vannak, Franz. Maga mikor szokott rá?

– Több mint háromszázötven évvel ezelőtt, még a Mókus-őrsben…

– Ja, igen – vigyorgott Mark, és ügyetlenül rágyújtott. – Érdekes élete lehetett magának. Tudja, mit gondolok? Ha visszatérek a századomba, regényt írok a Második Intervenció történetéből. Lesz benne sok latin meg vér literszámra, mint a partraszállásnál a Nagy Háborúban, lesznek benne nácik, démonok, varázslók, Stockbauer-romboló, menetelő légiók és szex. Na, szép!

Marknak nagyon tetszett a saját ötlete, a térdét csapkodta örömében, majdnem leesett a márványpadról.

– Itt egy darab náci sincs, Wilson – mondta csendesen Galland.

Mark felnézett a magas szőke férfira.

– Aha…

– Na és mi lesz a regény címe?

– A Katedrális harcosai.

– Ahogy leírja az első sort, abban a pillanatban számíthat egy intenzív energiasugárra, ami szétrobbantja a fejét, mert a Cég nem fogja eltűrni, hogy regényesített formában, közkinccsé tegyék titkos akcióinak történetét. De tudja mit, írja meg; az elsők között leszek, aki megveszi.

Galland az órájára pillantott. Menni készült, de Mark kérdése megtorpanásra késztette.

– Maga minek hiszi Lilithet?

– Komolyan azt kívánja, hogy ezt a kérdését itt és most válaszoljam meg?

– Igen, de jól fontolja meg, hogy mit mond, mert élek-halok egy kis racionalizmusért. Adok némi támpontot: Heléna azt mondja, hogy csendvarázs, én azonnal kontrázok, hogy in… interfe… ferenciapajzs. Azt mondja, láthatatlanná tevés, erre én: tér… térdezintegráció. Figyeljen, Galland! Azt mondja, démonok? Egy nyakatekert evolúció vadhajtása, ez a válaszom! Angyalok? Egy szupercivilizáció felsőbbrendű léte. Másik létsík? Egy nagy lófaszt, Herr Galland! Azt mondom, akár hányadik dimenzió. Na, akkor most legyen realista, barátom.

– Ne ordibáljon! – mondta Galland a cigarettája parazsát nézve.

– Jó, nem… nem ordibálok – csuklott Mark.

Az őrmester megragadta Mark grabancát, és talpra állította a kelleténél jóval többet ivott férfit, aki laposakat pislogva dülöngélt a füvön, és összefüggéstelenül motyogott valamit, csak úgy dőlt belőle a borszag. Galland odahajolt hozzá.

– Valójában igaza van, de ettől függetlenül kap tőlem egy injekciót, hogy kijózanodjon. Realizmusra vágyik? Elmondom, mi a véleményem az úgynevezett realizmusról: magasról ejtek a realistákra, akik azt hiszik, hogy a világ azért halad előre, mert ők mindenkinél jobban igazodnak a haladás üteméhez, holott az Európai kultúra a XX. század vége óta eszeveszett sebességgel rohan a vesztébe, és legalább annyira dekadens, mint a maga hőn szeretett százada vagy az ókori Róma. Nincs fejlődés, Wilson! Minden kor úgy undorító, ahogy van és ez legalább annyira köszönhető azoknak a realistáknak, akiket maga istenít. A realizmus nem más, mint a változásokkal szembehelyezkedő pesszimisták nyamvadt struccpolitikája. Dugjuk a fejünket a racionalizmus homokjába, és ne halljunk, ne lássunk semmi olyat, ami alapjaiban rombolná szét a saját társadalmi szerkezetünk alapjait! Mit akar ez az újító, mit lázadozik ez nekünk? Elmondom, miért jutottunk el a kőbaltától a csillagokig: azért, mert voltak radikálisok! A racionalisták ültek a tűz körül és féltek a mamuttól, hiszen irracionális feltételezés, hogy sikeresen megküzdhessenek vele, de ekkor a radikális felállt, és azt mondta, „ássunk gödröt, és fedjük le lombokkal! A mamut beleesik, mi pedig zúzzuk össze a koponyáját bazi nagy kövekkel”. A tűz körül ülők persze lehurrogták, ekkor radikálisan szájba lettek vágva, hogy végre felálljanak, és tegyék a dolgukat. Azt kérdezi, minek hiszem Lilithet? Egy szemétnek, amit el kell takarítani az útból, és ehhez minden eszközt felhasználok, magát ugyanúgy, mint Tesst, vagy a többieket. Maga és a barátnője a tűz körül ül, az olyan emberek pedig mint az ezredes vagy jómagam, viszont gödröket ásunk, ez a különbség négyünk között, és sokkal áthidalhatatlanabb, mint Anguis és a maga világképe közti távolság. A XX. századtól kezdődően az emberiség elhitette magával, hogy elindult a Teremtő felé vezető úton: atomenergia, számítástechnika, hírközlés, űrhajózás. Hittük, hogy eljutottunk a csúcsok csúcsára, és gúnyos mosollyal az arcunkon fikáztuk a középkort, az ókort, miközben fellengzős hangon beszéltünk arról, hogy maholnap a halhatatlanság a kitűzött cél, és nem vettük észre, hogy milliók haltak éhen a tönkretett természet miatt és a világvárosokban úgy kellett átugrálnunk a földön fekvő narkómámorban fetrengő idiótákat, mint atlétának a vizes árkot. A tudósaink már-már istennek hiszik magukat és dőlnek a röhögéstől, amikor Anguis világképéről olvasnak, pedig ha felhoznánk Arisztotelészt és ellátnánk a megfelelő információkkal, akkor mindenkit lesöpörne a katedrákról, Paracelsus lenne a legjobb orvosunk, és Newton alig egy év alatt darabokra cincálná a kvantumfizikát, ha hagynánk… Ha egy egészséges átlagot vesz, akkor azt tapasztalná, Mr. Wilson, hogy csöppet sem vagyunk intelligensebbek az ókori vagy középkori embereknél, a különbség csak az ismeretanyag mélységében rejlik. – Galland elengedte Markot.

Az újságíró különös módon talpon maradt, a pázsitot nézte rendületlenül, imbolygott. A német nem támogatta meg, s nem kegyelmezett neki, mert tovább okította:

– A Katedrális a világtörténelem legradikálisabb intézménye, és mint olyan, nem foglalkozik kategorizálással, ezt meghagyjuk maguknak racionalistáknak, akiknek az a kedvenc szórakozása, hogy minden létezőt minőségi kategóriák szerint próbálnak felosztani: a rossztól haladnak a legjobb felé, mindent a helyére akarnak tenni, ez a mániájuk. Vitatkozzanak csak rajta, hogy csendvarázs vagy interferenciapajzs, mi inkább tesszük a dolgunkat. Maga és Tess egyfolytában azon nyavalyognak, hogy beleavatkoztunk az életükbe, irányítottuk az érzelmeiket, befolyásoltuk a cselekedeteiket, de megfeledkeznek arról, hogy mindezt azért tesszük, mert kibaszott keményen dolgozunk azon, hogy maguk egyáltalán megszülethessenek…

– Maga tényleg náci!

– Maga meg tényleg hülye, Mr. Wilson.

– Sze… szerintem valahol… valahol csodálja Lilithet.

Senki sem várhatta el egy részegtől, hogy logikus kérdéseket tegyen fel. Mark úgy viselkedett mintha Galland hosszú monológja el sem jutott volna a tudatáig. Térde meg-megbicsaklott, az őrmester gyorsan elkapta, mielőtt összeesne. Visszaültette a márványpadra.

– Tudja mit? Csodálom.

– Csak ezt ne mondta volna! – szólalt meg Tess, és Heléna társaságában kilépve az oszlopcsarnokból, dúlva-fúlva közeledett.

A két nő a porticusban sétált, amikor felfigyeltek Mark hangoskodására. A vita érdekesnek tűnt, ezért nem avatkoztak közbe, inkább meghúzódtak egy oszlop takarásában. Többször összenéztek Galland monológja alatt, Tess már-már kilépett a kertbe, de a varázslónő az utolsó pillanatban elkapta a karját, hogy visszatartsa. Ő igazat adott a németnek, míg a lány majd’ szétrobbant a dühtől. Helénával ellentétben nagyon jól tudta, hogy a férfi milyen ideológiai kútfőből merít, amikor a radikalizmust dicsőíti. Abban a pillanatban, ahogy Galland hitet tett Lilith imádata mellett, semmi sem tarthatta vissza, hogy elinduljon a szökőkút felé.

– Mégis, mit képzel! – csattant fel Tess. Csípőre tett kézzel állt meg Galland előtt, aki jószerivel két fejjel volt magasabb nála. – Miért csodálja Lilithet, a hatalma miatt? Maga, Franz, annak az ideológiának a zászlaját lobogtatja, amely következtében milliók pusztultak el. Miért nem szorítja mindjárt ökölbe a kezét, hogy kimondja a Hatalom és Erő szavakat, talán még a szeme is csillogna a nagy gyönyörűségtől? Már ne haragudjon, de azt hittem, hogy ennél sokkal több esze van!

– Maga zsidó?

Tessnek ajkára forrt a szó. Sokféle reakcióra számított, de erre a visszakérdezésre semmiképpen. Nem ő volt az egyetlen, aki megdöbbent, Heléna is felháborodva fogadta a teuton szellem ilyetén megnyilvánulását, lassacskán sejtette, hogy ez egy „olyan német”. Azt tudta róla, hogy a XX. századból hozták fel – Tess elmondta neki –, de többet nem, egészen eddig a pillanatig.

Galland kivárt egy röpke pillanatig, aztán fél kézzel eltolta maga elől a dühtől remegő Tesst, menni készült, de mielőtt ezt megtette volna, ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy kimondja, amit gondol:

– Fraulein, körülbelül annyi esze van, mint egy marék molylepkének.

A düh paprikavörössé színezte a lány arcát.

– Menjen a jó büdös francba! Igen, beleavatkoztak mindkettőnk életébe. Mindenkinek beleavatkoznak az életébe, kényszerítenek minket, hogy azt tegyük, amit William Suger akar, aki Monopolyt játszik az egész világtörténelemmel. Van magának fogalma arról, hogy az elmúlt napok alatt miket tudtam meg? Az egész jövőm olyan, mint egy nyitott könyv, csupán pár oldal hiányzik belőle, és ettől lehet, hogy kissé ideges vagyok, de azt kikérem magamnak, hogy butának nevezzen egy olyan ember, aki saját bevallása szerint csodálja azt a szörnyeteget, amelyik megölte Michelle-t. Ha itt van buta ember, akkor maga az és nem én. Nem veszi észre, hogy Mark részeg? Mit filozofál neki, az alkoholmámor és a nemzetiszocialista ideológia ütköztetéséből akar világmegváltást kovácsolni? Nem Marknak van szüksége injekcióra, hanem magának, Franz. Méghozzá egy idegnyugtatóra!

Heléna arra számított, hogy a férfi megüti a lányt, de az őrmester meglepő higgadtságról tett tanúbizonyságot. Megtorpant, és visszafordult.

– Még negyedóráig én vagyok a parancsnok. Ha bármi problémája van velem, majd számoljon be róla Kerwin ezredesnek, de most mindannyian távozzanak a szobájukba, különben kénytelen leszek a fegyveremet használni. Világos?

– Mit kép…

– Menjen be a szobájába, Fraulein, mert lelövöm, ha nem engedelmeskedik! – mutatott Galland a kert vége felé.

Tess csak tátogni tudott a döbbenettől, Galland a fegyvere markolatára csúsztatta a kezét. Hosszan néztek egymás szemébe, de mielőtt bekövetkezett volna a tragédia, Heléna észbe kapott, és elrángatta onnan a lányt.

– Gyere! – mondta mérgesen, és húzta-vonta maga után a tűzpiros arcú Tesst.

Mark buta arcot vágva kuporgott a padon, a történtekből jóformán semmi nem jött át neki. Felemelt ujjal magyarázott.

– Én racionális vagyok. Ra-ci-o-ná-lis…

– Hogyne – jegyezte meg az őrmester. Tunikájánál fogva felrángatta a férfit a padról, és lekevert neki egy hatalmas pofont. – Takarodjon a szobájába! Raus!

Mark dülöngélve távozott. Galland vetett egy futó pillantást az órájára, és bement Kerwinhez.

–… Természetesen nem lőttem volna le, uram, csak rá akartam ijeszteni. Az elmúlt napokban, amíg a komputer az ön újrakondicionálását végezte, ebben a házban meglehetősen feszült lett a hangulat. Wilson egyfolytában iszik, Tess rettenetesen fél, Heléna pedig egyre idegesebb, mintha attól rettegne, hogy hamarosan meg kell küzdenie a démonnal. Nehezen lehet őket kordában tartani; örülök, hogy visszatért, ezredes úr.

Galland a legapróbb részletességgel számolt be az elmúlt három nap történéseiről, és nem hallgatta el a Tess-szel történő veszekedését sem.

Kerwin a halántékát masszírozva ült a lectus szélén, fáradtnak látszott.

– Tesstől kérjen bocsánatot. A lányt az idegesíti, hogy részben megtudta a saját jövőjét… Milyen a két nő kapcsolata?

– Egy szobában alszanak, a nap nagy részét beszélgetéssel töltik. Mark egy kicsit kilóg a sorból, meglehetősen magának való fickó.

Kerwin öltözködni kezdett. Galland feszes vigyázzban állt a helyiség közepén. Végtelenül alakias katona lévén nem lazított a testtartásán, amíg a parancsnoka azt nem mondja neki, hogy „pihenj”… Az ezredes észbe kapott, rálegyintett a férfira.

– Üljön le, őrmester, el kell mondanom egy-két fontos dolgot!

– Igen, uram. – Galland kerített egy széket, de nem ült le.

– Gyújtson rá! – mondta Kerwin. Felvett egy cserépkorsót a padlóról. Beleszagolt. – Mi ez, víz? Lazítson egy kicsit, biztosan fáradt maga is. Üljön már le, katona!

– Jawohl, Standartenführer![124]

– Ez ugye, csak nyelvbotlás volt? – nézett fel Kerwin. – Vigyázzon a szájára, mert maga lesz lelőve! És ha még egyszer szájára veszi a „zsidó” szót, nem jut vissza élve a XXIII. századba, ezt én garantálom, őrmester.

– Elnézést, ezredes úr, azt hiszem, én is ideges vagyok.

– De ne legyen ideges! Majd én idegeskedek mindenki helyett.

Kerwin ivott, a víz lefolyt az állán, meztelen felsőtestén. Letette a korsót.

– Mivel tagja ennek a csoportnak, ezért minden részletbe beavatom, őrmester. Kezdjük a legfontosabbal, Ericával, a germán rabszolgalánnyal. Valójában Jessicának hívják, és Tess lánya, aki 2308-ban fog megszületni, az apja állítólag én vagyok…

Kerwin annyira belemerült a Circus Maximus holografikus felvételének tanulmányozásába, hogy csak az utolsó pillanatban vette észre Tesst és Helénát, akik izgatottan toporogtak a küszöbön. Mindketten feszültnek látszottak. Tess borús arckifejezéssel meredt a hologramra, Heléna a kezét tördelve állt a háta mögött. Toporogtak az ajtóban, nem mertek belépni, mintha attól tartanának, hogy Galland egyszerre csak kiugrik a sarokból, és lekaszabolja őket egy ősrégi német géppisztollyal. Gallandnak esze ágában sem volt ilyet tenni. Egy Juno szobor mellett ült, és sűrűn jegyzetelte, amit az ezredestől hallott. Előbb figyelt fel a két nő jelenlétére, mint Kerwin. Megköszörülte a torkát.

Az ezredes felnézett. Felegyenesedett, és kikapcsolta a hologramot.

– No lám, a két barátnő… Hogy vannak, hölgyeim? – tudakolta Kerwin.

– Mióta vagy fönn? – kérdezte Tess.

– Félórája – mosolygott a férfi.

Tess grimaszolni kezdett.

– Azonnal beszélni szeretnénk veled. Azonnal.

– Semmi akadálya. – Kerwin a fejével intett Gallandnak, aki felállt, a székre tette az elektronikus jegyzetblokkot, és elindult kifelé. A két nő félreállt az útjából. De a német megállt Tess előtt, az ezredes tudta, hogy mi következik.

– Szeretnék bocsánatot kérni, Fraulein.

– Egy sima bocsánatkéréssel nem lehet mindent elintézni – mondta rekedt hangon a lány –, főleg, ha páros lábbal taposnak bele az ember önérzetébe. Végtelenül csalódtam magában, Franz.

Galland vetett egy futó pillantást az ezredesre, mintha jó tanácsra számítana. Hagyja ennyiben a dolgot, esetleg próbálja győzködni Tesst arról, hogy az állandósult harag könnyen válhat gyűlöletté, amit okos lenne elkerülni? Ám Kerwin fölöslegesnek tartotta, hogy a férfi további energiákat pazaroljon erre a dologra.

– Hagyja a fenébe, őrmester! Várakozzon odakint, amíg nem szólítom.

Galland tisztelgett, és kiment, visszahúzta maga után a függönyt. Tess valósággal kirobbant, mint egy vulkán.

– Mi az, hogy hagyja a fenébe?! Mi? Nem így képzeltem el a visszatérésedet, John. Légy szíves világosíts fel, ennek az embernek adsz igazat? Nem voltál ott, amikor előadta a nyomasztó elméletét, amelynek az a lényege, hogy mi mindannyian hülyék vagyunk, mert nem vagyunk eléggé radikálisak. John, ez az ember egy fasiszta! Az volt és az is maradt, nyilván nem töröltétek elég jól az agyát. Kikérem magamnak, hogy fenyegessen, engem fenyegessen, ráadásul, hogy merészel olyat mondani, hogy ő bizony tiszteli Lilithet. A végén még behódol neki és nézhetünk.

– Ühüm… Gyertek be, és üljetek le!

– Hallod egyáltalán, amit mondok?

– Hogyne. Ismerem Galland elméletét a radikalizmusról és a demokrácia haláláról. Nem akarlak elkeseríteni, de tökéletesen igazat adok neki: demokrácia nem létezik. Amikor először kipróbálták a gyakorlatban, a csőcselék Szókratész kezébe adta a méregpoharat, ami számomra egyértelműen bizonyítja, hogy az átlagembernek nem lenne szabad beleugatnia a politikába. A témát ezennel ünnepélyesen lezártam…

– Hohó, ez valami új elmélet, drágám, Gallandnak nyilván nem volt ideje kifejteni. Mi az, hogy a…

– Mondom, a téma le van zárva. Heléna, húzd ide azt a széket, és ülj le!

Tess dúlt-fúlt a méregtől. A varázslónő sokkal okosabb volt, és szó nélkül engedelmeskedett. A lány korántsem hagyta ennyiben a dolgot.

– Talán te is Lilith-hívő vagy? Miért nem tapsolod meg őt, amiért halálra kínozta Michelle-t?

Tess nem kapott választ, viszont kapott egy széket. Kerwin a könyökénél fogva húzta oda a lányt, és kényszerítette, hogy leüljön.

– Csak nyugi!

Tess persze csöppet sem lett nyugodtabb. Heléna nagy döbbenetére olaszul kezdett káromkodni, és durcásan nézte a szemközti kandeláber lángjait. Kerwin leült velük szemben, előrenyúlt, és megsimította a lány arcát. Tess mérgesen kapta el a fejét.

– Hagyjál békén!

– Nem örülsz, hogy újra látjuk egymást? – kérdezte a férfi.

– De – válaszolta Tess.

– Hát ez egyáltalán nem látszik rajtad.

– Az életemet fogom kockáztatni miattad, és ezt kapom, ezt kapom? Elegem van ebből az egészből, Marknak tökéletesen igaza van, amikor azt mondja, hogy mi mindannyian egy összeesküvés áldozatai vagyunk. Hazudtak nekünk és neked is; miért nem akarod tudomásul venni? John, neked ugyanúgy hazudtak.

– Ennek oka van.

– Az Isten szerelmére, miért féltek annyira Sugertől, hogy állandóan megbocsátotok neki? Handsnek szöknie kellett 2295-ből, mégsem kárhoztatja a Bíborost. Nagyon jól tudjátok, hogy ő kavarta össze a dolgokat, de mégsem ítélitek el. Miért?

– Az az ember maga a két lábon járó titokzatosság. Nem tudni honnan jött, az sem lehetetlen, hogy valami idegen univerzumból. Handsnek és nekem jó okunk van feltételezni, hogy Suger minden egyes lépése egy jól megfontolt, előre koreografált terv szerint zajlik. Az Odüsszeia-akció történetének minden egyes momentuma az ő fejéből pattant ki, szinte mindent előre eltervezett, mintha percről-percre tudná, hogy akkoriban mi történt velünk. Suger titokzatos, valószínűleg erre jó oka van: ha előre közölte volna, hogy mire számíthatunk idelent, akkor nem mertük volna végigcsinálni… így se nagyon. Arra lettünk kényszerítve, hogy túllépjünk a racionalitás keretein, túllépjünk saját határainkon, aminek következtében legalább megismerjük azokat. Mindenki változik, mindenki eljut valahonnan valahova, színvallásra lettünk kényszerítve. Az vettem észre, hogy az elmúlt hetekben lassan minden emberem számot vetett önmagával, eddigi életével, s e lelki megtisztulás vértez fel mindannyiunkat a harcra, amit csak azok tudnak sikerrel megvívni, akik végre kimondják maguk felett az ítéletet: bűnös ember voltam, hibát hibára halmoztam, s a legfontosabb: nem akarok így élni, szeretnék megváltozni. Aki nem képes erre, az elbukik. Említetted Michelle-t. Nagyon bánt, rettenetesen sajnálom, ami történt, de Michelle egy elveszett ember volt, a halála szimbolikus jelentőséggel bír: a csökönyösség, a makacsság, a testi vágy a pusztulásba dönt. Az olyan embert, aki nem tud felmutatni egy szilárd moráletikai értékrendet, azt nagyon könnyen magával ragadja a gonosz. Egész életében családot akart és megállapodottságot egy férfi oldalán, de kérdem én, mit tett ennek érdekében? Fűvel-fával lefeküdt, romlottabb volt mindannyiunknál, és képtelen volt a változásra. Meghalt… Beszéljünk egy kicsit Gallandról! Ez az ember Serrault törzsőrmester mellett az egyik legjobb katona, akit életemben láttam, de nem ez a lényeg. Galland nem az emberiségre haragszik, hanem az emberiségért, és gyűlöli önmagát Eszter miatt. Ez az ő kálváriája, Suger többek között ezért rakta a csoportomba, nem csupán Longinus-lándzsája miatt. Biztos vagyok benne, hogy meg fog halni, és ezt ő ugyanúgy tudja. Mégis itt van velünk, és szó nélkül teszi a dolgát. Szerintem nagyszerű ember, s amikor bocsánatot kért tőled, akkor őszintén gondolta. Te jó úton jársz, Tess, mert látni rajtad a változást. Nézz önmagadba, és azt fogod látni, hogy hetekkel ezelőtt sokkal bűnösebb, erkölcstelenebb és elveszettebb voltál, mint mostanában! Látszólag vidáman élted az életed, sokat nevettél, szabadnak érezted magad, azzal bújtál ágyba, akivel akartál és várt reád a Nagy Kaland. Nos, benne vagyunk a Nagy Kalandban, és nem érzed úgy, hogy éveken át csak Isten arcába köptél? És tudod, Mark ugyanúgy érzi ezt, mert nagyon szeret téged. Szerette volna megfogalmazni, amit én, de nem sikerült neki… most iszik, mert fél. Fél, akárcsak te vagy Heléna, sőt, én is rettegek az elkövetkező napoktól. Nem tudom, hogy mi történik Moore házában, de biztos vagyok benne, hogy az emberek hasonló lelki átalakuláson mennek keresztül: számot vetnek eddigi életükkel. Lehet, hogy nem vetted észre, de Jacta már nem olyan, mint volt. Mielőtt kérdeznéd: valóban csodálom Lilithet. Lenyűgöz ez a huszonötezer éves intelligencia, a Gonosz kristálytiszta logikája, a szépségbe oltott jéghideg borzalom. Valójában nem teremtették rossznak, mint ahogy bűnösnek sem teremtették az embert. De azzá vált. Einstein azt mondta, hogy „Isten nem szerencsejátékos”, pedig nincs igaza. Isten vagy az Őrzők kollektív tudata… mindegy hogyan nevezzük, a lényeg ugyanaz… a teremtés hajnalán vabankra játszott, és a fene vinné el, nem jött be, nagyon nem jött be! Adok egy jó tanácsot: nem szabad haragudnod rám, sem Gallandra, sem az egész világra! Még sokat fogunk beszélgetni ezekről a dolgokról, de most lépjünk tovább, mert nincs sok időnk, holnap ilyenkor már a Circus Maximusban kell lennünk.

Kerwin elhallgatott. Tess bánatos szemmel nézte a férfit, és hallgatott, mint a sír. Nem tudott mit mondani, Heléna pedig nem mert.

Kerwin megfogta a lány kezét.

– Nézz a szemembe, kérlek!… Szeretlek.

Heléna zavarban érezte magát. Feszengve ült a széken, és idegesen lódította hátra a bronzvörös haját. Már annyira megszokták tőle a hirtelen kézmozdulatot, hogy a hiánya sokkal feltűnőbb volt.

– Bocsánat, de talán jobb lenne, ha kimennék. – Felállt.

Kerwin rámosolygott, és elengedte Tess kezét.

– Ne menj sehova, fontos dolgokat kell megbeszélnünk! A nő visszahuppant a támla nélküli székre.

Sokáig hallgattak, végül Tess felállt, elsétált az ablakig, azok ketten követték a tekintetükkel. A lány nekitámaszkodott az ablakpárkánynak, és hosszan elmerengve nézte a kertet, ajkáról megalvadt vérrögök gyanánt hullottak a szavak.

– Helénának elmondtam Jessicát… Tudom, nem adtál rá engedélyt, de szükségem volt valakinek az empátiájára ahhoz, hogy el tudjam viselni mindazt, amivel az elmúlt egy hét során szembesültem… Mindenki azt mondja nekem, hogy nem szabad félni. Köszönöm szépen, igen hatásos doppingszer, körülbelül annyit ér, mint halottnak a hónaljcsók. – Tess hirtelen feléjük fordult. – Arra egyikünk sem gondolt, hogy mi van akkor, ha Jessica hazudik. Félrevezette Markot, ő pedig félrevezetett minket, persze jóhiszeműen. John, egyszerűen képtelen vagyok felfogni azt, hogy van, illetve lesz egy lányom, akit én fogok visszaküldeni az ókorba. Az Isten szerelmére, miért tennék ilyet? Ki az az őrült anya, aki erre kényszeríti a saját gyermekét? Meg tudod válaszolni ezeket a kérdéseket, vagy ezt is hagyjuk a francba, mint oly’ sok mindent, elvégre minek őrüljünk meg idő előtt, nem igaz?

Kerwin váltott egy futó pillantást Helénával, az ajka alig láthatóan, némán rebegett egy kérdést:

– Cohari?

A varázslónő megrázta a fejét.

A férfi egy pillanatra lehunyta a szemét, és titkon hálaimát rebegett Helénáért, akinek volt annyi lélekjelenléte, hogy nem beszélt a lánynak a C&L társaságról. Ha Tess tudna Heléna ideutazásának körülményeiről, még bonyolultabbá válna számára a helyzet.

– Bárhogyan alakuljon az elkövetkező napokban, fogunk még találkozni Jessicával – próbálta nyugtatni a lányt Kerwin. – Kérdések azért vannak, hogy megválaszolják azokat, Jessica meg fogja ezt tenni. Számtalan jel utal arra, hogy szándékában áll felvenni velünk a kapcsolatot, különben miért fedte volna fel a kilétét Marknak, csak azért, hogy előre figyelmeztesse a pecsét titkának hamarosan bekövetkező megfejtésére? Nos, nem hiszem. Marktól tudom, hogy a szökésedet tervezgetted, meg akartad kaparintani Fu Macs Csen időgépét. Gyanítom, hogy Jessica azért mutatkozott meg teljes valójában Marknak, mert ő veled szökött volna. Azzal, hogy felfedte kilétét, erősen befolyásolta a férfit, s általa irányíthatott téged.

– Nauszikaá házában pszichoszondát használt, ezt megtehette volna most is – akadékoskodott a lány.

– Csakhogy Moore házában ezt nem tehette meg az emociográf miatt! – vágta rá Kerwin. – Moore műszere hihetetlenül érzékeny módon méri az emocionális töltéseket, Handsék ennek a segítségével bukkantak Cornelius Aulus nyomára, amikor kiszabadította Péter apostolt a városi praefectura börtönéből. Ha Jessica mentálisan próbált volna befolyásolni, akkor azonnal lebukik. Persze gyárthatunk egy rakás elméletet arról, hogy a lány mit miért tett, de ettől egy tapodtat sem mozdulunk előre. Várnunk kell, előbb vagy utóbb megmutatkozik nekünk. Mert nekünk fog megmutatkozni és nem Handséknek, akik ezekben az órákban már biztosan sejtik, hogy valami nincs rendjén Erica körül, hiszen Holecka nem láthatta, hogy velünk távozna, és ebben az esetben jogosan tehetik fel a kérdést, hogy akkor hova tűnt a rabszolgalány, és hogyan, elvégre az energiapajzson nem léphetett ki csak úgy egyszerűen, mint valami velariumon. A számodra legégetőbb kérdésre pedig az a válaszom, hogy Suger bizonyos homályos utalásai, a kardommal kapcsolatos homályos célzások egyértelművé teszik, hogy a Második Intervenciót követő személy csak a te lányod lehet.

– Most vajon hol lehet? – tette fel a lány a megválaszolhatatlan kérdést.

– Itt van ebben a házban – mondta Kerwin. Tess leesett állal nézett a férfira.

– Ezt nem mondhatod komolyan! Ezt honnan veszed?

– Blöfföltem – vonta meg a vállát Kerwin.

Tess elfojtott egy káromkodást, Heléna erőltetetten nevetett, csak úgy áradt belőle a jól tapintható feszültség. Kerwin odafordult hozzá, és megpaskolta a kezét.

– Óriási szükségünk lesz a lelkierődre, próbálj megnyugodni.

– Ezt mindig könnyű kérni egy másik embertől. Konkrétan mit vártok el tőlem? – tudakolta a varázslónő.

– Különös képességeid folytán képes vagy megvédeni minket.

– Ehhez én nagyon kevés vagyok – szerénykedett a nő.

Kerwin körbemutatott a helyiségen. A falakat, az alacsony mennyezetet és a padlót különös ákombákomok, titokzatos rúnajelek borították. Piros krétával rajzolta fel őket valaki, Kerwinnek kérdeznie sem kellett Gallandot, hogy tudja ki volt az, aki démonűző jelekkel firkálta össze a falakat. Ott voltak mindenütt, a porticus oszlopain ugyanúgy, mint a lakószobák falán. Helénának egy fél délelőttjébe került, mire felállította a mágikus védelmi rendszert.

– Teszed a dolgodat, anélkül, hogy erre megkértünk volna. Ez a te feladatod. Sokkal jobban véded ezt a házat, mint a legkorszerűbb energiapajzs, s mi hiszünk ebben.

– Képességeimhez mérten mindent meg fogok tenni a siker érdekében, de azt ne várd el tőlem, hogy elűzzem erről a létsíkról Lilithet, ezt még Oresztész sem tudná megtenni, pedig azt mondják, ő a legnagyobb fekete mágus.

– Bíznod kell az erődben, Lilith fél tőled.

– Ha ezzel áltatnám magam, akkor a vesztembe rohannék, ez olyan biztos, mint hogy itt ülök és remegek, mint a kocsonya. Lilith a medaliontól fél, Longinus-lándzsájától és attól a bizonyos pecséttől retteg, de nem tőlem! Ha ennek ellenkezőjét próbálnám elhitetni magammal, akkor egy füst alatt a halálos ítéletemet írnám alá. Nem vagyok ostoba, túl akarom élni. Tessnek könnyű dolga van, ő megkapta az összes létező biztosítékot, hogy bátran fogjon bele. Megkapta tőled, megkapta a XXIV. századtól a saját lánya által, de én nem kaptam semmit. Ki tudja, mi lesz velem?

Tess lassan ellépett az ablaktól. Hátulról karolta át Helénát, fejét a nő vállára hajtotta, dús hajkoronája előreomlott. Heléna felnyúlt, és megsimította.

– Köszönöm – mondta csendesen, maga sem tudta, hogy miért. Kerwin nem szólt, és nem mozdult. Eltelt egy perc, és Tess kibontakozott, visszaült a székére, a két nő egymás kezét szorongatta.

– Az elmúlt években sorra mindenkit elveszítettem, aki kedves volt nekem, azt hiszem, átok ül rajtam – jegyezte meg a lány –, de téged nem foglak elveszíteni. Jószerivel ötvenöt éves leszek, amikor megszületsz, de szerintem ez nem lehet akadálya a barátságunknak. Szeretném, ha 2295-be térnél vissza, én ugyanis nem mehetek fel hozzád a jövőbe.

– Nem ígérhetek semmit, drágám – nevetett Heléna, a feszült hangulat azonmód oldódott. – Gondolj bele, mennyire bizarr a szituáció: jelen lehetnék a saját születésemnél, sőt, eljátszhatom a bábaasszony szerepét is, persze előtte el kell majd végeznem egy gyorstalpaló tanfolyamot, nehogy véletlenül fejre ejtsem önmagam.

A nők nevettek, összepuszilkodtak, Kerwin örömmel nyugtázta, hogy Tess kezdeti féltékenységi rohama köddé vált. Mindettől függetlenül sejtette, hogy Heléna nem hagyja ennyiben a dolgot; nem tűnt olyan nőnek, aki egykönnyen feladja. Kerwin volt annyira tapasztalt a gyengébbik nem terén, hogy a varázslónő csillogó tekintetéből, fura gesztusaiból, a szája sarkában bujkáló különös mosolyból azonnal kiolvassa az egyértelmű üzenetet: az első pillanattól kezdve, ahogy megláttalak, szeretlek, s nem mondok le rólad…

Tess nem vett észre semmit, mintha valami elaltatta volna a gyanúját…

Kerwin elgondolkodva nézte a két barátnőt, s mint a villám vágott belé a felismerés: a varázslónő valamilyen mágikus praktikához folyamodott, amivel magához édesgette a lányt, hogy meggyőzze róla, ne lásson benne ellenfelet!

A férfi nem tudta, nevessen-e vagy káromkodjon, mindenesetre nem szólt egy szót sem. Ám elhatározta, hogy az első adandó alkalommal sarokba szorítja Helénát, és végérvényesen tisztázza vele ezt a dolgot. Kerwin, akárcsak a többi férfi, tudat alatt rettegett a rámenős, akaratos nőktől – ezt sorstársaihoz hasonlóan sohasem vallotta be –, mert azok pillanatok alatt képesek felborítani a jól bevált és működőképes hímsoviniszta forgatókönyveket, az önnön képességeikre végtelenül büszke, hiú férfiak kreálmányait…

Kerwin megköszörülte a torkát.

– Szeretnék mutatni valamit. Heléna számára nem lesz újdonság, de te most láthatod őt először – fordult oda Tesshez. – Lilithet fogom megmutatni úgy, ahogy Michelle látta az utolsó pillanatokban. A felvételeket mind ez idáig csak én néztem meg, még Cornelius Hands sem láthatta. Felkészültél rá lélekben?

– Igen – sóhajtotta a lány. – Nem lesz túl szörnyű?

– Amit látni fogsz, egy alig hat másodperces felvétel, amely állóképpé változik a legvégén. Ami a felvétel előtt és után történik, az az én titkom marad, olyannyira, hogy már le is töröltem. Ne, ne kérdezz semmit!… Indíthatom a felvételt?

– Essünk túl rajta.

Akik csontvázként, hosszú kaszával a kezében ábrázolják a halált, tévednek: a halál egy fiatal, tűzpiros ajkú, bodros fekete hajú, fekete szemű, gyönyörű nő. Karcsú kezei kecses mozdulattal hajtják fel az arcát takaró ricinumot, a mosolya mézédes, szempillái megremegnek, ahogy áldozatára néz. A felvétel két dimenzióban adta vissza a térhatású élményt, és Kerwin levetette a hangot, hogy Tess ne hallja Michelle velőtrázó sikolyait. Heléna egy vértelen vonallá összeszorított szájjal kuporgott a széken. A felvétel ott vibrált előtte a levegőben, de alig mert odapislantani. Tess szomorú arccal nézte a Lilithet ábrázoló állóképet, kisvártatva megkérte Kerwint, hogy játssza vissza a felvételt. A férfi szó nélkül megtette. Tess elkérte tőle a távkapcsolót, és kockáról kockára újra lejátszotta azt a hat másodpercet, Michelle Morell életének utolsó előtti pillanatait.

– Hol van a hang? – kérdezte Tess.

– Nincs hang – mondta gyorsan Kerwin –, Lilith nem szólalt meg.

– De ha beszél, akkor latinul beszél? John, időközben odalett a nyelvi kondicionálásom, emlékezz rá, hogy figyelmeztettelek Róma kapui előtt. Anguis tegnap megpróbált beszélgetni velem, de jóformán semmit sem értettem. Ha találkozom ezzel a… nem tudom mivel, és latinul vagy sumérul szól hozzám, akkor bajban leszek. Persze, használhatok fordítógépet.

– Ha angolul szólsz hozzá, angolul fog válaszolni – szólalt meg Heléna. – Ne feledd, szupertudata van, akár az Őrzőknek.

Tess kikapcsolta a felvételt, és a távirányítót letette az abacusra.

– Ebben az esetben, csak egy a baj: abban a minutumban, ahogy meglát, tudni fogja, hogy én nem lehetek Sub-ad. Beleolvas a gondolataimba, és ott helyben darabokra fog tépni. John, találjunk ki valami mást, ezt én képtelen vagyok végigcsinálni, ha lesz jövőm, ha nem. Ha a saját lányom most belépne az ajtón, és azt mondaná, hogy „bátran fogj bele, anyu”, akkor sem mernék odasétálni Lilith elé. Nem ment el a maradék eszem. Ne is próbálj ilyeneket mondani nekem, hogy „már nem táncolhatok vissza”!… De igen, bármikor visszatáncolhatok. Biztosítékra van szükségem.

– Azonnal megkapod – közölte vele Kerwin. – Ám előtte tudni szeretném, hogy mi az első benyomásod Lilithről.

– Túl szép, túl tökéletes, mesterien megkomponáltnak és hidegnek érzem.

– Mágikusan létrehozott test – szólt közbe Heléna. – Az idők kezdete óta ebben az alakban jár a halandók között. Az ilyen testet a szakirodalom succubusnak nevezi, amennyiben egy nőtestű démonról beszél. Ha egy démon férfitestet ölt, akkor a megnevezése: incubus. Utóbbi esetben, példának okáért Gelalt említhetem, akiről sajnos nem sokat tudunk. Az előbb azt mondtad, hogy biztosítékokra van szükséged. Nos, kettőt tudok mondani, aztán döntsd el, hogy elégségesek-e, vagy sem; a végső döntés természetesen a te kezedben van. A héber misztika legmagasabb szintje, a kabbala is ismeri a reinkarnáció tanát, sőt, a Biblia tele van az erre utaló idézetekkel. Az teljesen más kérdés, hogy az Egyház és teológusai mindent elkövetnek, hogy ezt félremagyarázzák.[125] Sergivel összevesztem emiatt, de ez most nem érdekes… Az ókor mágikus tanításaiban tehát van helye a lélekvándorlásról szóló tanításnak, ergo Lilith számára kézzelfogható valóság, hogy valaki visszatér… Senki sem akarja elhitetni a démonnal, hogy te vagy a feltámadt Sub-ad királynő, ezt sohasem hinné el, de azt minden további nélkül elhiheti, hogy benned inkarnálódott, ráadásul részleteket tudsz az életéről…

– Semmit sem tudok az életéről! – vágott közbe a lány.

– Egészen eddig a pillanatig – jegyezte meg Kerwin, és egy parányi holovetítőt nyomott Tess kezébe. – Ezen a kazettán minden rajta van, amit a sumér történelemről és Sub-adról tudni kell. Sergi biztosan tűvé tesz érte mindent, nagyon sajnálom, de mielőtt elhagytuk volna Moore házát, Galland őrmester akcióba lépett és egyszerűen elemelte.

Tessnek nem maradt sok ideje a meglepetésre, mert Heléna az „addig üsd a vasat, amíg meleg” taktikát alkalmazva, azonnal folytatta a győzködést. Tessnek olyan gondolata támadt, hogy Kerwin és Heléna összejátszanak ellene.

Na, megálljatok csak!

– Másik biztosíték a mentális védelem, de most nem elektronikus rendszert használunk, hanem olyan emberi képességeket, amelyek mivoltára még az én századom sem tudott kielégítő válaszokkal szolgálni. Rád fogok tenni egy tudati mágia ellen védelmező varázslatot, amin a démon nem tud áthatolni… legalábbis nagyon remélem. Érzékeli majd a védelmi mezőt, de szerintem nem lepi meg. Sub-ad korában minden tisztességes királynő konyított valamit a mágikus tudományokhoz, feltételezem, hogy Lilith egykori kedvese ugyanúgy beavatott volt.

– Miért zárnám el a tudatomat egykori szerelmem elől? – gúnyolódott Tess. – Jaj, hagyjuk ezt a baromságot! Most akkor meg lettem győzve? John, mondj valamit!

– Én a helyedben már igent mondtam volna.

– Bassza meg, Mr. Kerwin!

– Ez a Mark Wilson-féle modernkori nyelvezet bántja a fülemet, drágám. Sergi most biztosan berohanna a Szentírással a kezében, és ilyeneket harsogna: „Így beszéljetek inkább: az igen igen, a nem nem. Ami ezen felül van, a gonosztól való”[126]. Döntened kell, nincs sok időnk!

Tess elvette a távkapcsolót, és újraindította a felvételt. Megállította a végén, és hosszasan tanulmányozta Lilith arcát. Kikapcsolta a képet.

– Azért sem fogok félni! A válaszom: igen.

– Köszönjük – sóhajtotta Kerwin. – Anguis ma este idejön, és megbeszéljük az összes részletet, ha bármilyen kérdésed felmerül, akkor felteheted, addig próbálj pihenni egy keveset, mert holnap nagyon nehéz napod lesz. Ezt neked is mondom, Heléna. Most van kérdésetek?

– Jézusom, legalább ezer kérdésem lenne – mondta a lány. – Többek között tudni szeretném, hogy mikor és hogyan fogunk visszatérni a saját századunkba, ha megszakítottuk a kapcsolatot a többiekkel. Lehet, hogy holnap összepakolnak és lelépnek. Ha van egy kis eszük, akkor ezt teszik. Az sem lehetetlen, hogy már napokkal ezelőtt megtették.

Elmondjam nekik, amit gondolok, morfondírozott magában Kerwin, végül úgy döntött, hogy kimondja. Tisztában volt vele, hogy pillanatokon belül kitör a botrány.

– Hands addig nem ad parancsot az indulásra, amíg nem tud likvidálni minket, ebben biztosak lehetünk.

– Micsodaaa???

– Hölgyeim, pihenjenek le!

64. július 9. Róma, Moore háza a Palatínuson

– Meg kell állítani őket – jelentette ki Cornelius Hands, és elpöckölte félig szívott cigarettáját. – Bármi áron, uraim, bármi áron!

Akik hallották, hellyel-közzel bólogattak, egyedül Jacta gondolatait nem lehetett kifürkészni. Nem mozdult, még a szeme sem rebbent, és napok óta nem szólt egy szót sem.

Az ezredes távozásának reggelén, a holografikus felvételen megadott időpontban lekapcsolt az energiapajzs, és a házban maradtak Handsszel az élen beléptek a hátsó traktusba. Tess Gordon képmása ragyogó színekben pompázott a szemközti falon, a sumér szintagrammák lángoló ábrájából előtörő fényőzön beragyogta a kertet. Hands dermedten állt a képmás előtt, azonnal felismerte Tess Gordont.

– Hát ezért mentek el… – morogta, és leengedte a kezében tartott Stockbauer-rombolót. Sergi előrefurakodott, tátott szájjal bámulta az egész falat betöltő képmást, majd a fejéhez kapott, és a bénultan álló embereket félrelökdösve kiszaladt. Eltűnt a szobája velariuma mögött, de alig telt belé egy perc, és lobogó köpennyel szaladt vissza. Egy holo-könyvtárat dugott Hands orra alá, és bőszen magyarázott.

– Az első pillanatban ismerősnek tűnt a fejék, amit Tess hord. Tudja, hol láttam? – A jezsuita nem várt válaszra, inkább bekapcsolta a könyvtárat, kiválasztotta a megfelelő könyvet, és lehívta a menüsorból. A holografikus képernyő felvillant, Sergi átlapozta az oldalakat, és megállt egy illusztrációnál. A kép egy Kleopátra-frizurás nőt ábrázolt, aki ugyanazt a fejdíszt hordta, ami ott pompázott előttük: ágas-bogas koronát, melyen babérlevélhez hasonló aranylevelek és egymásra boruló karikák fénylettek. Mintha egy különös töviskoszorút nyomtak volna a misztikus mosolyú nő fejébe. Aszimmetrikusnak és kaotikusnak tűnt, mint valami ördöglakat, aki készítette minden bizonnyal őrült volt, de zseniális művész, hiszen sikerült aranyba kalapálnia a káoszt.

Sergi lelkesen magyarázott, az emberek odagyűltek köré.

– Ez egy illusztráció Ceram, a Régészet regénye című alapvető munkájából. Amit a falon látnak, nem más, mint az időszámításunk előtt háromezer évvel élt Sub-ad, sumér királynő fejdísze, amit Wooley talált meg a XX. század húszas éveiben. Katherine Wooley, az archeológus felesége kiemelt egy női koponyát a királynő sírjából, és rekonstruálta az arcot… amit itt láthatnak ebben a könyvben… majd a fejére helyezte a koronát. Ez természetesen nem Sub-ad igazi arca, de nézzék csak a fejéket, aztán nézzék a falat!

– De miért Tess látható a falon? – kérdezte Fu Macs Csen.

– Mert Tess Gordon megszólalásig hasonlít Sub-adra, a Bíboros ezért rakta a csoportba és nem Nauszikaá miatt! – adta meg a felvilágosítást Hands, aki lassan mindent megértett, holott egyetlen szintagrammát sem tudott elolvasni. – Pompeji félrevezetés volt. Suger úgy irányította az eseményeket, hogy Wilson lelője a műholdat, ezzel megteremtette az Odüsszeia-akció alapját összehozott minket Anguissal, egy füst alatt megakadályozott egy merényletet Néró ellen. Pompejivel rengeteg legyet ütött egy csapásra. Sergi, tudja olvasni a jeleket?

– Sajnálom, Excellenciás uram, de nem tudok segíteni. Új sumérul értek egy-két szót, de ezzel az ósumér-akkád zagyvasággal nem tudok mit kezdeni, és a komputerünk is csődöt mond.

– Értem – sóhajtotta Hands. – Holecka hadnagy!

– Uram! – lépett előre a harcászati tiszt.

– Takarítsák le a falakat! Használjanak lézert vagy molekuláris savat, vagy atomfegyvert, nem érdekel, de ezeket a jeleket és Tess képmását tüntessék el innen, mert nem akarok áruló nyomokat. Utána mindent megbeszélünk…

– Mit fogunk megbeszélni, Cornelius? – kérdezte gúnyosan Jacta.

– Azt hogy miképpen kamatoztathatja azokat a képességeket amelyek miatt szorgalmaztam, hogy velem jöjjön az ókori Rómába. Kerwin megőrült, és meg kell állítani. És maga fogja megállítani, Stanley!

A fejvadász ettől a pillanattól kezdve hallgatott, mint a sír.

Hands tekintete körbejárt, és megállapodott Holeckán.

– Azt mondta nekem, hogy az ezredes négy embert vitt magával: Miss Gordont, Szép Helénát, Mark Wilsont és Franz Gallandot. Ez esetben kérdezem magától, hogy a germán lányt mikor engedte át a pajzson? Ugyanis nincs a házban, hadnagy.

– Nem engedtem át a pajzson. Ha nem tartózkodik a házban, akkor ennek csak egyetlen logikus magyarázata lehetséges: nagyon korszerű rendszert használ, amely segítségével képes teleportálni… Sajnálom, Excellenciás uram.

Hands nem mondott semmit, hanem lehajtott fejjel távozott a tátott szájjal álló, lesápadt arcú emberek gyűrűjéből. Közel állt ahhoz a határhoz, amelyen átlépve az ember szétrobban a visszafojtott indulatoktól.

– Igen, én is azt mondom: állítsuk meg! De hogyan, mi módon? – tette fel a kardinális kérdést Sergi atya. – Nem tudjuk, hol tartózkodik, nem tudjuk, mire készül. Szembeszáll Lilithtel, behódol neki? A felvételen azt mondta, hogy nem használ többé modern fegyverrendszereket, ebben az esetben sohasem fogjuk megtalálni, a harcászati számítógép hiába figyeli a várost, egy tokjából kirántott kardot képtelen beazonosítani. Csak akkor bukkanhatunk Kerwin nyomára, ha kiokoskodjuk, hogy pontosan mi a célja. Ha ez sikerül, akkor nagyjából be tudjuk határolni a mozgásterületét. Ha például meg akarná ölni Nérót, akkor Antiumban kellene keresni. Tételezzük föl, hogy egyedül akar szembeszállni a démonnal…

– Felejtse el ezt a démon-baromságot, atyám – mordult rá Hands –, az a nő egy földönkívüli!

Sergi zavartan pislogott, nem tudta mire vélni Hands pálfordulását.

– Már ne haragudjon, Excellenciád, de ez esetben minek tekinti Szenoit? Óriási hibát követ el, ha Isten angyalát megpróbálja egy ET-vel azonosítani. Veszélyesnek tartom ezt az ideológiát, mert ez alapján könnyen eljuthat az olyan konklúziókig, hogy heteken át egy UFO-val voltunk összezárva.

– Én meg azt az ideológiát tartom módfelett veszélyesnek, hogy egy professzionálisan képzett intervenciós ezredes, aki olyan, mint egy két lábon járó gyilkológép, lelkes tinédzser módjára kajtasson egy varázslónő után, mert egyik pillanatról a másikra hinni kezd a mágia létjogosultságában. Vegyük végre tudomásul, hogy Sheila Joinert… aki beteges módon Szép Helénának hiszi magát… még a legliberálisabb elmegyógyintézetek is évtizedekig őriznék a zárt osztályon. Kerwin akkor szakadt el a realitásoktól, amikor ez a nőszemély kapcsolatba került a csoportjával, és én ostoba barom majdnem bedőltem neki. Az ezredes összeroppant a felelősség súlya alatt. Áthágja a CODEX utasításait, kétkedőből a legelvakultabb hívővé válik, s mint olyan veszélyezteti a küldetés sikerét. Meggyőződésem, hogy Kerwin azt is tudta, hogy Erica nem más, mint az a személy, aki Pompeji óta a csoport nyomában van, mégsem szólt róla. Kérdem önöktől, hogy miért nem? Megmondom: mert megőrült! Abban a pillanatban, hogy megjelenik a szálkereszt közepén, habozás nélkül parancsot adok Jactának a tüzelésre. Egy intervenciós főtiszt nem tehet ilyen kijelentést, hogy leteszi a modern fegyvereit, hogy egy karddal a kezében „démonvadászatra” induljon az ókori Rómában. Nem, kérem szépen! Nem a sötét középkorból csöppentünk ide, hanem a XXIII. század végéről. Pszichológusaink vannak és nem ördögűzőink, űrflottákon vágtatunk a csillagok között és nem tajtékzó vadlovakon. Ha mágikus beavatottakra lenne szükség, akkor Suger összeszedett volna egy tucatnyit a középkorban, de intervenciósokat küldött és energiafegyvereket.

– Tehát elveti azt az alternatívát, hogy Lilithet el lehet pusztítani a Szent Lándzsa és a mágikus pecsét segítségével?

– Ha el lehet pusztítani, ha nem, mi a Stockbauert fogjuk használni!

– Mikor és hol? – kérdezte Sergi, aki egyre inkább bánta, hogy Kerwin nem vitte magával.

De miért nem, elvégre pap vagyok és hiszek a természetfölöttiben… Vajon az ezredes mit olvashatott le a falról? Szembesült egy listával, ami felsorolja a Második Intervenció halottait?

Sergi a tógája sinusába rejtette remegő kezét. Érezte, hogy egy verejtékcsepp gördül lefelé a homlokán.

– Azt kérdezi, mikor és hol? Mindjárt megtudja – mondta Hands. – Moore!

– Itt vagyok, ne ordibáljon!

– Világosítsa fel Sergi lovagot, hogy mi ez az irdatlan tömeg az utakon!

– Holnap kezdődik a Nagy Kocsiverseny, százezer ember lesz a Circus Maximusban, mindenki ott lesz, aki számít – felelte Moore.

– Hallja ezt, atyám? – harsogta Cornelius Hands, és széttárt kezekkel állt az átrium medencéje mellett. – Hallja ezt? Mindenki ott lesz! Ott lesz Lilith, ott lesz Cornelius Aulus, Anguis, a Kígyó, és ott lesz Kerwin… és mi is ott leszünk! Az ezredes bujkál, azt hiszi, megléphet előlem. Nos, tévedett, amikor alábecsült engem. Meg fog lepődni, ezt garantálom.

Sergi inkább nem kérdezte meg Handstől, hogy mi módon fogja megtalálni egy százezres tömegben Kerwint és a többieket, ha azok nem használnak elektronikus rendszereket.

No, és hogyan fogja beazonosítani Lilithet?

Mintha Jacta olvasott volna Sergi gondolataiban. Amikor a pap ellépett mellette, hogy a szállására siessen, el minél messzebb ezektől az őrültektől, elkapta a jezsuita tógaszárát, és rávigyorgott. Végre megtörte hosszan tartó hallgatását.

– Százezer halott semmi a Katedrálisnak. Majd leírjuk őket veszteség gyanánt.

Sergi megfordult a küszöbön.

– Uraim, önök az őrültek, nem az ezredes – jelentette ki határozott hangon, és távozott.

Visszasietett a szobájába, behúzta az összes függönyt, és csendes imádkozásba fogott. Kisvártatva arra eszmélt, hogy fény vetül a falra – valaki belépett…

Jacta!

Nem fordult meg. Olyan erővel hunyta le a szemét, hogy vörösbe borult a világ, kezét összekulcsolta mellkasa előtt, ajka halk imát rebegett.

– Gyerünk, fejvadász, teljesítse a parancsot, ne húzzuk az időt!

Thomas Stanley Jacta odahajolt hozzá.

– Beszélni akarok magával, atyám… és nyugodjon meg!

64. július 9. Róma, Lucius Annaeus Maro háza a Mars-mezőn

– Ezredes úr, ha fölnyitja a romboló konténerét, Handsék azonnal bemérnek minket – figyelmeztette Kerwint Franz Galland.

A parancsnok szarkasztikus mosollyal nyugtázta a hallottakat, és csöppet sem látszott idegesnek. Napok óta hitt az olyan metodikák létjogosultságában, amelyek hatékonyságukat tekintve fölveszik a versenyt a korszerű harcászati rendszerekkel. Abban bízott, hogy most sem lesz másképp: szólította Helénát.

A karcsú, törékenynek tűnő varázslónő belépett a másik helyiségből. Vállára bíborszín palást borult, fejére egy hasonló színű, csúcsos süveget illesztett, kezében mogyorófa vesszőt tartott, arca holtsápadt fehérsége valósággal világított a padlón égő gyertyák pislákoló fényében.

Galland értetlenkedve nézte.

– Megtudhatnám, hogy mire készül, ezredes úr?

– A konténer felnyitására, őrmester. Reményeim szerint sikerül majd félrevezetnünk Holecka és Hands számítógépeit azzal, hogy mentális pajzsot kapcsolunk fel. Az más kérdés, hogy ezt nem a maga egyéni fegyverrendszere fogja végrehajtani… mert észlelnék az aktivizálást… hanem Miss Joiner. Fölkészültél? – fordult Helénához Kerwin.

– Ahogy jelt adok, kezdhetitek – mondta a nő, és lekattintotta egy vaskos könyv kapcsait. Föllapozta a megfelelő helyen. Kisvártatva héber szavak kántálásába kezdett és körbejárva a két férfit a vesszővel több ponton megérintette a padlót. Intett Kerwinnek, aki odalépett a Stockbauer konténere mellé, és rátette a kezét.

– Fölnyithatod – suttogta Heléna.

Színes vonalkák apokaliptikus halmaza kavargott a központi képernyőn, Holecka tágra nyílt szemmel reagált a látványra. A harcászati rendszer bemért valamit, de az adatok kielemezhetetlennek bizonyultak. A szlovák hiába kért pontosítást, a számítógép a beérkező adatok elégtelen voltára hivatkozva nem vállalkozott analízisre, s a felmerülő kérdések megválaszolásának lehetőségét visszapasszolta a harcászati tisztnek. A rendszer valami olyannal találkozott, aminek a felderítése meghaladta a számítástechnika adta lehetőségeket. Holecka átkiáltott Moore-nak.

– Nézze meg az emociográfot! – A szomszédos helyiségben található műszer felől szaggatott sípolás hallatszott.

Moore hanyatt-homlok rohant, hogy pillanatokon belül kész válaszokkal szolgáljon:

– Mágiahasználat.

– Tudja lokalizálni?

– Dolgozom rajta.

Holecka riasztotta Handset.

Galland nem először szembesült a létforma aktivizálódásával. Mint minden intervenciós, ő is megkapta az alapvető kiképzést a Stockbauer-rombolóra, de tiszthelyettesként nem rendelkezett egyéni fegyverrel, a tisztekét pedig nem foghatta kézbe – a romboló azonnal támad, ha egy idegen próbálná használni.

Kerwin uralta a fegyvert, ami (aki?) rövid időn belül megnyugodott, és nyomasztó sziszegéseket hallatva tekeredett fel az ezredes alkarjára. A folyékony hidrogén terjedelmes párapamacsokban gőzölgött színváltó testéről, a célkereső lézersugarak tűvékonyságú fénynyalábja átdöfte a félhomályt és a velarium résein keresztül utat talált az alkonyba borult kertbe.

– Nyughass! – mondta Kerwin a fegyvernek, és megpaskolta a karján tekerődző iszonyatot. Heléna a csodálkozástól tágra nyílt szemmel, földbe gyökeredzett lábbal állt. Lassan magához tért, és szárazon nyeldekelve kezdett hátrálni a falig.

– Fekete mágia – nyögte rekedt hangon.

A romboló ránézett, és felhördült, a gyertyák fénye üvegszerű fogakon villant.

– Ne féljen tőle, nem harap – mondta Kerwin lakonikus közönnyel, és az állával odabökött az abacusra. – Ahogy megbeszéltük, őrmester. Vegye a tantot, és vágja fel a tenyerét, szükség lesz a vérére. Ha azt mondom most, akkor nyújtsa a tenyerét!

Galland rezzenéstelen arccal követte az ezredes utasításait. Jobb alkarján felgyűrte az intervenciós gyakorló ujját, ezt követően magához vette a japán tőrt, s a borotvaéles pengét egy határozott mozdulattal végighúzta a tenyerén. Kezét elborította a vér, könyékig lefolyt az alkarján, és lecsöppent a padlóra. Alig érzett fájdalmat, a kondicionálása uralkodott a szinapszisok fölött, s ez csökkentette az ingerátvitel szintjét.

Kerwin bonyolult műveletekbe kezdett a fegyveren; nekilátott az átprogramozásnak.

– Most!

Galland úgy nyújtotta a tenyerét, mint egy vérrel teli kelyhet.

– Luciferus verus[127] – köszöntötte a Stockbauer, és megkóstolta a vért.

Szép Helénát az ájulás kerülgette; meg kellett kapaszkodnia a függönyben.

– Mi a büdös francot csinálnak ezek?! – nyögte Hands a képernyőre hajolva. Nem értett semmit, ezzel nem volt egyedül. Moore eközben folyamatosan kiabált a szobából, hogy „valaki varázsol”. Hands közel állt ahhoz a ponthoz, hogy átmegy, és keresztül veri egy energiasugárral.

– Lehet, hogy aktivizálták a Stockbauert, de valami lefojtja a jeleket, és nem egy mentálpajzs, az biztos. Sajnálom, de nem tudjuk bemérni – morogta Holecka.

– Sejtése sincs, honnan jöhet?

– Innen Rómából…

Nem sok híja volt, hogy Hands valami nagyon csúnyát mondjon a harcászati tisztnek.

Az ezredes és csapata egyelőre lépéselőnyben voltak.

Galland átvette a fegyvert, Kerwin folyamatosan magyarázott:

– Visszaprogramozásig mindkettőnknek engedelmeskedik. A Circus Maximusban maga fogja használni, de csak az én utasításomra és csakis abban az esetben, ha Hands megtámad bennünket. Az alapkiképzést megkapta, szerintem nem lesz baj, megbízok magában.

– Köszönöm a bizalmát, ezredes úr.

– A félreértések elkerülése végett ez nem pusztán bizalom kérdése: rajtam kívül ebben a házban maga az egyetlen katona. Marknak nem adhatom a kezébe, Tess és Heléna szintén alkalmatlanok erre a feladatra… Most tegye vissza a konténerbe, és vigye a szobájába! Az újságíró mit csinál?

– Tess-szel beszélget a szobájában.

– Anguis mikor érkezik?

– Éjfélre ígérte magát.

– Háromnegyed tizenkettőkor mindenki legyen a cubiculumban.

– Értettem.

Galland eltette a fegyvert, és lezárta a hordozóegységet. Felkapta a táskát, tisztelgett és kiment – boldogabban vitte a zsákmányát, mint egy horgász a rekordméretű csukát. Az ajtó függönye összecsapódott a német mögött, Heléna csak ekkor találta meg a hangját.

– Még mindig azt állítod, hogy a Katedrálisnak semmi köze a mágiához? Mi volt ez, John?

– Egy fegyver köszöntött minket – világosította fel a férfi. A tőr pengéjéről a padlóra csapta Galland vérét, majd megtörölte a ruhaujjában, és visszacsúsztatta a tokba. Halk koppanással tette le az abacusra. – Szeretném, ha már most tisztáznánk valamit, nehogy ebből félreértés legyen a későbbiekben. Tisztellek és becsüllek a tudásod miatt, de bármennyire is szükségem lenne rád a Circus Maximusba, sajnos, nem vihetlek magammal. Lilith azonnal megérezné a jelenlétedet, és visszabújna a vackába. Érted?

– Tökéletesen igazad van. Majd itthon maradok… mit tudom én, addig kitakarítok és főzök vacsorát – nevetett Heléna. Nagyon mesterkéltre sikerült. – Sajnálom, hogy nem segíthetek a jelenlétemmel – komolyodott el a végén.

– Majd megoldjuk valahogy. Kénytelen vagy vállalni Mark pesztrálását, mert őt sem viszem magammal.

– Szerintem dühös lesz. Ezt majd beszéld meg vele. Mondd csak, nincs kedved visszatérni az előző kérdésre? Szeretném, ha beszélnél nekem egy kicsit erről a fegyverről.

– Hogyne. Mit gondolsz sikerült félrevezetned Moore emociográfját?

– Sikerült… Nem válaszoltál a kérdésemre. Mi ez az izé?

– Mit csináltál Tess-szel? – tért ki a válasz elől Kerwin. Megragadta az alkalom adta lehetőséget, ahogy kettesben maradt a nővel.

– Tessééék?

– Szerintem érthető kérdést tettem föl, de ha kívánod, újra megismétlem: Mit csináltál Tess-szel? Elaltattad a gyanúját? No, és miért? Nézd, nem tudom, hogy Cohari mivel tömte tele azt a bűbájos fejecskédet, de ha valami olyannal, hogy te meg én holtodiglan, holtomiglan, akkor nagyon sajnálom: hazudott neked. Ha bűbájt tettél Tessre, akkor azon nyomban vedd le róla, mert…

– Mert? – kérdezte gúnyosan a nő. – Mert, akkor mi lesz?

– Elfenekellek.

– Kívánod a fenekem? No lám! Különösebben nem rajongok az ilyen szexért, de ha ragaszkodsz hozzá, akkor… – Nem folytatta. Levette különös sipkáját, és hóna alá csapta, mint egy szilveszteri trombitát.

Kerwin csípőre tett kézzel állt az abacus mellett, rosszallóan rázta a fejét, mégis mosolygott; egyszerűen képtelen volt haragudni erre a bolondos nőre.

– Elégedj meg annyival, hogy te vagy a világtörténelem legcsodálatosabb postása, aki elhozta a jövő üzenetét – mondta a férfi. – Tessék ennyivel megelégedni, kedves barátnőm.

Heléna arca egyik pillanatról a másikra komolyra váltott. Lépett egyet a férfi felé, ám félúton megtorpant, mintha egy önmaga ellen felrajzolt varázskör fékezné meg.

– Egy ujjal sem nyúltam Tesshez, csak bocsánatot kértem tőle. Tiszteletben tartom, hogy szeretitek egymást, és nagyon szeretném, ha ünnepélyesen lezárnánk ezt a kellemetlen témát. Sajnálom, ami történt, de nőből vagyok… Mit hozzak még fel mentségemre?

– Köszönöm ennyi bőven elég.

– Helyes, kedves barátom – sóhajtotta Heléna, aztán gondolt egyet, odaszaladt a férfihoz, adott neki egy puszit. – Ezt oszd be magadnak, amíg az ókorban vagyunk.

– Ezt megbeszéltük.

– Nem, kedves John, mi még semmit sem beszéltünk meg. Szóval mi ez az izé?

A felhőtlen égen felragyogtak a csillagok.

A villa peristülionának díszfái lassan mozdultak a langyos nyáréjszakai szellőben, a város elpihent a nagy nap előtt. A város polgárai korán tértek nyugovóra – aki jó helyen akart ülni a holnapi kocsiversenyen, annak hajnalban kellett kelnie, hogy mielőbb megkezdhesse a tülekedést a Circus Maximus számtalan kapujának egyikénél. Olyan hírek terjedtek, hogy július hó kilencedik napjának estéjén már egymást érték a botrányok a Nagy Cirkusz környékén – az aedilis csapatok teljes készültségben álltak, hogy megfékezzék az egyre növekvő áradatot, egyesek azt suttogták, hogy a Domus Transitoriában ugrásra készen várakoznak a germán íjászcsapatok. Az embereken különös izgalom lett úrrá, számtalan közülük csak álmatlanul forgolódott a lectusán és várta a hajnalt. A nyáréjszakai fülledtség megtelepedett a városon, nem egy ember visszasírta a napokkal ezelőtt tomboló vihart.

A második őrjárat végén egy határozott kéz zörgette meg a villa bronz kopogtatóját. Pontosan éjfél volt. A rómaiak este hattól reggel hatig számították az éjszakát, s ezt a tizenkét órát, négy háromórás ciklusra osztották. Anguis megmondta, hogy a második őrjárat végén pontosan itt lesz. Profizmus, állapította meg Galland, kikukucskált a kémlelőablakon, elhúzta a súlyos reteszt, kinyitotta a kaput.

A Kígyó köszönés nélkül lépett a házba, kísérete három, bőrtunikás marcona alakból állt, az őrmester egyiket sem ismerte fel. A férfiak lobogó lángú fáklyákat tartottak kezükben, oldalukon rövid római kard fityegett, övükbe meztelen pengéjű tőröket dugtak, a Nemi erdőségben garázdálkodó, hírhedt útonállók csak Vesta szüzeknek tűntek hozzájuk képest.

– A cubiculumba menjetek – mondta Galland, és az ajtó nagy döngéssel bezárult a csoport mögött. – A tribunus már vár benneteket.

A csoport áthaladt az oecuson, végigment az átriumon, és kilépett a kertbe. Anguis és társai balra fordultak, majd fellépdeltek egy borostyánnal befuttatott lépcsősoron. Kisvártatva megálltak egy ajtó előtt. Anguis megigazította a tógája bonyolult redőzetét, vett egy nagy levegőt, és félrehajtotta a sűrű szövésű velariumot.

– Salve, lépj be, barátom! – köszöntötte Kerwin a sötétből.

– Salve – kontrázott Anguis, bemutatta az embereit. – Ezek itt hárman Róma legjobb bérgyilkosai. Nekünk dolgoznak. A nevük: Quintus, Sextus, Septimus, az előző négyet ne keresd, sohasem léteztek.[128]

– Nekünk dolgoznak? – kérdezte a hang.

– Az agentes in rebusnak – mondta Anguis a sötétségnek.

– Akkor lépjenek be ők is! Állj meg, ahol vagy, a bérgyilkosok pedig sorakozzanak fel a fal mentén, hadd nézzem meg őket magamnak!

Anguis és titokzatos emberei szó nélkül engedelmeskedtek.

Egy perc sem telt belé, és fellobbantak a fények. A számtalan gyertyát minden bizonnyal varázslat gyújtotta meg – vagyis Heléna –, mert a Kígyó senkit sem látott tűzszerszámmal ide-oda szaladgálni a tucatnyi gyertya között. Természetesen a színjáték Anguiséknak szólt, őket célozta, hadd higgyék, hogy valóban mágusokkal van dolguk.

Kerwin a fekete álcaruhájában állt a helyiség közepén, Heléna és Tess a karosszékekben ültek. Mindkét nő drága selyemtunikát hordott, és úgy ragyogtak rajtuk az ékszerek, mintha a kinti csillagos égbolt aláhullott volna az alabástromszín vállakra. A Marcusnak nevezett férfi a szemközti falnál támaszkodott, és felfelé bökött hüvelykujjával a mitte (engedd el!) jelét mutatta – a Kígyó nem tudta mire vélni a mozdulatot, amit a gladiátorküzdelmek végén kegyelmi jelzésként használtak. Markot senki sem világosította fel, hogy az ókori Rómában ez a jelzés nem azt jelenti, hogy „minden oké”…

– Gordon, gyönyörű – jegyezte meg Anguis, és udvariasan fejet hajtott Tessnek, a lány elmosolyodott.

– Ülj le arra a székre! – utasította Kerwin a rómait.

Anguis helyet foglalt, közben kíváncsi szemeket meresztett az asztalon kiterített fegyverarzenálra. Jószerivel csak a kardokat és a tőröket ismerte fel, az összes többi vágó és szúróeszköz ismeretlennek tűnt számára.

A tribunus varázsfegyverei? Milyen jó színben van, holott három napig halott volt…

Félrelibbent a függöny, és Galland lépett be az ajtón, Anguis emberei óvatosan odébb húzódtak. Az őrmester nekitámaszkodott az ajtófélfának, Mark azonnal kiszúrta, hogy a csípőjére kapcsolt oldaltokban nyugvó lézerfegyverén vörösen pislákol az élesítés-jelző.

– Ajándékot hoztam, ahogy illik – mondta Anguis, és csettintett az ujjával. Az egyik bérgyilkos előrelépett, és átadott a férfinak egy vaskos bőrtokot. Anguis megemelkedett a székben, és az abacus felett átnyújtotta Kerwinnek. – Azt mondtad, tribunus, hogy egy távoli országból jöttél. Ebben az esetben ez méltó ajándék számodra. Tolle, lege![129]

Kerwin felnyitotta a tokot, és kihúzta belőle a latin betűkkel sűrűn teleírt, szorosan összetekert pergamenlapokat. Címzés nem volt és a kézirat eleje hiányosnak tűnt. Beleolvasott.

– Mi ez, valami költemény?

– Gnaeus Naevius Bellum punicumja, gyermekkorom kedvenc olvasmánya. Ez az eredeti példány.[130]

Heléna felszisszent; nagyon jól tudta, hogy Anguis mit hozott ajándékba.

– Basszuskulcs, ez nem semmi! – sziszegte a varázslónő.

Kerwin hálás köszönetet mondott a kéziratért, amit a kezében tartott, legkevesebb ötvenmillió dollárt ért – persze esze ágában sem volt eladni. Átnyújtotta Helénának, aki valósággal lúdbőrös lett, ahogy kézbe fogta az elveszettnek hitt eposzt.

Anguis nem titkolta meglepetését. Nem hitte volna, hogy ez a közepesnek ítélt munka – irodalmi körökben ez volt az általános vélemény – odaajándékozása ekkora örömet tud kiváltani a tribunusból. Elégedetten dőlt hátra a szűk karosszékben. De akkor lepődött meg igazán, amikor látta, hogy a tribunus-mágus feléje nyújt egy fekete tokba csúsztatott tőrt – a bevett szokások szerint a ház ura nem szokott ajándékkal kedveskedni a vendégnek. Ez a villa Lucius Annaeus néven az ő tulajdonában volt, most mégis ő a vendég.

– Ez pedig a te ajándékod, Anguis.

Anguis kihúzta a tőrt a tokjából, és elégedetten hümmögött. Varázstőr, varázsjelekkel, gondolta, amikor meglátta a vakítóan fénylő penge tövébe kovácsolt japán írásjeleket, amelyeknek természetesen nem értette a jelentését. Azt gondolta róluk, hogy varázsrúnák. Ujjbegyét végighúzta a penge élén. Hirtelen felszisszent és elkapta az ujját: alig érintette a tanto pengéjét, máris megnyílt a bőre, a vére kiserkent.

– Ez nem bronz és nem is vas – jelentette ki a római, és szopogatni kezdte az ujját. Az „acél” szónak nem létezett latin megfelelője, ezért Kerwin meg sem próbálkozott a pontosítással. Odafordult Helénához.

– Tudnád nélkülözni egy hajszáladat?

– Csak kölcsönbe – nevetett a nő, aki sejtette, hogy Kerwin mire készül, egyszer látott ilyet egy filmben.

Tess szintén kapizsgálta a dolgot, és segített Helénának, aki a saját hajkoronájával küszködött. A lány végre kitépett egy bronzvörös szálat a varázslónő hajából, és úgy nyújtotta Kerwin felé, mintha egy döglött egeret tartana a farkánál fogva. Mindenki nevetett, csak Anguis és az emberei nem értettek semmit. Kerwin felszólította a férfit, hogy tartsa a tőrt vízszintesen, pengeéllel felfelé. Anguis így tett. Tess meglibbentette Heléna hajszálát, és elengedte. Az szinte láthatatlanul szállt lefelé, majd találkozva a pengével egyszerűen kettévált és lehullott az abacusra.

Enyhe kifejezés, hogy Anguis megdöbbent.

– Hol… hol kovácsolnak ilyen pengét, barátom, a te hazádban? – nyögte a Kígyó.

Kerwin nem válaszolt, Anguis hadd ringassa magát abban az illúzióban, hogy a hallgatás ebben az esetben felér egy igenléssel.

Nehezen lehetett volna elmagyarázni egy ókori embernek, hogy a pengét majd 1200 év múlva fogják kikalapálni egy nap körül keringő gömb túlfelén…

– A kapukat kora reggel fogják kinyitni, és a plebs[131] elfoglalja helyét a felső szektorokban. Mindenki oda ül, ahova tud, de az alsó sorokat fönn szokták tartani az előkelőségeknek, akik a déli prandium után szoktak megérkezni. A döntők délután kezdődnek, akkor már egy tűt sem lehet leejteni a lelátókon, annyian lesznek. A legelőkelőbbek az oszlopcsarnokból nézik a versenyt, jelen esetben a néptribunus társaságában. Kémeim azt jelentették, hogy Nérónak nem áll szándékában elhagyni Antiumot, az idén kihagyja a kocsiversenyt. Ez mindenképpen meglepő, habár a Pompeji merénylet valószínűleg arra készteti, hogy óvatos legyen… Egy jó darabig nem fog mutatkozni ott, ahol nagy tömeg gyűlik össze. Gondolom, a színházba járók most fellélegeznek, mert nem kell hallgatniuk a Rőtszakállú szavalatát, s utána addig tapsolniuk, míg pecsenye piros nem lesz a tenyerük. Néróval tehát nem kell számolnunk, szerintem ősz előtt nem tér vissza Rómába. Jobb is így, mert akkor még nagyobb lenne a felhajtás. Így is rengeteg aedilis lesz a Circus Maximusban, erre fel kell készülnünk.

– Felkészülünk rá – mondta Kerwin –, de jobb, ha tudod, mielőtt meglepetés érne: e hónap tizenkilencedik napján Néró visszatér Rómába. El kell mondanom neked valamit, Kígyó. Hamarosan borzalmas tragédia éri Róma lakosságát, a város a tűz martalékává válik. Amit most elmondok, azt titokban kell tartanod. Esküdj!

– A Stüxre esküszöm! – emelte a kezét Anguis. Az arca nem árulkodott érzelmekről, holott majd’ szétvetette a boldogság.

Jól okoskodtam! Én leszek a legvagyonosabb az egész birodalomban: szinte az összes építési anyagot sikerült felvásárolnom. Kerwin úgy beszél a jövőről, mintha egy könyvből olvasná:

– Július 18-ról 19-re virradó éjszaka tűz üt ki a Circus Maximustól délkeletre fekvő, a Palatínus és Caelius-domb között lévő viskókban, ami rohamos sebességgel fog átterjedni a Nagy Cirkusz árkádsoraiban található üzletsorra. A tűz továbbhalad és felemészti az Aventinus lakóházait, aztán felkúszik a Capitoliumra. Leég a Forum Romanum, leég a Regia,[132] valamint a mellette álló Vesta-szentély és a papnők háza. A tűz martaléka lesz a császári palota és a Domus Transitoria. A Suburra is a földdel lesz egyenlő, de nem részletezem tovább: Róma tizennégy kerülete közül teljesen elpusztul a XI., a X. és a III., a régi városfalon belül található többi kerület részben megsemmisül. A tűzvész hat nap, hét éjszakán át fog tombolni, s csak százezres nagyságrenddel lesz mérhető az áldozatok száma. Ez bizonyosság, Anguis, és nem tehetünk ellene semmit. A következmények borzalmasak lesznek, legfőképpen a keresztényekre nézve, de ez ellen sem tehetünk semmit! Egy lényeges dolog: hiába van hatalmam égnek, földnek, s vizeknek teremtményei felett, hiába ismerem a jövőt, akár Szibilla, még én sem tudhatok mindent. Mint ahogy azt sem, hogy mindehhez, amit elmondtam, vajon mennyi köze lesz az Éjszaka Nagyasszonyának! Ki tudja, mit hoz a jövő? Szeretném, ha Lilith meglátná Tesst, Adam Kadmon kedvesét… Talán sikerül összezavarnunk őt, s idővel hibázásra kényszeríteni, akkor csapdát állítok neki és elpusztítom a varázstestét, elűzöm az emberek világából, erről a nyomorult létsíkról. De most mindennél fontosabb, hogy megállítsuk Cornelius Aulust, aki tulajdonképpen ugyanarra készül, mint mi, de mivel nem ismerheti Szenoi üzenetét, ezért a vesztébe rohan. Talán tud a pecsétről, de nem hiszem, hogy ismerné a titkát, mint ahogy mi sem, viszont számunkra megadatott a lehetőség, mert az angyal biztosan visszatér. Nagyon fontos feladatot bízok rád, Anguis: míg én Lilithtel foglalkozom, neked meg kell akadályoznod, hogy a praefectus a Démonkirálynő közelébe jusson. Képes vagy rá?

– Igen.

– Bátor ember vagy te, Anguis.

Mark egy latin-angol fordítóprogram segítségével követte fegyelemmel a beszélgetést, s elérkezettnek látta az időt, hogy közbeszóljon.

– Aulusnál energiafegyver lesz, ezredes.

– Anguisnál szintúgy – felelte Kerwin hátra sem fordulva. – Volt már a kezében ilyen fegyver Pompejiben, és nem lesz számára ismeretlen ez a mágia. Ezzel ugyan megsértem a CODEX előírásait, de abszolút nem érdekel.

– Oké, szeretem ezt a stílust, mert azt eredményezi, hogy végre történik valami – jegyezte meg az újságíró.

A párbeszéd angolul folyt, de nemcsak Anguis és a bérgyilkosok voltak azok, akik nem értették…

– Azt mondtad, hogy Aulus megfékezése mindennél fontosabb, mégis Anguisra bízod? – értetlenkedett Tess. – Nem lesz túl nagy a kockázat?

– De igen, viszont nekem melletted kell maradnom. Anguis és Aulus ősi ellenségek, akik ha találkoznak, félre fogják tenni minden más gondjukat, és csak egymásra koncentrálnak. Amikor a praefectus szembesül azzal a ténnyel, hogy a híres Kígyó keresztezi az útját, először vele akar majd leszámolni, s ezzel időt nyerünk.

– Ez kockázatos – kántálta Tess.

– Kockáztatni fogunk.

Tess egy fintorral és egy bólintással jelezte, hogy tudomásul vette a hallottakat. Ő is fordítógépet használt, akárcsak Mark. Az a folyamat, ami egyik pillanatról a másikra kezdődött el Varenus fogadójában, immáron visszafordíthatatlanná válva napok alatt kisöpörte elméjéből a latin és görög szavakat, a szinapszisokba égetett csodálatos grammatikát. Fordítógép nélkül egy szót sem értett volna Anguis és Kerwin beszélgetéséből. Rettenetesen idegesítette a dolog, úgy érezte, hogy magára hagyott idegen egy lehetetlenül idegen világban.

Kerwin visszaváltott Ciceró dallamos nyelvére.

– Nem tudjuk, hogy a praefectus hogyan akar bejutni a Circus Maximusba, de ott lesz, erre mérget vehetünk. Amit hallottam róla, az alapján azt gondolom, hogy igazán bátor ember és nagyszerű katona.

– Nem olyan fajta, aki tülekedni fog a kapuk előtt – morogta Anguis.

– Nyilván tudja, hol keresse Lilithet, ezért az előkelőségek páholyaihoz vezető folyosó környékén fog ólálkodni, talán arra várva, hogy a Nagyasszony távozzon. Lesben áll majd, hogy a kellő pillanatban lecsaphasson. Az sem lehetetlen, hogy többen segítik a keresztények közül és fegyverrel a kézben.

– Ez elképzelhetetlen az apostolok korában – tudálékoskodott Szép Heléna.

Az ezredes kénytelen volt angolul válaszolni.

– Mindig voltak és lesznek fanatikusok. Ne feledd a keresztes háborúkat és az inkvizíciót! Úgy mellesleg megjegyezném, hogy a kereszténység az egyetlen vallás az emberiség történetében, ami komplett kultúrákat irtott ki, elég, ha arra gondolsz, amit az inkákkal és az aztékokkal tett, a mayákról nem is beszélve…

– Éljenek a radikálisok – kuncogott Mark a sarokból.

Galland mind ez idáig szótlanul cigarettázott az oldalt álló római bérgyilkosok nagy döbbenetére, de most ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy mondjon valamit.

– Indiában ötezer éve ülnek az emberek a fa alatt: meditálnak és nem mosakodnak. A kultúra statikus, még történelemszemlélete sincs, a fehér ember keresztény protestantizmusa pedig űrállomásokat küld bolygókörüli pályára és megcélozza a csillagokat, Mr. Wilson.

Mark és a nők tátott szájjal, döbbenten hallgattak. Kerwin kihasználva a lehetőséget gyorsan visszaváltott Anguisra és a latinra.

– Ha meg akarod fékezni a praefectust, akkor ez a három bérgyilkos lehet, hogy kevés lesz, Kígyó. Nem lehetetlen, Aulust tucatnyi mártír támogatja az igaznak vélt ügyben.

– Legkevesebb harminc emberem lesz a Circus Maximusban.

– Ezt, hogy sikerült megszervezned öt nap alatt? – érdeklődött az ezredes.

– Sokan dolgoznak nekem, akik sok embert tudnak mozgósítani – felelte Anguis. – Ha van egy zsák aranyad és könyékig belenyúlsz, akkor azt veszed észre, hogy árnyékba borulsz, hisz’ jóakaróid, földből előpattant cliensei annyian tülekednek parancsodra várva, hogy egy csapásra eltakarják a napot. Valójában egy sivatagi tevét is többre becsülök egynémely embernél, mert ez a nemes állat legalább önszántából halad előre.

– Tetszik a filozófiád – jegyezte meg Kerwin.

– Ahh… – legyintett az Impérium első számú közellensége, és piszkálgatni kezdte a fogát.

Tessnek időközben sikerült feleszmélnie.

– Mi van Indiával?!

– Tényleg, mi van Indiával? – kérdezett vissza Galland. Mindenki arra számított, hogy Kerwin megfordul, és rendre utasítja a németet, de éppen az ellenkezője történt: elindult az ajtó felé, és közben intett a lánynak, hogy jöjjön ki utána. Tess összenézett Helénával, aztán Markkal. Azok a vállukat vonogatták.

A lány felállt, lesimította a ruháját, és Kerwin után ment. A férfi visszahúzta utána a velariumot, megfogta a csuklóját, és elsétált vele a márványlapok szegélyezte halasmedencéig. Suttogóra fogta a hangját.

– Ezt az embert befolyásolják. Olyan lelki állapotba akarják hozni, mint amilyenben 1940 és 1943 között élt, ekkor volt tagja annak a különleges alakulatnak, amelyik Longinus-lándzsájának őrzésével volt megbízva. A fegyvernek óriási hatalma van, tehát mindenképpen szükségeltetik egy bizonyos fokú emocionális lelkiállapot ahhoz, hogy az ember kézbe foghassa, és azon most ne kezdjünk el vitázni, hogy pozitív vagy negatív értelemben véve, hiszen mindez roppant szubjektív megítélés alá esik. A fegyver hatalmat gyakorol a hordozója fölött, Aulus már napok óta érezheti ezt. A folyamat meglehetősen misztikus és egyetlen szaktudományos redukció segítségével sem tudjuk érthetően megközelíteni, a magyarázatok nem evilágiak. A pszichológia és a neurológia csődöt mond, a teológia eltakarja a szemét, a mágia pedig érthetetlenül beszél. Nem tudhatom előre, hogy mi fog történni, amikor Galland a kezébe fogja a Szent Fegyvert. Lehet, hogy zokogó rohamot kap, az sem lehetetlen, hogy nemzetiszocialistává válik. Vagy ez történik, vagy az, de egyedül Galland képes arra, hogy büntetlenül megérintse a lándzsát, ezért nem érdekel, hogy napok óta mennyire radikálisak a nézetei.

– Hát, nem tudom – sóhajtotta a lány. – No és ki az, aki befolyásolja Gallandot, netalán a mi titokzatos William Sugerünk?

– Szerintem a lányod – felelte az ezredes.

– Mi a biztosítéka, hogy az a nő nem vezette félre Markot?

– Semmi.

– Mégis hiszel ebben a komplett őrületben?

– Ha van jobb ötleted, szívesen meghallgatom.

– Egyáltalán nincsenek ötleteim, John, csak sodródom az eseményekkel, akárcsak te és a többiek. Beszélgettem Markkal. Fölöslegesnek érzi magát, ráadásul kétségek gyötrik. Nem érti, miért hoztad magaddal ebbe a házba; nagyobb biztonságban érezte magát a harcászati rendszerek közelében.

– Ha otthagyom őt Moore-nál, Hands már megölte volna, mint fölösleges tényezőt. Hands egyre inkább azt gondolja, hogy ti olyan civilek vagytok, akik egyre többet tudnak a Katedrálisról, s a végén még képesek lesztek fecsegni. Gallandtól tudom, hogy Mark a regényírás gondolatát fontolgatja, ugye, sejted, hogy ezzel a legnagyobb veszélynek tenné ki magát. Abban az egyben bízhatunk, hogy Hands idővel elszigetelődik és megérti, hogy nincs más esélyünk, mint hinni a hihetetlenben, ez a történet erről szól. Aki ezt nem képes felfogni, az meghal… – Kerwin egyik pillanatról a másikra elhallgatott, és a halántékához nyúlva az átrium felé fordult.

Valamit megérzett, gondolta Tess, és erősen megszorította a férfi kezét. Lehet, hogy Jessica közeledik?

Ám nem a titokzatos lány közelített a házhoz. Kerwin egy gyermeket látott az infraképen, aki…

Hamarosan odaért a kapuhoz.

Megkoppantották a bronzkarikát.

– Nálad van a Cobra? – kérdezte Kerwin.

Tess kapkodva húzta fel a tunikáját, és a combjára csatolt tokból előkapta a parányi lézerpisztolyt.

– Szólni kellene a többieknek.

Kerwin nem válaszolt. A fegyvert átvette a lánytól, kibiztosította, és elindult az oecus felé, Tess pár lépésről követte. Megállt az előcsarnok közepén, és az ajkát harapdálva nézte, hogy a férfi kinyitja a kaput.

Egy tízéves utcakölyök állt a küszöbön és valamit átadott a férfinak. Tess nem látta jól, hogy mi az. Lassan, óvatos léptekkel közeledett.

– Anguis postagalambja hozta egy fertályórával ezelőtt – mondta a gyerek, és elszaladt.

Kerwin bezárta a kaput, és az egyik bronz kandeláber fényénél széthajtogatta a körömnyi nagyságúra összehajtogatott papiruszdarabkát. Egy üzenet volt rajta. Tess odahajolt, de csak az utolsó sorokat tudta elolvasni, az első latinul íródott:

Kígyó, ezt az üzenetet juttasd el a tribunusnak!

Vigyázzon, ezredes! Hands leszámolásra készül a kocsiverseny alatt! De egyre többen vagyunk akik szívesen átállnánk a maga oldalára.

Aláírás nem volt.

– Ezt ki küldte? – kíváncsiskodott a lány.

– Szerintem Sergi. – Kerwin galacsinná gyűrte az üzenetet, és bedobta a kandeláberbe. – Holnap mindenkinek nehéz napja lesz.

– Mit gondolsz, Szenoi visszatér?

– Nem tudom. De ha így lesz, akkor jaj annak, akiről azt gondolja, hogy testben és lélekben nem eléggé felkészült! Isten angyala olyan tüzet hoz majd, ami egész Rómát felemészti. Akárhogy számolom, kilenc napunk van hátra.

64. július 9-ről 10-re virradó éjszaka, Sybaristól 16 kilométerre

Ez az én kezem, ez az én lábam, az én hajam, az én keblem, az én szemérmem… De mégsem. Valaki más lettem…

Non sum qualis eram![133]

– Nem az vagyok, aki voltam – ismételgette Tullia. A lány egy magányosan mohásodó terméskövön ült. Az ezüstös holdfényben glóriaként ragyogott az áttetsző tunikája, amibe a Pomponius-ház ravatalozói öltöztették. Körülötte, mint mesebeli óriások hatalmasodtak az égnek szökkenő tölgyek, melyek úgy árasztották magukból az éjszakai erdő nyughatatlan susogását, mint egy kandalló a barátságos langymeleget. A lány percek óta üldögélt a kövön és még sejtése sem volt róla, hogy miképpen került ide. Homályos emlékképekkel rendelkezett egy Tullia nevű lányról, akinek keresztre feszítették a kedvesét. Egy lányról, aki levetette magát egy sziklafalról…

Én vagyok az a lány?

Tullia hitetlenkedve tapogatta a testét.

– Vettius! Hol vagy, Vettius?

A választ, amit kapott, nem a fülével hallotta, hanem az agyában, s nem a fák közül érkezett. De a drága, szeretett Vettius hangja volt.

– VAGYOK.

– Mi meghaltunk – nyöszörögte a lány.

– A MIKROKOZMOSZ ÁTLÉPETT A TÜKÖRSZFÉRÁBA, MÍG A HORDOZÓTEST A DIALEKTIKA FOGLYA MARADT. DE SENKI SEM TÖKÉLETES. A TRANSZFIGURÁCIÓ PILLANATÁBAN HIBÁT KÖVETTÉL EL, S TULLIA TUDATA ÖSSZEFONÓDOTT A TIÉDDEL. TULLIA VIASKODIK SZENOI ELLEN. GYŰRD LE MAGADBAN A HALANDÓ TUDATÁT, AMI VISSZAKÖVETELI MAGÁNAK A TESTET! AKADÁLYOZD MEG A TEST FELTÁMADÁSÁT!

Különös módon a lány felfogta a szavak értelmét. Valami benne lakozott, ami sokkal több volt, mint egy egyszerű rabszolgalány, és ez a titokzatos valami azt is megakadályozta, hogy a félelem szétmarcangolja a testet éltető szívet, ami újra dobogott.

– Mit kell tennem? – kérdezte az erdőtől, de nem kapott választ. Önmagában hordozta a választ, énjének titokzatos része végre felülkerekedett, és megtudta, hogy valójában kicsoda.

A kezét nézte: bőrén átragyogott a fény. Két könnycsepp gördült le a szeméből, de azonnal elpárolgott, ahogy tűzforró arcbőréhez ért.

– Én vagyok Szenoi – mondta a lány hangján, majd megismételte: – ÉN VAGYOK SZENOI, ÉS AZT IS TUDOM, TE KI VAGY.

Fény sugárzott elő a fák közül és a vakító ragyogás szétáradt a réten. A fényözön kellős közepén egy alak rajzolódott ki. Széttárt karokkal állt, arcát a csillagoknak fordította. Nagyon lassan mozdult, igazából lebegett a tisztást borító erdei virágok felett, és egyre közeledett a lány felé. Elúszott a fák közeléből és a sugárzás visszahúzódott a testébe. A különös alak nem volt más, mint az egykori Vettius. Megállt Tullia előtt, és megérintette az arcát. Emberi hangon szólalt meg, még az ajkai is mozogtak:

– Gyakorlom a halandók beszédét. Tudod, ki vagy?

– Szenoi vagyok

– Hol van Tullia?

– Érzem őt. Ez hiba.

– Bizony. Amikor megvizsgáltad a tudatot, megkedvelted a halandót és sajnálatot éreztél iránta. Túl régóta tartózkodsz a dialektikában, és megszeretted az embert, holott e fogalmakon túl kellett volna emelkedned. Szeretet, s gyűlölet: ezek emberi jellemzők. Tullia iránti érzelmeid azt eredményezték, hogy amikor behatoltál a testbe, magával rántottad a tükörszférában ragadt tudatot. Most itt van veled.

– És te uram, érzed Vettiust?

– Emlékszem rá. Ez így helyes.

Szenoi, a Hatalmasság arra kényszerítette Tulliát, hogy bűnbánóan fejet hajtson a Trónálló előtt, s aki egykoron Vettius volt, elmosolyodott.

– MONDD KI A NEVEM, SZENOI!

– GÁBRIEL.

És indultak Róma felé.[134]

II.

64. július 10. Róma, Circus Maximus

AKKORIBAN egy mondás járta Rómában: ha Isten akarsz lenni, nyerd meg a kocsiversenyt!

Mert a kocsiversenyeket többnek, magasztosabbnak tartották minden szórakozásnál. Látvány szempontjából csak az állatviadalok vehették fel vele a versenyt, ahol oroszlánok küzdöttek elefántokkal, Afrika végtelen szavannáiról hozott rettenetes orrszarvúk csaptak össze a messzi kelet tigriseivel, de a négyesfogat hajtás izgalmait még ezek a küzdelmek sem tudták túlszárnyalni. A kocsiverseny fej-fej mellett haladva a gladiátorviadalokkal állt a népszerűségi lista élén. Igazi színpompás eseménynek, hovatovább római ünnepnek minősült, ráadásul a nép minden egyes rétegét meghódította és hallatlan népszerűségnek örvendett. A Birodalom történetében nem egy esetben előfordult, hogy szenátusi határozattal korlátozták a gladiátori küzdelmek számát (Pompejiben be is tiltották, aztán Néró évekkel később visszavonta a rendeletet), de az elképzelhetetlen volt, hogy a hatalom akadályozni próbálja a kocsiversenyek megrendezését. Az a császár, aki ilyen rendeletet hozna, saját bukását készítené elő, mert nem lenne megmaradása a nép előtt, ami a rothadt paradicsomtól kezdve a büdös káposztán keresztül minden létező, kézbe kapható dologgal megdobálná, osztogasson bármennyi ingyen gabonát vagy élelmet a Mars-mezőn sétálva. A kocsiverseny iránti áhítat felért Jupiter tiszteletével. A négyesfogat papjai a különböző nemzetiségű hajtók voltak, temploma pedig a cirkusz, melyekből történetünk idején három is állt Rómában; mindközül legnagyobb és leghíresebb a Palatínus-domb lábánál húzódó Circus Maximus, amit méltán lehetett az ókori építőművészet csodájának tekinteni. A Nagy Cirkusz nyolcszáz méter hosszú és nyolcvan méter széles pályájának közepén nyújtózkodott a szobrokkal díszített spina[135], két végén karcsú meták[136] emelkedtek a magasba. A kocsiverseny eredendően két részből állt: a Capitoliumtól a Császár páholyáig tartó pompából[137] és a tulajdonképpeni futamokból, amelyek kora reggeltől késő délutánig tartottak. A hajnalban kezdődő pompán részt vett minden rendező, jelen voltak a római tisztviselők, papok, a menetben haladt az ifjúság színe-java, valamint mutatványosok, csepűrágók, bohócok, zenészek, ki-ki gyalogosan vagy lovon, esetleg gyaloghintóban tespedve, a társadalomban elfoglalt helyének megfelelően. A menet kiválasztott tagjai szekéren húzták maguk után a jelvényeket, istenszobrokat, amiket a futamok megkezdése előtt a spinán állítottak fel, mintegy jelezvén, hogy a versenyek tisztaságára maguk az istenek felügyelnek, holott Róma istenei legszívesebben eltakarták volna szemüket azt a totális őrületet látva, ami a bíborszegélyű tógába öltözött, fején aranylevelekből font koszorút viselő rendező fehér kendőjének a porba hullta után kezdetét veszi. A főrendező minden esetben a Császár, illetve annak távollétében a néptribunus, Róma határain túl pedig a városi praefectus, vagy az adott provincia helytartója.

A tömeg nem is annyira a lovakért és a hajtókért rajongott. A kocsiversenyek felértek egy színpompás hazárdjátékkal, ahol fél nap alatt meg lehetett gazdagodni, de persze nagyon könnyen az adósok börtönében is találhatta magát az ember, ha nem vigyázott. Mindenki tisztelettel hajtotta meg fejét az aurigaek[138] előtt, de valójában csak az számított, ki-ki milyen színekben indult, s ezek a színek politikai hovatartozást jelentettek. Ennek okán a kocsiverseny nem csupán látványos szórakozás és a legnagyobb szabású ókori hazárdjáték volt, hanem a politikai összecsapás színhelye is. A hajtók különféle színei pártállást, társadalmi hovatartozást, pozíciót jelentettek, s a nép az adott színnek megfelelően választotta meg kedvencét. A két legfontosabb szín a zöld és a kék volt, az előbbit a Császár és a köznép, míg az utóbbit a szenátus és az arisztokrácia támogatta. Az összecsapások nem csupán a pályán zajlottak. A futamok végén a győztes párt hívei boldogan lobogtatták tógájukat, a vesztesek pedig üvöltözve szidták saját hajtójukat – és az esetek nagytöbbségében a küzdelem áttevődött a lelátókra, hogy sok esetben egy tömegverekedés formájában vezetődjön le a felgyülemlett feszültség. Ebben az esetben megindultak az aedilisek, hogy rendet teremtsenek. Héraklészi munka lehetett, ha figyelembe vesszük, hogy a Circus Maximusban legkevesebb kétszázezer ember fért el. A verekedések oly’ gyakoriak és véresek voltak, hogy Néró nem egyszer több hevesvérű szurkolót halálra ítéltetett.

A kocsiverseny tehát a lelátókon sem volt veszélytelen sport, arról nem is beszélve, ami odalent a pályán folyt…

A kocsik felsorakoztak a korlát vagy a kötél mögött, ami a rendező kendőjének lehulltával felcsapódott, hogy szabadjára engedje az indulatokat. Futamonként négy kocsi indult és hétszer kellett megkerülniük a metákat a körülbelül nyolcezer-négyszáz méteres távon. Az ügyesebb hajtók a kanyarokban juthattak előnyhöz, amit jól beosztva igyekeztek megtartani a táv végéig, ennek érdekében megpróbáltak a legkisebb íven fordulni, kockáztatva ezzel a felborulás veszélyét, ami fölért egy halálos ítélettel. Ha a versenyző nem tudta időben kirántani övéből a gyeplő végét, akkor megvadult lovai több száz méteren keresztül hurcolták magukkal, rosszabb esetben a mögötte vágtató lovak tiporták agyon. Elég gyakran történtek halálos kimenetelű balesetek, számtalan hajtó halt meg alig húsz esztendős fiatal versenyzőként, vagy maradt nyomorék élete végéig, de aki életben maradt, s ráadásul győzött, nagyúri életet élhetett. Hatalmas fizetést, birtokot kapott, barátságáért nagyurak és császárok vetekedtek, kedvére válogathatott a szebbnél szebb lányok, asszonyok között, sőt, a gladiátorokkal ellentétben valódi „úriembernek” számított, akit örömmel láttak vendégül a legelőkelőbb helyeken, cenákon.

Néróról feljegyezték kortársai, hogy hallatlanul kedvelte a hajtókat, barátságukat többre tartotta mindennél, sőt, alkalomadtán benevezett a kisebb versenyekre, amelyeken a hivatásos aurigaek mindig visszafogták magukat és hagyták, hogy elsőként vágtasson át a célvonalon. A hajtók népszerűségét mi sem bizonyítja jobban, mint az a történet, hogy az egyik leghíresebbet közülük kis híján császári bíborba öltöztették. A hajtót Diocletianusnak hívták, és négyezer-négyszázhatvankettő győzelmét tartották számon.[139]

A 64-es esztendő július tizedikei versenyét nagy lelkesedéssel, de vegyes érzelmekkel eltelten várta Róma népe. Mindenki tudta, hogy Néró és Poppaea Sabina nem teszi tiszteletét a Circus Maximusban, mert udvartartásával egyetemben továbbra is a tengerparti Antiumban tartózkodnak. Egyesek bánatosan biggyesztették le ajkukat a hír hallatán. A nagy elkeseredésnek azt lehetett betudni legfőbb okaként, hogy a kocsiversenyek végeztével a császárok mindig nyíltszíni lakomát rendeztek a palotakertben, ez a múlt évben sem volt másképp. Most viszont Néró távolmaradásával egyes éhenkórászoknak hiába csorgott a nyáluk. A néptribunus ezt látva elébe ment a dolgoknak és maga rendelkezett a versenyeket lezáró ünnepély megtartásáról, melynek színhelyéül a Maecenas-kertet szemelte ki. A hír egyre terjedt a plebs soraiban, s mire a hajnali felvonulás menete megérkezett a cirkuszhoz, hogy ott összekeveredjen a kapuk megnyitására váró százezres tömeggel, már lépten-nyomon ezt beszélte mindenki.

Reggel nyolc órakor megszólaltak a harsonák, és a rendezők megnyitották a Circus Maximus kapuit. Az aedilisek négyszögletes pajzsaik mögé bújva, lándzsáik boldogabbik végével próbálták kordában tartani a megfékezhetetlennek tűnő tömeget, amely megelevenedett szökőárként próbált beömleni a lelátókra. Látszólag minden a legnagyobb rendben haladt, s lassan kezdetét vette a hetek óta türelmetlenül várt, nem mindennapi látványosság.

Tess tyúktojásnyira zsugorodott gyomorral ült gyaloghintaja mélyén. A hintót és a lány ruháit Anguis kölcsönözte, s amikor Kerwin megkérdezte tőle, hogy mindezért mennyivel tartozik, a Kígyó csak egy hamiskás mosollyal válaszolt. Azt senki sem akarta megkérdezni, honnan szerezte be a ruhákat – mindannyian tudták, hogy a lány megújított ruhatáráért Spuriust és az embereit lehet felelőssé tenni. Rabolt holmi, gondolta a lány, mialatt Heléna segített neki felöltözni. Halványzöld tunikát adtak rá egy hasonló színű, könnyű palliummal. Gondosan elrendezett frizurájára egy gyöngyökkel ékesített, pókfonál finomságú stólát borított, lábán ezüstcsatos bőrszandált viselt. Magára aggatta az összes ékszert, amit sikerült elhoznia a Moore-házból, az ókorba érkezése óta most nézett ki a legcsinosabban. Amikor Mark meglátta, egy kurta füttyentéssel jutalmazta. Attól eltekintve, hogy milyen nehéz órák elébe néz, Tess határozottan élvezte a dolgot, de ahogy közeledett az indulás órája, egyre idegesebb lett, végül kis híján kiadta magából a korahajnalban elfogyasztott prandiumot. Visszavonhatatlanul közeledett az a perc, amikor Lilith közvetlen közelébe kerül, s ennek gondolata lassan kitöltötte elméjét, nem hagyta nyugodni, egyre nagyobb feszültséggel töltötte el. Kerwin folyamatosan próbálta nyugtatni, hogy félelemre nincs oka, hiszen mindig a közelében lesz, ráadásul Galland teljes technikai apparátussal fog felvonulni és közbelép, ha az események nem a terveknek megfelelően alakulnak. Kerwin nem emlegette Handséket, holott mindannyian tudták, hogy a Bíboros helyettese és ennek csapata legalább akkora problémát jelent, mint a Démonkirálynő. Abban reménykedtek, hogy Sergi levele a valós állapotokat tükrözi, és a Hands-csoporton belül kialakult ellentétek az ő oldalukra hajtják a vizet. Amennyiben Hands elszigetelődik, talán revideálja a nézeteit és hajlandó lesz megérteni Kerwin álláspontját a stratégiára vonatkozólag.

Tess idegesen kukucskált kifelé a függönyön, és a szakadatlanul hömpölygő tömeget nézte. A gyaloghintó egy mellékutcában várakozott, Kerwinék valóságos védőgyűrűt vontak köré. Kerwin és Galland a szokásos tunikába és tógába öltözötten álltak a kocsi mellett. Galland az intervenciós modulokat hordta a ruhája alatt. Tess nem tudta elképzelni, hol lehet a Stockbauer-romboló. Heléna elmesélte neki, hogy az ezredes átprogramozta a fegyvert a németre. A lánynak halvány sejtelme sem volt, hogy minderre miért volt szükség, de nem feszegette a dolgot, annyira már sikerült megismernie Kerwint, hogy tudja, a férfi csak a legritkább esetben osztja meg másokkal – főképpen civilekkel – az elképzeléseit. Talán, hogy ne féljünk túlságosan, morfondírozott magában Tess.

Anguis és három embere verekedték át magukat a tömegen. Kerwin félrevonta a Kígyót a mellettük ásítozó lépcsőház hűvösébe.

– Láttál valami gyanúsat? – Kerwin elsősorban Aulusra kérdezett rá. Felderíteni küldte Anguist. Mark hiányában ő volt az egyetlen, aki biztosan felismeri a praefectust.

– A praefectus egyelőre nem mutatkozik – válaszolta Anguis. – Biztos vagyok benne, hogy álruhát öltött. Két aedilis nekem dolgozik, úgy intézték a dolgot, hogy a császári páholyhoz vezető lépcsőkhöz osztották be őket, de egyelőre nem látták Aulust.

– Ezek szerint felismerik?

– Tettem róla, ezért reménykedem benne. Ezen kívül egy lándzsát nem könnyű észrevétlenül bevinni a lelátóra – mosolygott a Kígyó. – Az aedilisek általában ostoba emberek, de ennyire azért nem…

– Csak a hegyét fogja bevinni – jegyezte meg Kerwin. Tógája sinusából előhúzott egy könnyű lézerpisztolyt. Kábító-fokozatra állította, és tűzkész állapotba helyezte. Átnyújtotta a rómainak. – Csak Aulus ellen használhatod!

– Ha megtámadnak az aedilisek? Annyian vannak, mint égen a csillag.

– Ítéld meg magad a helyzetet, légy körültekintő, a fegyver hatása pánikot okozhat!

– Megbízhatsz bennem, tribunus.

– Ha nem így lenne, ezt a mágikus fegyvert nem adnám a kezedbe. Rejtsd el a ruhád alatt, de csak akkor használd, ha szükséges, minden más esetben fejedre száll a haragom és megnézheted magad. Most hajolj közelebb! – Anguis engedelmeskedett. Egy tompa nyomást észlelt a bal fülében. Odanyúlt, de Kerwin elkapta a csuklóját. – Ne piszkáld, úgysem tudod kiszedni, és ha valaki belenéz a füledbe, nem láthatja meg! Mágiát tettem a füledbe, amely segítségével hallhatod, amit neked mondok és én is hallom, amit te mondasz nekem, bármerre légy, csak annyi a dolgod, hogy leszegett állal beszélj!

Anguis meghökkenve nézett rá.

– Azt mondod leszegett állal?

– Igen, ez egy nagyon furcsa varázslat – bólogatott Kerwin, aki úgy döntött, hogy nem próbálja elmagyarázni a rómainak a tunikája díszszegélyére erősített, szabad szemmel alig látható mikrofon működési elvét.

– Visszaadok egy zsák aranyat, ha beavatsz ennek a mágiának a titkába, nagyuram – vigyorgott Anguis.

– Erre még visszatérünk, de most menj, és tedd a dolgod! De vigyázz, nem hibázhatsz!

– Nem szoktam – jelentette ki a római, és embereit magához intve távozott. Sóhajtásnyi idő sem telt belé, és megtermett alakja ellenére eltűnt, felszívódott a színesen hömpölygő tömegben. Kerwin hosszan nézett utána, aztán félrehajtotta a gyaloghintó függönyét, és beült Tess-szel szemben.

– Ideges vagy? – kérdezte a lánytól.

Tess kinyújtotta a kezét, az ujjai enyhén remegtek.

– Ha ki kellene vennem valakinek a vakbelét, abból biztosan egy harakiri lenne. Biztos, hogy ezt akarjuk csinálni? Mi lesz, ha elragad magával?

– Ez kizárt – jött a gyors felelet. – Nyugodj meg, nem kerülsz vele közvetlen kontaktusba! Csak annyit akarunk elérni, hogy észrevegyen. Visszaadtad Helénának a medaliont?

– Igen – kapott a nyakához a lány.

Heléna addig nem nyugodott, amíg Tessre nem tukmálta a Lilith-űző láncot, Kerwin csöppet sem lelkesedett az ötletért. Ha az Éjszaka Nagyasszonya megérzi a medalion közelségét, egy szemhunyásnyi idő alatt teleportál a helyszínről.

– Ne haragudj, de nem veheted fel, ez tönkretenne mindent! Ismétlem, csak az a célunk, hogy Lilith felfigyeljen rád, miután ez bekövetkezik, azonnal elhúzzuk a csíkot. Utána csapdát állítunk neki, és elkapjuk.

– Hogyan?

– Tényleg megmondanám, ha tudnám… Hajtsd le a fátylad, indulunk a kapuhoz! – Kerwin félrecsapta a függönyt, a vakító fény betűzött a hintóba. A férfi kiszállt, és karját nyújtotta a lánynak, aki egy bánatos sóhajt hallatva kikászálódott. Őszintén remélte, hogy nem a végzete felé viszik.

A Circus Maximus hosszanti oldalai mentén sorakozó üzletek ezen a reggelen egytől-egyig nyitva voltak. A bolttulajdonosok nagyon jól tudták, hogy a tömeg elsősorban a kocsiversenyre kíváncsi, és ezért látogat el a cirkuszba, de a várható nagy forgalom miatt mindenki kinyitott, s inkább a pultot támasztotta a félrecsapott velarium mögött, minthogy fölüljön a lelátókra. A tavalyi évben sem lett másképp: már délelőttől hatalmas népünnepély vette kezdetét Rómában, és a tömeg másnap hajnalig tolongott az utcán. Az utcai árusok és kifőzdék hatalmas bevételre tettek szert, szekérderékszámra fogyott a fokhagymás kolbász és hagymás lében főtt bab, a kocsmák színültig telve voltak a nagy cirkuszt folyamatosan elhagyó tömegekkel, a vendégfogadókban minden szabad ágy elkelt. A rossz nyelvek szerint sehol sem lehetett annyi részeget látni birodalom-szerte, mint a nagy kocsiverseny napján.

A félszemű Agon egy ékszerboltot üzemeltetett az Aventinus-domb felé eső árkádsorban, s emlékezve a tavalyi vagy az előző években történtekre most is bizakodott, sok vevőre számított. A délutáni óráktól kezdve mindig megszaporodott azoknak a száma, akik az ujjukról (vagy szeretőjük ujjáról) lehúzott gyűrűkkel, karperecekkel tértek be hozzá, hogy kézpénzzé tegyék az ékszert, s utána visszamehessenek fogadni a következő futamra. Egyesek játékszenvedélye és a hozzá kapcsolódó balszerencse nagyszerű bevételt jelentett Agon számára, aki természetesen a lehető legrosszabb árat fizette az összes eladásra kínált ékszerért. De a kocsiverseny más bevételi forrással is kecsegtetett. Akik egy csapásra meggazdagodtak, nyomban felelőtlen pénzszórásba kezdtek, és feleségüket, kedvesüket, lányukat (és magukat) menten teleaggatták a legkülönfélébb drága csecsebecsékkel, az esetek nagytöbbségében éppen azokkal, amelyeket Agon pár órával azelőtt negyed áron megvásárolt. Összességét tekintve az ékszerész örült a kocsiversenynek – tavalyi bevételéből egy kisebb villát vásárolt Ostia mellett. Ezen a reggelen boldogan csapta fel a bejáratot takaró bőrfüggönyt, és utasította a segédjét, hogy rakja pultra a legszebb karkötőket, gyűrűket, nyakláncokat.

Ma igazán jó napunk lesz, gondolta. Alig telt el negyedóra a kapuk felnyitása óta, amikor megérkezett az első vevő – sőt, nem is egy, hanem mindjárt egyszerre hatan léptek a boltba. Agon a kezét dörzsölve, széles vigyorral az arcán lépett elébük, hogy megtudakolja, miben állhat a rendelkezésükre. Alig mondta ki az első szavakat, amikor egy jól irányzott ökölcsapás leterítette. Mire a segéd „rablót” kiálthatott volna, őt is elhallgattatták, valaki lerántotta a bőrfüggönyt, és becsapta, bereteszelte az ajtót.

– Fényt ide, gyorsan! – kiáltotta Cornelius Aulus, és egy karmozdulattal lesöpörte az ékszereket, hogy a pulton szétterítse Aenas évekkel ezelőtt készült vázlatát a Circus Maximusról. Agont és segédjét gúzsba kötözték, szájukat kipeckelték, majd mindkettejüket behúzták a legsötétebb sarokba. Mécsesek lobbantak és megvilágították a leheletvékony papiruszon felsejlő ábrát.

– Most itt vagyunk – bökött az ábrára Aulus. – A rajz szerint ezen a helyen hajdanán egy kelmefestő boltja állt, de ahogy elnézem, azt az üzletet felszámolták. Ami a lényeg: a bolthelyiség a helyén áll, és ha minden igaz, van hátul egy raktár… Az a raktár kell nekünk.

– Nem hazudik a rajz! – kiáltotta Globulus, és bevilágított a hátsó traktusba.

– Indulás! – adta ki a parancsot Aulus, és belépett a raktárba, a többiek szorosan a sarkában követték. A bolthelyiségből nyíló szobácska hasonló funkciót töltött be, mint hajdanán a kelmefestő boltjában. Agon raktárnak használta, s körös-körül embermagas polcok borították, rajtuk kéziszerszámok, öntőtégelyek és az ötvösmunka föltétlenül szükséges segédeszközei sorakoztak. A sarokban egy kisebb méretű kemence ásítozott, mellette egy terjedelmes, tenyérnyi lakatokkal lezárt láda állt, Agon abban tartotta az olvasztásra váró nemesfémeket. Aulus megállt a kemence mellett, és tenyerével végigsimította a díszítetlen, meszelt falat.

– Húzzátok el a ládát, az lesz az a fal!

Titusék nekifeszültek a súlyos alkotmánynak, és nagy nehezen elhúzták az olvasztókemence mellől.

– Elő a szerszámokkal! – adta ki legújabb utasítását a praefectus, s hátralépett, hogy utat adjon a tagbaszakadt Globulusnak, aki már emelte a csákányát, hogy megtegye az első vágást. Marius egy feszítővasat vett elő a lacernája mögül, és odaállt a társa mellé. Globulus csapásai alatt kisvártatva beszakadt a fal, és a bányászcsákány hegye belökte az első téglákat. Aulus mécsest fogott a kezébe, és bevilágított az így kialakított lyukon. Az arcáról megelégedettség sugárzott, amikor visszafordult társai felé.

– Bejutottunk a lelátó alá, testvéreim, de ne örüljetek korán, most jön a neheze!

Anguis és Spurius sorra járták a felállított őrszemeket, de azok közül egyik sem tudott érdemlegeset mondani. A Kígyó személyleírása alapján próbálták beazonosítani a praefectust, de ez a gigászi munka meghaladta minden erejüket, sőt, Anguis józan ítélőképességét is megkérdőjelezték, hiszen a kétszázezres tömegben szinte lehetetlen meglelni egy embert, aki minden bizonnyal álruhát öltött. A Kígyó egy darabig tűrte, hogy fancsali pofát vágva néznek a szemébe, aztán a harmadikat már kénytelen volt arcul csapni. Legszívesebben tőrt rántott volna, de ebben meggátolta a zsibongó tömeg, amely lassan-lassan megtöltötte a Circus Maximus nézőterét. A császári páholy mentén sorakozó válogatott aedilisek mellé felvonultak a kürtösök, hogy az adott jelre a vakítóan kék égre emeljék a hangszereik tölcséres végét. Anguis a kékpárti szektorban állt, tőle jobb kéz felől a császári páholy háromszintes oszlopcsarnoka húzódott, amely még üresen állt ezekben a percekben; a legelőkelőbbek és a főrendező szerepét magára vállaló néptribunus csak az utolsó előtti pillanatban fog megérkezni.

– Kérem a kristálylencséimet – mondta Anguis Spuriusnak.

A bérgyilkos átnyújtotta a puha bőrtokot. Anguis a szeme elé illesztette az egyiptomi lencséket, és tüzetesen átvizsgálta a zöldpártiak szektorát. A körülötte ülők egymással cseverésztek, és izgatottan lestek a hajtók vagy a császár páholya felé. A lépcsőkön gyermekek kergetőztek és mindenki a várható látványosságot tárgyalta, így alig tűnt fel egy-két embernek, hogy a magas, barna hajú férfi milyen furcsaságot művel. Akinek esetleg mégis szemet szúrt a dolog, nem tulajdonított neki nagy jelentőséget – rálegyintettek, úgy gondolták, egy bolonddal több van Rómában.

Anguis Kerwint kereste tekintetével, de mivel a férfi tudomására hozta, hogy a cirkuszba lépése előtt mágiával megváltoztatja az arcát, természetesen nem találta meg. Tess megtalálása a tömegben legalább olyan nehéz feladatnak bizonyult. Az előkelő nők nagytöbbsége ricinumot hordott, vagy sűrűn legyezte magát, és a császárhoz hű szektorról lévén szó valamennyi zöldbe vagy annak árnyalatába öltözött, akárcsak a lány.

Sokan napernyő nyelét pörgették ujjaik között, és ide-oda forgolódva beszélgettek a barátnőikkel vagy éppen ügyeletes szeretőikkel, az arisztokrácia soraiban feltérképezhetetlennek bizonyultak a szerelmi viszonyok. Rómában mindenki mindenkivel ölelkezett, férjes asszonyok puszta unaloműzésből prostituáltnak mentek, a Saturnalia-ünnepek alkalmával fiatal lányok közösültek állatokkal és meglett korú szenátorok előszeretettel csipkedték a fiatal fiúcskák fenekét.

– Mi vagyunk a világ közepe – mormolta némi gúnyos éllel a hangjában Anguis, és leengedte a kristálylencséket. Leszorította az állát, mint egy dacos kisgyerek.

– Hallod, amit mondok, tribunus?

Kisvártatva jött a felelet, Anguis tisztán és érthetően hallotta Kerwint a bal fülében.

– Hallom, és látlak is… most megy el melletted egy nő, aki kézen fog egy gyermeket.

Mire Anguis eltáthatta volna száját a meglepetéstől, a jelzett nő felment mellette a lépcsőn és a gyermekét maga előtt terelve bement az egyik sorba. Egy férfi integetett neki. A sárga palliumos nő visszaintegetett, aztán a sorban felálló emberek eltakarták Anguis szeme elől. A Kígyó azzal rendezte el magában a dolgot, hogy Kerwin „mágikusan lát”. Eltakarta száját, hogy a körülötte ülők ne nézzék egy magában beszélő bolondnak.

– Jó szemű vigyázókat állítottam a császári páholy közelébe, de mind ez idáig egyikük sem vélte felismerni a praefectust. Tovább folytatjuk a keresését. Ha megtaláljuk, felkoncoljuk.

– Csak akkor öljétek meg, ha nincs más mód a megállítására! Föltétlen meg kell szereznetek a lándzsát!

– Életünk árán is. Megmondod, hol ülsz, tribunus?

Kerwin sokáig várt a válasszal.

– Láttam, merre néztél az előbb. Az embered, akit Septimusként mutattál be nekünk, itt áll annak a sornak a végén, ahol ülök. Keress meg, a ruhámról megismersz, de ne tegyél megjegyzést!

Anguis ismét szeme elé illesztette a lencséket, és megkereste Septimust. Tudta, hogy a bérgyilkosnak hol kell állnia, elvégre ő állította oda a férfit. Végighaladt a soron, és nem sok hiányzott hozzá, hogy felkiáltson a meglepetéstől. Egy sűrűn lefátyolozott nő mellett egy őszes hajú, markáns arcvonású férfi ült. Cseppet sem hasonlított az ezredesre, de határozottan az ő irányába nézett, sőt, mintha bólintott volna. A balján ülő nő egy pillanatra felemelte az arcát takaró fátylat: Tess!

– Micsoda varázslat – motyogta Anguis, a lencsék megremegtek a kezében, az öregember arca elhomályosult. – Mit gondolsz, tribunus, merre lehet a praefectus? – kérdezte a leszegett állú Anguis.

– Nem te mondtad, hogy nem fog tülekedni a kapuknál?

Anguis eltette a lencséit, és odébb lépett egy közeledő csoport elől. A lába alatt megreccsent egy deszka…

– Csoda, hogy ennyi ember alatt nem szakad be ez a tákolmány – jegyezte meg epésen Spurius, és kiköpött egy rossz ízű babszemet.

Anguis hirtelen elkapta a karját.

– Mit beszélsz?!

Spurius értetlenkedve nézett rá.

– Azon csodálkozom, hogy nem szakad be. A lelátók alulról vannak aládúcolva, mit gondolsz, miért recseg-ropog az egész, mint egy süllyedő hadigálya?

A Kígyó tenyere nagyot csattant a saját homlokán. Mire Spurius észbe kapott volna, Anguis máris rohant lefelé a legközelebbi kapuhoz.

Hands lekapta fejéről a mikrofonnal egybeépített fülhallgatót, és odacsapta az asztalnak, Kerwin ezredes lépéselőnyre tett szert.

– Nagyon jól tudja, hogy lehallgatjuk a rádióforgalmazásukat – magyarázta a mellette álló Fu Macs Csennek. – A hallottak alapján egy dolgot biztosra vehetünk: fölrakott magára egy bionikus álarcot, tehát ebben a tömegben nem fogjuk megtalálni, hacsak be nem kapcsol valamilyen korszerű elektronikus rendszert, de szerintem nincs nála energiafegyver. Ráadásul ennek a római majomnak virágnyelven adta meg a koordinátáit. Jelen pillanatban halvány fogalmunk sincs, hol tartózkodik, ugyanis mi nem tudjuk felismerni Septimust, akihez viszonyítani lehetne. Profi.

– Ezt eddig is tudtuk, Cornelius. Egyáltalán melyik szektorban lehetnek?

– Ha el akarja kapni Lilithet, akkor csak a zöldben lehet. Minden más szektor túl messze van a főpáholytól. – Hands ideges, kapkodó kézzel rágyújtott, és rábökött egy monitorra. – Szeretném látni a teljes zöld szektort. Meg tudja oldani, hadnagy?

– Ahhoz Jactának át kellene mennie egy másik háztetőre, onnan viszont nem tudja belőni a császári páholyt. Hagyjuk a zöldeket, Kerwin előbb vagy utóbb úgyis felbukkan Lilith közelében, és akkor mindkettőt elkaphatjuk…

Sergi nem bírta tovább, és előrelépett a képernyősorig.

– A saját parancsnokáról van szó, Holecka hadnagy. Képes lenne…

– Én vagyok a Második Beavatkozó Egység parancsnoka, atyám – harsogta Hands –, és a hadnagy az én parancsaimnak engedelmeskedik! Felszólítom, hogy haladéktalanul hagyja el az átriumot!

Sergi nem akarta tovább feszíteni a húrt, inkább minden megjegyzést nélkülözve távozott. Bízott az isteni gondviselésben és Jacta józan ítélőképességében.

Azon az estén, amikor visszatért a szobájába imádkozni, a fejvadász bejött hozzá. Arra számított, hogy a férfi Hands parancsát jön teljesíteni és lelövi őt, de meglepő módon Jacta azt hozta tudomására, hogy az ő oldalán áll és nem akar szembeszállni Kerwin ezredessel.

– Hands utasított az ezredes likvidálására, de ezt a parancsot nem fogom teljesíteni – hozta Sergi tudomására a bérgyilkos. – Tizenöt éve ismerem John Michael Kerwint, ha valaki tudja, hogy mi a helyes megoldás egy ilyen nyakatekert helyzetben, mint a mienk, akkor ő az. Nem fogom kinyírni, bassza meg, és ha valaki megpróbálja, akkor őt takarítom el az útból… – Amikor Sergi később megkérdezte tőle, miért változtatott eddigi álláspontján, Jacta csak ennyit felelt: – Szerettem Michelle-t, atyám, és láttam a holttestét. Ezek tényleg nem emberek!

Sergi áldotta az Istent, és azon az éjszakán megírta azt a levelet, amelyben a támogatásáról biztosította Kerwint…

Kiment a peristülionba, leült az árnyékban, fejében vitustáncot jártak a gondolatok, még mindig nagyon sajnálta, hogy Kerwin nem vitte magával azon az éjszakán, amikor megszökött a többiekkel.

Hands meglehetősen különös, de hatásos tervet eszelt ki. Egyedül Robert van der Wilde-t küldte a Circus Maximusba. A holland teljes intervenciós páncélzatot viselt, de tógát húzott a felcsatolt modulok fölé. Az utasításoknak megfelelően felszívódott a tömegben, és várt, ő lett a végső ütőkártya. A főfeladat Jactára és Tóth őrmesterre várt. A fejvadász az Aventinus egyik hatemeletes bérházának lapos tetején húzódott meg, közel ezer méterre a Circus Maximustól, viszont ebből a pozícióból tökéletesen belátta és belőhette az északi oldal teljes lelátósorát és a császári páholyt, ahol előbb vagy utóbb fel kell bukkannia Lilithnek.

Tóth őrmester a Palatínus-domb egyik palotájának tetején lapult, és hasonló távolságból a déli oldal lelátósorát tartotta szemmel. Hands elképzelései szerint a mesterlövészek azonnal tüzelni fognak, ahogy megadja nekik a célpontokat.

Sergi szakadatlan imádkozott, és abban bízott, hogy Jacta az utolsó pillanatban kitalál valamit, hogy miért nem tud lőni…

Fu Macs Csen és Klippel jobbnak látták, ha nem szólnak bele Hands dolgaiba. Mindegyikük rendelkezett saját véleménnyel, de nem sok értelmét látták, hogy egymáson kívül mással is megosszák. Moore pedig bölcsen hallgatott, és le sem vette szemét az emociográf kijelzőjéről – a műszer egyelőre nem jelzett paranormál tevékenységet.

A császári páholyt mutató monitoron mozgás támadt, ahogy megkezdődött a legismertebb és leggazdagabb római előkelőségek bevonulása. Hands visszatette fejére a fülhallgatót, és bejelentkezett Jactánál. A fejvadász jelezte, hogy vette az adást.

– Hamarosan kezdődik, készüljön fel a tüzelésre! Ha beazonosítottuk Lilithet, azonnal tűzparancsot adok – közölte Hands.

– Megtalálták az ezredest? – kérdezte Jacta.

– Feltételezhetően a császári páholy közelében tartózkodik, de bionikus álarcot hord. Tűzkész állapotba hozta a fegyvert?

– Felkészültem.

Fu Macs Csen zavartan köhécselt.

– Talán jobb lenne, ha energiafegyvert használna, nem gondolja?

– Jacta a szakmája specialistája – jelentette ki a Bíboros helyettese. – Egy Iver Johnson mod. 5100-as mesterlövészpuskával fog tüzelni, ami a maga kategóriájában a legjobb volt a világon a XX. század utolsó évtizedében. Bárki legyen a célpont, ember vagy földönkívüli, ennek a puskának egyetlen lövése úgy szétveri, mint jégeső a tökföldet.

– Még egy démont is?

Hands egy lenéző pillantást vetett a kínaira.

– Addig menjen ki Sergi után, amíg megteheti, uram.

Fu Macs Csennek nem volt módja visszavágni, mert Moore hirtelen felrikoltott.

– Azt hiszem, megjött Lilith!

A néptribunus és kísérete a fanfárok fület repesztő zengése közepette érkezett meg a császári páholyba. Szenátorok érkeztek, bíborszegélyű, hófehér tógáik vakítóan ragyogtak a napfényben, ahogy sorra elfoglalták helyeiket. A nőkön vagyont érő ékszerek csillogtak, a római arisztokrácia színe-java tette tiszteletét a Circus Maximusban.

Az előkelőségek bevonulása vegyes érzelmeket váltott ki a nézőközönség soraiban. Egyesek felállva éltették a néptribunust, a császár utáni legelső embert, míg mások csak amúgy tessék-lássék módon tapsoltak. Nyíltan senki sem merte kimutatni az esetleges ellenszenvét, az aedilisek árgus szemmel figyelték a tömeget és a gyanús vagy renitens módon viselkedő elemeket azonnal kiemelték: Rómában minden politikus számíthatott arra, hogy létezik valahol egy tőr, amit valaki éppen az ő hátába akar döfni, és 64 nyarán egyre többen gondolták így, akik bejáratosak voltak a Domus Transitoriába. A közhangulat feszült volt az Otho-féle összeesküvésről szóló hírek és Néró távolmaradása miatt. Sokan e két dolgot összekapcsolták, zavaros elméleteket gyártottak, és azzal vádolták Nérót, hogy azért tölti Rómától távol a nyarat, mert félelem tölti el szívét arra a gondolatra, hogy Otho-hívektől hemzsegnek a főváros utcái. Az aedilisek és a praetorianusok előszeretettel vadásztak ezekre a rémhírterjesztőkre, ennek okán inkább mindenki megjátszotta a lelkesedést a néptribunus iránt, aki megjelenésével a hatalmat, magát a császárt szimbolizálta.

A javakorabeli, tekintélyt sugárzó, őszes hajú férfi dísztógában, fején aranylevelekből kovácsolt babérkoszorú-diadémmal, felemelt jobbal köszöntötte a tömeget, majd egy határozott intésére egy lélegzetvételnyi idő alatt elhalkult a lelkesedés vihara. Egy távoli szektorban egy kisgyermek sírt. Hangja messzire hallatszott a csendben. A néptribunus újabb intésére ismét felharsantak a fanfárok, és megkezdődött a hajtók bevonulása, hogy újfent kitörjön az őrület.

A vénembernek maszkírozott Kerwin végigfuttatta tekintetét a színültig megtelt császári páholyon. Legalább száz vendég töltötte meg a három emeletet és foglalt helyet az oszlopokkal szegélyezett páholyokban. Rabszolgák sürgölődtek a gyümölcsöskosaraikkal, mások bort töltöttek a magasra emelt ezüstkupákba. A nők kacarásztak jókedvükben, lassan előkerültek a tucatnyi színben pompázó legyezők, és mindenki izgatott pillantásokkal méregette az alant elvonuló kocsikat. Kitört a tapsvihar, és közel kétszázezernyi lelkes torok éltette a császári páholy alatt elvonuló versenyzőket.

Kerwin gyengéden megérintette Tess térdét.

– A második emeleten ül a balszélen. Méregzöld palliumot és fátyolt hord. Ő lesz az.

Tess odanézett, és ijedtében majdnem lebucskázott egy sort.

– John, ez nagyon közel van – nyöszörögte elkeseredetten, Kerwin alig hallotta a hatalmas ordítozásban. Bátorításképpen megszorította a lány kezét.

– Csak nyugalom, nem lesz baj.

Valóban Lilith volt a zöldfátyolos nő. Moccanatlanul ült a második emelet első sorában, mintha márványból faragták volna, valamikor az idők hajnalán. Az arcát takaró fátyol gyengéden lengedezett a könnyű szélben, fekete körmű hosszú ujjait ölébe ejtette, vérvörös ajka átsejlett fátyla selymén. Balján Plinius foglalt helyet, mögötte a fekete köpönyeges Oresztész magasodott. Lilith hat főt számláló, hullaarcú kísérete kővé dermedt szoborcsoport gyanánt állt a mágus mögött, és pislogás nélkül meredt a semmibe.

– Ki ez a nő? – kérdezte valaki a mellette ülőtől, de csak egy vállrándítást kapott válaszul, végül megindult az izgatott suttogás. Mindenki véleményt formált, s végül egy dúsan felékszerezett termetes asszonyság ráaggatta Lilithre a „Plinius legújabb szeretője” hangzatos címet. Egy perccel később ki kellett támogatni a páholyból, mert a környezetében ülők legnagyobb döbbenetére egyik pillanatról a másikra kiadta magából a tegnapi vacsorát, aztán a márványra zuhant, szájából, orrából ömlött a vér…

– Ne! – hajolt előre Oresztész, és gyengéden megérintette Lilith vállát. Azonnal fülbemászók és pincebogarak kezdtek mászkálni a kézfején.

– Ne érj hozzám, alacsony tömeg! – mondta unottan a Sátán szeretője, és Oresztész visszarántotta a kezét. Lerázta róla az undorító bogarakat, de nem mondott le arról a szándékáról, hogy megfékezze a Démonkirálynő kitörni készülő dühét. Odahajolt a méregzöldbe öltözött iszonyathoz.

– Bocsásson meg neki, legyen nagylelkű, Királynőm!

– Miért kellene ezt tennem?

– Mert ez az Erő…

Lilith nem válaszolt. Oresztész volt az egyetlen ember, akinek adott a véleményére, a sötétség nagykövetének tartotta a látható világban, és majdnem lenyűgözte a mágus vitathatatlanul nagy ereje, amellyel kordában tartotta a sötét entitásokat. Amikor először találkozott Oresztésszel, az embert szeretőjévé akarta tenni, de túl gyengének találta a magját, s a férfit kihajította a nyoszolyájáról, viszont elfogadta azt a vérrel írt paktumot, melyben a mágus eladta neki a lelkét…

– Nem én vagyok a Sátán, miért akarsz szolgálni? – kérdezte tőle annak idején.

– Mert szeretlek az idők kezdete óta – kapta válaszul a mágustól. – Figyellek, évezredek óta akarsz az emberek között élni, a kettéhasadt lelked jobbik fele hozzánk húz. Nem mered bevallani, de bánt, hogy az Őrzők szörnyeteggé tettek. Azért ölelsz halandókat, mert irigyled, hogy vannak érzéseik. Hadd segítsek neked, Lilith… – mondta Oresztész százhúsz évvel ezelőtt, és Lilith azóta becsülte a férfit, mert tudta, hogy igaza van. A mágus a lelkének leggyengébb pontjára tapintott rá.

Ha egykoron Salamon elvett volna feleségül, talán véget ér az átok, de Sába királynőjében felismerte valós mivoltomat és ellökött magától. Bennem van a hiba, sugárzik rólam a sötétség hatalma, nincsenek érzelmeim, gondolkodott el Lilith a hallottakon, s később magához emelte Oresztészt, hogy révkalauza legyen a fenti világban. Mindig megbocsátott neki, habár nagyon jól tudta, hogy ez a gyengeség jele. Az elmúlt napokban is elnézte a hibáit. Oresztész is csak egy gyarló ember volt, aki képtelen gátat vetni indulatainak. A mágus napok óta arra hivatkozott, hogy rossz a csillagok állása, ezért nem küldi még Palmyrát Petrus fejéért, holott ez csupán mondva csinált ürügy, s ezt mindketten tudták. Lilithnek elég volt egy pillantást vetnie a férfira, hogy lássa a szemében izzó, olthatatlan szerelmi tüzet, amit a szíriai nő iránt érez. Oresztész belészeretett az íjásznőbe – holott mindenkitől a testi élvezetek elvetését kérte –, s félti őt az apostoltól, aki Krisztus erejét birtokolja. Ezért tolja, halogatja egyre tovább a támadás időpontját, most pedig arra kéri, hogy legyen nagylelkű…

Hát csodálkozzatok, ostobák, ma még utoljára jólelkű leszek!

Egy kecses kézmozdulattal felhajtotta fátylát, és rámosolygott a mágusra, aztán kirobbant belőle a nevetés. Plinius döbbent arcot vágva meredt rá, még sohasem hallotta nevetni a nődémont.

– Lenyűgözöl – hajtotta meg őszbe csavarodott fejét Oresztész, és intett a szolgáknak. – Igyál bort, a bor vérré válik!

Lilith elvette Plinius kupáját, és feltartotta, hogy színültig töltsék.

– Igyunk az emberiségre – kuncogott az Éjszaka Asszonya és az alant elvonuló hajtókra emelte az ezüstkupát. – Igyunk, míg írmagja létezik. Legyen hát ünnep a mai nap, s ami lent van, keveredjék azzal, ami fent van! Így legyen!

Jacta kamerája a császári páholyt pásztázta. Hands orra valósággal súrolta a képernyőt, Suger legjobb tanítványa legszívesebben belebújt volna a képbe.

– Menjen vissza erre a nőre, Stanley, és hozza közelebb, hadd lássuk az arcát!

– Mióta ismeri fel Lilithet, Hands, látott róla egy reprodukciót valami varázskönyvben? – kérdezte a fejvadász.

– Ne humorizáljon, nem vagyok vicces kedvemben!

A kép megmozdult, és visszaúszott egy feltornyozott hajú, halványkék palliumot viselő nőre, akinek három férfi tette a szépet. A nő a második szinten ült, és látszólag sokkal jobban érdekelte a férfiak udvarlása, mint az első futamra felsorakozó négy kocsi a porban fekvő indítókötél mögött. A nő arca kitöltötte a képernyőt. Holecka futtatni kezdte a PANTOMIM-programot, és a harcászati komputer megkezdte a szájmozgásról történő leolvasást, a szöveg folyamatosan íródott a képernyő alján. A nő arról beszélt, hogy mennyire lenyűgözte a tegnap délutáni színházi előadás Pompeiusnál…

– Nézzük meg infravörösben!

Jacta átkapcsolt, a kép egy modern festő vásznává változott.

– Menjünk tovább, ez egy ember!

Anguis magához füttyentette az árkádsorban őrködő embereit és gyors, pattogó eligazítást tartott a köréje gyűlőknek.

– Át kell vizsgálni az összes bolthelyiséget, Aulus minden bizonnyal a lelátók alatt húzódik meg. A boltokból be lehet jutni oda, csak át kell törni a belső falat. Tüsténkedjetek, egyik lábatok itt, a másik ott legyen, aki valami gyanúsat észlel, nekem jelenti! Munkára!

Spurius péklegényei és Cassius gladiátorai szétspricceltek az árkádsorban.

A Circus Maximusban megkezdődhetett az első futam, mert egetverő ordibálás hallatszott a lelátókról. Anguis módfelett sajnálta, hogy nem lehet odabent ezekben a percekben – az első futamban egy kisebb vagyonnal fogadott az egyiptomi hajtó győzelmére. A kellemest mindig kössük össze a hasznossal, szokta mondogatni.

Cassius egyik embere lóhalálában érkezett vissza, már messziről kiabált.

– Agon ékszerboltja a sor végén – lihegte a férfi. – Többen látták, hogy bementek páran és utána bezárt…

– Az lesz az! – jelentette ki Anguis, és Spuriussal a nyomában rohanni kezdett az árkádsorban. Szaladtukban feldöntötték az állványokat, szétrugdosták a tyúkketreceket, leborítottak több gyümölcsös asztalt. Amerre elhaladtak, csak fenyegető ökölrázás volt a jutalmuk. A szolgálatban lévő aedilisek végre feleszméltek, és kivont karddal kezükben rohantak a csirkefogók után.

Tóth őrmester, aki nyolcszázötven méterrel odébb hasalt egy villa tetején, bejelentkezett a parancsnokának.

– Látom a hármasszámú célpontot, hadnagy úr. Többedmagával rohan az árkádsor alatt.

Tóth az energiafegyvere elektronikus erősítésű célzórendszerén keresztül követte figyelemmel Anguis mozgását. Pozíciójából tisztán végiglátta a déli oldal üzletsorát és az északi lelátót. A villa lakói egytől-egyig a kocsiversenyen tartózkodtak, még a rabszolgák is, így a ház lapos teteje kiváló lőállásnak bizonyult. Szaggatott sípolás hallatszott a közepes teljesítményű energiavető fedélzeti komputere felől. Tóth a szeme elé hajtotta a parányi képernyőt.

– Jelentem, a hármasszámú célpont energiafegyverrel rendelkezik!

Hands halállistáján Lilith lett az elsődleges célpont, aztán Kerwin ezredes következett. Az agentes in rebus renegát ügynöke harmadikként követte őket, és a minden zűrzavarért felelős Szép Heléna lett a negyedik. Senki sem merte megkérdezni Handstől, hogy vajon hányadik helyre sorolja Tess Gordont és Mark Wilsont, a két beszervezett polgári személyt?

Hands immáron sokadik cigarettájára gyújtva hallgatta Tóth bejelentkezését. Kerwin energiafegyvert adott a római kezébe, tehát egyértelmű, hogy megbolondult. Súlyosan megsértette a CODEX előírásait, személye mindenképpen terhes a Katedrális számára. Az emberiség egész történelmének létjogosultságát veszélyezteti az ilyen felelőtlen cselekedetei által, tehát mindenképpen likvidálandó személy, aki számára nem lehet kegyelem. De mi legyen Anguissal? Valójában nem tartotta túlzottan fontosnak a férfi drasztikus módon történő félreállítását, hiszen egy szimpla agymosás a pszichoszondával, örökre kitörli agyából a Második Intervenció és 64 nyarának minden emlékét, de most, hogy energiafegyver van nála… Már a nyelve hegyén volt, hogy „lője le”, de váratlanul eszébe ötlött, hogy talán sikerülhet a saját oldalára állítania. Ez az ember pénzért mindenre kapható, és a Bíboros fontos figurának tartja… Hands vacillált, habozott kiadni a tűzparancsot. Tóth egyre türelmetlenkedett, végül Holecka bejelentette, hogy megtalálta Lilithet – Anguis megmenekült.

– Második emelet a balszélen! A zöld palliumos nőnek valami nem stimmel az infraképével, Excellenciás uram!

– Hallotta, Stanley? – kérdezte Hands a bérház tetején tartózkodó mesterlövésztől.

– Hallottam. Várom a tűzparancsot – felelte Jacta.

– Csak akkor adok parancsot a lövésre, ha biztos vagyok a dologban. Készüljön föl, és várjon! Lehet, hogy perceken belül lőnie kell.

– Anguisék egy üzlet lezárt ajtaját rugdossák, és összecsaptak az aedilisekkel – jelentette a másik vonalon Tóth őrmester.

– Egyelőre hagyjuk a rómait, úgy néz ki, megtaláltuk a nőt. – Hands átkapcsolt az intervenciós forgalmazásra. – Hall engem, Wilde őrmester?

– Igen, uram.

– Megtaláltuk Lilithet. Ha Jacta nem tudja leszedni, akkor maga jön.

– Értem, uram.

Klippel odahajolt Fu Macs Csenhez.

– Nekem nagyon rossz előérzetem van – súgta a fülébe.

– Ezzel nem vagy egyedül, Klippel fiam.

Az aedilisek természetesen azt hitték, hogy fosztogatókkal van dolguk, és ennek megfelelően törtek az ékszerüzlet ajtaját feszegető Anguisékra. A Kígyó és ötfőnyi csapata pillanatokon belül egy tucatnyi, kivont kardot lóbáló, pajzsok mögé bújt rendőrrel találták szembe magukat. Mindenki eszeveszetten kiabált. Anguis emberei az ajtót rugdosták, az aedilisek pedig minden felszólítás nélkül lerohanták a rosszarcú csoportot. A fegyveresek egymásnak estek, és kitört a csetepaté, ami nem tartott sokáig, mert Anguis előkapta a varázsfegyvert, és a kábítósugárral végigsöpört a támadókon, akik úgy dőltek el, mint a felrúgott szeneszsákok. A vakító napfényben alig látszott a lézersugár, ezért sok aedilis nem rettent meg attól, hogy tovább vagdalkozzon. Észre sem vették társaik eszméletvesztését. Spurius egyik emberét megsebesítették a combján, és jajgatva omlott össze a fal tövében.

– Rablók, rablók! – üvöltöztek az aedilisek. Bőrsaruk talpa csattant az utcaköveken, ahogy közeledett az erősítés.

Beszakadt az ékszerüzlet ajtaja, Anguisék benyomultak a bolthelyiségbe. A Kígyó lelőtt három rendőrt, majd ő is beugrott az ajtó hűlt helyén.

– Torlaszoljátok el!

Spurius és társai pultokat, polcokat toltak a visszatámasztott ajtó mögé. Odadobálták az összes zsámolyt, még a padlón heverő ékszereket is. Az aedilisek máris dörömbölni kezdtek odakintről, és nekifeszültek az akadálynak. Egy lándzsa döfött be a széthasadt ajtó nyílásán, és kis híján felnyársalta a kipirosodott arcú Spuriust, aki megállás nélkül üvöltözött. Anguisnak szemhunyásnyi időbe sem tellett, hogy belebotoljon a földön fekvő és felpeckelt szájjal nyögdécselő, sonkaként összekötözött Agonba és segédjébe.

– Jó helyen járunk! – rikkantotta, és berontott a belső helyiségbe. Azonnal meglátta a kibontott falat. Arca elé rántotta a tunikája gallérját.

– Hallod-e, tribunus? Aulus bebújt a lelátó alá, nekem pedig a nyomomban lohol egy szakasznyi felbőszült aedilis.

– Menekülj az ellenséged után és fékezd meg! – jött a felelet. Anguis egymaga húzta ki a nehéz ládát, amit együttes erővel felraktak az ajtó elé tolt, felborított pultra.

– Egy darabig kitart – szuszogta a Kígyó. – Van nálunk valami világító alkalmatosság? Mert ahogy elnézem, itt semmi ilyet nem látok – ordibálta túl az aedilisek veszett dörömbölését.

– Hogyan lenne! – kiabálta Spurius. – Most mit csinálunk?

– Botorkálunk – jelentette ki Anguis, és bemászott a falon megnyitott lyukon. A többiek összenéztek, megvonták a vállukat, és meztelen pengéjű tőrrel a kezükben gondolkodás nélkül követték.

Aulus háromszáz lépéssel odébb egy gerenda tetején állt. Fülét odatapasztotta a penészfoltos, nyirkos falszakasznak, amelynek túlfelén a császári páholy oszlopcsarnokai húzódtak. Titusék odalentről bámulták. Fejük felett folyamatosan zsongott a ferdén lefelé szűkülő mennyezet, a tulajdonképpeni padsorok. Lovak patáinak csattogása és a kocsik dübörgése hallatszott, ahogy a versenyzők elvágtattak a szektor előtt. Titus megvárta, míg elhalkul a lelkesedés vihara, aztán felszólt a praefectusnak.

– A következő futamban jön a római versenyző, körülbelül tíz percünk van hátra.

– Én is úgy számolom. Szereljétek össze a lándzsanyelet, Globulus erősítse fel a hegyet, azután másszatok fel ide! Amikor a római hajtó következik, minden aedilis elhagyja az őrhelyét, Minutust még a csecsszopók is látni akarják, annyira népszerű. Ekkor a tűzfegyver segítségével berobbantom a falat, és behatolunk a páholyba. Csak annyi a dolgotok, testvéreim, hogy feltartsátok a fegyvereseket, míg dobótávolságba nem kerülök Lilithtől.

– Ha elhibázod? – kérdezte Marius.

– Nem hibázom el, Krisztus velünk van.

Világos beszéd, állapította meg magában Globulus, és iszákjából előrángatta egyetlen reménységüket, Longinus százados hajdani lándzsájának hegyét, amely átütötte a kereszten függő Megváltó oldalát. A fegyver különösen csillogott a félhomályban. Egy pillanatig mindenki áhítattal bámult rá, aztán három keresztény harcos kihúzta az övébe tűzött alig egyméteres botokat, és összekapcsolta azokat a Globulus iszákjából kiosztott, a szögek számára jó előre kilyukasztott rézhengerek segítségével. A furfangos szerkezet Aulus találmánya volt, amit két nappal ezelőtt sikerült kifundálnia. Kénytelen volt kiokoskodni valamit, mert egy lándzsával nem lehetett tolongani a korahajnali tömegben, az árgus szemekkel figyelő aedilisek azonnal fülön csípték volna mindannyiukat. Kalapács és szögek kerültek elő, és Globulusék összeszerelték a nyelet, végül a tagbaszakadt, kopasz férfi felerősítette végére az elnyújtott babérlevelet formáló hegyet. Felnyújtották a fegyvert Aulusnak.

– Másszatok föl!

Tess percek óta le sem tudta venni szemét Lilithről. Hosszú volt az út Los Angelestől a Circus Maximusig. A lány úgy érezte, hogy valakik belökték egy ajtón, aztán majd kilökik onnan, s neki tűrnie kell szótlanul a megpróbáltatásokat, hiszen ezt parancsolta, ezt a keresztet tette vállára saját százada, mely legalább olyan dekadens, annyira istentelenül technokrata és érzelemmentes, mint amennyire véres és vad volt az ókori Róma. Nézte Michelle gyilkosát, és lassan megértette Franz Gallandot, akit csodálattal töltött el Lilith személye. Lilith felülemelkedett azon, amit reáparancsolt az Őrzők hatalma és fellázadt a tudatán erőszakot tevő hatalom ellen, megmutatta, mi az Erő. Mert ellentmondani, és Tess ott a Circus Maximusban ismerte fel annak igazságát, hogy ez a legnagyobb áldozat, amit csak meghozhatunk önmagunk érdekében. Mondj ellent! Ha ember akarsz lenni, akkor mondj ellent a csábításnak, emelkedj felül a lelki hívságaidon, vesd le magadról a testiség bilincsét, és küzdj állhatatosan, bízva abban, hogy Isten megsegít erőfeszítéseid láttán! Lilith ellentmondott ugyan, de a rossz oldalt választotta, és kudarcra ítéltetett. Hasonlóak vagyunk, morfondírozott magában a lány. Lilith gyűlöli azt, amivé tették, és én gyűlölöm azt, ami egykoron voltam… Valamit mind a ketten gyűlölünk…

Tess elbőgte magát, hogy elsirassa elveszett boldogságát.

Kerwin gyengéden átkarolta, és magához vonta.

– Nem szabad félni…

Tess a fejét rázta.

– Ne szeress engem, John, én pokolra fogok jutni, érzem!

– Oda is követlek, bármi legyen az ára.

– Szép szavak, de én nem hiszek bennük. Kérlek, bocsáss meg!

Az izgalom a tetőfokára hágott, amikor újfent megszólaltak a fanfárok, és kezdetét vették a második futam előkészületei. Korának egyik leghíresebb hajtója, az Antiochiában született, de Rómában nevelkedett Minutus következett, akit méltán tartottak Diocletianus utódjának. Huszonöt éves kora ellenére már ezernégyszázkilencvennégy futamgyőzelmet tudhatott magáénak, és a napi versenykiírás szerint ma megszerezheti az ezerötszázadikat, amennyiben minden előfutamot megnyer és eljut a délutáni döntőig. Megszámlálhatatlanul sok ember ült a Circus Maximusban, aki a fél vagyonát feltette erre az alacsony termetű, csillogó tekintetű, fekete hajú fiatalemberre. A merészebbek természetesen ellene fogadtak, és tövig rágott körömmel izgultak a helyükön. Ha Minutus esetleg felbukik, akkor egy csapásra vagyonos emberek lesznek.

Minutus kiélvezte a siker mézédes nektárjával teli pohár minden cseppjét, és a szokásokkal ellentétben tett egy tiszteletkört a spina körül. Amerre elhaladt, mindenki felugrott és kendőjét, tógáját lobogtatva üdvözölte a kocsiversenyek koronázatlan királyát. Egy pillanatra visszafogta lovait a császári páholy előtt, és üdvözlésre lendítette jobb kezét. A lelkesedés moraja fokozatosan elhalkult, végül beállt a síri csend. A néptribunus gőgös arcán halvány mosoly futott végig, és visszaintett a Császár nevében.

Kitört a hangorkán, és Minutus visszakocsizott a startkötél mögött várakozó három hajtótársa mellé.

A Moore-házban egyedül Fu Macs Csen és Klippel nézték végig a kamerák által közvetített jelenetsort. Hands és Holecka egészen mással voltak elfoglalva, mint Minutus bevonulása.

– Van egy kis probléma az infraképével, hadnagy? Ne vicceljen! Ennek egyáltalán nincs infraképe! Én nem hiszek az olyan egetverő baromságokban, hogy a vámpír nem látszik a tükörben, de a tények makacs dolgok: ez a nő nem nő! Ráállt a célra, Stanley? – kérdezte Hands.

– Rajta vagyok – jött a felelet.

– Látja, amit mi látunk?

– Hát sötétben nem tudnám lelőni.

– Akkor addig lőjön, amíg süt a nap.

Az épület, amelynek tetején Jacta kialakította a lőállását, úgy emelkedett ki a környező bérházak sűrűjéből, mint egy ókori felhőkarcoló. Három oldalról szűk, homályos sikátorok határolták, tetején száradni kiaggatott lepedőket és tunikákat lobogtatott az Aventinus lankái felett süvítő szél. A fejvadász hajnali öt óra óta tartózkodott a tetőn, és az első két órában semmi mást sem tett, minthogy melankolikus pofával rágcsálva a XX. századi cukormentes rágógumiját bambulta a város panorámáját, és megpróbálta kordában tartani a fejében kergetőző gondolatokat.

Kerwin vagy Hands? – fogalmazta meg magában a legégetőbb kérdést. Napokkal ezelőtt ő volt a legelvakultabb Kerwin-ellenes agitátor a Moore-házban, s milyen kiszámíthatatlan fordulatokat tud produkálni az élet? Azon az éjszakán éppen az a Hands vette védelmébe a Második Intervenció parancsnokát, aki most arra készül, hogy lelövesse, ha megjelenik a célkereszt közepén. Lelövesse azzal, aki időközben rádöbbent arra, hogy az ezredesnek van igaza: Lilithet csak a saját fegyvereivel lehet legyőzni, horribile dictu valami érthetetlen dologgal, legyen bár mágia vagy Szent Lándzsa.

– Vagy a Hit – mondta Jacta a körülötte lobogó lepedőknek, és óvatosan levette az Iver Johnsonra szerelt lézervédelemmel ellátott 16x nagyítású MK4 típusú LEOPOLD céltávcső védőkupakjait. Letette azokat a palával borított tetőre a sorban felállított mikro-monitorok mellé. – Vagy éppen az M2-es lövedékkel szerelt 50BMG lőszer… – folytatta különös imáját, és kibiztosította a fegyvert. Visszahúzta a zárdugattyút, betöltötte a speciális lőszert, és nagy csattanással helyére tolta a forgótolózárat. Visszabiztosított, és fölvette a tüzeléshez szükséges legkényelmesebb testhelyzetet. A szálkeresztet végigfuttatta a második emelet első sorában ülő alakokon, és megállapodott a zöldruhás nőn. – Pokoli szépség – morogta Jacta, és a szálkereszt közepét ráültette Lilith szívére.

– Van ennek egyáltalán szíve, Cornelius? – húzta a szája elé a mikrofont a fejvadász.

– Lője fejbe! – hangzott a parancs.

– Cornelius, fogadjunk, hogy maga amerikai!

Jacta kibiztosított…

–… ott állok pucéran a szokott testemben, a fejem búbjáig szűzlányok vérében ázva, kezemben egy halott csecsemő, erre nem bejön II. Ramszesz felesége, no és mit gondoltok, mit mondott neki az a bolond? Kedvesem, ez a lány csak a legújabb ágyasom! – affektált Lilith.

Pliniusból és Oresztészből kirobbant a nevetés, a szenátor majdnem átbucskázott a korláton, úgy csapkodta a peremét. Oresztész a könnyeit törölgette, még a hullaarcú testőrök is vigyorogtak. Lilith sunyin mosolygott, élvezte, hogy ezzel az évezredes történettel sikerült megnevettetnie a halandókat.

– Imádlak, szerelmem – csúszott ki a mágus száján.

Lilith villámgyorsan odakapta a fejét.

– Hogy merészelsz…

A következő pillanatban öklömnyi márványdarab robbant ki a háttérben álló oszlopból és megsebezte az egyik aedilis combját. A férfi feljajdult és összerogyott. Többen hátrakapták a fejüket, Oresztész elsápadt, de nem a váratlan és érthetetlen esemény miatt, amiért Lilith dühét okolta. Tudta, hogy messzire ment, a Démonkirálynő hosszú élete során csak egyetlen halandónak engedte meg, hogy így szólítsa. Ám Lilith már nem foglalkozott a halottsápadt mágussal. Visszafordult ültében.

– Mi volt ez? – sziszegte, és mérhetetlen lassúsággal felemelkedett. Nem kapott választ.

Nem ő csinálta? – lepődött meg Oresztész.

Az Iver Johnson 5100-as mesterlövészpuska precíziós fegyver lévén egylövetű volt. Az egy lövés, egy találat elve alapján működött, tehát Jactának újra kellett tölteni. Nem kapkodta el.

Hands a harcászati rendszeren keresztül követte figyelemmel az eseményeket. Jacta lövése után pár másodperccel máris megszólalt a fejvadász fülhallgatójában.

– Elmondja, mi történt, vagy kezdjek találgatni?

– Kilencszázhúsz méterről lövök, a lövedék alig valamivel több mint egy másodperc alatt ér oda. Sajnálom, de elmozdult az utolsó pillanatban. Egy az egymillióhoz az esélye, de bejött neki. Újratöltöttem!

– Rálőttek Lilithre. – jelentette Galland Kerwinnek az intervenciós vonalon. – Jacta lesz az. Golyós lőfegyverből tüzelt, de nem találta el.

– Maradj itt! – kiáltotta Kerwin Tessnek, és az embereket félrelökdösve kirohant a sorból. A lány döbbent arcot vágva emelkedett fel és nézett utána.

– John?!

Megfeledkezve mindenről felemelte a fátylát – a zöldszektort figyelő kamera képét folyamatosan elemző azonosító-program abban a pillanatban megtalálta.

– Tess Gordon a zöldszektor nyolcadik sorában áll! – harsogta Holecka.

Jacta elfordította a fegyvert Lilithről, hogy megnézze magának. Azonnal felismerte a felhajtott fátylú Tesst. A lány értetlen arcot vágva nézett egy, a köztes lépcsősoron felfelé rohanó férfi után. Jacta nem láthatta a férfi arcát, de az alakjáról és a mozgásáról nyomban felismerte.

Kerwin!

Jacta továbbra is Tesst nézte a lövésre kész puska szálkeresztjében. Semmi pénzért nem lőtt volna a lányra, csupán egyszerűen kíváncsi lett, hogy mi sül ki ebből. Tess toporgott egy darabig, aztán elindult a sietve távozott férfi után. Egy rövid időre eltűnt a képből, mert a körülötte ülők mind felugráltak, amikor elindult a második futam. Jacta újra meglátta a lányt, aki felsietett a lépcsőn. Lekapta fejéről a stólát és a fátylat, majd mindkettőt mérgesen elhajította. Tess eltűnt egy oszlop mögött.

– Lője már le azt a kurvát! – kiabálta Hands, és Jacta visszafordította a fegyvert Lilithre.

A Démonkirálynő büszke tartásban, mozdulatlanul állt a márványkorlát mögött, körülötte izgatott emberek toporogtak. Egyikük sem foglalkozott a versennyel.

Jactának olyan érzése támadt, hogy Lilith őt nézi.

– Ez képtelenség – morogta, és a szálkeresztet ráültette a nődémon orrnyergére. – Maradj mozdulatlan, maradj mozdulatlan… – Jactának izzadság ütközött ki a homlokán és szédülni kezdett, könnyek gyűltek a szemében, s Lilith képe elhomályosult. – A francba, ez nem lehet igaz. – Kezének remegése áttevődött a fegyverre és megrezdült a szálkereszt. Az ujja automatikusan húzta meg a ravaszt…

Lilith meg sem rezdült, de a mellette álló Plinius szegycsontját valósággal szétrobbantotta a lövedék becsapódása. Véreső robbant ki a szenátor mellkasán és hátán, a termetes férfi rongybabaként vágódott hátra a hullaarcúak közé. Elterült a kövön.

Jacta már semmit sem látott a könnyeitől. Azt sem látta, kit talált el. Fülében megvadult darazsak zúgtak és elnyomták Hands üvöltözését. Kézremegése áttevődött az egész testére és elhengeredett a fegyvertől.

Lilith felemelte a kezét, és elmutatott a szemközti lelátósor fölött a távoli Aventinus irányába.

– Ki az ott? – A tudatával látta, nem a szemével. Oresztész eszmélt legelébb.

– Nem tudom! Azonnal el kell menned innen, az életed veszélyben van. Nincs hatalmam megfékezni ezt a mágiát, Lilith – próbálta túlüvölteni kétszázezer ember ujjongását a mágus, és megpróbálta elrángatni Lilithet a Plinius vérétől szennyezett padsor mellől. A szenátor holtan feküdt a márványlapokon. Tucatnyian sürgölődtek körülötte. Jellemző módon a második emeleten tartózkodók nagy része észre sem vette, hogy mi történt a közvetlen közelükben: Minutus elsőként fordult a második körben, a lelkesedés leírhatatlan volt.

Lilith minden más esetben lerohasztotta volna a húst Oresztész csontjairól, amiért rángatni merészeli, mint valami olcsó lupát, de jelen helyzetben tökéletesen megértette a mágus rémületét. Tekintetük egybefonódott, és Oresztész kimondta, amire mindketten gondoltak, amit mindketten éreztek:

– A lándzsa!

Lilith letépte arcáról a fátylat.

– Pánik! – kiáltotta démonhangján.

Minutus felbukott…

Az egy emberként talpra ugrott tömeg eleven hullámfalként lódult meg, mindenki előrenyomult, hogy jobban lássa a történteket.

– Csalás, csalás! – kiabálta sok ezernyi ember, és öklét rázta a pálya felé.

Minutus lóhossznyi előnnyel fordult a negyedik körben, de alig jutott az egyenes szakasz végéig, amikor kocsijának kiesett a jobb oldali kereke. A hírneves hajtó a földre zuhant, éppen a kocsi nyomában vágtató lovak patái alá. A Circus Maximus közönsége tombolt. Százak másztak át a palánkon, hogy berohanjanak a pályára, az aedilisek parancsszavai elvesztek a folyamatos jajgatásban, szitkozódásban és elkeseredett üvöltözésben. A viszonylagos rend egy csapásra felborult, és kitört a pánik. A piros-hívek szektorában valaki megütötte az előtte ugrálót, de visszakézből azonnal kiegyenlítették a számlát – egy harmadik fél is bekapcsolódott, pillanatokon belük kitört a tömegverekedés…

Kerwin fél kézzel lökdöste félre a lépcsőn letóduló nézőket. Lerángatta magáról a tógát, és kikapcsolta a bionikus álarcot. A bőr összezsugorodott és lehullott a lépcsőkön taposó saruk közé. Galland őrmester a lépcsősor tetején várakozott, szintén földre hajította tógáját, a napsugár megcsillant a modulokon.

– Kapcsoljon fel! – üvöltötte Kerwin, és Gallandra rárobbant a páncél.

Egy nő felsikoltott a rémülettől, de mire felfoghatta, megérthette volna, hogy egyáltalán mi játszódik le a szeme láttára, a felháborodott tömeg elsodorta, magával rántotta a lépcső mentén. Galland aktivizálta a dezintegrációt, és átlépett a láthatatlanságba. Megnyitotta a materializációs rendszerét, és Kerwin a semmibe nyúlva előhúzta a Maszamune-katanát. A kardot magasan a feje fölé tartva tört előre a császári páholy porticusa felé, az őrmester felélesztette a Stockbauer-rombolót, és követte parancsnokát.

Hiába siettek, valaki mégis előbb ért oda…

– Krisztus nevében! – kiáltotta Aulus, és szétrobbantotta a falat.

Agyagtégla-zápor zúdult a második emeleten tartózkodókra. A kirobbant falrész közelében állók véres fejjel, jajgatva zuhantak a márványlapokra, a nők eszeveszett sikoltozásba kezdtek, és hátrálni kezdtek az oldalfalban megnyílt réstől, amelyből tűzpiros fénysugarak csaptak elő és megtizedelték az előrenyomuló aediliseket. További rendőralakulatok próbáltak felrohanni a lépcsőkön, de elsodorta őket a pánikszerűen menekülő tömeg. Rengeteg ember, köztük nők, gyerekek zuhantak a kövekre, és az eleven áradat kíméletlenül eltaposta őket, mindenhonnan sikoltozás és eszeveszett jajgatás hallatszott. Aulus a Walthert használva tört Lilith felé, Titusék átszellemült arccal, kivont karddal a kezükben követték.

Lilith szobormereven állt a korlát mellett és csillogó szemmel meredt a vijjogva lecsapó lézerfényre, amely lángba borított mindenkit, aki közte és a tűzmágus között állt.

– Hát végre találkozunk – nyögte az Éjszaka Nagyasszonya, és négyezer éves ósumér varázsszavakat kántálva felélesztette a démonokat.

– Ne itt! – kiáltotta Oresztész, de elkésett a figyelmeztetéssel.

A hullaarcúakból vérzápor robbant, ahogy veszett üvöltözés közepette lerepesztették magukról az emberi formát, hogy kiteljesedjenek, megmutatkozzanak valós alakjukban. Feketén fénylő, vértől sikamlós testeken, borotvaéles karmokon csillant a fény és borzalmas üvöltözés harsant, ahogy a sötét entitások megnyilvánultak. Terjedelmes bőrszárnyak nyíltak szét a páholy közepén és homályba borították a menekülőket. Egy rózsaszín palliumos fiatal nő zuhant az egyik démon lába elé. A szörnyeteg lenyúlt, megragadta a karcsú derekat és a sikoltozó nőt egyszerűen betömte a szájába. Szétfröccsent a vér, ahogy Lilith testőre ráharapott az áldozatára, és lenyelte az utolsókat rúgkapáló testet.

A Walther nagyenergiájú sugara szétrobbantotta a démon felsőtestét, és a pokoli szörnyűség lángoló bőrszárnyakkal terült el a páholy közepén. Aulusék áttörtek az aediliseken, és szembetalálták magukat a Pandemonium rémeivel. Leírhatatlanul véres küzdelem kezdődött.

A praefectus megveszekedett oroszlánként próbált a Démonkirálynő közelébe jutni, miközben lézertűz alatt tartotta az elébe toppanó vagy a levegőből aláereszkedő fekete testű lényeket. A keresztények bátran küzdöttek és eleven gyűrűbe vonták Aulust. Globulust elragadta egy iszonyat, de mire a praefectus odafordulhatott volna, a férfi sikolyai elhaltak a fekete karmok alatt.

Oresztész varázsszavakat harsogva emelte feje fölé különös faragásokkal díszített, sárkányfejű botját, és kékes színben pompázó aura lobbant fekete köpenyes teste körül. Egy végtelennek tűnő hosszú pillanatig semmi nem történt, de akkor a mágus eltűnt, köddé vált, mintha sohasem létezett volna.

Lilith felnyögött, amikor látta, hogy a tűzmágus dobásra emeli a lándzsáját, minden ereje elhagyta, s meg kellett kapaszkodnia, nehogy összeomoljon a reánehezedő rettenet súlya alatt. Követte volna Oresztészt, de Longinus lándzsájának látványa megbabonázta, legyengítette. Egyetlen fegyver létezett a halandók világában, amely árthatott neki, s ez most döfésre emelkedve közeledett felé. Ám Lilith tudta, hogy csak a pecséten pusztulhat el. Nem emberi tudatával azonnal átlátta Aulus szándékait és azzal is tisztában volt, hogy a férfi nem ismeri teljes mélységében a lándzsa mágiáját. Hatalmas mágus lehet, de mégsem uralhat minden erőt, ez a misztérium nem mutatkozott meg neki. Megszerezhetem a fegyvert, de nagy áldozatot kell hoznom, gondolta Lilith, és egy éles rikoltást hallatva visszaparancsolta a démonokat.

Már csak Aulus és Titus voltak életben, a többi keresztény szétmarcangolt, megcsonkított testtel feküdt a vértől iszamós márványon. A második emelet életben maradt nézőközönségének közben sikerült lezúdulnia a lépcsőn, az oszlopcsarnokban csak Aulus több sebtől vérző társai, valamint Lilith és bőrszárnyú szörnyei maradtak. Számtalan holttest hevert a köveken, odalentről tombolt a cirkusz közönsége, s a legnagyobb tömegverekedés vette kezdetét, amit valaha láttak Rómában.

A bűzös leheletű démonok visszahúzódtak. Vörösen parázsló disznószemükben az értetlenség fénye izzott, amikor látták, hogy Királynőjük térdre hull a tetőtől talpig véres mágus előtt és széttárja mindkét kezét.

– Ölj meg, ember! – kiáltotta Lilith. – Nyársalj fel, hadd legyen vége már! – Lilith a körülötte csoportosuló természetfölötti lényekre mordult, s azok eltűntek egy felböffenő bűzös felhőben. – Lásd, védtelen vagyok, szúrd át a testem!

Aulus úgy lihegett, mint egy vadállat a hosszú futás után. Pár lépésre állt a démontól, akinek végre beteljesedik megérdemelt sorsa. Aulus Lilith keblének szegezte a lándzsahegyet, és döfésre készült.

– Takarodj vissza a pokolba, ahonnan származol! – kiáltotta. Kezét visszarántotta az utolsó, mindent eldöntő, legfontosabb döfésre, de ekkor egy ércesen zengő férfihang hallatszott a csarnokból, megfékezte az utolsó pillanatban.

– Megállj!

Aulusra lecsapott Franz Galland pszichoszondája, a férfi megmerevedett. Arcából kifutott minden szín, ajka megremegett, Krisztus szent nevét hívta segítségül, de nem szegülhetett szembe az akaratát gúzsbakötő erővel. Lebénult, s mozdulatlanná dermedt. Lilith felemelte a tekintetét, s életében először meglátta John Michael Kerwint.

Az ezredes a lépcsősor tetején állt, teste körül vöröses fényben izzó auraként villogott az őrmester által rákapcsolt, és csak Lilith számára látható mentálpajzs. Kezében a Maszamune-katanát tartva, különös léptekkel közeledett a sóbálvánnyá változott férfihoz.

– Tedd le a tűzfegyvert és a Szent Lándzsát, Aulus – mondta ellenállhatatlan hangon Kerwin, és a praefectus sarokba szorított kutya módjára kezdett vonítani, ahogy megpróbált ellenszegülni a parancsnak. Kerwin a kudzsi-kirit használta, és átvette a láthatatlanságba burkolózó Gallandtól a férfi feletti mentális ellenőrzést. Az őrmester minden technikai apparátusával a térdeplő Lilithet ellenőrizte.

Lilith torka mélyéről állati morgás tört elő, amikor meglátta a kardmágust, Decimus Flaccus és háza népének gyilkosát, aki az üzenetben Adam Kadmonnak, az első embernek nevezte magát. Tudatát a lándzsára összpontosította, és arra készült, hogy telekinetikus erejével magához rántja, aztán teleportál, de egy váratlan esemény megzavarta a koncentrálásban. Aulus szenvedett Kerwin gondolathullámai alatt, de Titus váratlanul magához ragadta a kezdeményezést, és bősz üvöltések közepette, karddal a kezében nekirohant az ezredesnek. Lilith nem evilági módon látott, s ennek okán ő legalább szemmel tudta követni, hogy mi történik a következő pillanatban.

Kerwin egyetlen csapással kettészelte a férfit. Titus testéből kirobbant a vér, a férfi összeomlott a köveken.

– Tedd le a fegyvereidet, Aulus! – kántálta Kerwin.

Súlyos lábdobogás hallatszott a jobbszélső lépcsősor felől, a néptribunus testi épségéért felelős praetorianusok egyik szakasza közeledett a szenátorok páholyából. Odafönt végre feltűnt valakinek, hogy nem csupán a pályán és a lelátókon zajlanak vérforraló események, hanem egy szinttel lejjebb is eluralkodott a pánik. A második szintre beözönlő testőrök egy csapásra visszahőköltek, amikor szembesültek a szemük elé táruló látvánnyal. Egy térdre rogyott nőt láttak, aki előtt egy habzó szájú lándzsás férfi állt, kezében döfésre tartott fegyver, a csarnok közepén pedig egy fehér tunikás alak látszott, aki kardot tartott a kezében. Vér szennyezte a márványlapokat és mindenhol halottak hevertek. A praetorianusok leesett állal torpantak meg. Egy-két pofozkodó előkelőségre, megtépett frizurájú nőre számítottak, akik ily módon tüntetnek Minutus ellen vagy Minutus mellett, de a látvány valósággal sokkolta őket. Legelébb a decurio eszmélt, és parancsszavak harsantak.

– Védjétek a nőt! – kiáltotta a szakasz parancsnoka, és a praetorianusok nagyobbik része Kerwinre támadt, a többiek Aulus felé rohantak.

Kerwin meditatív állapotban fogadta a támadást. Elengedte Aulus tudatát, megpördült, és a katana felnyársalta az első testőrt. A férfi felnyögött, kardja kihullott a kezéből. Kerwin meggörnyedt, kirántotta a pengét, és a vérzáportól ázottan előrelendülve halálosan megsebesített egy másik embert. Galland nem avatkozott közbe, ő csak Lilithet figyelte.

Aulus magához tért révületéből. Csak homályos emlékképei maradtak az elmúlt percek borzalmairól, de ahogy meglátta a tőle háromlépésnyire térdeplő Lilithet, mintha kettétépték volna a tudatára boruló velariumot. Artikulátlan hangon üvöltött fel, a lézerfegyver kihullott a kezéből, és mindkét kézzel megragadta a lándzsát…

– Döfd át a méhemet! – kiáltotta Lilith, de az utolsó pillanatban odaért az első testőr, és a pajzsával odavágott Aulusnak. A praefectus elterült a véres köveken, valaki megsebezte a combján. Longinus-lándzsája nagy csattanással hullott le Lilith elé, és a nő borzalmas kacajt hallatva ragadta meg a nyelét. – Megszereztem!

– Neee! – üvöltötte az ezredes, ahogy Lilith felé tört. A praetorianusok már féltek tőle, és szégyenszemre meghátráltak a különös pengéjű kardot forgató, fantasztikus harcos elől.

A Démonkirálynő sátáni kacaja túlharsogta a Circus Maximusban eluralkodó üvöltözést, szinte belevisszhangzott a mindenség. Lilith még mindig a kőkorlát előtt térdelt, a lándzsanyelet elfektette két tenyerében, és feltartotta a feje fölé.

– Végre megszereztem! – sikoltozta nagy örömében, és készült a teleportálásra, hogy itt hagyja a halandók nyamvadt világát, amikor váratlan fordulat következett be: hirtelen árnyék vetült rá, a korlát mellett, a felborult padokon keresztülbukdácsolva Tess jelent meg a páholyban. Lilith odakapta a fejét, hogy egy pokoli lehelettel lerohassza a rituálét megzavaró halandó húsát a csontjairól, de amikor felnézett a lányra, egy pillanat alatt megfeledkezett mindenről, a körülötte zajló elkeseredett küzdelemről, a lába előtt elterült „tűzmágusról” és Adam Kadmonról, mert meglátta azt az embert, akit két és félezer éve múlhatatlan szerelemmel szeretett. – Sub-ad – nyögte a Démonkirálynő, és a lándzsa kihullott a kezéből.

– Igen, Sub-ad vagyok! – kiáltotta a falfehér arcú Tess. – Visszatértem hozzád halottaimból! – A lány angolul beszélt, a fordítógépét elveszítette valahol a tömegverekedésben. Kerwin ugyan azt parancsolta neki, hogy ne mozduljon a helyéről, de megijedt, hogy egyedül kell maradnia a hatalmas tömegben. A férfi után szaladt, de elsodorta a verekedés elől menekülők áradata. Kisvártatva mindenki egymásnak ugrott a szektorban. Tess pánikba esett, és kénytelen-kelletlen, de visszaütött, hogy mentse az életét. Nagy nehezen átverekedte magát a második emeleti páholyig, ahol elkeseredett küzdelem zajlott Kerwin és a praetorianusok között. Tess átmászott az oldalkorláton, és akkor meglátta Lilithet, amint a magasba emeli Longinus-lándzsáját. Kudarcot vallottunk, lett a lány első gondolata, és majdnem elbőgte magát nagy elkeseredésében. Kerwin egyfolytában üvöltött, és megállás nélkül tört a Démonkirálynő felé. Lilith varázsszavakat kántált, az arcáról földöntúli öröm sugárzott. Tess szinte mechanikusan mozdult, anélkül, hogy egyáltalán átgondolná a cselekedetének súlyát, és a veszéllyel mit sem törődve félrelökte a felborult padokat, hogy a vértócsákon csúszkálva elinduljon Lilith felé. Rákiáltott, és megfékezte az utolsó pillanatban. – Igen, Sub-ad vagyok! – kiáltotta Tess, és elrúgta Lilith mellől Longinus-lándzsáját.

A Démonkirálynő felüvöltött nagy fájdalmában, de mégsem vetette magát a fegyver után, sőt, mentális erejét sem összpontosította annak érdekében, hogy visszarántsa magához. Minden erejével arra készült, hogy maga mögött hagyja a napfény világát és most Sub-ad megjelenése teljesen felkavarta. A szakadt ruhájú, kibomlott hajú lány kísértetiesen hasonlított az egykoron élt sumér királynőre, s Lilithnek választania kellett: visszaszerzi a Szent Fegyvert, vagy azonnal elmenekül az árnyékvilágba. Az utóbbit választotta, de nem fog távozni üres kézzel.

– Gyere onnan! – üvöltötte elkeseredetten Kerwin, miközben megölte az utolsó praetorianust. Félrelökte a bamba arccal térdeplő Aulust, hogy lenyakazza Lilithet, amikor a nődémon rávetette magát a sikoltozó lányra, átkarolta a derekát, és átlendült vele a korláton.

– Neee! – hallotta saját üvöltését Kerwin.

Két madár rebbent fel a korláton túlról, egy hatalmas holló és egy hófehér galamb. Tess ékszerei csörrenve hullottak az alant verekedők nyakába, a lány könnyű ruháit felkapta a szél és elsodorta azokat, mint kötelékét veszített vitorlákat a vihar. A hollóvá változott Lilith Kerwin felé csapott, és megvágta az arcát. A férfi egy fájdalmas kiáltást hallatva tántorodott hátra.

A fekete madár veszett rikácsolásba kezdett, majd a rémülten csapdosó galamb után vetette magát…

Kerwin térdre hullott a korlát előtt, a kard kihullott a kezéből. Galland lépett ki a dezintegrációból, és felvette a vérrel mocskolt kövekről Longinus-lándzsáját.

– Megszereztük, ezredes úr.

Kerwin elkeseredetten rázta a fejét, és a német legnagyobb döbbenetére zokogni kezdett, ahogy arcát a két kezébe temetve előrebukott a padok között.

– De én mindent elveszítettem. Magával ragadta Tesst.

Hands ujja percek óta egy gomb fölött lebegett, melynek megnyomásával egy szempillantás alatt megváltoztathatja a történelmet. A jelzés a Circus Maximusban várakozó Robert van der Wilde-nél futna be, aki ekkor felrobbant egy termonukleáris mikrotöltetet. Ez volt Hands legutolsó aduja, s mind ez idáig csak azért nem játszotta ki, mert a monitorok segítségével sikerült folyamatosan szemmel követnie az eseményeket. Jactát hiába hívta, a férfi egyetlen hívásra sem válaszolt, és a történések túl gyorsan zajlottak ahhoz, hogy Hands behatóan foglalkozzon az egyre szaporodó miértekkel.

Lassan világossá vált számára, hogy Kerwin Aulustól akarja megvédeni Lilithet, nehogy az megszerezhesse a Szent Lándzsát. Hands végre megértette, hogy az ezredes nem vált árulóvá, csupán egy másik úton próbál elindulni, s ebben a megfelelő emberek segítik, Szép Helénával az élen. Őrült, ám zseniális, mormogta Hands, de az ujját mégsem vette el a gombtól. Miután Tess megjelent a monitoron, felgyorsultak az események. Amikor Lilith átvetődött a korláton és magával rántotta a lányt, Hands visszajátszatta a felvételt. Nem ő volt az egyetlen a Moore-házban, aki nem hitt a tulajdon szemének.

– Ez egyszerűen képtelenség – nyögte, és értetlenkedő arcot vágva meredt a monitorokra. Holeckától várta a válaszokat, de a harcászati tiszt csendben hallgatott. – Maga látta? – fordult Hands Fu Macs Csenhez, meglepő módon a kínai a lehető legtermészetesebb hangon konstatálta a történteket.

– Madárrá változtak. Hm, ha más meséli, nem hiszem el.

– Csak ennyi a véleménye? – mérgelődött Hands, és utasította Holeckát, hogy az intervenciós vonalon próbálja felvenni a kapcsolatot Kerwin ezredessel, aki közben elhagyta a második emeleti páholyt, amelyben egymást érték a vörös köpönyeges praetorianusok.

A cirkuszban hatalmas tömegverekedés zajlott, az emberek egymást püfölték, még a pályán is tartott a nem mindennapi csetepaté. Kerwin nem jelentkezett – Hands biztos volt benne, hogy a férfi hallja a forgalmazást –, viszont Jacta elgyötört hangja hallatszott a központi konzol hangszórójából. Hands átkapcsolt a saját vonalára, és feltette a fülhallgatót.

– Már azt hittem, hogy elkapta valaki, Stanley?

– Nincs ekkora szerencséje. Ájultan feküdtem a fegyver mellett, azt hiszem, Lilith megtalált. Mi történt?

Hands beszámolt róla pár mondatban, Jacta sokáig hallgatott.

– Tehát nem találtam el? Értem, illetve nem értem. Maga szerint Tess Gordon meghalt?

– Nagy a valószínűsége. Térjen vissza a bázisra, az akciónak vége!

– Kerwin! – kiáltott fel Holecka, és felpöckölt egy kapcsolót. Mindannyian feszült figyelemmel hallgatták az ezredest, a hangja rettenetesen elgyötörtnek tűnt.

– Egy villaépületben tartózkodunk, ami a Mars-mezőn áll – mondta az ezredes. – Hamarosan megkezdem egy alacsonyfrekvenciás jel sugárzását, annak alapján könnyen megtalálják, de csak akkor jöjjenek ide, ha eldöntötték, hogy hinni fognak nekünk.

– Láttuk, mi történt – válaszolta Hands. – Mi a terve, ezredes?

– Felgyújtom Rómát.

Kerwin nem várt válaszra, és bontotta a vonalat. Hands lassú mozdulatokkal levette a fülhallgatóval egybeépített mikrofont, és leereszkedett a székébe. Hosszú percekig bambán nézett maga elé, majd utasította Holeckát, hogy rendelje vissza Tóth őrmestert. A harcászati tiszt szentül meg volt győződve arról, hogy a férfi éveket öregedett az elmúlt félóra alatt. Nem tett megjegyzést.

– Következő lépésben megkezdjük az evakuálást – jelentette ki Hands. – Simont kitesszük az utcára, és minden jelet eltüntetünk, ami arra utalna, hogy itt jártunk. Mi a helyzet Serraulttal?

– Még mindig kómában van.

– Akkor visszük az egyik kocsit is. Készüljenek fel! – Hands felállt, egy hosszabb beszélgetésre készült Sergi atyával.

– Miért kell kiürítenünk a házat? – kotnyeleskedett Klippel, és értetlenkedve bámult egyikükről a másikra.

– Mert évezredek óta tudjuk, hogy a Palatínus már az első napon leég – világosította fel Moore. – Gyerünk, uraim, munkára fel!

64. július 10. Róma, Antoninus Plinius palotája

ORESZTÉSZ hirtelen megérkezése a villába eszeveszett sikoltozást váltott ki a rabszolgák soraiban és mindenki futott, amerre látott. A mágus segédjeinek viszont szeme sem rebbent és szó nélkül tették a dolgukat. Parancsra várva sürögtek-forogtak az átrium kellős közepén megjelenő férfi körül, aki holtra vált arccal lökdöste félre őket, és lóhalálában szaladt át a peristülionon, hogy Palmyra nevét kiáltozva eltűnjön a hátsó oszlopcsarnokban.

A szíriai nő egy fekete párduc gereznájával borított kereveten könyökölt és unott képpel simogatta azt a kiskutyát, amit Oresztésztől kapott. Az elmúlt napok alatt királynői életet élt, a mágus minden égi-földi jóval ellátta, leste pillantását, és úgy dédelgette, mintha ő maga lenne Sába királynője. Belém habarodott ez a Jupiter barma, gondolta Palmyra, és udvarias bókolással fogadta az ajándékokat. Drága ékszereket és selyemtunikákat kapott, testét a legillatosabb epilimmákkal kenték a szolgálatára kirendelt rabszolgalányok, akik minden este szamártejben fürösztötték. Palmyra nagyon jól tudta, hogy mindezeknek mi az ellenértéke és minden zokszó nélkül adta oda magát Oresztésznek, de a mágus rendszeresen kudarcot vallott a puhatollú párnák között, és utána úgy kellett vigasztalni, mint egy pityergő gyermeket. Palmyrát határozottan bosszantotta a dolog, de megért ennyi áldozatot, hogy a pokol után újra idefent élhet, az áldott napfényben fürösztheti a testét, viszont nagyon hiányzott neki Lilith, aki egy kígyó képében ölelte hosszú éjszakákon keresztül. Palmyra nem tudta megérteni, hogy Oresztész miért nem kever magának valami tisztességes bájitalt, amivel visszanyerheti férfierejét, aztán arra a végkövetkeztetésre jutott, hogy a Démonkirálynő tartja kordában a férfi kéjvágyát – alkalmanként felkínálja neki az ölét, de a mágusnak ezért nagy árat kell fizetnie: ha Lilithen kívül más húsvér nőt próbál ölelni, legyen bármilyen titokzatos tinktúrája, kudarcra lesz ítéltetve.

Szerencsétlen hülye, morfondírozott magában az íjásznő, és vetett egy kérdő pillantást a szobájába toppanó férfira, aki úgy lihegett a hosszú vágta után, mintha menten ki akarná köpni a mocskos lelkét a mozaikdíszes padlóra. Palmyra azonnal megérezte, hogy valami baj történt, és fölült fekhelyén, a kutyát letette a padlóra. Az öklömnyi eb örömteli vakkantással szaladt a mágushoz, de Oresztész durván odébb rúgta. Az öreg varázslóról szinte sugárzott a düh.

– Az Ács Fiának hívei… ott… ott voltak a cirkuszban – lihegte, miközben a köpenyét tépdeste magáról, végül odavágta Palmyra lába elé. – Megtámadtak minket, de sikerült elmenekülnöm, Plinius viszont meghalt, mágia ölte meg! Ne, kérlek, ne nézz rám ilyen vádló tekintettel, kedvesem! Lilith meg tudja védeni magát, de ha mellette maradok, nekem végem. Nem vagyok gyáva, de el kellett inalnom a helyszínről, ha szembeszálltam volna velük, akkor nagyon legyengülök. A „tűzmágus” és a „kardmágus” összefogott ellenünk, és náluk volt a Szent Lándzsa, az egyetlen fegyver, amivel meg lehet sebezni a Királynőt… A pecsét? – olvasta le Oresztész a nő néma ajkairól. Nagyot sóhajtott. – Nem hiszem, hogy ismernék a titkát! Palmyra, bármennyire is kedves vagy nekem, nem halogathatjuk tovább, hogy leszámoljunk a két apostollal és a katakombákban bujkáló híveikkel, ezért a mai éjszakán meg kell tenned, amire napok óta készülsz, el kell hoznod mindkettejük fejét! A két mágust az apostolok ereje tölti el, ha le akarunk számolni velük, akkor legelébb Petrust és Paulust kell megölnünk, mielőtt minden tudásukat átadnák ezeknek a nyomorultaknak. Én magam nem mehetek, egyetlen fegyveremet, a mágiát legyengíti, kioltja a SATOR-négyszög ereje, de téged nem tud befolyásolni. Készülj fel, amint a nap lebukik, indulnod kell a temetőkertbe! Felkészültél lélekben, Palmyra?

A szíriai nő kurta fejbólintással nyugtázta a hallottakat. Oresztész odalépett hozzá, és megsimogatta dús, fekete csigákban leomló haját. Oresztész egy héten keresztül halogatta az akciót. Megszerette ezt a szépséges vadócot, holott mindig ő volt az, aki arra okította a ház egykori urát, hogy gyökeresen irtson ki minden érzelmet a szívéből, mert ha beavatottá akar válni, akkor ez elengedhetetlenül szükséges a sikerhez. Tanította Pliniust, s lám ő lett az, aki meghazudtolta a tanítást, de Palmyra szépsége elbűvölte és nem tudott ellenállni a csábításnak. S most féltette őt. Nagyon jól tudta, hogy a nő könnyen rajtaveszthet a mai éjszakán, de nincs mit tenni, teljesüljön Lilith akarata!

– Imádkozz a démonjaidhoz – nyögte Oresztész, és kiviharzott a szobából.

Palmyra hosszan nézte a vadul lengedező függönyt, aztán lehajolt, és a lectus alól előcsalogatta a megrémült kiskutyát. Legalább ennyi örömöm legyen, gondolta, és megcsókolta a nedvesedő orrocskát.

Palmyra tudta, hogy mire számíthat, mégsem félt a mai éjszakától. Azt remélte, hogyha kudarcot vall, akkor legalább könnyű és gyors halála lesz.

Ezért fogok imádkozni az Öreg Istenekhez.

64. július 10. Róma, Lucius Annaeus Maro háza a Mars-mezőn

AULUS szent meggyőződéssel hitte, hogy a mennybe került. Katonaemberként számtalanszor elképzelte magának, hogy milyen lesz a halál, milyen lesz a túlvilág. Nem hitt az istenekben, de a rituális áldozatokat minden alkalommal elvégezte, s élt tovább bűntudat nélkül. Becsületes embernek tartotta magát, valójában ez volt az egyetlen erénye, s büszkeség töltötte el szívét, amikor arra gondolt, hogy rómaiként láthatta meg a napvilágot. De miután találkozott a keresztényekkel, s Marcellinus halála megadta számára a bizonyosságot, nem habozott magára venni a kereszt jelét, s fegyvert fogni a Krisztushit védelmében a pokoli teremtmények ellenében, az sem rettentette el a feladattól, hogy tudta, könnyen kudarcot vallhat. A halál gondolata cseppet sem foglalkoztatta – időközben kereszténnyé lett és a Hit fényében az élet minden lényeges kérdése más megvilágításba került. Hitt a túlvilági létben, abban, hogy cselekedetei által megítéltetik, s üdvözül, mert tudatosan a jót választotta.

Amikor magához tért, egy bútorozatlan, csupasz falú helyiségben találta magát. Vakító fény áradt be az ajtónyíláson, amit nem takart velarium, viszont vöröslő fény pulzált a keretei mentén. Aulus térden csúszott oda, és megérintette a vörös fényt, de fájdalmas kiáltást hallatva kellett visszahúznia kezét. A fény égetett és ellökte magától. Ez az angyalok birodalma, gondolta a férfi, és összekuporodott a sarokban. Tehát meghaltam, és üdvözültem, Istennek legyen hála…

Csak zavaros emlékképekkel rendelkezett a Circus Maximusban történtekről. Arra viszonylag tisztán emlékezett, hogy kirobbantja a falat és Titusékkal a nyomában előretör Lilith felé, aki a démonokat hívta segítségül, végül homályos képekben látta, hogy a nőnek szegezi Longinus-lándzsáját, és megérkezik egy különös férfi, akinek kard van a kezében…

Lilithet védelmezte?

– Tehát kudarcot vallottam, és megöltek?! – mondta ki Aulus, amit a szívében érzett, és bánatosan lehajtotta a fejét. – De Krisztus magához emelt, mert érte ontottam a véremet. – Aulus feltérdelt, imádkozni kezdett, s örömkönnyektől csillogó szemmel várta, hogy érte jöjjenek az angyalok.

Ám nem az angyalok jöttek el, hanem egy magas, szőke férfi. Könnyedén, minden megerőltetés nélkül lépett át a vörösen pulzáló fényen, és ételt hozott Aulusnak. A férfi talpig feketébe öltözötten állt a praefectus előtt, a derékszíján különös fények villogtak és egy hasonló varázsfegyver lógott a jobb csípőjén, mint amilyet Aulus hetek óta birtokolt. Amikor belépett a fényen át a helyiségbe, behatolt a külvilág zaja: a praefectus madárcsicsergést és egy kert susogását hallotta. Emberi hangok is hallatszottak: egy férfi keservesen jajveszékelt, rohanó lábak dobogása hallatszott, majd egy nő sikoltott keservesen, aztán újra elcsendesült minden. A fekete ruhás férfi csettintett az ujjával, mire Aulus mellett megjelent egy alacsony asztalka. A praefectus odakapta a fejét, és rémülten hőkölt hátra, a nem mindennapi történés rettenettel töltötte el. Ezek démonok, futott át rajta a gondolat, és feljajdult. Négykézláb próbált elmászni a feketeruhás alak közeléből, de hasztalan. A férfi az asztalra tette a tányért, és két lépéssel utolérte Aulust, megragadta a karjánál, és odahajolt hozzá. A praefectus ajka néma üvöltésre nyílt, de mielőtt eluralkodhatott volna rajta a pánik, a feketeruhás egy titokzatos készüléket illesztett a combjához. Aulus enyhe szúrást érzett, és hullámokban tört rá a nyugalom. Lihegett, rúgkapált, egy darabig még csendesen küzdött, végül megadta magát a sorsának és tágra nyílt szemmel nézett fel a titokzatos démonra, aki újfent odanyújtotta neki a tányért.

– Nem akarunk bántani, Aulus – mondta Franz Galland. – Minden tiszteletünk a tied, nagyon bátran viselkedtél.

– Ki vagy te?

– Jó barát – mosolyodott el a német, és visszahátrált az ajtó felé.

– Hol vagyok? – kiáltott utána a praefectus, de nem kapott feleletet, és fellobbant a vörös fény.

Ez nem a mennyország, ez maga a pokol!

Annaeus Maro villájához egy pazar kiállítású függőkert is hozzátartozott, amelyből szemet gyönyörködtető panoráma tárult az ember elé. Mark már kora reggel fölment a kertbe, magához vette Kerwin elektronikus látcsövét és egész álló nap a várost szemlélte. Szikrázóan sütött a nap és a júliusi forróság rátelepedett az ókori metropoliszra, amely fölött szellő sem rezdült. Az ezüstösen kanyargó Tiberis túlpartjáról idelátszott a Circus Maximus elnyújtott épülettömbje, ahol ezekben az órákban látja egymást először Tess és Lilith… Mark rettenetesen ideges lett, amikor erre gondolt. Nagyon szeretett volna jelen lenni, de Kerwin kategorikusan kijelentette, hogy mindenképpen a villában kell maradnia. Az ezredes meglehetősen különösen érvelt Mark távolmaradása mellett, s az újságírónak rá kellett döbbennie, hogy a férfinak igaza van: csak gondot jelentene, ha ott téblábolna a Circus Maximusban.

– Én védelmezem Tesst, Galland felügyel a kettőnk biztonságára, Anguis és csapata pedig lekapcsolja Aulust és megszerzi a lándzsát – magyarázta Kerwin a kocsiverseny előestéjén. – A feladat, amit végrehajtunk, nagy kockázattal jár, s magát nem akarom veszélynek kitenni, hiszen meg fogja fejteni a pecsét titkát. Maga fontos ember, ha nem a legfontosabb, ezért itt kell maradnia Helénával. Szerintem jól ellesznek, kezdeményezzen nála. A hölgy kissé kikapós… – Mark nem nevetett, csupán tudomásul vette a hallottakat. Igazán élvezte volna a kocsiversenyt, és azzal vigasztalta magát, hogy majd megnézi még egyszer a Ben Húrt, aztán beleképzeli magát. Dühös volt, de nem mutatta.

Néha letette a távcsövet, felállt, és a korláton áthajolva kinézett az utcára, de Kerwinék csak nem akartak befordulni a sarkon. Idegesen nézte az óráját – már benne jártak a délutánban. Heléna jött fel a kertbe, az arcán azonnal látszott, hogy valami baj történt. Mark felpattant a padról, mintha darázs csípne a fenekébe.

– Mi történt? – kapta el a nő karját.

– Nem is tudom – nyögte Heléna, és elhúzta kezét a férfi arca előtt. Ismeretlen, titokzatos szavakat mormolt, mire Mark összecsuklott. Heléna gyorsan elkapta a derekát, és a férfit elfektette a padon. Nem mondta el Marknak, de percekkel ezelőtt egy nagyon intenzív és tiszta mentális üzenet érintette meg az elméjét. Az üzenetet Galland küldte a pszichoszonda segítségével. A német fűzött hozzá magyarázatot, de Heléna nyomban sejtette, hogy valami tragédia történhetett a kocsiverseny alatt. „Perceken belül megérkezünk, tegyen róla, hogy Wilson ne legyen magánál”, hallotta az őrmester hangját, és habozás nélkül cselekedett.

Miután Mark bűbájos álomba szunnyadt, a nő áthajolt a korláton, és elnézett a sarok felé, ahol ekkor fordult be a gyaloghintó. Heléna furcsa módon arra gondolt, hogy az ezredessel történhetett valami, de ahogy a csoport közeledett a kapuhoz, egyre tisztábban és világosan látta maga előtt a történéseket.

Tess!

– Lehet, hogy meghalt, lehet, hogy nem. Nem tudjuk, mi történhetett, annyi viszont bizonyos, hogy Lilith magával vitte – jelentette ki Galland a csendesen sírdogáló nőnek.

Heléna tehetetlenségében itatta az egereket és az öklét harapdálta.

– Ott kellett volna lennem, ott kellett volna lennem – hajtogatta egyfolytában. Galland a fejét rázta.

– Nem hiszem, hogy tudott volna segíteni. Mi, időutazók gyakran mondogatjuk, hogy „így kellett történnie, mert így történt”. Tudom, elég ostobán hangzik, de az utóbbi napokban már én is litániaként mormolom, mint egy megszállott. Menjen be Kerwinhez a cubiculumba, most sokkal nagyobb szüksége van magára, mint bármikor. És ne haragudjon rám a múltkori miatt!…

– Azt hiszem, most ez a legkisebb gondunk, őrmester. Fogunk még erről beszélgetni.

Galland egy kurta bólintással nyugtázta a hallottakat, barátságosan megpaskolta a nő vállát, aztán sarkon fordult, és odament az oszlopcsarnokban várakozó Anguisékhoz.

Heléna szipogott egy sort, megigazította a haját, eltörölte a könnyeit, és belépett a hűvös szobába.

Kerwin önmagába roskadtan ült a széken. A katana az asztalon hevert. A férfi felnézett. Heléna megdöbbenve látta, hogy könnyek csillognak a szemében. Sok mindent elhitt Kerwinről, de azt nem, hogy sírni is tud. Odaguggolt mellé, és megfogta a kezét.

– Galland mindent elmondott. Nagyon sajnálom, ami történt… – Nem jött ki több hang a torkán, küszködött a sírással. Hálás volt Kerwinnek, amiért megkönnyítette a helyzetét, és beszélni kezdett.

– Én vagyok a hibás. Amikor Handsék rálőttek Lilithre, otthagytam Tesst, és fölrohantunk Gallanddal a páholyba, közben kitört a tömegverekedés, s mire észbe kaptam volna, Tess már ott állt Lilith mellett. Nagyon bátran viselkedett… kirúgta kezéből a lándzsát, aztán… aztán…

– Igen – sóhajtotta a nő. – Hadd mondjak el valamit, John! Ha valaki lekerül a Pandemoniumba, akkor nincs sok esélye a túlélésre, az a hely oly mértékben nem emberi, hogy szinte el sem képzelhető, de ne feledjük el, hogy Palmyra ott él Lilith közelében, holott halandó emberi lény! Bízzunk abban, hogy Tess legalább olyan talpraesett, bátor kislány, mint az íjásznő, s akkor nem lesz nagyobb baj! Bízzunk ebben!

– Csakhogy Palmyra elmebeteg, ráadásul nem volt a Circus Maximusban, ami akár azt is jelentheti, hogy mégis meghalt odalent. Azt hiszem, semmi reményünk, Heléna. Vereséget szenvedtünk, Lilith győzött.

Heléna felállt, keresett magának egy széket, odahúzta Kerwin széke mellé, és leült. Újra szorongatni kezdte a férfi kezét.

– Ne add föl, John! Tess nem halhat meg, ezért mindent el kell követnünk, hogy kimentsük onnan. Tudhatod, hogy felismertem őt, ráadásul te évekkel ezelőtt találkoztál azzal a Tess Gordonnal, aki már túl volt Rómán és a múltjaként élte meg azokat a történéseket, amelyek hamarosan bekövetkeznek, nem is beszélve Jessicáról, akit Markon kívül ugyan még senki sem látott, de miért ne hihetnénk neki: Tess az ő anyja. Mi értelme van annak, hogy hazudjon, mi értelme van annak, hogy téged félrevezessenek tizenöt évvel ezelőtt, mi értelme színésznőt csinálni egy biológiai reprodukcióból csak azért, hogy engem megtévesszenek? Akivel te találkoztál, akinek én láttam a filmjeit és akiről Jessica beszél, az az igazi, hús-vér Tess, aki nem halhat meg, mert élnie kell! Lilith ugyan elragadta, de hát mit tehetünk?! Így kellett történni, mert így történt! Ezt most hallottam Gallandtól, aki már nagyon unja, de a fenébe, mégis csak lehet valami igazságalapja, ha lépten-nyomon ismételgetjük.

– Sajnálom, de nem hiszek ebben.

Heléna meghökkent. Nem értette, miért mondja ezt a férfi. Feladta volna?

– Sajnos, ezek nem bizonyítanak semmit – mondta csendesen Kerwin. Fáradt, elgyötört hangon beszélt, a nőnek olyan benyomása támadt, hogy éveket öregedhetett az elmúlt órák alatt. – Téged az a Cohari küldött vissza, aki a Bíboros strómanja, amiből akár az is kikövetkeztethető, hogy téged ugyanúgy felültettek, félrevezettek, mint a Második Intervenciót vagy Tesst és Markot. Mint, ahogy mindenkit, hadd ne soroljam a neveket, vagyunk egypáran. Ez a titokzatos Jessica valószínűleg a jövőből jött, de lehet, hogy csak ez az egyetlen valós állítása. Én tényleg szerettem egy nőt tizenöt évvel ezelőtt, akit Tess Gordonnak hívtak, de mi van akkor, ha félrevezettek? Nem csak te láttál egy bioreprót a filmvásznon, hanem én is láttam egyet, sőt, még ölelkeztem is vele. Ez az igazság, ugyanis Tess meg fog halni! – Heléna közbe akart szólni, de Kerwin nem hagyta, és gyorsan folytatta: – Lilith egy pillanatig sem fogja azt hinni Tessről, hogy ő az újra feltámasztott Sub-ad. Lehet, hogy nekem sikerült félrevezetnem és tényleg Adam Kadmonnak hisz, de éppen ezzel írtam alá a lány halálos ítéletét. Lilithnek döntenie kellett, hogy megpróbálja visszaszerezni a lándzsát, vagy magával viszi Tesst, akkor a lányt választotta, akiről tudja, hogy hozzám tartozik. És ez a lehető legrosszabb, ami történhetett. Föl fogja ajánlani Tess életét a Szent Fegyverért cserébe, és én nem adhatom oda neki Longinus-lándzsáját, mert a poklot szabadítanám az emberiség nyakába. Visszautasítom az ajánlatát, de ezzel megölöm Tesst. Heléna, csak egyféleképpen tudok kiszabadulni az időparadoxonok fogságából, ha elhitetem magammal, hogy az igazi Tess Gordon meghalt Rómában és a Katedrális újra megalkotja őt, aki majd tovább él, gyermeket szül, színésznő lesz, sőt, időgépbe száll és elcsavarja a huszonhárom éves John Michael Kerwin fejét. Ahhoz, hogy megmentsem őt, le kell mondanom az egyetlen fegyverről, ami megmentheti az emberiséget, és le kell szállnom a pokolba. És én egyiket sem fogom megtenni!

– Ha még életben van, akkor minden pillanatban azt várja, hogy a segítségére sietünk – zokogta a nő.

– Tudom.

Heléna felpattant, és megrázta a férfi grabancát.

– De hát ő a szerelmed és szenved odalent!

– Én meg idefent szenvedek…

Heléna összeszedte minden bátorságát és nagy elkeseredésében élete legmerészebb cselekedetére ragadtatta magát: lekevert egy hatalmas pofont a fásult férfinak. Kerwin mintha álomból eszmélt volna, elkapta a nő újfent lendülő kezét.

– Legalább te ne őrülj meg! – mondta a varázslónő.

Ám a nőt nem lehetett ilyen könnyen megfékezni. A szabad kezével esett neki Kerwinnek. Rúgott, csípett, harapott, közben megállás nélkül kiabálta:

– Ne add föl, te szerencsétlen, hülye!

Heléna hihetetlenül erősnek bizonyult, és Kerwin nem akarta megütni, jóformán fel sem állt a székből. A Kígyó emberei tolongani kezdtek az ajtó előtt, és veszettül élvezték a szituációt, míg végül Anguis érkezett, és szétcsapott közöttük. Belépett a szobába, és dühösen elrángatta Kerwintől a megveszekedett fúriát. Heléna tíz körömmel támadt rá, de a Kígyó korántsem volt olyan szívbajos, mint Kerwin. Egy hatalmas pofonnal jutalmazta a varázslónő teljesítményét, aztán a lectusra lökte a keservesen zokogó nőt, a legszívesebben előkapta volna a tőrét, hogy elvágja a boszorka torkát. Hihetetlenül dühös volt, amiért kudarcot vallott. Aulus túljárt az eszén, ráadásul Palmyrával sem tudott találkozni. Tess sorsa cseppet sem foglalkoztatta, amikor meghallotta, hogy mi történt, csak közönyösen megvonta a vállát.

Heléna feltápászkodott a lectuson, Anguis lassan előhúzta a tőrét…

– Mit képzelsz! – csattant fel Kerwin, és félreütötte a kezét. – Azonnal takarodj kifelé!

Anguis ajka remegett a visszafojtott indulatoktól, keze ökölbe szorult, de engedelmeskednie kellett, nem szállhatott szembe a tribunus akaratával. Tokjába csúsztatta a tőrét, és kivonult. Valaki visszahúzta a velariumot, a szoba ismételten félhomályba borult. Heléna arra számított, hogy a védelmére kelt Kerwinnel talán értelmesen lehet beszélni, de nagy bánatára a férfi sokkal idegesebbnek látszott, mint percekkel ezelőtt. Elkapta a nő állát, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.

– Mit ne adjak föl, miben higgyek, te ostoba liba? – üvöltötte Kerwin. – Higgyek abban, hogy lerajzolsz nekem egy kurva varázskört, amiből majd kiugrálok az embereimmel, hogy Tess után menjünk? Láttam, mi történt, és ezzel a lénnyel szemben nem tudok egyetlen hatásos fegyvert sem felvonultatni, legyen az mágia, Stockbauer-romboló vagy a kardom, vagy a Hitem, vagy mit tudom én, hogy micsoda?! Mit akarsz tőlem? Sorra veszítem el az embereimet, végül elveszítem azt is, aki miatt egyáltalán érdemes volt hinnem abban, hogy nem hiába harcolok valami olyan célért, amelynek elérésében nem hiszek, egy olyan ellenében, akiben pedig egyáltalán nem hiszek, mert Isten vagy az ördög nékem meg nem jelent, hogy prófétájává tegyen! Én katona vagyok, aki boldogan halna meg katonaként, de egyszer s mindenkorra elegem van abból, hogy hazudik nekem a saját századom, ami valójában ideküldött, hazudik nekem a tulajdon parancsnokom, és jégbefagyott angyalok meg nimfomániás okkultisták mondják meg nekem, mikor mit tegyek, mikor melyik istenben higgyek, hogy…

Mark valósággal letépte a velariumot, ahogy berontott a szobába. Most éledt föl abból a révületből, amelybe Heléna helyezte. Galland nem véletlenül utasította erre a nőt, azt akarta elkerülni, hogy az újságíró megnehezítse az ezredes dolgát, amikor minden bizonnyal dührohamot kap a Tess-szel történtek hallatán. Galland jól okoskodott, csakhogy az események túl gyorsan követték egymást, és a férfiról mindenki megfeledkezett. Mark egyszer csak felült a padon, és látta, hogy Kerwinék visszaérkeztek. Boldogan szaladt az oszlopcsarnokban, aztán meglátta Anguis embereinek gyászos képét és eluralkodott rajta a félelem. Jézusom, mi történt? Nem tudott rákérdezni, mert nem volt nála a fordítógép és Gallandot nem látta sehol, viszont meghallotta Kerwin üvöltözését, és úgy rontott be az ajtón, mint egy megveszekedett berserker.

Rémülten nézett körül a szobában.

– Hol van Tess?

– Meghalt – egyenesedett fel Kerwin a lectus mellől.

Mark artikulátlan hangon felüvöltött, és felkapta az abacust, hogy nekimenjen Kerwinnek. Nem volt eszénél.

Ami később történt, pillanatok alatt játszódott le, sok embernek még megijedni sem maradt ideje.

Anguis és Spurius ugrottak be az ajtón, és elkapták Mark mindkét kezét. Kiverték belőle az asztalkát, és megpróbálták kirángatni a férfit. Mark üvöltött, ahogy a torkán kifért és ellenállt. Kiszabadította az egyik kezét, és Anguis tunikaövéből kikapta a mögé tűzött lézerpisztolyt. A Kígyó még mindig magánál tartotta a fegyvert, Kerwin és Galland a történések hatása alatt állva egyszerűen megfeledkeztek arról, hogy mivel szerelték fel a férfit. A lézerfegyver még mindig kábító-fokozatra volt állítva és ez lett Spurius szerencséje. Ahogy Mark megkaparintotta a pisztolyt, máris gyomron lőtte a péket. A férfi összecsuklott, mint egy rongybaba. Anguis felsikoltott, és oldalra vetődött, a sugár elhúzott a teste felett, az odakint állók pánikszerű gyorsasággal menekültek, amerre láttak, mindenki ordított. Galland ekkor jött ki Aulustól. Meghallotta a kiabálást, és rohant az átrium irányába, futtában húzta elő az oldalfegyverét.

Mielőtt Kerwin elérhette volna bármelyik fegyverét, Mark beugrott az asztal és kettejük közé. Egy kattanás, és feltolta a fokozatszabályozót.

– Maga a felelős! – üvöltözött az újságíró. – Maga!

Rálőtt Kerwinre, de a tűzgomb lenyomásának pillanatában Anguis rávetette magát, és ledöntötte a lábáról. A lézer szétrobbantotta a falat Kerwintől jobbra, és a tűzforró kőszilánkok beborították a rémülten sikoltozó Helénát.

Galland két marokra fogott fegyverrel rontott be az udvarról, de a földön fetrengők közül nem tudta megállapítani, hogy melyiket kell valójában megfékezni. Nem maradt sok ideje a gondolkodásra, mert Mark egyfolytában nyomta a tűzgombot és a helyiségben cikázó lézersugarak vijjogása valósággal megsüketített mindenkit. Minden lángokban állt. Galland kapott egy sugarat a mellkasába. Ha percekkel ezelőtt nem öltözik át az intervenciós gyakorlóba, azonnal meghal, így csak nekivágódott a falnak, és a pisztoly kihullott a kezéből.

Anguis végre elkapta Mark csuklóját, és a férfit leteperte a padlóra. Sokkal erősebb és ügyesebb volt, mint az újságíró, de tartott a tűzfegyvertől, s az óvatoskodás bénította a mozdulatait. Végre sikerült kitekernie Mark csuklóját, a pisztoly nagyot koppant a márványon.

Anguis előrántotta a tőrét, de ekkor árnyék vetült rá, és meghallotta a surranást, ahogy a penge kicsusszan a tokból.

– Vigyázz! – kiáltotta Kerwin.

A Kígyó lehengeredett Markról, és odébb lökte a pisztolyt. Az újságíró felsikoltott, amikor meglátta a Maszamune-pengén megcsillanó fényt.

– Neee! – sikoltotta elkeseredetten. A kard felemelkedett…

Vakító fény robbant az ezredes mellett, és egy pillanat alatt bearanyozta a helyiséget. Az embereknek csak a sziluettjei látszottak, mintha árnyékok lennének egy erősfényű lámpával megvilágított, áttetsző lepedő mögött. Kerwin megmerevedett kézzel állt a fényözön kellős közepén. Heléna elfordította az arcát, Galland az anyanyelvén kezdett kiabálni. Az angyal, hökkent meg az ezredes, de nem Szenoi tért vissza.

Egy ezüstszínű páncélt viselő alak robbant elő a fényből, és egy hasonló katanával, mint amilyennel Kerwin Mark lenyakazására készült, odacsapott az ezredes pengéjének.

A kardok pengéi kékes szikrákat vetve csendültek össze, ahogy a fényözönből kilépő fiatal lány megmentette Mark Wilson életét.

Kerwin hátrahőkölt a szőke hajú lány elől, aki cseppet sem emlékeztetett arra a valakire, akit ők Ericaként ismertek hetek óta.

– Marion – nyögte Mark, és elveszítette az eszméletét.

– Te tanítottál vívni, apám – mondta az ezüstpáncélos lány, és bűbájos mosollyal az arcán nézett a tátott szájú Kerwinre.

Galland fölkapta a fegyverét…

– Nein! – kiáltotta az ezredes.

A szobában tartózkodók állóképpé merevedtek. Egy végtelennek tűnő pillanatig senki sem mozdult, végül Jessica leengedte a kardját. Kihunyt mögötte a fény.

– Tényleg ne add föl, mert szeretnék megszületni – mondta a döbbent Kerwinnek. – És az a Tess Gordon lesz az anyám, aki ma pokolra jutott értünk, halandókért.

PANDEMONIUM

III.

Róma, 64. július 11. Pandemonium, a Tisztátalanság Tava

TESS felnyitotta a szemét. Látása lassan kitisztult, de a körülötte hullámzó nyálkatengeren kívül semmit sem látott. Valamilyen meghatározhatatlan állagú ragacsban feküdt, ami tetőtől talpig beborította és az orrába hatoló ammóniaszag kis híján visszataszította a jótékony ájulásba. Nem bánta volna egy percig sem, de nem adatott meg neki ez a kegyelem, és kénytelen volt feltápászkodni. Köhögni kezdett, és megpróbálta visszatartani az öklendezését, maga körül tapogatózott, de bárhova nyúlt, csak a nyúlós rothadást tapintotta. A gyenge fény felülről sugárzott, és rőten lobogó fáklyák szolgáltatták. Egy hatalmas teremben feküdt az undorító nyoszolya kellős közepén.

Nehezére esett a légzés, mint egy trópusi esőerdőben sétálva, ahol olyan fülledt a levegő, mintha a pokol legmélyebb bugyrában lenne. De hát ott vagyok, a pokolban, gondolta a lány. Különös módon nem félt, ezen maga is elcsodálkozott. Lehet, hogy ezt a Heléna által ráolvasott tudatvédelemnek köszönheti? Attól a pillanattól kezdve, hogy Lilith átlökte a korláton, semmire sem emlékezett, és a köztes idő eltűnt, kiesett, mintha sohasem létezett volna. Egy szívdobbanásnyi idővel ezelőtt még ott állt a páholyban a nő előtt, s most itt fekszik ebben a tisztátalan mocsokban.

Anyaszült meztelen volt.

Óvatosan feltápászkodott, de meg sem kísérelte a felállást. A massza szinte élt, hullámzott alatta, nem tudta megvetni rajta a lábát, ezért négykézláb kezdett araszolni egy homályos oszlopsor felé, remélte, hogy ott szilárd talajra lel, legalábbis reménykedett benne. Nagyon lassan mozgott. A talaj minden mozdulatára megrezdült, mintha egy nyálkával borított, gigantikus vízágy lenne. Tizenhét éves koráig katolikus neveltetést kapott és a lehető legkülönösebb képzetek támadtak benne a pokolról, ahol az ördögök az idők végezetéig kínozzák a bűnösöket, de nem tudott kialakítani magában egy határozott képet arról a helyről, ahol mindez megtörténik. Nem hely, hanem a lélek állapota, mondta neki Sergi egy beszélgetés alkalmával a Moore-házban. Képzeljen maga elé egy Bosh-képet, akkor nagyjából sejteni fogja, hogy mire gondolok, tette hozzá a pap, de Tess egy cseppet sem lett okosabb. Ha Lilith palotája mégsem a pokol, akkor legalább pokoli hely. A lány percek óta meggyőződhetett arról, hogy bizony vannak ilyenek.

Tétován kutató keze kemény márványra tapintott. Egy lépcsőfok, állapította meg Tess, és megpróbált felmászni rá, amikor a massza megnyílt a lábai alatt és derékig elnyelte, mint valami bűzös mocsár.

Önkéntelen sikoly hagyta el az ajkát. Próbált megkapaszkodni, de a lépcső ugyanolyan nyálkás és síkos volt, mint minden, ami körülölelte, és lecsúsztak róla az ujjai. Pánikba esett, és csapkodni kezdett maga körül. Elkeseredetten, némán küzdött, de csak annyit ért el, hogy még jobban elmerült a mocsokban, ami hamarosan a hónaljáig ért, és végleg fogságba ejtette. Tess a könnyeivel küszködött és kirobbantak belőle a sikolyok. Segítségért kiabált, a hangja visszhangot vert a sötétben.

– Segííítsééég! – kiáltotta elkeseredetten, de a hangja zokogásba fulladt. Már hátra kellett feszítenie a fejét, hogy az arcát a massza felett tudja tartani. A keze hasztalan csápolta a nyálkát, végül elcsendesült, és megadta magát a sorsának…

Ekkor megragadták a haját, és egy hihetetlen erő nyakig kiemelte a mocsokból. A lánynak rettenetesen fájt, hogy a hajánál fogva próbálják kiráncigálni, de az iménti rémülete feledtette vele a kínt. Mindkét keze kiszabadult. Valaki megfogta az egyik csuklóját, aztán elkapták a másikat is, és lassan húzni kezdték kifelé. Tess összemocskolódott, csapzott haja az arcába lógott, ezért alig látta a megmentőjét, de amikor meglátta a csuklójára fonódó kéz ujjait, az ajkára forrt a kiáltás. Nem emberi kéz volt, leginkább egy papagáj lábára emlékeztetett és vörös színben pompázott.

– Istenem – nyöszörögte a lány, és elhasalt a lépcsősoron. Női kacagás lett rá a felelet.

– Azt mondta, istenem. Hallottátok, azt mondta istenem?! – hallatszott angol nyelven vagy valami hasonlón, amit a lány különös módon mégis megértett. Mintha az ismeretlenek visszhangozva beszélnének. Valódi hangjuk tompán hallatszott az érthető szöveggel párhuzamosan, és leginkább egy kígyófészek sziszegésére emlékeztette Tesst, s efölött hallatszott az angol szöveg, mintha valaki folyamatosan alámondana egy filmet. A lány jobban félt annál, hogy csodálkozzon ezen… tisztában volt vele, hogy nem emberi lények veszik körül. Tömény fahéjillatot érzett.

– Fölöttébb szatirikus – válaszolta egy férfihang, ugyancsak angolul. – Megfigyeltem, hogy a halandók a legkilátástalanabb helyzetben sem veszítik el a humorérzéküket, ez mindenképpen tanulmányozandó képesség. Sajnos, belőlünk hiányzik… Húzd kijjebb ezt a szerencsétlent! – Ez utóbbi annak a papagájkezűnek szólt, aki kirángatta Tesst a nyálkatenger mocsarából. Újfent megragadták Tesst, s a hajánál fogva durván odébb húzták a koszos márványon. Tess sikoltozott, és megpróbált felpattanni, de valaki vagy valami a tarkójára lépett, és visszanyomta a fejét.

– Majd rám nézhetsz, ha megengedem – mondta, sziszegte a nő. Tess ruhasuhogást hallott, és arcába csapott a fűszer édes illata. A láb lekerült a tarkójáról, de mégsem merte felemelni a tekintetét. Nem bírta tovább a megpróbáltatásokat, elbőgte magát. Valami a hajába túrt.

Arra számított, hogy megint megrángatják, de az érintés kellemesnek, sokkal inkább simogatásnak, mint hajcibálásnak tűnt. Gyengéden arra kényszerítették, hogy felnézzen, és akkor a könnyei fátyolán át meglátta Lilithet. Ő markolt a hajába. Tess azonnal felismerte, kivel áll szemben.

– Meztelen vagy, mint egy féreg, s kiszolgáltatott, mint a magára hagyott csecsemő – suttogta Tess arcába Lilith, és hirtelen végignyalta a lány arcát. Villás farkú nyelve volt, mint egy kígyónak, Tesst az ájulás kerülgette az undortól. A nődémon morbid érintése százszor gusztustalanabb volt, mint a bűzlő mocsár ölelése. – Holló a hollónak nem vájja ki a szemét – folytatta Lilith –, de a galambnak annál inkább. Majdnem megtettem, de mit tesznek az Öreg Istenek, hát nem leejtettelek az utolsó pillanatban? De nem is baj, legalább láthatod, mi történik veled, s nem csak érzed, így sokkal izgalmasabb lesz. Elmondom, miért vagy még életben: hasonlítasz valakire, aki számomra olyan kedves volt, mint önnön vérem sótlan íze, ráadásul meztelen vagy, mint a hullában mocorgó férgek. Tudtad-e, hogy a féregtől az emberig mindenki egymást pusztítja, a gyenge elbukik az erős csapásai alatt? Ne feledd, halandó, hogy fejed felett lebegtetem bosszúm pallosát, ezért vesd el magadtól a kevélységet, nyisd meg nékem az elméd! Ha így teszel, viszontláthatod Adam Kadmont és a fenti világot, ellenkező esetben játékszeremmé teszlek, s abba belehalsz. Azt mondtad, Sub-ad vagy, s én nem tudom, ezt miért kellene elhinnem. Válaszolj hát: ki vagy te valójában?

– A ne… nevem Tess – nyöszörögte a lány.

– A Visszatért kedvese vagy – jelentette ki Lilith.

Kerwinről beszél, gondolta Tess. Eluralkodott rajta a borzalmas, szívszorongató félelem. Heléna tudatvédő mágiája talán megóvja attól, hogy a démonok erőszakot tegyenek az agyán, de vajon mi fogja megvédelmezni a testét. Félt a fájdalomtól és nagyon jól tudta, hogy része lesz benne, ha nem válaszol, ha nem mondja azt, amit Lilith hallani akar.

– Igen, a kedvesem – nyöszörögte.

Lilith összenézett a mellette álló Gelallal.

– Oresztész róla beszélt – állapította meg a tógába öltözött, férfitestű pokolbéli herceg és saruba bújtatott lábával megbökdöste a földre szorított lány oldalát. – Nyisd meg a tudatod Lillakének, halandó!

Tess nem válaszolt.

Lilith leguggolt elé, és két kezébe ültette az arcát, arra kényszerítette, hogy ránézzen, az arcuk szinte összeért. Tess minden ízében remegett a félelemtől, nem tudta elképzelni, hogy mi következik. Jessicára gondolt, arra, hogy az ő lánya, akit még nem szült meg. Nem fogok meghalni, túl fogom élni, próbálta nyugtatni magát. Nem eshet semmi bajom, nem eshet semmi bajom…

Iszonyú fájdalom hasított a koponyájába, mintha egy tüzes tőrt döfnének az agyába, és kegyetlenül megforgatnák benne. Pánikba esett. Elkapta Lilith csuklóit, rúgkapált a lábával és üvöltött, ahogy csak a torkán kifért. A Démonkirálynő megpróbált belehatolni a tudatába, és a lány iszonyú fájdalomként élte meg a kísérletet. Teste apokaliptikus rángatózásba kezdett, de nem menekülhetett, kínzója nem kegyelmezett.

– Megölöd! – kiáltotta Gelal, hogy hallani lehessen a lány üvöltése közepette.

Ám Lilith oda sem bagózott rá. Testét kéjes borzongás járta át, amikor arra gondolt, hogy végre győzedelmeskedhet Heléna felett. Arra készült, hogy áttöri a tudatvédelmét, s legalább ennyi sikert elkönyvelhet vele szemben, ha már legutóbbi találkozásuk alkalmával menekülnie kellett Heléna medalionja miatt.

Tess Gordon egy határtalan üvöltéssé változva rángatódzott a Démonkirálynő kezében. Lilith a homlokára fókuszálta a tekintetét, tudata egy éles tőrré változva hatolt egyre beljebb a lány elméjében.

Heléna védelmi mágiája összeomlott, és robbanásszerűen törtek elő a képek. Lilith huszonötezer éve nem érzett fájdalmat, de ebben a pillanatban velőtrázó sikoly hagyta el ajkát. Elengedte Tesst, és hátratántorodott, Gelalnak úgy kellett elkapnia, nehogy hanyatt essen, mint egy részeg lupa az Aventinus-dombon.

– Mit láttál, mit láttál? – tudakolta izgatottan a herceg.

Tess oldalra fordult, és összehúzódott a mocsokban, a válla meg-megrándult, ahogy rázkódtatta a zokogás.

Gelal törpéje ugrott elő a sötétből, és hátára csapott a botjával, Tess felordított. A pokolbéli herceg megpördült, és nyakon csapta a gnómot, aki vinnyogva menekült Lilith háta mögé.

Lilithnek sikerült összeszednie magát, Gelal még egyszer sem látta ilyen zavarodottnak.

– Emlékszem arra a nőre, akit megöltem a fürdőkertben, s emlékszem azokra a képekre, amelyek a tudatában fészkeltek. Azt a nőt nagyon erős mágia védelmezte, s mire áttörtem volna, meghalt. Terveztem, hogy magammal hozom a holttestét… a halottak mindig őszinték… de megjelent Heléna, s távoznom kellett. Amikor megérintettem Tess elméjét, hasonló képeket láttam, mint annál a másiknál: hatalmas házak szökkentek az égnek, kocsik jártak lovak nélkül, s égi szekerek közlekedtek a csillagok között. Különös fények, emlékek, álmok, gondolatok vicsorogtak a tudatában, de őt csak Heléna védelmezte, s áttörtem a tudatvédelmét…

– Na és? – topogott Gelal. A nagy izgalomtól majdnem kibújt a százötven éve elhunyt, ismeretlen római férfi testéből.

– Mindent tudok, amit Tess valaha is tudott.

– Beszélj!

– Kétezer és harmincegy esztendő – suttogta az Éjszaka Nagyasszonya.

Gelal meghökkenve nézett rá.

– Mit beszélsz? Sub-ad akkor meghalt, hiszen eltemettük, emlékezz rá, a halálból nem térhet vissza ember! Ez egyedül az Ács Fiának sikerült, de őbenne ott lakoztak az Őrzők.

– Ő nem Sub-ad, és akit Visszatértnek nevezünk, nem Adam Kadmon – jelentette ki Lilith.

– Hanem?

– Nem tudom – válaszolta csendesen a démon, és a lábainál kuporgó lányt nézte.

Gelal számára nem volt kétség, hogy Lilith hazudik neki.

Nem akarja megmondani, valami óriási titkot látott!

Gelal taktikát változtatott, tudta nagyon jól, hiába erőltetné, hogy Lilith őszintén feltárja az igazságot. Ismerte a Démonkirálynő gondolkodásmódját – előbb vagy utóbb úgyis beszámol mindenről, fölösleges emiatt bosszankodni. Másra terelte a szót.

– Akárki legyen ez a lány, személye biztosíték, hogy győzedelmeskedhetünk a kardmágus fölött. Ajánljuk fel a lány életét a lándzsáért cserébe, s amikor a „fekete ember” alászáll a Pandemoniumba, legyőzhetjük őt; ezen a szent helyen elpusztíthatatlanok vagyunk. A lány legyen csalétek ebben a hatalmas csapdában! – kiáltotta Gelal, és teátrális mozdulattal körbemutatott.

Lilith rá sem nézett.

– Nem fogok alkudozni, mint egy zsidó szőnyegárus a jeruzsálemi Nagypiacon – sziszegte ellenállhatatlanul. – A kardmágus semmit sem tehet ellenem, hiába szerezte meg a lándzsát. Oresztész nemrég értesített, hogy Petrus és Paulus ma éjjel meghalnak, és nem lesz olyan ember ezen a földtekén, aki beavathatná Tess kedvesét az angyalok titkába. A kardmágus nagy harcos, de ostoba, mint egy görög isten. Megpróbálta elhitetni velem, hogy ő Ádám, aki újra él, s eljött értem, ezenkívül azt hitte, hogy csapdába csalhat, ha elém vezeti egykori szerelmemet. Ostoba, ostoba, ostoba… De nem fogom megölni a lányt, mert jól beszélsz, szavaid úgy világítanak, mint a szétrothadt húsból kikandikáló emberbordák: amíg él, addig a kardmágus reménykedhet, s bizony követi őt Birodalmamba.

– Lillake, drága, valami aprósággal fel kellene dühítened, hogy hibát hibára halmozzon -javasolta Gelal. – Mondjuk, tedd a lányt örökre bénává, teste csússzon a porban, ajkán csorduljon a nyál: legyen idióta!

A fahéjillatú halálangyal megrázta a fejét. Fintorgott.

– Emlékszem, kedves, amióta nyolcszázhuszonhat éve megcsaltál egy Olümposzon hizlalt malaccal, azóta nincsenek jó ötleteid. Fogjátok le! – bökött Lilith a lányra. A felszólítás az árnyszolgáknak szólt.

Tesst alig lehetett kifeszíteni a magzatpózból, amelybe összehúzódott a nődémon lába előtt. Egy darabig ellenkezni próbált, de az árnyak erősebbnek bizonyultak. A lány komolyan megrémült. Arra gondolt, ami Michelle-lel történt, szinte beleőrült a félelembe. Sikoltozni kezdett, megpróbált kiszabadulni a kezét-lábát megbéklyózó szorításból, de meddő küzdelem volt, hasztalan próbálkozott. Megadta magát a sorsának, lassan elcsendesedett.

– Szeretnéd még látni a kedvesedet? – kérdezte tőle Lilith, és újra tenyerébe körítette a lány arcát.

– Igen – nyögte Tess. – Kérem, ne bántson!

– Akkor meg kell tanulnod látni a szíveddel! – kiáltotta a szörnyeteg, és hüvelykujja hosszú körmeit tövig mélyesztette a lány szemébe.

Tess velőtrázó sikolya sokáig visszhangzott a Tisztátalanság Tava mocskos felszíne fölött, végül elhalt Róma legsötétebb bugyraiban és újra csend lett, mérhetetlenül nagy csend.

A kivájt szemű lány ájultan terült el a márványon. Lilith hosszan nézte a testét, aztán félrelépett az egyre terjedő vértócsa útjából, és vissza sem nézve sietve távozott, karcsú alakja kisvártatva eltűnt a szédítő magasságokba nyúló oszlopok között. Az árnyak követték úrnőjüket, a megvakított, félholt lány mellett csak Gelal és törpéje maradtak. A pokolbéli nagyúr horkantására az egyik közeli oszlop mögül kilépett a kétarcú nő.

– Hozd a testét és kövess!

A Janus-arcú nő felnyalábolta a lányt, és követte Gelalt az oszloperdőben. A vihogó törpe boldogan ugrabugrálva haladt a nyomukban. Néha odakapott Tess hosszan leomló hajához, és addig-addig mesterkedett, míg sikerült kitépnie egy dús fürtöt. Gelal megpördült, és akkorát rúgott belé, hogy amaz odébb bucskázott a mocsokban.

– Vedd le róla a mocskos kezed, te kis korcs! – förmedt a gnómra.

Persze egy csöppet sem haragudott rá – szerette a gyermekeit. Lehajtott fejjel bandukolt a menet élén, és folyton-folyvást azon töprengett, hogy mit láthatott Lilith a lány tudata mélyén.

Itt valami titok lappang…

64. július 11. Róma, Katakombák

LILITH mocskos fellegeket kavart Róma felett, és a csillagtalan éjszaka úgy telepedett a városra, mint egy hatalmas bőregér fekete szárnya.

Palmyra nesztelenül osont a sötétben, alakja csak egy kontúrtalan árnyalaknak tűnt a feltámadt szélben hajladozó bokrok között. Néha megállt, meghúzódott egy fal vagy egy borókabokor tövében, és a sírboltok sötét épületsorát kémlelte. A liget susogásától és a bagolyhuhogástól eltekintve csendes volt az éjszaka, a szíriai nőnek nem kellett attól tartania, hogy bárkibe is belebotlik ezen az órán. Róma lakói most fordultak a másik oldalukra, csak a Palatínus és az Aventinus lankáin épült villák tetőnyílásán szűrődött ki némi fény, ami megvilágította az alacsonyan rohanó felhők rongyfoszlányait. Ahol nem aludtak, ott a Circus Maximusban történteket tárgyalták, és ahány ember, annyi vélemény. Hands intenzív pszichoszondázásának következtében az emberekben csak homályos emlékképek maradtak meg a délelőtt történéseiről. A tömegverekedésről mindenki szörnyű emlékképeket hordozott magában, de a császári páholyban történteket már ezerféleképpen mesélték. Egy bizonyos momentumra viszont világosan emlékeztek a szemtanúk, mégpedig arra, hogy Antoninus Plinius szenátort elsodorta és összetaposta a tömeg… Az arisztokrácia gyászolt.

Palmyra eljutott a katakombarendszer egyik lejáratáig. A barlangszáj sötéten ásított az éjszakában, a nőt leginkább egy szörnyeteg kitátott szájára emlékeztette, amely éppen felfalni készül áldozatát. Az örök némaságra ítéltetett szíriai nő beszélni nem tudott, ezért csak halk nyüszítésként hallatszott az a démonok segítségét kérő sumér varázsige, amit segítségül hívott a harc előtt. Tudta a feladatát: be kell lépnie a szörnyeteg száján, át kell jutnia a pecséten és meg kell ölnie mindkét apostolt, de az egyiket mindenképpen, lehetőleg Petrust.

– Hozd el nekem a fejét! – parancsolt rá Lilith, s Palmyra szívét végtelen boldogság járta át, mert végre szolgálhatja a Királynőt, íme, eljött az alkalom, hogy bizonyíthat neki! A fürdőkertben történteket kudarcként élte meg, és azóta is sokat rágódott rajta. A titokzatos mágusnő elkapta a röpülő nyílvesszőt, ami egyszerűen képtelenség… Palmyrát hetek óta nyugtalanította, bosszantotta a dolog, rettenetesen bánta, hogy Lilith megölte a nőt, mielőtt megtudhatta volna a titkát.

Egy sírbolt hosszanti oldala mentén guggolt, Oresztésztől kapott fekete köpenye szinte láthatatlanná tette. Összeszűkült szemmel nézte a barlang bejáratát, teste mozdulatlanná dermedt, mint egy ragadozóé a prédára ugrást megelőző pillanatokban. Hamarosan befejezte a különös meditációt, és utolsó lépésben számba vette fegyvereit. Két meztelen pengéjű tőrt viselt a köpeny alatti tunika övében, íjának tegezét a bal csípőjére erősítette, benne kétmaroknyi vessző sorakozott, a bronzhegyeket gyorsan ölő méreggel kente meg a mágus. A kora esti szemerkélő esőtől nyirkos fűről lassan felvette a hosszú asszír íjat, egy mozdulattal lekapcsolta köpenyét, és a barlang szájához osont.

Tenyerével félresöpörte a homokot, és meglátta a betűket. Nem érzett félelmet, Oresztész felvilágosította, hogy az angyalok pecsétje csak a sötét hatalmakat fékezi meg, emberrel szemben nem tudja kifejteni mágikus hatalmát, tehát Palmyra könnyedén, minden gond nélkül átléphet rajta, akárcsak a keresztények. A nő töprengő arccal szemlélte a SATOR-négyszög ábráját, még sohasem látott hozzá hasonló jelet. Jól emlékezett arra az éjszakára, amikor Anguissal behatolt egy évezredek óta halott egyiptomi pap sírkamrájába, amit a római átoktáblák felirataihoz hasonló szövegek és különös ákombákomok védelmeztek, de még azokat sem találta annyira titokzatosnak, mint Szenoi pecsétjét. Vajon mi lehet a titka, miért fél tőle annyira Lilith, morfondírozott magában a szíriai nő, de megzavarták töprengésében. Két lacernás alak, egy férfi és egy fiatal lány közeledtek a szűk folyosón, amelynek mindkét oldalán nyitott sírok emelkedtek a magasba. A férfi lobogó fényű fáklyát tartott a kezében, azzal világított előre. Szabad karját a lánynak nyújtotta, aki belékarolt. Inkább a lábuk elé néztek, mint előre, és szorosan egymás mellett haladva beszélgettek. A fény elvakította őket, így nem láthatták meg Palmyrát, aki keresztbe vetette testén az íjat, egyik tőrét a fogai közé véve egészen a negyedik szintig fölmászott a kazamaták oldalán. A pár elhaladt alatta, már a pecsétnél jártak. Hirtelen megtorpantak, a férfi odavilágított a jelre. Halkan beszélt, de a mérhetetlenül nagy csendben Palmyra mindent hallott, a katakombákban még a visszafojtott suttogás is visszhangot vert.

– Valaki járt itt, egy idegen – állapította meg a fáklyát tartó alak. – Nézd, a jel fölött félresöpörték a homokot, közülünk való nem tenne ilyet. Mindannyian átlépjük… Valaki lejött, tudja, hogy idelent vagyunk.

– Menjünk vissza, szóljunk Petrusnak! – kiáltotta a lány, és sietve visszafelé indult.

– Várj! – emelte fel hangját a férfi, és a fáklyát magasra nyújtva megvilágította a mennyezetnek nyúló sírfülkéket. – Lehet, hogy itt bujkál!

– Talán csak gyerekek voltak.

A férfi és a fény egyre közeledett, Palmyra elrugaszkodásra készült, amikor a folyosó vége felől újabb fáklyák közeledtek, legalább kéttucatnyi ember, férfiak nők vegyesen, hallani lehetett, ahogy beszélgetnek. A szíriai nő beharapta az ajkát, komoly dilemmába került, mert nem tudhatta, hogy a közeledőknél milyen fegyverek vannak. Kardok, tőrök, lándzsák? Hiába kiváló harcos, ezen a szűk helyen, ennyi fegyveressel szemben nem veheti fel sikerrel a küzdelmet. A fáklyás férfi és a lány nem jelentett számára gondot, de az egyre közeledő csoport komoly veszélyforrásnak tűnt. Oresztész sok mindent elmondott neki, még a jelentéktelennek tűnő apróságokról is beszámolt, csak arra nem vesztegetett egy szót sem, hogy az Ács Fiának hívei nem hordanak maguknál fegyvereket, Palmyrára egyetlen veszély leselkedett odalent, s ez nem más, mint Petrus, a halász. Oresztész ezt többször kihangsúlyozta, ennek az információnak tulajdonította a legnagyobb jelentőséget.

Másszak feljebb? – töprengett Palmyra. Valamit ki kell okoskodnom, mielőtt észrevennének.

Úgy döntött, nem kockáztat fölöslegesen, és hirtelen ötlettől vezéreltetve megpróbált becsusszanni az egyik csontváz mellé. Megkapaszkodott a felső szint peremében. Felhúzta a térdét, hogy megtámaszkodjon, de a sors keresztülhúzta számítását: az évszázadokkal ezelőtt könnyen alakítható löszös altalajból kialakított sírkamra leszakadt a súlya alatt, és törmelékkel elvegyült embercsontok morbid esője zúdult alá a magasból. Palmyra lezuhant a folyosóra, és elterült a férfi lábánál. A fáklyás felkiáltott a meglepetéstől.

– Testvéreim, behatolt valaki!

Palmyra megelevenedett. Fölkapta a fogai közül kihullott tőrt, és a férfi mellkasába vágta. A vér a csontvázakra fröccsent, a fáklya földre hullott és nagy szisszenéssel kihunyt egy víztócsában. A lány sikoltozva hátrált, aztán futásnak eredt a pecsét irányába. Palmyra utána vetette magát, elkapta a haját, belemarkolt és földre teperte a testét. A lány estében kapaszkodni próbált, ezzel magára rántott egy csontvázat, és elterült a tócsákban. Palmyra nem sokat teketóriázott, és a lány szívébe mártotta a pengét. Megpördült, lekapta magáról az íjat.

Lábdobogás verte fel a folyosó csendjét, a fáklyás csoport sebesen közeledett, mindenki izgatottan kiabált.

– Fogjátok meg, ne hagyjátok elfutni! – biztatták hátulról az elöl szaladókat. A csoport női tagjai karjaikba kapták a kisebb gyerekeket, és szapora léptekkel visszavitték őket a katakombákba.

– Az aedilisek! – kiabálták sokan, és szétszaladtak a szerteágazó folyosókon. Senki sem tudta pontosan, hogy mi játszódott le a pecsét környékén, közvetlenül a kijárat közelében. A folyosó sötétbe burkolózott, a fáklyák nem tudták bevilágítani a messzeséget, és amikor a legelöl szaladó torkát átverte az első fekete tollú vessző, kitört a pánik. Palmyra bagolymódra látott a sötétben, és biztos kézzel ontotta a halált. Tucatnyi keresztény bukott el a torkában vagy a szívében remegve megálló vesszőktől. Hamarosan mindenki menekülésre fogta a dolgot. – Az aedilisek! – visszhangzott a rémült kiáltás. Mindenki továbbadta a borzalmas hírt, a férfiak üvöltöttek, a nők rémülten sikoltozva ölelték magukhoz a síró gyermekeiket, és menekültek befelé a nagyterem irányába.

Palmyrában egy pillanatra felmerült a gondolat, hogy átlép a pecséten és felszívódik az éjszakában, de valami ellenállhatatlan erő kényszerítette egyre beljebb a folyosón. Magával ragadta a gyilkolás mámora, s mint egy lobogó hajú démon üldözni kezdte a menekülőket. Az elbukottakból kitépte a vesszőket, és futott tovább. A szeme tökéletesen alkalmazkodott a sötéthez, nem volt szüksége fáklyafényre ahhoz, hogy biztos kézzel célozzon és öljön. Megállt, megfeszítette az íjat, és halálos útjára indította a vesszőt – valaki felbukott.

Elágazáshoz ért. Ide-oda forgolódott, hogy merre tomboljon tovább – még Oresztész sem ismerhette a földalatti labirintus titkait –, végül arra szaladt és lőtte ki a vesszőket, amerre a legtöbben menekültek. Palmyra ellenállhatatlanul tört végső célja, az apostolok felé.

Péter a katakombák egyik teremszerű helyiségében tartózkodott, körülötte hangosan imádkozva hullott térdre száznyi ember. Az apostol lassan felemelkedett, fogta a botját és elszánt arccal megindult az egyik oldalfolyosó irányába, amelyből pánikba esett emberek végeláthatatlan sora özönlött a nagyterembe. Mindenki sírt és kiabált. Egy férfi fájdalmasan jajgatott, ahogy könnyektől ázott arccal markolta a combjából kiálló fekete tollú nyílvesszőt. Ketten támogatták, aztán végleg elhagyta magát, és elfektették a földön. Egy szívdobbanásnyi idő multával kiszenvedett a nyílhegyre kent méregtől.

– Segíts rajtunk, Petrus! – könyörögtek minden irányból. Térden csúsztak Péter felé, Krisztus szent nevét hívták segítségül. Egyeseket arra késztetett az életösztön, hogy hitükkel ellentétben fegyvert ragadjanak szeretteik védelmében. Ennek okán a szétszórtan égő tüzekből kiragadták a lángoló végű, öles hasábfákat és elszánt arccal követték Krisztus apostolát, aki botjára támaszkodva, csillogó szemmel haladt előre. Péter belépett az egyik oldalfolyosóra, és kimért, magabiztos léptekkel megindult előre. Számtalan ember követte, akik elhatározták, hogy inkább meghalnak az apostol védelmében, minthogy az oroszlánok elé vessék őket az amfiteátrumokban, feleségeikkel, gyermekeikkel egyetemben. Akárhány aedilis is jöjjön a keresztények elfogására, sokan közülük megbánják ezt a mai éjszakát. Péter minden más esetben arra kérte volna őket, hogy tegyék le fegyvereiket, de az apostol sokkal döbbentebb volt annál, hogy megfegyelmezze híveit. Szíve legmélyén érezte, hogy nem az aedilisekkel áll szemben, nem egy cohorsnyi városi rendőr tört rájuk éjnek idején. A helyzet ennél sokkal rosszabb: egy démonoktól megszállt, Istentől elrugaszkodott emberi lény közeledik, aki maga a Sátán, e világ helytartója, a hazugság atyja, emberek megmételyezője és ellenállhatatlanul közeledik, de Krisztus dicsőséges hatalma, íme, újra megnyilvánulhat, miként ereje által megfékezi a gonoszt, most és mindörökké!

Petrus fáklyát ragadott, és előrevilágított a sötétben.

– Hol vagy, Sátán? – harsogta átható hangon, és a fáklyát előrehajította a sötétben. – Az Úr az én világosságom! – kiáltotta az apostol, s a mögötte állók rémülten hőköltek hátra, ahogy fellobbant a fény.

Lángokban állt a folyosó. A különös, nem e világból származó tűz felkúszott az oldalfalakon, lángra lobbant olajként terült el a lábuk előtt, belekapott a lacernák és tunikák szegélyébe, de mégsem égetett, nem hamvasztott hamuvá senkit, viszont vakító fénye egy pillanat alatt besugározta a járatrendszert, a legkisebb zugba ugyanúgy behatolt, mint a nagyterembe, ahol elhomályosította a tüzek fényét. Szenoi fénye áradt szét a katakombákban. A keresztények nagy áhítattal fürödtek a ragyogásban, de Palmyra kezéből kihullott az íj, és szeme elé kapta a kezét. A szája néma sikolyra nyílt, és térdre hullott a holttestek között.

Péter meglátta őt, és határozott léptekkel, elszánt arccal indult meg felé. Tudta a nevét: Palmyra.

A szíriai nő nyöszörögve tapogatózott a tőre után, hogy megmártóztassa az öregemberben, de minden ereje elhagyta, a penge lehanyatlott kezében és csilingelve koppant egy kövön. Palmyra szeme kiguvadt, tagjai lebénultak, teste akaratlan bábbá változott, megadta magát sorsának.

Péter megállt előtte, kezét a homlokára tette, és fennhangon kántálni kezdett:

– Kiűzlek téged hitvány lélek, minden ellenséges támadás, minden rémlátás, minden gyülekezet, a mi Urunk Jézus Krisztus nevében, az Isten e teremtményéből gyökerestül kiirtalak és elűzlek. Ő maga parancsolta meg neked, hogy a legmagasabb egekből a legmélyebben fekvő földig zuhanj le. Hallgass tehát és félj, Sátán, ellenséges hitű, az emberi nem ellensége, halálba vezető, életet elragadó, az igazságot elferdítő, a rosszak gyökere, a vétkek táplálója, az emberiség félrevezetője, az emberi nem árulója…

Palmyra apokaliptikus görcsbe rándulva fetrengett a földön. Péter vele mozdult, a kezét nem vette el a nő homlokáról. Egy-két bátrabb keresztény azonnal ott termett, és lefogták a habzó szájú, kiguvadt szemű Palmyrát. Az apostol egyre hangosabban kántálta a litániát:

–… Esküszöm néked, te régi kígyó, az eleveneknek és a holtaknak a bírájára, teremtődre, a világ teremtőjére, ő reá, akinek hatalma van téged a gyehenna tüzére küldeni, hogy Isten e szolgálóleányából, Palmyrából, aki az Egyház kebelébe visszatért, félelemmel és dühös seregeddel szaporán távozzál…

A némán született nőből felszakadt az első sikoly.

Órákkal később Oresztész emberei találtak rá, nem messze a barlang bejáratától. Arccal a nyirkos földre borulva hevert egy sírbolt tövében. Szeméből könnyek patakzottak és összefüggéstelenül motyogott valami ismeretlen nyelven. Az egyik varázslóinas letérdelt mellé, és megpróbálta a hátára fordítani. Palmyra felsikoltott és kapálózni kezdett, úgy kellett lefogni. Az emberek csodálkozva néztek össze. Közben megdördült az ég, és az átható morajlás széthasította a sötétség bársonyát. A kövér cseppekben eleredő eső kopogni kezdett a leveleken és a csontszáraz földön, majd egyik pillanatról a másikra megnyíltak az ég csatornái és alázúdult a dühös áradat.

Eső áztatta Palmyra arcát, és elmosta könnyeit. Nagy nehezen megnyugodott, a férfiak óvatosan elengedték. Tanácstalanul guggolták körül a lehunyt szemű, félmeztelen nőt, és kérdőn néztek egymásra, nem értették a dolgot. Boszorkánynak tartották Palmyrát, ennek ellenére úgy viselkedett, mint egy rémült kislány, akinek éjnek idején egy sötét erdőn kell átsétálnia.

– Kudarcot vallott – állapította meg az egyik fekete köpenyes férfi, és előhúzta a tőrét. – Meg kell ölnünk! – Valaki megfogta a döfésre lendülő karját.

– Hagyjuk magára, már úgyis halott, csak egy lélektelen báb!

A férfi habozni látszott. Hosszan nézte Palmyrát, aki mindannyiuk meglepetésére beszélni próbált.

– Öl… ölj… ölj me… – Arra kérte őket, hogy öljék meg, vessenek véget a szenvedésének.

– Hát mégsem néma? – lepődött meg a tőrrel hadonászó alak, és odahajolt Palmyrához, a csapzott haját kisimította az arcából. – Varázslat alatt állna?

– Vagy csak most vették le róla a varázslatot – morfondírozott a másik. – Krisztus hatalma fékezte meg, azt mondom, hagyjuk itt! Ha magunkkal visszük, csak bajt hozhat mindannyiunkra.

– Oresztész haragudni fog.

– Hát még akkor mennyire haragudna, ha megtudná, hogy egy angyalt cipeltünk a házába.

– Nem angyal ez – röhögött a másik, és kelletlenül, de hüvelyébe csúsztatta a tőrét. – Menjünk, mielőtt elmérgesedne a vihar.

Magára hagyták a nőt, és sebesen távoztak, az eső függönye összezárult görnyedten lopakodó alakjuk mögött.

Palmyra sokáig feküdt mozdulatlanul, és a kavargó fellegeket nézte. Az éjszakai vihar minden átmenet nélkül elvonult, csak a karnyújtásnyira rohanó felhők árulkodtak az iménti ítéletidőről, de hamarosan azok is felszakadoztak, s előbukkant mögülük a hold sápadt arca. A szíriai nő szenvedett, ám nem a testét járta át a fájdalom, mint akkoriban a Via Appia mentén, ez a szenvedés sokkal kínzóbbnak bizonyult, hiszen a lelkét marcangolta, tépte darabokra, s mi a test szenvedése a lélekéhez képest, miután az ember találkozik a teremtőjével. Palmyra egy pillanatra a megváltás fényében állt, és attól kezdve kegyetlenül szenvedett. Péter egy tükröt tartott elé, amelyben végre megláthatta igazi önmagát, és ráébredt saját szörnyű mivoltára, mert ebből a tükörből egy olyan iszonyú szörnyeteg nézett vissza rá, amelynek pillantása szemhunyásnyi idő alatt lángba borította, elemésztette azt a Palmyrát, aki hosszú-hosszú éveken keresztül Istentől elrugaszkodottan fetrengett a bűn förtelmes mocsarában. A szíriai nő tudatlan teremtés volt, de korántsem olyan ostoba, mint amilyennek sokan hitték. Órák óta mozdulatlanul, hanyatt feküdt a sárban, és számba vette eddigi életét, mintegy kívülről látva önmagát analizálta a cselekedeteit, hogy ezt követően kimondja, amit eddig még soha: én egy szörnyeteg vagyok.

– Szö… ször… nye… teg.

Hitetlenkedve tapogatta a torkát, nem értette, mi történik vele. Vándorlásai során egyszer találkozott egy olyan emberrel, akit hosszú éveken keresztül a vadak neveltek Afrika őserdejében. Amikor egy karaván rábukkant és elfogta, hogy eladja rabszolgának, csak összefüggéstelenül makogott, holott az orvosok szerint képes lett volna a beszédre, csupán sohasem tanulta meg kiejteni a szavakat. Évek hosszú sorának kellett eltelnie, mire kimondta az első értelmes szót. Palmyra tudta magáról, hogy sohasem beszélt, az istenek örök némaságra ítélték, már így született, és most mégis értelmes szavak hagyják el az ajkát. Azok a démonok tették vele ezt, akik születése óta benne lakoztak? Ép ésszel nem tudta felfogni ezt a csodát.

Mi történt velem? A vénember elvarázsolt?

Lassan feltápászkodott, és eltántorgott a közeli sírboltig. Megtámaszkodott a falánál, de olyan gyengének érezte magát, hogy képtelen volt tovább menni. Izmai elernyedtek, és összeomlott a fal tövében.

A vihar végleg elvonult, és előbukkantak a csillagok. Lehűlt a levegő, és Palmyra összeborzongott átázott tunikájában. Felült, hátát a hideg kőfalnak támasztva meredt a homályba.

Hova menekülhetnék ezek elől az érzések elől?

Fáklyák fénye lobbant, emberek közeledtek, Palmyra összehúzódott a sötétben, szinte hozzásimult a falhoz. Annak a szörnyűségnek a távozásával, ami rátelepedett a lelkére, megjelent benne egy új, mind ez idáig ismeretlen érzés, a félelemé. Nem akart emberekkel találkozni, nem mert a szemükbe nézni, nem akart válaszolni a kérdéseikre: Mit keresel itt éjnek idején? Mi a neved? Félelemmel vegyes düh kezdte marcangolni a lelkét, de tudta, hogy kezét sem emelné fel, nem védekezne, ha bántatni vagy büntetni akarnák.

Hiába kuporodott össze a sárban, az emberek megtalálták. Fáklya világított az arcába. Palmyra eltakarta a szemét – várta a megváltó halált. De a barlangból kilépők nem gyilkolni jöttek. Óriási döbbenetére valaki betakarta egy köpennyel és megsimogatták a hátát. Ezek az emberek szerették.

Mire készülnek, miért nem ölnek meg, hisz’ megtehetnék, joguk lenne rá?!

– Ültessétek föl – kérlelte a többieket Péter apostol.

Palmyra hóna alá nyúltak, és felsegítették a sárból. Hátát nekitámasztották a falnak. A nő hitetlenkedve nézett föl, legalább tizen-tizenöten álltak körülötte, rengeteg fáklya világított.

Péter egy tálkát tartott a kezében.

– Vallod, hogy Krisztus, Isten fia a mi Megváltónk?

– Igen – nyögte a nő. Nem tudta, miért mondja ezt, talán valaki vagy valami kimondatta vele. Szédülni kezdett, remegő ajkakkal nézte, hogy Péter a feje fölé tartja a tálkát.

– Akkor tégy róla tanúbizonyságot – mondta határozott hangon Krisztus apostola, és vizet csorgatott a nő homlokára. – Megkeresztellek téged, Palmyra…

Percekkel később azt hitte, hogy álmodta az egészet. Ott üldögélt a fal tövében, és összeborzongva a hűvösben összébb húzta magán a durva anyagból szőtt lacernát…

A köpeny! Hát mégsem álmodtam?

Megijedt, és rémülten nézte a sötéten ásítozó barlangszájat, a katakomba bejáratát, ahonnan a varázslók előléptek. Mérhetetlenül nagy csönd honolt a temetőkertben. Nagy nehezen feltápászkodott, és tágra nyílt szemmel meredt az íjára és a tegezre, ott hevertek mellette a sárban. A holdfény megcsillant a tőrök meztelen pengéjén. Palmyra térdre ereszkedett, és felvette az egyiket.

Visszaadták a fegyvereimet? De miért, ezek békés emberek?!

Végtelennek tűnő percekig térdelt a sárban, aztán felnézett a csillagokra, mintha tőlük várna válaszokat a kérdéseire.

– Ta… tanú… bizony… ság?

Lilith!

64. július 12. Róma, Lucius Annaeus Maro háza a Mars-mezőn

CSAK egy árva olajmécses világított a középre állított abacuson, és ők órák óta beszélgettek a kíváncsi szemektől és fülektől távol. A ház csendes volt, de természetesen senki sem aludt ezen az éjszakán. Markék percenként pislogtak az ezredes lakrészének moccanatlan velariuma felé, hogy apa és lánya mikor lépnek ki végre az udvarra, de egyikük sem mozdult, a szoba és a Kerwin-család egyelőre megőrizte titkait. Anguis embereinek egy része elfeküdt a kertben, míg a többiek őrségben álltak. A Kígyó hol itt, hol ott bukkant fel a sötét házban, és éberebbnek látszott mindenkinél. Ötpercenként kukkantott be az átriumba, jött-ment és vigyorgott. Határozottan kerülgette Helénát, aki úgy tett, mintha nem venne észre semmit.

Apa és leánya, hitetlenkedett Mark, aki még mindig a tegnap esti események hatása alatt állt. Rettenetesen szégyellte magát a történtek miatt, és szeretett volna bocsánatot kérni az ezredestől és Jessicától, de amióta Kerwin megtudta Gallandtól a genetikai vizsgálatok eredményét, egyszerűen félrevonult Jessicával, és órák óta egyikük sem mutatkozott.

– Meg tudom érteni – jegyezte meg Mark, Heléna bólogatni kezdett.

– Hát persze, ez életük legfontosabb beszélgetése. Legyen megértő.

– Az vagyok. De ne felejtsük el, hogy Tess odalent van!

– Nem lesz semmi baja. Ha nem így lenne, akkor ez a lány nem lehetne itt.

A genetikai vizsgálat nem csak arról tett tanúbizonyságot, hogy Jessica valóban Kerwin ezredes lánya, de beigazolta Jessicának azt az állítását is, hogy Tess szülte őt. Galland vért vett a lánytól, és a kielemzett adatokat bevitte a számítógépébe. Percekkel később Kerwin kezében volt az eredmény. Amikor Galland kijött, Mark és Heléna azonnal elétoppantak, faggatni kezdték.

– Hogy viselte? – tudakolta Mark.

– Ha valakinek beszélnek arról, amit most hallani fognak, akkor szíjat hasítok a hátukból. Kerwin úgy bőgött, mint egy taknyos gyerek. Kész, felejtsék el, amit mondtam. Világos?

– Ezt nem hiszem el! – hökkent meg Mark, Galland megfenyegette az ujjával.

– Mondom, felejtse el, amit az előbb mondtam – figyelmeztette a német, és otthagyta őket. Heléna és Mark összenéztek, megvonták a vállukat, s mit tehettek mást: vártak.

Órák teltek el.

A villaépület egyik oldalsó lakószobájában két ember beszélgetett.

– Mikor házasodunk össze? – kérdezte Kerwin, és bort töltött a lányának.

– Ezt már kérdezted – nevetett Jessica.

– Ó, én már annyi mindent kérdeztem ma éjszaka. Várj csak: 2296-ban?!

– Na ugye, hogy tudod!

– … és 2308-ban fogsz megszületni. Mi a fenének vártunk annyit, ezt nem tudom megérteni? Azt mondod, hogy ‘95-be fogunk visszatérni, tehát tizenhárom évet kell várnunk rád, Jessica, ebbe bele fogunk bolondulni.

– Hogy megnyugtassalak van egy bátyám, aki hét évvel idősebb nálam – titokzatoskodott a lány.

Kerwin meghökkenve nézett rá, a kupa félúton megállt a kezében. Csöppet sem lett nyugodtabb, ezt meg is mondta a lánynak. Jessica megint nevetett, jószerivel végigkacagta az egész beszélgetést, s csak akkor lett egy fokkal komolyabb, ha Tessre terelődött a szó, immáron sokadszor az éjszaka folyamán.

– Körülbelül tíz éves lehettem, amikor először hallottam az ókori Rómában történtekről. Az anyu mesélt róla, te viszont bölcsen hallgattál. Legelőször azt hittem, hogy tényleg mese az egész, aztán ahogy teltek-múltak az évek, egyre több dologgal szembesültem, többek között megtudtam, hogy egyáltalán mi a szüleim hivatása. Aktív szolgálat a Katedrálisnál, mit ne mondjak, nagyon büszke voltam rátok, no persze nem dicsekedhettem a barátnőimnek. Rólad mindenki úgy tudta, hogy hivatásos katona vagy a Konföderáció hadseregében, Tess pedig ünnepelt színésznő és kétszeres kung-fu világbajnok. Néha napokra, hetekre eltüntetek, kislánykoromban sokat szenvedtem emiatt. Most szólok: légy szíves változtasd meg a jövőt, és ne alkalmazd azt a mexikói házvezetőnőt, mert pokollá tette az életemet éveken keresztül. Ha eljön az ideje, tudni fogod, hogy kiről beszélek.

– Sajnálom, de el kell őt viselned. Ami megtörtént, az megtörtént.

– Utálom az időutazást! Szóval Tess avatott be az igazságba, és tizennyolc évesen megtudtam, hogy valójában a Katedrális ügynöknője. Újra felelevenítette a régi témát, amit már olyan sokszor hallottam, hogy a könyökömön jött ki, és elmesélte a teljes igazságot az Odüsszeia-akcióról, valamint kettőtök megismerkedéséről. Az a legkevesebb, hogy leesett az állam. Eszméletlen sztori volt, egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy mindez valójában megtörtént, de a tények makacs dolgok, nem is beszélve arról, hogy az apámat olyan emberként ismertem, akinek a szavát bátran készpénznek lehet venni. Odaálltál Tess mellé, és bőszen bizonygattad, hogy bizony kedves lányom, ez az igazság. Szinte traumaként éltem meg, hogy az anyu története nem egy szép kitaláció. A sztorinak volt egy érdekes szereplője, egy fiatal lány, aki a jövőből jött. Hol Marionnak, hol Ericának nevezte magát, de mindig az anyám mellett volt, hogy védelmezze. És akkor bekövetkezett a nagy pillanat: elmondtátok nekem, hogy én voltam Marion, a Los Angeles-i prosti, és én voltam Erica, a germán rabszolgalány. Mit gondolsz, hogyan reagáltam le a dolgot?

– Szerintem nagyon boldog leszel… illetve voltál.

– Igen??? Nos, fogtam magam és leléptem otthonról. Utáltalak benneteket, amiért felkavartátok az életemet, fejemre zúdítottátok ezt a terhet, összezavartátok a gondolataimat. Azt mondtam, köszönöm szépen, nem kérek abból, hogy kurva legyek egy ókori sztoriban, ami tele van ördögökkel, és leléptem egy pasival. Szép hosszú szakálla és bőrdzsekije volt meg egy rakás haverja, akik gravomotoron száguldoztak keresztül-kasul egész Kalifornián. Ismered azt a bölcsességet, hogy azzá válsz, amit utálsz? Ha hiszed, ha nem, tényleg elkurvultam egy kicsit.

– Minket meg kitört a frász – jegyezte meg Kerwin.

– Azt azért nem mondanám, hiszen tudtátok, hogy nem lesz baj.

– Honnan?

– Az Isten szerelmére, most mesélem el! – csapott az abacusra Jessica. – Határozottan jót tett nekem, hogy a felső tízezer világából kicsit alámerültem a nagybetűs Életbe, lehet, hogy ez már része volt az intervenciós kiképzésemnek és a Katedrális rakott arra a kurva motorra, de lényeg a lényeg, mielőtt a lecsupaszított és halálra kefélt testemet megtalálták volna egy felüljáró alatt, te megjelentél és hazavittél. Éppen időben.

– Mi lett a motoros barátaiddal?

– Amikor értem jöttél, kard volt a kezedben…

– Ne is mondj többet, imádni fogom… – Kerwin felhívta Gallandot a személyi komon. – Csináljon valamit a kondicionálásommal, őrmester, szeretnék berúgni.

– Nem tudok segíteni, ezredes úr. Higgye azt, hogy részeg.

– Más emberként tértem vissza – folytatta Jessica. – Az az egy év sokat segített abban, hogy egyáltalán fel tudjam dolgozni azt, amit tőletek hallottam.

– Ez mikor lesz?

– 2327-ben, akkor voltam tizenkilenc éves.

– A bátyád?

– Nem tudott semmit. Nem volt nehéz titkolni előle, mert tizenhét éves kora óta csak elvétve láttuk őt. Az Űrflottánál van egy magas beosztásban, többet nem mondhatok, legyen meglepetés, tessék belőle tisztességes embert nevelni.

– Mikor fenekellek el először, kedves lányom? Nem az ókorban, amikor felnőtt nő vagy?

– Erről nem beszéltetek – kuncogott Jessica. – Tessék elfenekelni Helénát, egyébként is megígérted neki, ha jól emlékszem, ő pedig visszakérdezett, hogy „kívánod a fenekem?”

– Erről honnan tudsz? – hökkent meg Kerwin. – Csak nem…

– Ott álltam tőletek három lépésre. Ne meressz rám ilyen szemeket, a technikai felkészültségemről és sok minden másról majd akkor beszélnék, miután Cornelius Hands megérkezik. Mellesleg pontosan másfél óra múlva megérkezik! Tehát fenekeld csak el Helénát, no persze ő másra gondolt, ezt mindhárman tudjuk.

Kerwin egy fintorral fogadta a lánya kijelentését.

– Haragszom rád, ha ilyeneket mondasz. Mintha arra biztatnál, hogy nyugodtan csaljam az anyádat, ez nem szép tőled.

Jessica elgondolkodva kapirgálta az abacus lapját. Hirtelen megfogta az apja kezét, és barátságosan megszorította. Összefonódott a tekintetük.

– Nekünk nagyon jó a kapcsolatunk, apa. Volt egy idő az életedben, amikor válságba került a házasságod Tess-szel, és én lettem a lelki szemetesládád. Tudtam az összes szeretődről, lényegében én falaztam neked… Bocs, hogy elmondtam.

– A kurva életbe, kislányom – horkant fel Kerwin, és elhúzta a kezét. – Erről soha többé ne beszélj nekem, ezt ígérd meg!

– Oké.

– Ezt komolyan mondom.

– Okééé… – tárta szét a kezét Jessica. – Tényleg nem kellett volna elmondanom. Bocsánat, nem akartalak megbántani.

– Félreértesz, szívem, nem bántottál meg, de olyan dolgokról beszéltél, amelyek nagyon mélyen érintenek meg, itt belül. – Kerwin megkopogtatta mellkasát a szíve fölött. – Amióta az eszemet tudom, szeretem az anyádat. Gondolom, beszéltünk neked a Kínai 1726-os történésekről. Huszonhárom évesen tartózkodtam ott… lassan kezdem azt hinni, hogy ez valami mágikus életkor… és akkor láttam őt először, ezt persze nem mondhattam el neki, amikor ő 2295-ben először találkozott velem a Hologramok Birodalmában. Ültem a szobámban, és a Faust holografikus felvételét néztem, amikor belépett az ajtón egy nő, aki nem volt más, mint az az időutazó, akibe tizenöt éve szerelmes vagyok, abszolút plátói módon, hiszen azóta nem is láttam. Olyan érzésem támadt, mintha megvalósulna egy ábrándkép. Heteken át gyötrődtem, de mégsem mondtam el neki, mi a problémám, mert nem mondhattam el, aztán pár nappal ezelőtt kénytelen voltam beszélni róla, köszönhetem ezt annak a Mark Wilsonnak, aki egyszerűen bejelentette, hogy a germán rabszolgalány, akinek az ügyetlenségén annyit mulattunk, valójában kettőnk közös gyermeke. Halálosan szeretem az anyádat, és egyszerűen képtelen vagyok ép ésszel felfogni, hogy eljön majd az a pillanat, amikor befekszem egy másik nő ágyába, annak tudatában, hogy Tess a feleségem… Ezért idegesít a dolog, ez nem az én stílusom. Felejtsük is el ezt a témát! Említettem Markot. Az elmondásai alapján arra következtetek, hogy félrevezetted őt. Azt mondtad neki, Tess nem tudhatja meg rólad az igazságot, holott tudnod kellett volna, hogyha mindent kifecsegsz Marknak, akkor ő előbb vagy utóbb pofázni fog. Ez egy újságíró, kicsim, nem éppen a legoptimálisabb alany, ha valakit arra kérünk, hogy őrizze a titkainkat. Egyszerűen nem tudom elképzelni, miért kellett beavatnod őt. Minden további nélkül odaállhattál volna elém már Pompejiben, hogy te nem az vagy, akinek hiszünk. Nem hiszem, hogy lenyakaztalak volna. Apropó, kellene beszélnünk egy kicsit a katanámról és William Sugerről, akihez állítólag nagyon sok közöd van.

– Csalódni fogsz, ezzel kapcsolatban nem tudok mit mondani, ugyanis voltak, vannak, lesznek olyan dolgok, amelyekről nem számoltatok be nekem, tehát én sem látok világosan bizonyos kérdésekben, és nagyon sok mindennel csak idelent szembesültem. Marknak ugyanúgy elmeséltem, mint neked a beszélgetésünk elején, hogy mekkora lelki válságot jelentett számomra az anyuval történő első találkozás az ókorban. Tess nem készített fel rá, mert ha előre elmondja, nem tudom végigcsinálni. Lehet, hogy jó színésznő vagyok, no de annyira azért nem, hogy szeretkezzek a tulajdon anyámmal, akármilyen jó nő volt húszévesen. Tehát nem tudtam semmit erről a dologról, és azt sem értem, miért kellene odaadnom William Sugernek a te katanádat, amely mellesleg az otthoni dolgozószobádban található fegyvergyűjteményed egyik jeles darabja… ja, úgy mellesleg Bakersfieldben lakunk, egy gyönyörű…

– Jessica!

A lány gyorsan elhallgatott, inkább kortyolt a borából. Kerwin felállt, hogy kinyújtóztassa elgémberedett tagjait. Járkálni kezdett a szobában.

– Tehát más emberként tértél vissza – jelentette ki Kerwin. – Inkább innen folytasd, Sugerre még később visszatérhetünk! Menyiben voltál más ember, Jessica?

– Várj, hadd mondjak el egy-két fontos dolgot Markkal kapcsolatban, hogy tisztán és világosan lásd, miért fedtem fel előtte a titkomat! Valóban ez a pasas fogja megfejteni a pecsét titkát, ami roppant egyszerű, nincs benne semmi titokzatos: az ábra betűit egy másik alakzatba kell rendezni úgy, hogy keresztet formázzon, és továbbra is olvasható legyen. Szenoi pecsétje nem más, mint a híres, hírhedt SATOR-négyszög. Hallottál róla?

Kerwin a fejét rázta.

– No és, hogyan fejti meg? – tudakolta az ezredes.

– Megálmodja.

– Mikor?

– Hamarosan. Hands megérkezése után kihallgatjátok Aulust, aki lerajzolja nektek a pecsétet. Mark meglátja az ábrát, és órákkal később rájön a megoldásra. A SATOR-négyszögnek tucatnyi megoldási variációja létezik, de a mi Mark barátunk megtalálja majd a számunkra legoptimálisabbat.

– Te ismered a megoldást?

– Nem.

– Ez, hogy lehet?

– Ez úgy lehet, hogy nem mondtátok el!

– Sejthettem volna. Csak ennyi lenne Mark szerepe? Azt tudjuk, hogy Pompejiben kulcsfiguraként szerepelt, hiszen ő lőtte le a műholdat… Istenem, mintha egy éve történt volna. De ebből én még mindig nem tudom kiokoskodni, hogy alkalmanként miért beszéltél neki összevissza.

– Csak azt tartottam fontosnak, hogy befolyásolhatóvá váljon anélkül, hogy szondáznom kelljen az agyát. Szükségem volt egy könnyen kezelhető és instruálható alanyra, akinek megteremtve a belső motivációit, finoman irányíthatom az eseményeket. Napokkal ezelőtt Moore-nál volt egy olyan pillanat, amikor az anyu azt tervezte, hogy megszerzi Fu Macs Csen időgépét és visszaszökik vele a XXIII. századba. – Kerwin szemöldöke felszaladt a homlokára. – Mark segítségével sikerült lebeszélnem erről. Nekem semmi problémám az újságíróval, csak egy valami idegesít vele kapcsolatban, hogy fülig belém esett, és nem akarom megsérteni azzal, hogy elhajtom a fenébe. Miután megtudta, hogy ki vagyok, teljesen begőzölt, nyilván az birizgálja a tudatalattiját, hogy megkaphatja az anyát és a lányát, titkon arra vágyik, hogy egyszerre ölelje mindkettőt. Ezt persze sohasem vallaná be, de szerintem, álmodozik róla.

Kerwin furcsán nézett a saját lányára, Jessica felnevetett.

– Tanultam pszichológiát, nyugodj meg!

– Eltekintve attól, hogy az anyád ezekben a pillanatokban egy huszonötezer éves misztikus lény fogságában van valahol Róma alatt, rettentő nyugodt vagyok, kislányom. Hajlandó vagy végre beszámolni arról, hogy mit meséltünk neked erről?

– Majd, ha megjön Hands.

– Oké, térjünk vissza 2327-be!

– Az az egy év kicsapongás jót tett nekem, legalább megtudtam, hogy valójában hova tartozom. Nagyon szerettelek benneteket, szerettem a családomat és végre megértettem, hogy nem csupán anyámért vagy érted kell megtennem, amit elkerülhetetlenül meg kell tennem, hanem saját magamért is. A ti szerelmetek, az én megszületésem a tét, e kettő szorosan összetartozik, és nem csak a Katedrális önös érdekeiről lehet beszélni ebben a helyzetben. Az elején ezt hittem, és ezért akadtam ki annyira. Telebeszéltétek a fejemet egy rakás sületlenséggel, emellett állandóan azt hangoztattátok, hogy mennyire fontos számotokra a Katedrális, az emberiség üdvözülése, vallás, erkölcs, morál, egyebek. Fiatal lány voltam, ezek a dolgok még alig jelentettek valamit számomra. Beszéltetek, agitáltatok, de megfeledkeztetek a lényegről: Itt csakis kizárólag rólunk, hármunkról van szó. Egy év múltán viszont a tékozló leány visszatért a családi otthonba, megállt a szoba közepén, és azt mondta az anyjának, hogy „mondj el mindent, segíteni akarok!”

– És mi mindent elmondtunk.

– Hellyel-közzel – fintorgott Jessica.

– Na, igen. Kérsz még bort?

– Csak az íze miatt, berúgni sajnos én sem tudok, de még vécéznem sem kell. Azt hiszem, Pompejiben csináltam ilyet utoljára, amikor Palmyra arra kért, hogy pisiljem le… Sejtheted, gyűlöltem Pompejit, undorodtam Anguiséktól, de terelnem kellett őket a színház irányába, hogy megtörténjen a nagy találkozás. Az egy szörnyű hét volt…

Kerwin elsápadt.

– Ne haragudj, hogy belekényszerítettünk ebbe a szörnyűségbe, tényleg nagyon sajnálom, kicsim.

– Én döntöttem és nem ti, az előbb beszéltem erről, apa.

– Igen, igazad van. Figyelj, megtennél egy szívességet? Légy szíves szólíts Johnnak, egy kicsit zavar, hogy egy fiatal nő, aki után biztosan megfordulnék az utcán, apának szólít. Ne haragudj, de annyira nonszensz ez az egész, ami itt zajlik… – Kerwin megpróbálta elterelni a szót az iménti kényes témáról. Ebben a pillanatban döbbent rá, hogy mekkora terhet raknak a saját gyermekük vállára, amikor szorgalmazzák, hogy visszamenjen az időben. Nyilván nem mondják majd el a lánynak, hogy Pompejiben egy perverz nő karjába kerül. Nem hozzák tudomására, mert sohasem merik elmondani.

– Ahogy gondolod – jött a csendes felelet.

– Tehát csökkentett testfunkcióid vannak? – kérdezte zavartan Kerwin, mialatt kitöltötte a bort. Nem mert a lányára nézni, félt a vádló tekintetétől.

– Ühüm.

– Csak annyit árulj el, hogy ez mikori technológia?

– Silverston-modell, egy 2325-ben gyártott intervenciós rohampáncélt hordok, minden felszerelésem miniatürizált és a modulokkal együtt beleépítették a testembe. Na tessék, most mindent elmondtam, csitt, egy szót se róla többet!

Kerwin mosolyogva nézte a lányát.

– Büszke vagyok rád. – Jessica felpattant, és az apja nyakába csimpaszkodott. Kerwin átölelte, magához szorította a karcsú testet, és lassú mozdulatokkal simogatta a lány aranyszőke haját. – Csak az anyáddal ne történjen semmi baj, hisz’ még meg sem szült, szegény!

– Sohasem mondta el nekem, hogy min ment keresztül odalent, de haja szála sem fog görbülni, ebben biztosak lehetünk. Nézz rám!

Rosszul tudta.

Kerwinék arra számítottak, hogy Hands egy győztes hadvezér képében tetszelegve fog bevonulni Annaeus Maro házába, de kellemes csalódás érte őket. A Bíboros nem hivatalos helyettese még fegyvert sem hordott, amikor korahajnalban megzörgette a bronz kopogtatót. Galland kinyitotta a kaput, és beengedte Handset. Jacta szorosan a férfi nyomában lépdelt, hasonló módon ő is fegyvertelen volt. Galland csodálkozott, de nem mutatta ki. Odakint két kocsi állt, Tóth és Wilde őrmesterek fent ültek a bakon, a többiek nem mutatkoztak. A német nagy döngéssel bezárta a kaput. Visszatolta a reteszt.

– Van egy cigarettája? – mondta üdvözlés helyett Hands. – Én kifogytam. Galland előkotorta a sajátját, és megkínálta. Kattant az öngyújtó, Hands elégedetten tüdőzte le a füstöt. – Mi a helyzet, őrmester?

– Rosszabb, mint a keleti front 43-ban, Excellenciás uram.

– Emlékszem – morogta Hands. – Hol van Kerwin?

– Jöjjenek utánam!

A csoport áthaladt az oecuson és a belőle nyíló átriumon. Befordultak a kertet övező oszlopcsarnokba, elhaladtak egy békésen csobogó szökőkút mellett. Galland megállt egy sűrű szövésű velarium előtt, és bekiáltott.

– Mr. Hands és Mr. Jacta megérkeztek, ezredes úr.

– Jöjjenek be! – hallatszott Kerwin hangja.

Galland félreállt, elhúzta a függönyt, és Handsék beléptek a szobába. Jacta egy kurta füttyentést hallatott, amikor meglátta az udvarias mosollyal felemelkedő Jessicát. Hands nem tudta mire vélni a dolgot.

Kerwin a kezét nyújtotta.

– Nagyon sok megbeszélnivalónk van, Cornelius, de mielőtt leülnénk, hogy megtervezzük az akciót, engedje meg, hogy bemutassam a lányomat.

Hands automatikusan Jessicának nyújtotta a jobbját. Sok mindenre felkészült, de erre azért nem számított. Azt beszélték róla, hogy csak elvétve szokott meglepődni, de most rácáfolt saját legendájára, és leesett állal bámulta a lányt.

– Hogy kicsodát?

– Jessica Kerwin vagyok – mutatkozott be a lány, és megrázta a meglepődéstől erőtlenné vált kezet. – Hetek óta követem az Intervenciót, Pompejiben is ott voltam, többek között én robbantottam fel a szobrot. Kérem, ne nehezteljen rám, hogy csak most fedtem fel a kilétemet, de egy, a XXIV. században írt forgatókönyv alapján dolgozom, ami megköti a kezemet. Mellesleg már találkoztunk, én voltam Erica, Anguis ágyasa.

– A kurva életbe, kislány, Helénából egy is elég! – Hands kifulladt, egyszerűen nem jött ki több hang a torkán, Jacta viszont nagyon élvezte a dolgot, Kerwin meglepődve látta, hogy kezet csókol a lányának.

– Minden képességemet latba fogom vetni, hogy Kerwin ezredes legyen az apósom, erre készüljön fel drágám! – mondta Jacta.

Jessica csilingelő hangon kacagott fel.

– Mielőtt átjöttem volna az időn, az apám figyelmeztetett, hogy vigyázzak Thomas Stanley Jactával, ezért ne is áltassa magát, fejvadász.

– Majd megváltoztatjuk a jövőt, kedves Erica.

Jacta cseppet sem titkolta, hogy azokra az alkalmi ölelkezésekre gondol, amelyek Michelle-lel és Jessicával hármasban zajlottak Moore házában. Jessica kénytelen-kelletlen oda kellett, hogy adja magát a szexéhes párnak, különben gyanút fognak – elvégre egy ókori lupa nem lehet válogatós. A lány elengedte a füle mellett Jacta pofátlan célozgatását, és többé rá sem nézett a férfira. Kerwin azonnal sejtette, hogy miről lehet szó, és minden önuralmát latba kellett vetnie, hogy ne ugorjon neki Jactának, aki vigyorogva tárta szét a kezét:

– Pardon, Miss Kerwin.

Hands még mindig az iménti döbbenetének foglya volt.

– Maga küldte vissza, ezredes? – förmedt Kerwinre. – Maga megőrült?

– Lehet, hogy Tess-szel szép csendesen megőrülünk majd 2327-ig, de most még normálisak vagyunk, e felől nem legyenek kétségei.

– Tess-szel? – hitetlenkedett Hands.

– Ő lesz az anyám – kotyogott közbe Jessica.

– Ez biztos? – tátotta a száját Hands.

– Elvégeztünk egy genetikai vizsgálatot – magyarázkodott Kerwin. – Tudom, hogy hihetetlenül hangzik, de ez az igazság. Azt javaslom, hogy hozza be az embereit, üljünk le mindannyian és beszéljük meg a történteket, tervezzük meg az akciót! Sikerült elkapnunk Aulust, aki rengeteg hasznos információval rendelkezik. Jelen pillanatban a vendégszeretetemet élvezi, azt hiszem, kiváló szövetségesünk lesz, az elemzés szerint Anguis-formátumú, feltűnően intelligens személyiség, aki ismeri a SATOR-négyszöget, azt nem tudom, hogy a titkát ismeri-e, de hamarosan ez is kiderül. Tess hősiessége következtében a lándzsa a birtokomban van. Abban a pillanatban, hogy megfejtjük a pecsét titkát, azonnal támadok. Érthető okoknál fogva mindent el kell követnem, hogy épségben kihozzam Tesst… amint látja, ennek igencsak személyes okai vannak. Jessica ellát minket a megfelelő instrukciókkal és ezek alapján bízvást reménykedhetünk a sikerben. A döntés a maga kezében van, Hands, halljam, mi a válasza: hajlandó együttműködni?

Hands intett, hogy „várjunk egy kicsit a válaszokkal”.

– Csak egy kérdés, Miss Kerwin – fordult Jessicához Hands. – Magát minden részletbe beavatták?

– Sajnos, nem.

Hands megveregette Kerwin vállát.

– Hát, ez az! Akkor ne higgye azt, hogy olyan könnyű lesz, ezredes. A lánya éppen most hozta tudomásunkra, hogy maguk bizonyos történésekről nem mertek beszámolni neki, és ez talán nem véletlen… – Hands hosszan hallgatott, és senki sem merte megtörni a csendet. A Bíboros helyettese hirtelen folytatta: – Behozom az embereimet, jöjjön, Stanley, segítsünk nekik!

Kimentek, és intettek Gallandnak, hogy nyissa ki a gazdasági kaput.

– Mindkét szárnyát – harsogta átható hangon. – Beállunk a kocsikkal!

Jacta körülkémlelt. Amikor senkit sem látott hallótávolságban, odahajolt a férfihoz, hogy elmondja neki, ami percek óta a bögyében volt.

– Van egy sanda gyanúm, hogy a XXIV. században élő Kerwin már évtizedek óta tudja, hogy a lánya itt fog meghalni az ókorban. Persze, hogy nem mondtak el neki mindent. Na, mit szól hozzá, jó kis elmélet, nem? Meglehetősen büszkének tűnik a csaj, nem tudom, mit lépne arra, ha egy percre félrehívnám és vázolnám neki az elképzelésemet.

Hands elgondolkodva nézte az első kocsit, amint behajt a hátsó kapun.

– Meg ne próbálja, mert keresztüllövöm!

– Hm… tehát Tess túléli?

– Kérdés, hogy milyen áron.

Aulus egyik ámulatból a másikba esett. Galland töménytelen nyugtatót adott be neki, ráadásul kellőképpen megdolgozta a pszichoszondával. A praefectus csupán annyira „emlékezett” a Circus Maximusban történtekből, hogy egy másik keresztény megmentette az életét, s most az ő házában van. Ez a titokzatos férfiú egy született római nemes (bizonyos Cornelius Rufus), aki szent fogadalmat tett, hogy elpusztítja Lilithet, és pokoli seregét visszakergeti a pokol legsötétebb bugyrába. Isten segedelmével, így legyen!

Cornelius Rufus meglátogatta Aulust a számára kijelölt vendégszobában, barátjaként üdvözölte, drága caecubusi bort hozatott és kedélyesen elbeszélgetett vele, aztán Aulus nagy meglepetésére belépett az ajtón Mark Wilson azaz: Marcus. A két férfi összeölelkezett, az öreg praetorianus alig bírta palástolni a könnyeit.

– Azt hittem, meghaltál, kedves barátom – kiáltotta Aulus. – Megszöktél a Pompeji börtönből és a celládnak megolvadtak a falai, de bíztam benne, hogy a társaid mentettek meg, és nagyon reméltem, hogy még találkozunk ebben az életben. A városi duumvir parancsára lettél láncra verve, sajnos, nem tehettem ellene semmit, ezért ne haragudj rám! Egyszer megmentetted az életemet, emlékszel? Addig nem lesz nyugodalmam, amíg nem viszonozhatom.

– Hát itt az alkalom, Aulus – lapogatta az öreg katona hátát Mark. Mindannyian elfeküdtek a lectusokon. Kerwin a tógája sinusából előhúzta a pszichoszondáját.

– Beszéljünk egy kicsit a keresztényekről, Aulus barátom.

Az átriumban pisszenés sem hallatszott, amikor Aulus lerajzolta a SATOR-négyszöget. Sokak számára semmit sem jelentett az ábra, de nem láttak még ehhez hasonlót sem. Heléna és Sergi alig bírtak magukkal. Egymás szavába vágva kezdtek magyarázkodni, és legkevesebb tizenöt megoldási variációt javasoltak. Kerwin egyfolytában csak a fejét rázta.

– Nem az ábra szavainak különböző szempontok alapján történő összeillesztése, magyarázata a cél, hanem a betűk speciális elrendezése egy másik alakzatban. A Szenoi-féle üzenet alapján arra lehet következtetni, hogy ez az alakzat egy kereszt, amin megfeszíthető Lilith, kvázi fel kell rajzolni, és rá kell fektetni a démont.

– A betűk kereszt alakzatban is értelmes szavakat adnak? – kérdezte Mark, aki sebesen lerajzolta az ábrát a kezében tartott viasztáblára. – Sejtettem, hogy álmatlan éjszakára számíthatok.

– Nem lehetetlen. Ha így van, akkor ez itt egy anagramma.

– Aulus, mit mond? – kérdezte Hands Kerwintől.

– Sajnos, nem ismeri a megoldást, de még az apostolok sem. Mielőtt megkérdezné, hogy Szenoi vajon miért nem közölte velünk a SATOR-négyszög teljes titkát, gyorsan elmondom, hogy a beavatottak szerint egy bizonyos fokú tudás már nem interpretálható a szokott módon. A mester megáll egy ponton, és nem tanít tovább, onnan a tanítvány csakis önmagára van utalva. Ha sikeresen továbblép, akkor mesterré válik, ha nem így lesz, akkor megmarad középszerűnek. A harcművészeteknél ugyanez a helyzet.

Többen bólogattak.

Mark lerajzolta az ábrát, és sietve távozott. Rettentően kíváncsi volt arra a beszélgetésre, ami hamarosan kezdetét veszi, de elhivatottnak érezte magát és bizonyítani akart Kerwinnek, bizonyítani akart Jessicának, aki alig szólt hozzá, amióta megjelent közöttük.

Megmentette az életemet, lamentált Mark a történteken, ha akkor nem érkezik meg időben, az apja kibelez a kardjával. Mark rettenetesen szégyellte magát, hogy ilyen könnyen elveszítette az eszét, de Tess halálhíre teljesen kiborította, nem tudta, hogy mit csinál, nem volt ura a cselekedeteinek. Az első adandó alkalommal bocsánatot kért Kerwintől. Félt ettől a beszélgetéstől, de óriási megkönnyebbülésére a férfi csak biztatóan rámosolygott és a vállát veregette, mintha mi sem történt volna.

– Tökéletesen megértem a helyzetét, Mark. Én ugyanúgy kiborultam volna a maga helyében.

– Köszönöm, uram. És gratulálok a lányához, fantasztikus nő, akárcsak az anyja.

Kerwin erre nem mondott semmit, csak a kezét nyújtotta. Őszinte gesztusnak látszott.

Mark hóna alá csapta a viasztáblát, és a szobájába ment.

Hat napom van rá, csak sikerülni fog!

Akik az átriumban maradtak, az eddigi történéseket elemezték Pompejitől Rómáig. Anguis és Aulus, a két ókorban született ember odabent maradtak, Galland őrmester csak nagy vonalakban fordított nekik. Az egykori nagy ellenségek egymás mellett álltak, az egyikük semmit sem sejtett arról a férfiról, akivel az imént fogott kezet…

Anguis nagyon jól tudta, hogy ki ez az őszes, markáns arcvonású férfi, de egyelőre nem mutatkozott be neki a hírhedt nevén. Nem kis izgalommal várta azt a percet, amikor odaállhat a gyanútlan testőrparancsnok elé, hogy elmondja neki: én vagyok Anguis, miattam voltak álmatlan éjszakáid Pompejiben.

Aulus csillogó szemmel hallgatta a fiatal szőke nőt, Galland fordításából annyit tudott leszűrni, hogy ezek a heroikus lelkületű emberek harcra készülnek Lilith ellen. A szívét boldogság töltötte el, hogy közöttük lehet, viszont kisvártatva elérkezett az a pillanat, amikor távoznia kellett.

– Galland őrmester, kísérje ki a rómaiakat! – adta ki az utasítást Kerwin.

Aulus és Anguis elhagyták az átriumot, ezt követően Jessica körülhordozta tekintetét.

– Elkezdhetem?

Kerwin bólintott.

– Elmondtam az apámnak, hogy bizonyos fontos dolgokról majd akkor fogok beszélni, ha mindannyian együtt leszünk. Ez a pillanat elérkezett, kérem önöket, hogy szó nélkül hallgassanak végig, utána majd föltehetik a kérdéseiket, biztos vagyok benne, hogy lesznek kérdéseik! Kezdeném a legelején. Nem vagyok intervenciós-tiszt! Ugyan különleges kiképzést kaptam a testembe épített modul használatára, de sohasem jártam a Hologramok Birodalmában, sem a Katedrálisban. Nem ismerem személyesen William Sugert, sem az utána következő Bíborosokat, a szüleim erről nem beszéltek, és nem mutattak be nekik. A felkészítésem privát körülmények között zajlott, tehát jelenlétem nem tekinthető hivatalos küldetésnek, habár a Katedrális vezetője tudott róla. Kiképzőim a saját szüleim voltak, vagyis Tess Gordon és John Michael Kerwin, akik 2296-ban összeházasodnak. Személy szerint 2308-ban születtem az Amerikai Unióban, és huszonhárom évesen jöttem át az időn. Legfőbb feladatom az anyám védelmezése volt, illetve olyan szituációk megteremtése, amelyek megfelelő irányba terelték e történet szereplőinek életét. Mark nekem köszönheti… hol van, Mark? Ja, kiment! Szóval Mark nekem köszönheti, hogy találkozott Tess-szel. Rövid ideig tartó kapcsolatuk minden egyes döntő pillanatában mellettük álltam vagy Marion képében, vagy pedig láthatatlanul. Ám Suger az én személyemtől függetlenül bonyolította az eseményeket, és most egy nagyon fontos dolgot szeretnék mondani. Sem én, sem a szüleim nem tudjuk azt, hogy William Suger, a Katedrális alapítója miért kuszálta össze ennek a történetnek a szálait! Miért motiválta Markot, miért befolyásolta Tesst és Sergit, miért vágta el saját korától a Második Intervenciós csoportot és miért keverte úgy a lapokat, hogy Cornelius Hands szintén lejöjjön az ókori Rómába, hogy az apám segítségére legyen? Suger legbelsőbb motivációira sohasem derül fény, vagy ha igen, akkor az a személy vagy azok a személyek, akik ezt ismerik, nem beszélnek róla senkinek. Egy másik lényeges dolog. Suger birtokában van egy katana, ami valójában az a kard, ami most itt látható az asztalon, és ezt a fegyvert állítólag én adtam át a Bíborosnak egy meghatározhatatlan időpontban, amiből az következik, hogy a XXIII. század egyes éveiben a kard két példányban létezett, vagyis a Bíboros tulajdonában és az apáméban egyszerre. Ez csak úgy lehetséges, ha a fegyvert valaki visszahozza a jövőből egy az Odüsszeia-akció előtti időpontra. Szeretném kihangsúlyozni, hogy ez a valaki nem én voltam, tehát ebben a titokzatos ügyben én sem tudok többet mondani. Nagyon sajnálom, hogy homályban kell hagynom önöket, de én sem látom át tisztán a helyzetet, és elméleteket pedig nem akarok gyártani. A továbbiakban beszélnék a konkrét történésekről…

Mindenki izgatottan mocorgott, Heléna annyira izgult, hogy a saját öklét harapdálta. Jessica felállt a karosszékből, és elsétált a compluvium széléig. A tetőnyíláson keresztül beáramló fény bearanyozta az alakját, Kerwin büszkén nézett a lányára, aztán egy kurta bólintással megadta neki a jelet.

– A Nagy Római Tűzvész valóban a 64. év tizennyolcadikáról tizenkilencedikére virradó hajnalon fog kitörni, és majd’ egy hétig tombol – folytatta a beszámolóját Jessica –, tehát a történetírók nem állítanak valótlanságot, viszont arról egyetlen írás, visszaemlékezés, annales sem fog megemlékezni, hogy öt nappal előtte pusztított egy másik tűzvész, amely intenzitását tekintve legalább olyan iszonyú volt. Ez a tűzvész tizenharmadikán hajnalban tör a városra, letarolja a Circus Maximust, a Palatínus nagy részét és az Aventinus északi oldalát. Rómát a Második Intervenció fogja felgyújtani, hogy álcázza a támadását, amit a Pandemonium ellen indít. A tüzet sikerül megfékezni, aztán napokkal később újra fellobban a láng… a történészek csak erről az utóbbiról fognak megemlékezni, aminek nyilvánvalóan az az oka, hogy Róma lakosságát kollektív pszichoszondázás éri még tizennyolcadika előtt.

– A tizennyolcadikai tűzvészért kit lehet felelőssé tenni? – kérdezett közbe Hands, aki nem tudta türtőztetni magát.

– Nérót.

– Tehát Suetoniusnak mégis igaza van?

– Ebben a kérdésben minden bizonnyal. Persze a Katedrális is besegít egy kicsit, ugye, ezt nem kell mondanom?

– Ha az állítása fedi a valóságot, akkor cirka tizenkét-tizenöt órán belül támadnunk kell -jegyezte meg Jacta.

– Önök támadni fognak – mosolygott a lány.

Döbbent néma csend ülte meg az átriumot. Tizenkét órán belül, hökkent meg Holecka, és összeráncolt homlokkal nézett össze Kerwinnel. Kerwin a lányával történő négyszemközti beszélgetés alatt nyilván olyan információkat kapott, amelyek következtében tisztábban látja át a helyzetet, mint azok, akik csak most szembesülnek először a problémával. Viszont a többiek mind a mai napig nem tudják pontosan, hogyan és mi módon lehet megközelíteni Lilith állítólagos földalatti palotáját. Senki sem tudta, hogy hol található az „elefántterem”, ahol a Marduk-szekta a rituális összejöveteleit tartja. Vajon Kerwin mennyit tudhat? És ha tudja, miért nem mondja még el, vajon mire vár?

Kerwin jelezte, hogy szólni kíván.

– Abban az esetben, ha nem ismernénk a célpont leírását és megközelítési módját, ez a tizenkét óra hihetetlenül kevésnek tűnne a felkészüléshez, de jelenleg a házban tartózkodik egy ember, aki eljutott a Pandemonium kapujáig. Az imént hagyta el ezt a helyiséget, úgy hívják, Cornelius Aulus. Pár órával ezelőtt elbeszélgettem vele és akkor mesélte el a történetet. Hölgyeim és uraim, Róma alatt egy titkos járatrendszer található, amely elvezet a palotáig. Aulus ismeri a járatrendszer titkát, és ő fog harcba vezetni minket.

– Egy római vezeti harcba a XXIII. század elit-kommandóját?! – hökkent meg Hands. – Már Anguis intenzív jelenléte ellen is tiltakoznom kellett, de ez tényleg több a soknál. Nincs más megoldás?

– Így történt – vágta rá gyorsan Jessica. Hands mérgesen nézett a vállát vonogató lányra. – Sajnálom, de én úgy tudom, hogy két csoport lesz, és az egyiket Aulus vezette harcba.

– Két csoport?

– Bizony kettő. Tudom, hogy ez bővebb magyarázatot igényel, ezért arra kérem a jelenlévőket, hogy az intervenciós-tisztek és Miss Joiner kivételével fáradjanak ki a peristülionba, amíg egyesével be nem hívjuk őket!

Ezen már Kerwin is meghökkent. Kérdőre akarta vonni a lányát, de Jessica gyorsan elhallgattatta egy kurta nemmel. Jacta egyre jobban élvezte a dolgot, és gyorsan kiterelte az embereket, aztán felszólította Jessicát, hogy kapja elő és olvassa fel azt a listát, amelyen a támadás alatt meghaltak neve szerepel, mert egész életében arra várt, hogy összefusson egy igazi jósnővel. Jactát lehurrogták, hogy fogja be a pofáját (természetesen Hands), majd az átriumban maradtak odagyűltek a lány köré.

Heléna riadtnak látszott. Valami fontos szerepem lesz, remélem, sikerül megúsznom ezt az egész őrületet, töprengett, és remegő kezét gyorsan elrejtette a köpenye alatt. Sokkal nagyobb félelem marcangolta a lelkét, mint Decimus házában a démonidézés alatt.

Kerwin, Hands, Holecka, Jacta és a varázslónő izgatottan várták, hogy Jessica felfedje a legújabb titkot, amiről csak a tisztek tudhattak. Szerencsére a lány nem feszítette tovább a húrt, és felmutatott egy parányi pozitronlemezt.

– Én tudom, amit maguk még nem. Sokan úgy hiszik, hogy Gabriel Laudis, a Második Intervenció harcászati elemzője meghal 2328-ban egy vírusfertőzött mentálprogramra történő rákapcsolódás következtében. Miss Joiner kivételével, aki abban az évben még nem született meg, most állnak páran ebben az átriumban, akik ‘28-ban még élni fognak… ne nézzenek így rám, nem mondhatok neveket! Ezek a meg nem nevezett személyek ott lesznek Laudis temetésén, de mindannyian tudni fogják, hogy a Katedrális egykori elemzője nem halt meg, az urnában nem az ő hamvai találhatóak. Tudni fogják, hogy Laudis teste lefagyasztva fekszik egy speciális tartályban és a személyisége egy pozitronlemezen van, amit Kerwin ezredes lánya visszavisz magával a 64-es Rómába. Amit a kezemben tartok tehát nem más, mint maga Gabriel Laudis. Hamarosan aktivizálom, és a harcászati tiszt hamarosan a rendelkezésükre áll. Közvetlen kontaktusban állhatnak vele, kérdéseket tehetnek fel neki, és ő válaszolni fog. A személyiség tizenöt percig aktivizálódik egy hologram formájában, utána automatikusan visszatér a lemezre. Még egyszer szeretném kihangsúlyozni, hogy nem előre rögzített felvételt látnak, a válaszokat nem egy számítógép, hanem maga Gabriel Laudis fogja megadni. Ez a technológia még nem létezik 2295-ben, ezért a visszatérésük után lehetőleg ne beszéljenek róla, mert ezzel befolyásolnák a fejlesztőket, akik egyikét nagyon jól ismerik, tudniillik előbb ment ki a kertbe, a neve: Fu Macs Csen. Kezdhetjük?

– Stop! – kiáltotta Hands. – Eddig azt hittem, hogy Miss Joiner a boszorkány, de kezdek kételkedni ebben, szerintem magácska sokkal titokzatosabb. Ha Laudis most elmondja nekünk azt, amiről több mint húsz éve tudja, hogy Rómában elmondta, akkor paradox helyzet áll elő, és felborul az ok-okozati összefüggések rendszere. Ez elképzelhető a kvantumfizikában, de nem képzelhető el az időtechnológiában. Tiltakozom az ellen, hogy aktivizáljuk a harcászati elemzőt. Ráadásul egyáltalán nem értem, miért kellett megrendezni a temetését? Tud reflektálni erre a problémára és erre a kérdésre, Miss Kerwin?

– Haladjunk visszafelé. Először is azért rendeztük meg a temetését, hogy Cohari halottnak higgye, ha erről többet szeretne tudni, akkor beszélgessen egy kicsit az apámmal és Miss Joinerrel. – Kerwinnek minden szín kifutott az arcából. Cohari arra kérte, hogy senkinek se beszéljen az üzenetéről, és most a lánya majdnem fölfedi Handsék előtt a titkot. – Sajnálom, apa, de te kértél erre – fordult felé Jessica. Kerwin megnyugodott.

– Mi van Coharival? – értetlenkedett Hands. Hol Kerwinre, hol Helénára pislogott, a varázslónő elmélyülten vizsgálta a saruja orrát.

– Majd szeretnék magával beszélni, Excellenciás uram… és négyszemközt – mondta gyorsan Kerwin.

– Ezt roppant módon értékelném, ezredes!

– Menjünk tovább – vette vissza a szót Jessica. – Másodszor azért rendeztük meg Laudis temetését, mert kapva kapott az alkalmon és úgy döntött, hogy eltűnik a CBI elől. Adócsalás miatt eljárás folyt ellene, de ez más lapra tartozik, ne is foglalkozzunk vele többet! Szeretnék reflektálni a Mr. Hands által imént felvetett időparadoxon-problémára. Csak abban az esetben beszélhetnénk erről, ha Laudis ismerné a történéseket, csakhogy őt félrevezette az a jelentés, amit a Második Intervenció Odüsszeia-akciójáról átadtak neki. 2295 és 2308 között senki sem mondta el neki az igazságot, ő csupán addig a pontig ismeri a valós történéseket, hogy Kerwin ezredes elhagyja Moore házát, tehát az én megjelenésemről sem tudhatott! Ha pedig a személyisége itt található ezen a lemezen, akkor ő most először konzultál Kerwin ezredessel, s a meghamisított jelentés következtében erről a konzultációról nem lesz információja 2308-ban, így nem tudhatja, hogy akkor mit mondott nekünk Rómában, tehát nem áll elő paradox helyzet Mr. Hands!

– Nem értem – nyögte Heléna.

Vele ellentétben a profi időutazók azonnal megértették.

– Ezt ki intézte így? Ki adott parancsot a jelentés meghamisítására? – tudakolta Hands.

– A William Sugert követő Bíboros, tehát maga! – mondta Jessica. Hands arcán semmi sem látszott, holott a férfi majdnem szétrobbant az idegességtől.

– Ez esetben nincs mit tennünk, keltsük életre Laudist – morogta. Körülnézett, hogy kinek van ellenvetése, de egyikük tekintetében sem látszott kétkedés.

– Próbáljuk meg, hátha mond valami okos dolgot – jegyezte meg Kerwin.

Jessica az övére csatolt parányi készülékbe helyezte az áttetsző lemezt, és elindította a programot. Sziporkázó fénycsíkok sugároztak elő a készülékből, és megrajzolták Gabriel Laudis alakját. Kerwin és Holecka huszonévesen látták utoljára a férfit, de azonnal felismerték abban a negyven év körüli alakban, aki egy sóhajtásnyi idő alatt kibontakozott a semmiből. A szerelése semmit sem változott, a szokásos pólóját és baseball sapkáját hordta, mint akkoriban a Hologramok Birodalmában, még a kéztartása is a régi volt, ahogy az állát simogatta. Végigmérte őket, majd minden különösebb üdvözlési formát mellőzve beszélni kezdett.

– A lemezre mentett személyiségem két példányban létezik, hogy a tudatomat vissza lehessen tölteni a mélyhűtött agyamba, ha ne adj Isten a Miss Kerwin által levitt változat törlődne, vagy lemezestül megsemmisülne. Ebből az következik, hogy elpusztíthatatlan vagyok, ergo Isten, he, he, he, ezt poénnak szántam. Teljes tudatommal vagyok jelen, látom és hallom önöket, tehát el is kezdhetjük. Kérem, ne felejtsék el, objektíven csak odáig ismerem a történéseket, hogy Kerwin ezredes elhagyta Moore házát! Amiről úgy tudtam, hogy ez után történt, azt töröltem a tudatomból, hogy ne zavarjon össze! Tegyék fel a kérdéseiket, próbáljunk úgy beszélni egymással, mintha Hawaiin lennénk, ne feledjék, csak tizenöt percem van!

Kerwin megköszörülte a torkát.

– Kalandmester, a lányom szerint két csoport fogja támadni a Pandemoniumot, két egymástól független útvonalon. A pillanatnyi állás szerint biztosan indítani fogok egy csoportot, amelyik Aulus vezetésével a város alatti járatrendszeren keresztül fog támadni, de nincs elképzelésem a másik harci csoport stratégiájáról. Kérdésem a következő: a rendelkezésére álló adatok alapján képes-e instrukciókkal szolgálni a másik útvonalra vonatkozólag?

– Tehát kell még egy lejárat a Pandemoniumba?

– Ez nyilvánvaló.

– És semmi elképzelésük?

– Semmi.

Laudis megvakarta a borostás állát.

– Azon a délutánon, amikor Michelle meghalt, Lilith szerintem nem véletlenül tartott a fürdő felé. A Necronomiconból tudjuk, hogy gyűlöli a vizet, tehát nem valószínű, hogy fürdeni indult. Azon a napon önök átvizsgálták a fürdőkertet, de szerintem nem eléggé alaposan. Arra következtetek, hogy a célszemély egy lejárat felé tartott. Javaslom, hogy végezzenek szeizmikus és hangradaros méréseket a kápolna környékén. Nagy a valószínűsége, hogy találni fognak egy lejáratot, ami a Pandemoniumba vezet. Ez esetben viszont készüljenek fel, hogy a kaput okkult erők védelmezik, ezért ez a csoport vigye magával Miss Joinert. Nézzenek ott körül, jobb nem jut az eszembe!

Miss Joinert mondott. Tehát Laudis Coharival ellentétben tudott arról, hogy Simon médiuma a XXIV. századból érkezett, amiből azt a következtetést lehetett levonni, hogy a két elemző, két különböző jelentést kapott kézhez a csoport visszatérte után. Vagy Jessica számolt be egy-két fontosabb momentumról Laudisnak, töprengett magában Kerwin. Föltette a következő kérdését:

– Adjon tippet, hogyan tudnánk kiszűrni a Marduk-szekta tagjait?

– Tudjuk, hogy Moore perverz cenákat tartott. Induljunk ki abból a feltételezésből, hogy ezeken az összejöveteleken megjelentek a szekta tagjai, ne feledjük hogy Decimus is így került képbe, feltételezésem szerint ezekről a vendégekről Moore feljegyzést készített. Javaslatom a következő: likvidáljanak mindenkit, aki szerepel a listán, szerintem ezzel az akcióval hidegre tehetik a szekta tagságának 85-90 százalékát. A likvidált személyek házát gyújtsák föl!… Ne felejtsék, tűzvész van, tehát a házuk leégése és a haláluk senkinek sem fog feltűnni! Haladjunk tovább, még nyolc percem van hátra, és kikapcsolok.

– Ki ez a faszi? – hajolt oda Jacta Handshez.

– Egy első osztályú harcászati elemző. Azt beszélik róla, zseni.

– Miért kellett bennmaradnom? – tudakolta a hologramtól Heléna. Mindenki megmosolyogta a kérdést, egyedül Laudis vette komolyan.

– Maga csúnyán belekeveredett ebbe az ügybe, mert belekeverték. Most kell meghoznia a végleges döntést, hogy segítségére lesz-e Kerwinéknek, de készüljön fel arra, hogyha igent mond, akkor az első vonalban kell harcolnia és nem biztos, hogy túléli.

Kemény válasz volt, Heléna beharapta az ajkát.

– Abban a változatban, amit ön ismer, túlélem?

Na, erre vajon mit válaszol a zseni? – morfondírozott magában Jacta. Laudisnak sikerült meglepetést okoznia.

– Mint előbb említettem, a Moore ház elhagyása utáni történésekről szóló hamis információkat töröltem a tudatomból, hogy ne zavarjanak össze, ebből viszont az következik hogy fogalmam sincs, mi történt önnel abban a változatban. Hat perc van hátra!

Kerwin és Hands félrevonultak, és sugdolózni kezdtek.

– Azt hiszem, használható ötleteket kaptunk – jelentette ki Hands. – Újra átvizsgáljuk a kápolna környékét, ezredes. Szerintem máris odaküldheti az embereit.

– Helénát fogom küldeni, ő legalább tudja, hogy mit keressen.

– Maga dönt.

– Öt perc – szólalt meg Laudis holografizálódott tudata.

– Mit gondol, Kalandmester, Szenoi visszatér? – fordult a fény felé Kerwin.

– Nincs elég adat.

– Mi lesz Serrault sorsa?

– Fogalmam sincs, nem vagyok orvos. Négy perc…

– Köszönjük, elmehet.

– Ne feledjék, ha visszatérnek ez a beszélgetés nem kerülhet be a jelentésekbe, és szóban sem utalhatnak rá! Sok sikert! – Laudis egyre áttetszőbbé vált, és hirtelen megszűnt létezni, Jessica kikapcsolta a készüléket.

– Profi – bólogatott Jacta.

Heléna nyomban az érdeklődés középpontjába került.

– Vállalod, hogy lejössz velünk a Pandemoniumba? – kérdezte tőle Kerwin.

– Ha újfent megígéred, hogy egy adott helyzetben azonnal és gondolkodás nélkül megteszed, amit egyszer tőled kértem, akkor vállalom – felelte a bátor teremtés. – Az ember nem szállhat szembe a sorsával – magyarázta a döntését.

– Köszönjük. Ha van lejárat a fürdőn át, akkor azzal a csoporttal fogsz menni. És bízzál bennünk, egyikünk sem hagy majd szenvedni, ha ne adj’ Isten, úgy hozza a sors!

– Kik lesznek a társaim? – tudakolta a varázslónő.

– Még nem tudom, de szeretném, ha most összeszednéd a szükséges holmidat, és egy kicsit körülnéznél Michelle halálának helyszínén – felelte az ezredes. – Egy kaput kell keresned, nyilván nem egy hagyományos bejáratról van szó.

– Máris indulok.

Handsnek eszébe jutott egy pár perccel ezelőtti momentum.

– Várjon egy percet, Heléna! Jessica arról beszélt, Coharival el kell hitetni, hogy Laudis ‘28-ban meghalt, de amikor rákérdeztem a miértre, azt mondta, hogy további információért forduljak az apjához és Miss Joinerhez. Amint hallották, én titkosítom az anyagokat, tehát megbízhatnak bennem. Szeretnék tisztán és világosan látni ebben az ügyben, tehát melyikük kezdi az önvallomást? Megtudhatnám, miről van szó?

– Ez az a dolog, amiről beszélni szerettem volna magával, Cornelius – mondta Kerwin, aztán odafordult Helénához. – Gyerünk, mondd el! – biztatta a nőt.

Heléna felsóhajtott.

– Ez tovább fog tartani egy percnél.

– Akkor mondja gyorsan, hadd haladjunk – sürgette Hands.

– A C&L társasággal kell kezdenem, ami áthozott az időn…

És Hands végre megértette, hogy John Michael Kerwin miért hagyta el Moore házát, és miért adta át Franz Gallandnak a Stockbauer-rombolót.

– Fontos feladatot bízok rád, Anguis barátom, most végérvényesen bizonyíthatod hűségedet. Ha sikeresen végrehajtod, nagyon nagy jutalomban részesülsz.

– Mit kell tennem, tribunus?

Kerwin egy papirusztekercset nyújtott át a férfinak, Anguis nem kis izgalommal hajtotta szét, hogy belepillantson. Neveket látott egymás alatt, a sűrűn írt sorokban Róma-szerte ismert és nagy becsben tartott szenátorok és feleségeik nevét is lehetett olvasni, a lista legalább kétszáz főt számlált, nők csak elenyésző számmal szerepeltek rajta.

– Mi a feladat? – tudakolta a Kígyó.

– A feladat kettős. Mozgósítsd az összes emberedet, és ahogy megadom a jelet, az általam előre meghatározott pontokon gyújtsátok fel Rómát, a listán szereplő embereket pedig kivétel nélkül öljétek meg! Mindenkinek azt kell hinnie, hogy ezek az emberek a tűzvészben pusztulnak el. Van kérdésed?

Anguis gyorsan átfutotta a listát.

– Kaphatnék egy calamust?

Kerwin megmártotta a tintában a kihegyezett írónádat, és átnyújtotta Anguisnak, aki az abacusra fektette a papiruszt, és egy határozott kézmozdulattal kihúzta a listáról Cassiust, Lucianus lanistáját.

– A barátom – magyarázta Kerwinnek, aztán továbbhaladt. Valamivel a vége előtt sokáig gondolkodott, végül kihúzta egy nő nevét. – Ez meg Spurius szeretője.

Kerwin tudomásul vette Anguis döntését, lenyűgözte a férfi higgadtsága. A Kígyó még egyszer utoljára átolvasta a listát, aztán összetekerte a papiruszt, és elrejtette a tógája sinusában. Az ezredes előhúzta Róma térképét és szétterítette a lectuson.

– Hívd be az embereidet!

Anguis befüttyentette Spuriusékat, mindenki odagyűlt Kerwin köré.

– A Circus Maximus üzletsorait kell felgyújtani… – kezdte Kerwin; az agentes in rebus jelenlévő tagjai és a válogatott bérgyilkosok feszülten figyeltek, Spurius nagy figyelemmel és pokoli gyorsasággal jegyzetelt. Nem volt ebben semmi meglepő, a gyorsírás római találmány…

Fél óra elteltével készen állt Róma felgyújtásának terve, és Anguisék távoztak.

– Megbízik ebben a szedett-vedett bandában? – aggályoskodott Hands, és a függőkertből hosszan nézett a távozó csoport után.

– Ha alkalmazható egyes ókori emberekre az a szó, hogy profi, akkor Anguis csapata ilyen emberekből áll – válaszolta Kerwin. – Először nem értettem, hogy Suger miért erőszakolta ránk ezt az Anguist, aztán kezdtem azt hinni, hogy a mágikus tudása miatt, elvégre ő volt az, aki felismerte Lilith jelét. Később azért hittem lényegesnek a szerepét, mert nélküle nem jutottunk volna el Simon mágusig és Helénáig, s ez utóbbi számunkra hallatlanul fontos személy, most már maga is tudja, miért.

– Ez a Cohari nem akármekkora spílere lehetett az Összefüggések-csoportnak.

–… és most kiderült végre, hogy a Bíboros miért tartotta fontosnak Anguist – folytatta Kerwin. – 64-ben ez az ember gyújtja fel Rómát, Néró legfeljebb takarít a tizennyolcadikán kezdődő tűzzel… ha már ég, akkor égjen le teljesen… aztán megtalálja bűnbaknak a keresztényeket. Megindul a szervezett üldözésük, megkezdődik a vértanúk kora, és a sorscsapások összekovácsolják őket… így lesz a hitükből római államvallás, majd világvallás. A Nagy Római Tűznek köszönhetően kialakul a keresztény Európa… Ez elég nagy csúsztatásnak tűnik, de szerintem van némi igazságalapja. Beszélt a két időmérnökkel?

– Ahogy megkezdjük a támadást, elindulnak a Vesta szüzek templomába, és felélesztik álmából a SWALLOW-t. Miután végeztünk, azonnal visszaindulunk, várjon ránk bármi a túloldalon.

– Csak ketten mennek? – kérdezte Kerwin.

– Sajnálom, nem tudok mit csinálni, minden fegyveresre szükségünk lesz odalent. Hogy áll a pecsét titkának megfejtése? Nézze, ezredes, én nem bízok ebben a Mark gyerekben, Jacta szerint most is alszik, ahelyett, hogy a feladványon rágódna! Biztos, hogy jó ötlet egy ilyen dilettánsra bízni a sorsunkat?

– Azt mondja, alszik? – mosolygott Kerwin. – Hát akkor szép álmokat Mr. Wilson! Nyugodjon meg, Cornelius, a lányom szerint Mark megálmodja a pecsét titkát!

– Ezt nem hiszem el!

– Én sem. De vajon miért kértem volna arra a lányomat, hogy hazugságokkal traktáljon, miután visszatért hozzám a múltba?

– Hogy ne rettentsen el minket az igazság. Mit szól hozzá? – tette fel a kérdést Hands.

Nem kapott választ.

Mark negyvennyolc órája alig aludt valamit és elnyomta az álom…

Kerwin megtiltotta, hogy felébresszék.

A délután nagy részét jegyzetei fölé görnyedve töltötte, de cseppet sem jutott előbbre. Mark abból a prekoncepcióból indult ki, hogy föltételezhetően egy latin nyelvű értelmes szöveget kell összeállítania az adott betűkészletből, ezért elkérte Sergitől a latin-angol elektronikus szótárát, valamint kerített egy ív papiruszt és egy jó tollat a saját századából. Legelső lépésben lerajzolta a SATOR-négyszöget és hosszan, töprengve vizsgálgatta, közben ide-oda tologatta, gondolatban átrendezte a huszonöt betűt – természetesen egyetlen épkézláb ötlete sem támadt. Maga elé húzta a titokzatos pecsétet ábrázoló papiruszlapot.

S A T O R

A R E P O

T E N E T

O P E R A

R O T A S

– Mi az Isten haragja ez a szarság? – mondta a papírnak. – Ezt egyszerűen képtelenség megoldani! – Nem tudta ép ésszel felfogni, hogy miért éppen ő lett a „kiválasztott”, aki állítólag megfejti a Nagy Misztériumot.

Félretolta, vett egy tiszta lapot, és számolgatni kezdett. Azonnal feltűnt neki, hogy az N csak egyszer, az S és a P csak kétszer, de minden más betű (A, T, O, R, E) négyszer szerepel az ábrában. A dolognak nem tulajdonított különösebb jelentőséget, de azért mindegyiket lejegyezte egymás mellé, hogy az anagramma szerkesztése közben áttekinthetőbbé váljon, mennyit használt fel belőlük.

N=l, S=2, P=2, A=4, T=4,O=4, R=4, E=4,

Az egyedül álló betűnek nyilván kiemelt szerepet lehet tulajdonítani, gondolta Mark, és leírta egy újabb lap közepére. Abból indult ki, hogy kereszt formában felrajzolva a rendelkezésére álló betűket, az N-t középpontnak, a kereszt szárai találkozási pontjának veszi, és erre építi rá a többi betűt függőleges és vízszintesen elrendezve úgy, hogy értelmes latin szavakat kapjon.

Bekapcsolta az angol-latin szótárt, rágyújtott a Jactától kunyerált cigaretták egyikére, és megkezdte a vég nélküli okoskodást. Az összes létező csoportosításban próbálta összerendezni a fennmaradó hét betűt, s a szótár segítségével megpróbálta beazonosítani az így kreált szavakat, de egyetlen épkézláb ábrát sem tudott összeállítani. Mindig maradtak fölösleges betűk, amikkel nem tudott mit kezdeni, ha beillesztette őket a szövegbe, tönkretették az addigi értelmet.

Lassan beesteledett, és a lábánál egyre csak gyűltek a papírgalacsinok, órák óta görnyedt az asztal fölött, de semmire sem jutott. Hirtelen arra eszmélt, hogy Sergi atya áll mellette és homlokráncolva nézi a SATOR-négyszög ábráját.

– Van valami épkézláb ötlete, atyám?

– Próbáljon pihenni egy kicsit! – javasolta hamiskás mosollyal az arcán Sergi, és megveregette Mark vállát. – Aludjon rá egyet, fiam, friss fejjel könnyebben megy!

– Azt mondja? Hat nap alatt csak kifundálok valamit, nekem az anagrammagyártás a hobbim, emlékszem, annak idején egymással versenyeztünk a nővéremmel, hogy melyikünk tud gyorsabban értelmes szavakat fabrikálni egy másik szóból, például személynevekből. Néha nagyon érdekes dolgok szoktak kisülni az ilyen betűjátékokból. Például a maga nevére, hogy Alberto Sergi, kapásból azt mondom, hogy „sorba ligetre”! Számolja össze, ez tizenkét-tizenkét betű, semmi mást sem kell tenni, mint más sorrendbe rakni a nevének betűit. De ez egy abszolút lehetetlen összeállítás – kopogtatta meg Mark a papiruszlapot. – Hát, igen, nem emberkéz műve. Ez az ábra egyszerűen nem semmi!

Sergi nem mondta meg Marknak, hogy nem hat napja, csak hat órája van hátra. Újra megveregette a férfi vállát, mielőtt kiment volna.

– Pihenjen egy kicsit!

Mark elnyomott egy ásítást.

– Még egy kicsit nyüstölöm magam, aztán lefekszem. Mit gondol, atyám, Tess-szel mi történhet odalent?

– Nem lesz semmi baja, ez biztos. Jessica tényleg a lánya.

– Haragszom a csajra. Pár napja még én voltam számára a legfontosabb ember, most pedig alig néz rám, alig szól hozzám.

– Minden percét az apjával tölti, ezt meg kell értenie, Mark.

– Persze, persze…

Sergi kiment.

Mark egyre álmosabbnak érezte magát. A szeme megfájdult a mécses gyenge fényénél, tagjai ólomnehéznek tűntek, még a tollat is nehezére esett megfognia. Hiába ivott meg egy liter kávét, délután óta a fáradság hullámokban tört rá. Fölkapta, és lassan maga alá temette, mint egy kezdő szörföst a Floridai partokon. Még egy félórát bogarászta a betűket és bújta az angol-latin szótárt, amikor nem bírta tovább, és a komon felhívta Gallandot. Az elmúlt napokban igencsak megharagudott a németre, de most kénytelen volt beszélni vele; bizonyos kérdésekben őt lehetett kompetensnek tekinteni.

– Őrmester, szükségem lenne valami élénkítő bogyóra, szeretnék ma éjjel végig fennmaradni.

– Igya le magát, ahogy szokta, Mr. Wilson! – Galland letette.

– Menj a francba! – morogta Mark, és az asztalra dobta a tollat. Felállt, járkált egy kicsit a szobában. Félrehúzta a velariumot, és kiment a kertbe, hogy megmossa arcát a kerti medencében. A szemközti oszlopcsarnokban Kerwin és Jessica sétáltak, halkan beszélgettek. A lány Mark felé nézett, és intett neki. Az újságíró visszaintett.

Jól van, mégsem felejtett el.

Visszament a szobájába, leült, de képtelen volt a feladatra koncentrálni. Fészkelődni kezdett a karosszékben, egy pillanatra lehunyta a szemét. Ennek nem lesz jó vége, el fogok aludni, gondolta. Na, jó egy kicsit megpihentetem a szememet, aztán…

Az ember nem tudja felidézni az elalvás előtti perceket. Mark sem tudta, és a karosszékben ülve elnyomta az álom.

Tess-szel álmodott. Amikor még Los Angelesben élt és semmit sem tudott a Katedrálisról – vagy amit tudott, azt mesének tartotta –, ilyen álomképei gyakran előfordultak, sőt a lány elrablása utáni napokban rendszeresen visszatértek, mint valami nyughatatlan szellemkép, de idelent az ókorban Tessről most álmodott először.

Mark lakásában éltek és zavaros képek követték egymást. Tess a szokásos szépségében pompázott (az álomnak határozottan erotikus tartalma volt, de később nem tudta pontosan visszaidézni magában a képeket), és egyik szobából a másikba szaladgált, mintha előle menekülne. Csilingelő kacagással futott Mark elől, és ő sohasem érhette el, az utolsó pillanatban mindig kisiklott a kezei közül, mint egy játékos delfin. Végre megtörtént a beteljesülés, és az álombéli lány Mark karjába omlott, de váratlanul Jessicává változott, testét ezüstszínű ragyogás vette körül, akárcsak az egész lakást. A tér kiteljesedett, már nem a lakásban voltak, és Mark rettenetes félelmet érzett egy ajtó (vagy egy kapu?) miatt, amely mögött a megfogalmazhatatlan gonosz tanyázott, mint egy idétlen Moloch, hogy kegyetlenül felfalja ártatlan áldozatát. A Jessicává alakult Tess mindenáron be akart nyitni a titokzatos ajtón. Mark elkapta a kezét, hogy visszarántsa, ekkor Jessica-Tess szemében vörös zsarátnok gyúlt, és Mark pillanatokra állt a felébredéstől, olyan intenzíven kerítette hatalmába a rettenet.

Menekülni próbált erről a helyről, különös, lángoló falú helyiségeken rohant keresztül, egy félelmetes kacagás üldözte, nyilván Lilith próbálta megkaparintani a lelkét. Menekült, de ekkor meglátta a pecsétet, és feledve minden félelmét megtorpant…

A misztikus ábra előtte ragyogott a padlón, de ezeket a betűket mintha eleven tűzből rajzolták volna az angyalok, folyamatosan vibráltak, önálló életet éltek, lassan megmozdultak, eltávolodtak egymástól. Az ötbetűs szavak széthullottak, alkotóelemeik, a betűk átrendeződtek, és lassan felvettek egy keresztformát.

A

P

A

T

E

R

A P A T E R N O S T E R O

O

S

T

E

R

O

Mark tátott szájjal bámulta a csodát. Lilith kacagása sikollyá változott, de Mark már nem félt semmitől és senkitől, a betűk földöntúli ragyogásában állva legyőzhetetlenné, sebezhetetlenné vált.

A fénylő betűk végre összeálltak, a pecsét átalakult, fölvette a végleges formáját, végre felragyogott a misztérium, és Lilith sikolya félelmetes, szívszorongató hörgéssé változva visszahangzott Mark fülében.

Az újságíró térdre hullott az ábra előtt, és óvatosan megérintette, végigsimította – abban a minutumban felébredt.

Izzadságtól csapzott hajjal, elgémberedett testtel rezzent össze a karosszékben. A keze remegett az idegességtől, ahogy maga elé rántott egy papiruszlapot. Gyorsan lerajzolta az álmában látott ábrát, és izgatottan tanulmányozta a vázlatot.

– Páternoszter? De hát az egy lift!

Hitetlenkedve kapcsolta be a szótárt és beütötte a paternoster szót. Talán van valami értelme, reménykedett az ajkát harapdálva. A képernyőn megjelent a következő utasítás, hogy válassza ketté a szót, javaslat: PATER NOSTER. Mark követte a szótár-program utasítását, és beütötte a megfelelő változatot. Ekkor a gép kiírta, hogy MI ATYÁNK!

Mi atyánk?

– Lehet, hogy az Úr imádságának első két szava?

Egyáltalán jó az ábra, egyetlen betű sem adódott hozzá, vagy veszítődött el az átalakulás során? Gyorsan megszámolta azokat, bizony megvolt mind a huszonöt, ugyanabban a számszerű elrendezésben.

De vajon mit jelenthet a két fölösleges A és O betű, amelyek lezárják a függőleges és vízszintes szárakat?

Ennek nem lehet semmilyen kereszténységgel kapcsolatos jelentősége.

Felhívta Sergit, a jezsuita az első kicsengésre felvette.

– Azt hiszem, találtam valami érdekeset, atyám, de van egy apróság, amivel nem tudok megbirkózni. Mondja, az A és az O betűk valamilyen formában felbukkannak a keresztény hagyományban?

– Szimbólumra gondol? – kérdezett vissza a pap.

– Akármire gondolok – felelte az újságíró.

– Talán János evangéliumában, ahol az olvasható, hogy „Én vagyok az alfa és az omega… mondja az Úr, az Isten, aki van, aki volt, és aki eljő, a Mindenható…” Halló, itt van még?

Mark bontotta a vonalat. Rohant Kerwinhez.

Mark legnagyobb „kedvence”, Galland őrködött az ajtó előtt, és az istennek sem akarta beengedni az újságírót – odabent éppen Jessica mutatta be Kerwinéknek a Silverston-modell működését. Különös fények villantak az átriumban és a tetőnyíláson keresztül szétáradtak az éjszakában, ahogy a lány harcászati rendszere felépült. Mark Galland mellett próbált bekukucskálni, de a német könnyedén, fél kézzel odébb taszította.

– Ne is próbálkozzon, Wilson, az ott hadi titok, amihez magának semmi köze!

Mark meglobogtatta a papiruszt.

– Csakhogy megvan a megoldás, Fritz!

A német nem tehetett mást, beszólt Kerwinnek az intervenciós komon.

– Küldje be! – utasította az ezredes.

Mark fellengzősen félrelegyintette Gallandot, és úgy vonult be az átriumba, mint egy talapzatáról lelépett római istenség.

– Megtaláltam! – kurjantotta, de a következő pillanatban ajkára fagyott a szó, arcára dermedt a mosoly.

Jessica a medencében összegyűlt víz felszínén sétált, a testéből ezüst ragyogás áradt és kékesfehér fénybe vonta a helyiség minden négyzetcentiméterét. De a vakító fény mégsem bántotta az ember szemét, sokkal inkább vonzotta a tekintetet, mintsem arra késztette az embert, hogy rémülten eltakarja az arcát, vagy lehunyja a szemét. Kísértetiesen emlékeztetett Szenoi ragyogására, de nem égett akkora intenzitással. Jessica kilépett a medencéből, és megállt Kerwinék előtt. A testét páncél borította, amely lassan áttetszővé változott, elfolyt, megnyúlt… és vízszerűvé változva felszívódott a bőrén keresztül. Egy sóhajtásnyi időre anyaszült meztelenül állt a férfiak előtt, aztán egy selyemtunika jelent meg a testén és eltakarta szemérmét, keblét.

Materializáció, állapította meg Mark, és óvatos köhécselésbe kezdett. Végre felé fordultak, Kerwin nagy lelkesedéssel üdvözölte.

– Sikerült?

– Azt hiszem, hogy találtam valamit – szerénykedett a férfi, és átnyújtotta Kerwinnek a papiruszt. Pillanatokon belül Mark került az érdeklődés középpontjába, a tisztek közben kézről-kézre adták a papírt.

– Fűzne hozzá némi magyarázatot? – kérlelte Hands.

– Hogyne! – lelkesedett Mark, és beszélni kezdett. Először arra gondolt, hogy egészséges marketingpolitikát folytatva azt hazudja, hogy mindenestül ő jött rá a SATOR-négyszög titkára, és saját magát fogja dicsőíteni, nem a tudatalattiját, ami álomképek segítségével üzenget az embernek, de elég volt egyetlen pillantást vetnie Jessicára, és meggondolta magát. A lány úgyis mindet tud, miért járatnám le magamat egy hazugsággal? Mark tehát elmondta az álmát és megosztotta velük a véleményét. Kerwinék mit tehettek mást, hittek neki. Az ezredes a lánya orra alá dugta a papiruszlapot.

– Ez lesz az, kislányom?

– Nem tudom, sohasem mondtátok el, hiszen ha előre tudom, akkor mi szükség Markra?

Marknak felforrt az agyvize.

– Már elnézést, Miss Kerwin! – Jól megnyomta a Miss Kerwint, az sem érdekelte különösebben, ha gúnyosan hangzik. – A szerepem nem csupán arra korlátozódik, a Katedrális számára nem csak azért vagyok fontos, mert szeretek anagrammákat fabrikálni. Csak úgy kapásból felsorolnék egy-két apró momentumot, majd magácska eldönti, hogy mit kezdjen velük. Például megakadályoztam, hogy 1963-ban egy James Walther Burnsnek nevezett fickó megváltoztassa a történelmet, ezzel párhuzamosan padlóra tettem a Katedrális konkurenciáját. Az ókorban sikerült kapcsolatba kerülnöm egy Aulus nevű rómaival, akinek megmutattam, hogyan kell használni a Walther lézerpisztolyt. Ha ezt nem teszem meg, akkor Aulus már régen halott lenne… ismerve a történetét, e felől semmi kétségem… és ebben az esetben nem tudnánk, hogy az „elefántterem” bejárata, hol található. Mert fogadjunk, hogy magának nem mondta el az apja, se az anyja, mert különben mi szükség Aulusra, nem igaz? Mellesleg én vagyok az első ember a földön, aki a XXIII. században… századból kapcsolatba került egy földönkívüli és természetfölötti intelligenciával. Megakadályoztam, hogy Tess elszökjön a kínai időgépével…

Folytatta volna, de Jessica gyorsan belékarolt, és egy „majd én”-t kiáltva elhúzta az egyre dühösebb Hands közeléből. Átsétált vele az impluvium túloldalára. Mark nem ellenkezett és nem szólt semmit, úgy ment a lány mellett, mint egy automata. Megálltak, Jessica szembefordult vele.

– Haragszol rám? – kérdezte a férfitól.

– Rám sem nézel, hozzám sem szólsz, ez rosszul esik, azt hittem, sokkal több vagyok számodra, mint az anyád múltjának egy darabkája. Nem egy dologban félrevezettél, holott megbíztam benned, olyan érzésem van, hogy egyszerűen felhasználtál a céljaid érdekében. Biztos vagyok benne, hogy te sugalmaztad a megoldást is!

– Az előbb mondtam, hogy az apám nem beszélt erről – sóhajtotta a lány. – Hidd el, hogy nem ismertem a megoldást egészen addig a pillanatig, hogy bemutattad. Néha valóban nem mondtam igazat, de motiválnom kellett téged és nem használhattam pszichoszondát az angyal jelenléte miatt. Én biztosan tudom, hogy eljön majd az idő, amikor nagyon sokat fogunk beszélgetni egymással, de legyél egy kicsit megértő…

– Azt mondod, eljön az az idő? Beszélj erről egy kicsit, Jessica. – A lány zavartnak látszott, Mark azonnal kiszúrta a hangulatváltozását. „Addig üsd a vasat, míg meleg”, jutott eszébe a nagy bölcsesség, és rákapcsolt, mint egy ökölvívó az utolsó menetben… színvallásra akarta kényszeríteni a lányt. Gyűlölte, hogy egy bizonytalan jövővel rémisztgetik, és folyton-folyvást rébuszokban beszélnek vele a profik. – Órákon belül nyakunkba szakad a pokol, és én szeretem az életet. Párizsban vár reám egy nő, mégpedig egy olyan nő, akiért tényleg érdemes élni – hadarta ellenállhatatlanul az újságíró –, és nem akarok kétségek között gyötrődni. Mindent el fogok követni annak érdekében, hogy kiérdemeljem az anyád barátságát, és szeretnék azokban az években is részévé válni az életének, amikor te már megszülettél. Ha így lesz, akkor te ismersz engem, ismerned kell a negyven-ötven éves Mark Wilsont, ezért most az egyszer legyél őszinte, s amíg élek, hálás leszek neked. Jessica, tudni akarom, hogy mi lesz a sorsom!

– Az összes könyvedet olvastam – mondta színtelen hangon a lány. Sarkon fordult, és majdnem beleütközött az apjába, aki közben csendesen megállt a hátuk mögött. Nyilván hallotta Mark szavait, mégsem avatkozott közbe a beszélgetésbe.

Jessica zavartan nézett az apjára, aztán sietve, lehajtott fejjel távozott.

– Hagyja békén a lányomat, és ne kényszerítse arra, hogy feltárja a jövőjét, mert ennél nagyobb terhet még a jóisten sem tehet a vállára – jegyezte meg Kerwin. – Nekem elhiheti, ez a szakmám.

– Magának igen, de nekem viszont nem – replikázott Mark. – Ezredes úr, csak bízza rám, hogy milyen terheket akarok cipelni, mert én cipelem őket és nem maga vagy a lánya. Hadd legyek a sorsom kovácsa, legalább ebbe ne szóljon bele a Katedrális és William Suger! Beszéljünk másról! Mit szólnak a megoldási variációmhoz?

Kerwin szótlanul állt, és hosszan nézett a férfi szemébe. Mark nem kapta el a tekintetét.

– Maga nagyszerű fickó – mondta Kerwin a kezét nyújtva. Mark elfogadta a kinyújtott jobbot.

– El is higgyem, amit mond? Ne haragudjon, de néha olyan érzésem van, hogy az időutazók csak azért mondanak ki bizonyos dolgokat, mert a Bíboros így akarja.

– Ennyire azért nem lehetünk determináltak – mosolygott Kerwin, majd hozzátette: – A következőről lenne szó. Maga nem tagja a hajózó állománynak, tehát nem utasíthatom arra, hogy fegyvert fogjon és megtámadja a Pandemoniumot. Magától ugyanúgy meg kell kérdeznem, mint Helénától, hogy vállalja-e?

– Meg fog lepődni, ezredes: vállalom! De támasztanék egy feltételt.

– Halljam, mit kíván? – kérdezte Kerwin.

– Ígérje meg, hogy őszinte embernek neveli a lányát – felelte az újságíró.

– Ahogy elnézem őt, ez teljesült.

– Köszönöm, uram, számomra ez sokkal nagyobb bizonyosság, mint egyeseknek az evangélium. Mi lesz a dolgom?

– Jelentkezzen Holecka hadnagynál, hogy felszerelje… Wilson közlegény. Azzal a csoporttal fog tartani, amelyiket Aulus vezeti.

Végszóra ciripelni kezdett Kerwin komja. Az ezredes fogadta a hívást, a parányi képernyőn Heléna arca látszott.

– Laudis jól tippelt, a kápolnában van egy lejárat, és érzem Palmyra auráját, a nő alig egy órával ezelőtt itt járhatott, nyilván alászállt a Pandemoniumba. Viszont van egy kellemetlen hírem: a kaput varázsrúnák védelmezik.

– Be tudunk jutni?

– Ha megsértjük azokat, akkor felnyílik a lejárat, de elszabadulnak az energiák. Hagyományos és mentális pajzsokra lesz szükségünk, akkor ki tudjuk védeni a visszacsapást. Sajnos, nem tudok mit csinálni, ez a kapu Lilith keze munkája, ha csak úgy nekiesnék, azonnal végem.

– Hamarosan ott vagyunk, addig ne nyúlj semmihez!

– Csak nyugi, profi vagyok.

64. július 12. Rómától nyolc kilométerre

A MAGÁNYOS fügefa a domboldalra felkapaszkodó szőlőskert oldalában terebélyesedett, öklömnyi gyümölcsökkel teli, földre hajló ágai egész évben roskadásig teltek az arra járók nagy örömére, akik boldogan tömték tele zsebüket a mézédes terméssel, hasonlóan a latifundiumon nap mint nap dolgozó bérlőkhöz és rabszolgákhoz. A fárasztó nap elteltével jól eső érzés volt megpihenni egy keveset a gyümölcsillatban, és ingyen vacsorát szakajtani az ágakról. A szőlőmunkások még elüldögéltek egy kicsit a fűben, halkan beszélgettek, megvitatták a nap történéseit és a holnap teendőit, aztán mindegyikük hazabandukolt a kezdődő alkonyatban, hogy holnap hajnalban újra találkozzanak itt a fügefánál, az ő fügefájuknál…

Éjszakára mindig magányos maradt. Kietlen vidéken állt, messze a kövekkel borított főúttól, így elkerülték a szegény vándorok, akik – pénzük nem lévén – a természet lágy ölén töltötték az éjszakát. Ezért ha leszállt az alkony, a fügefa társa csak a csillagos ég és a tücsökhadseregtől hangos árokpart maradt. Ágait lassan, méltóságteljesen mozgatva a langyos éjszakai szellőben egyre csak a hajnalt, az éltető napfényt várta.

Alig pár perccel múlt éjfél, amikor felragyogott a fény.

Tullia-Szenoi leszakított egy gyümölcsöt, kíváncsian forgatta a kezében, majd hirtelen belekóstolt, a zamatos lé lecsordult az állán. Tulliának nagyon ízlett, Szenoi legszívesebben fintorgott volna. Gábriel ráparancsolt a hordozótestére, hogy rosszallóan csóválja a fejét, aztán lehuppant egy zsombékra, és belekezdett a szokott tirádáinak egyikébe. Vettius hangján beszélt, mintha ezzel akarná megtisztelni a lány testében lakozó kettős személyiséget.

– Az étkezés hozzátartozik a dialektikához, de teljességgel haszontalan cselekedet, mert pazarlásra szoktat, ráadásul mocskot halmoz fel a gazdatestben, ami tisztátalan módon távozik, alul…

– Felül semmi sem tisztátalan? – tudakolta Szenoi.

– Felül is van tisztátalanság, de az nem a salak, hanem csak a szavak tisztátalanok, amik kijönnek az ember száján. A szavaknak is van salakja. Semmi sem tisztátalan, ami bemegy az ember száján. Az étkezés tehát nem tisztátalan, egyetlen étel sem tisztátalan, egyetlen ital sem tisztátalan, de tisztátalan, ami kijön és nem étel. Kijön, és nem ital.

Tullia elgondolkodva rágcsálta a fügét, Szenoi kérdezett.

– Egyszer láttam egy nőt, amint ette egy férfi magját. Az tisztátalan?

– Örömmel ette? – tudakolta Gábriel.

– Igen.

– Semmi sem tisztátalan, ha örömmel megy be.

– S ha férfiak eszik egymás magját?

– Ilyet is láttál?

– Igen.

– Eredménytelenül eszik – jelentette ki a főangyal, és elnézett valahova Róma felé.

– De boldogok – erősködött Szenoi.

– Viszont eredménytelenséget szülnek.

– De mi az eredménytelenség?

– A fügefa termése például eredmény.

Szenoi sokáig hallgatott, végül elnyúlt a fűben, és a milliárdnyi csillagra függesztette tekintetét. Hirtelen másról kezdett beszélni.

– Láttam Tess lelkét, és láttam, hogy szenved az eredménytelenség miatt, holott ő jó ember, akárcsak a többiek. Elrettentette önnön bűnössége.

– A felismerés már tisztulás – jelentette ki Gábriel. – Ha az ember felismeri bűnös mivoltát, s erről az ismeretről legalább egyszer tanúbizonyságot tesz, akkor a bűnt nem viszi át a tükörszférába, ugyanakkor üdvözülhet, s a vádlottat fel kell menteni, de nem védekezése alapján, hanem annak ellenére. Tess bűnben élt, mert céltalanul, eredménytelenül ölelt, de meg fogja váltani önmagát. A másik nőnek, Michelle-nek nem sikerült és elkárhozott.

– Az a nő rengeteget szenvedett.

– Az emberek általában szenvednek, aztán egy másik szenvedőtől ellopják még a szemetet is.

Szenoi szintén Róma felé fordult. Az éjszaka ellenére bíborvörös fény festette meg az ég alját, mintha felkelni készülne a nap.

– Ég a város – jelentette ki Szenoi, Tullia elsápadt.

– Ugyanakkor égnek a lelkek.

– TESS A TÜKÖRSZFÉRA FELÉ TART – érkezett Szenoi gondolata.

– MÉG VAN REMÉNY– biztatta Gábriel.

IV.

64. július 13. Róma

TUDATA hosszú percekre megvédelmezte az irtózatos kíntól, ahogy magával rántotta az öntudatlanságba, de a visszatérés mindennél szörnyűbb fájdalmat okozott. A lány görcsökben fetrengett, és a kétarcú nő megpróbálta leszorítani a testét. A törpe igyekezett hasznossá tenni magát: elkapta Tess rúgkapáló lábait, aztán rámászott, ráült a lányra. Szűnni nem akaró vihogását tompa zúgás nyomta el Tess fülében, akinek már sikoltozni sem volt ereje, csak ziháló tüdővel, fajdalomtól eltorzult arccal szenvedett. Lassacskán elcsendesült, és újfent elvesztette az eszméletét.

A Janus-arcú nő nem érzett iránta sajnálatot, számára csak egy tudattal rendelkező húsdarab volt, viszont a gnómban feltolultak az érzelmek és mohó tapogatózásba kezdett az élettelen testen. Nővére szenvtelen arccal nézte, aztán hátrálni kezdett, mintha ezzel a lassú távolodással kirekeszthetné, elhatárolhatná magát a hamarosan bekövetkező történések alól. Gelal otthagyta őket, de előtte odalökte gyermekeinek a lányt.

– Megtehettek vele bármit, de nem falhatjátok fel! – figyelmeztette őket a démon. – Tegyétek magatokévá, ő Adam Kadmon kedvese. Próbáltam győzködni Lilithet, hogy ne bántsa, de most már minden hiába!

A kétarcú nő mégsem kívánta a halandó testét, mint ahogy másét sem. Nem tudta, mi az ölelés, szemérme csak egy iszonyú rothadásként sejlett át a testét borító könnyű palliumon, ellenben az öccse torz arcán kéjes vigyor hullámzott végig. A rothadó ölű nővér arra számított, hogy testvére magáévá teszi, megerőszakolja a lányt, de a gnóm ennél sokkal nagyobb élvezetre vágyott, és előkotort egy rozsdás piszkavasat a közeli oszlop tövébe dobált szemétből. Lábujjhegyre állt, és a vasat bedugta a rőt lángokkal lobogó kandeláber parazsába. Percek multával éledezni kezdett a lány, a törpe csak erre várt: boldogan rohant hozzá, és a vas áttüzesedett végét odaközelítette a combhajlata felé…

Tess szűnni nem akaró sikolyai belehasítottak a végeláthatatlan oszlopcsarnok sötétjébe. A Janus-arcú nő befogta a fülét, és lehunyta mind a négy szemét.

Különös dolgok játszódtak le Palmyrában.

A Péterrel történő találkozás olyan világosságot gyújtott fel benne, amelynek fényében végre megláthatta a sarkában lopakodó Sátánt, a tulajdonképpeni apját. Ez a világosság egész életét bevilágította, és irtózattal töltötte el, valósággal beleborzadt, amikor segítségével önmagába nézett. Lelkében ugyanúgy hajnalodott, akárcsak Róma fölött, s ez a változás olyan önvizsgálatra késztette, amely következtében végre rádöbbent végtelenül bűnös mivoltára. Különös kábulat ragadta magával, az új felismerések megrészegítették és tántorogva haladt oszloptól oszlopig, Lilith felé tartott, tőle akart számon kérni, őt okolta mindenért.

Amióta az apostol kiűzte belőle a gonoszt, nem lett szűzies pillantású, angyali lény, de sokkal jobb ember lett, olyan, aki legalább különbséget tud tenni jó és rossz között, aki iszonyodik a középúttól, és maga döntheti el, hogy szentté vagy démonná válik-e halála pillanatában. Végre ő dönthetett, s ebben a döntésében nem befolyásolhatta senki, sem angyal, sem ördög. Derengésszerűen – nem mint világos alakban – látta maga előtt azt a Palmyrát, akivé válni akart: a tisztességes nő anyaként neveli gyermekét, s hűségért hűség a jutalma. Könnyek szöktek a szemébe, amikor szembesült vágyaival, s ebben az álomképben már nem maradt helye Anguisnak, sem azoknak a történéseknek, amelyek végigkísérték egész életét. Rendületlenül haladt tovább a Gyötrelem Oszlopcsarnokában, és bosszúvágytól eltelt szívvel kereste egykori szeretőjét, aki megmételyezte, hogy végleg elszakítsa a teremtőjétől. Palmyra nem tudta meghazudtolni önmagát, és gyilkolni készült, de a lelkéből sugárzó édeni világosságban végre meglátta az igazi célpontot, az Éjszaka Nagyasszonyát.

Percek óta haladt a bokáig érő mocsokban, amikor meghallotta a sikolyokat. Messziről hullámzottak az oszlopok között, a szenvedő akárhol lehetett a végtelennek tűnő sötétben, de a szíriai nőt most sem hagyta cserben kitűnő hallása és határozott léptekkel elindult egy irányba. Nem azért haladt a sikolyok forrása felé, hogy segítséget vigyen a szerencsétlen teremtésnek, akit minden bizonnyal az árnyak kínoznak halálra, hanem arra gondolt, hogy belebotolhat Lilithbe, aki kéjes élvezettel nézte a szenvedést. Egy halandót kínoznak, Lilith biztosan ott lesz, állapította meg Palmyra, és megszaporázta lépteit. Lassacskán elmúlt a Péterrel történő találkozás okozta kábulat, és helyébe lépett a hideg, kristálytiszta ráció. Palmyrában újra feléledt a harcművész, és egy lopakodó árnyalakká változott a gyér fáklyafényben. Vesszőt húzott elő az oldalán súlyosodó tegezből, és az íj idegére helyezve óvatosan közeledett az oszlopok takarásában. A rothadásszag egyre erősödött, és felismerte a helyet: Gelal vackában járt.

Lassan megközelítette az utolsó oszlopsort, és meghúzódott az árnyékban. Sehol sem látta Lilithet, mindenesetre borzalmas kép tárult a szeme elé. A halandó egy fiatal nő volt, akinek meztelen testét egy hevenyészett kerevetre kötözték, és mozdulni sem bírt a kezét-lábát béklyózó bőrszíjak miatt. Minden ereje elhagyta, már sikoltozni sem tudott, csak elkeseredetten nyögdécselt és könyörgött egy ismeretlen nyelven. Gelal törpéje ugrált körülötte, és minden létező eszközt megragadott arra, hogy hosszúra nyújtsa a nő szenvedését. Tüzes vassal döfködte a testét, ami meg-megrándult az érintés hatására és öntudatlanságba zuhant. A hanyatt fordított, megkötözött nő kivájt és véres szemgödrökkel feküdt, izzadságtól csapzott haja elterült a vérfoltos kereveten, arcát alvadt vérrögök borították. A törpe egy üvegcsét tartott a bal kezében, és tartalmából egy cseppet hullajtott áldozatának homlokára. Tess összerándult, ahogy visszatérve az öntudatlanságból újra hatalmába kerítette a fájdalom. Kiáltani próbált, de bedagadt torkában mintha tucatnyi vörösen izzó tű akadt volna meg és rekedt ziháláson kívül többre nem futotta erejéből. A lét és a nemlét határán lebegve várta, hogy kínzója újból az öntudatlanságba taszítsa, ahonnan újra meg újra vissza kellett térnie. Már régen elfeledett mindent. Agyában csupán homályos képek kavarogtak egy Kerwin nevű férfiról és egy meg nem született kislányról, akit Jessicának hívnak. Egy darabig ebbe az utolsó képbe kapaszkodva küzdött az életben maradásért, de a gnóm elvette tőle ezt a reményt. A lány a halálra készült, és ha nem csöppenne rá Gelal varázsszere, már átlépte volna azt a küszöböt, amelyen túlról még egyszer sem tért vissza utazó.

A Janus-arcú nő a kerevet előtt kuporgott, és nem vett részt a pokoli játékban. A törpe nem foglalkozott vele, még azt sem bánta, hogy kerülgetnie kell, amikor melegíteni viszi a vasat.

Palmyra nem várta meg, hogy a gnóm újra sütögetni kezdje a szerencsétlen teremtést, és megfeszítette íját. Halálos pontossággal célozta meg Tess szívét. Nem akarta, hogy a lány tovább szenvedjen, ennél többet úgy sem tehetett érte. Tegnap még odament volna, hogy végigélvezze a játék minden apró mozzanatát, de most undort érzett, hovatovább eluralkodott rajta a sajnálat és a szánalom az ismeretlen halandó, az egyik sorstársa iránt.

– A sors… tár… sam.

A kétarcú nővér nem evilági érzetekkel rendelkezett, és tüstént meghallotta Palmyra különös suttogását. Vészmadárként rikoltott fel, a törpe megpördült, kezében meglóbálta a piszkavasat és vonítani kezdett, talán az apját hívta.

Palmyrának egy pillanat alatt el kellett döntenie, hogy mi a fontosabb számára: kegyeletből véget vetni a lány szenvedésének, vagy elhallgattatni a két torzszüleményt, akik a démonhercegért kiabálnak. Mire végiggondolta volna a dolgot, a teste már öntudatlanul cselekedett. Kilépett a homályból. Egy szemhunyásnyi idő alatt pattanásig feszítette az íjat, és útjára indította a vesszőt, ami átverte a gnóm iszonyú szívét. A törpe halálos hörgést hallatva borította fel a kandelábert, és elterült a parázseső alatt.

A Gelal-lány felpattant.

Mindkét száját velőtrázó embersikoly hagyta el, de nem a haláltusáját vívó öccsét próbálta menteni, hanem feledve minden félelmét előkapta az övébe tűzött mágikus tőrt, és nekitámadt Palmyrának.

A váratlan fordulat meglepte a szíriai nőt, és lelassította a mozdulatait, így nem maradt ideje, hogy újfent használhassa az íját. Az utolsó pillanatban mindent eldobott, és előrántotta a tőrét. Ez mentette meg az életét, mert a félig ember, félig démon nőszemély egy megvadult párduc lendületével vetette rá magát, kisvártatva mindketten ott birkóztak a mocsokban. A törpe hörögve kapálózott az egymást gyilkoló nők mellett, majd egy fájdalmas kiáltást hallatva kiszenvedett. A nővérét valósággal megvadította öccse halála, ez megsokszorozta erejét. Csakis Palmyra kibelezése jelentett volna számára vigaszt, a bosszúérzet vezérelte minden mozdulatát, csakhogy a szíriai nő nagymestere volt a küzdelemnek, és lassan felülkerekedett.

A Janus-arcú nő ugyan leteperte, de sikerült elkapnia a tőrt tartó kezének csuklóját, ezzel meggátolva, hogy a varázsrúnákkal díszített penge hideg vasa a szívébe hatoljon. Összeszedte minden erejét, és a fegyvert kicsavarta a démonherceg lányának kezéből, fölhúzta a lábát, és lerúgta magáról a kétarcú nőt, aki odébb hengeredett. Palmyra utána vetette magát, sebesen mögéje került, és a hajába markolva, fejét hátrarántva egyetlen mozdulattal elvágta a torkát. Fekete véreső robbant a közeli oszlopra. Palmyra elengedte a félig lenyakazott szörnyeteget, aki nagy toccsanással esett hasra a mocsokban.

A kétarcú nő rúgkapálni kezdett, a torkát markolászta, borzalmas hörgéseket hallatott, vére szétspriccelt az ujjai között. A szíriai nő rávetette magát, a hátára térdelt, fejét a szennyvízbe nyomta. Gelal lánya kisvártatva kiszenvedett.

Palmyra ziháló tüdővel, kipirult arccal nézte a holttestet. Hosszú percekig térdelt a hulla mellett, aztán nagy kínkeservesen feltápászkodott. A küzdelem alig egy percig tartott, mégis jobban kimerítette, mintha órákon keresztül kellene verekednie az arénában váltott ellenfelekkel. A démoni herceg emberanyától született borzalmas leánya moccanatlanul, az elülső arcára borulva feküdt a lába előtt. Palmyra boldogan rúgott bele mozdulatlan testébe – attól a pillanattól kezdve, hogy először meglátta, tiszta szívből gyűlölte, akárcsak az öccsét.

Körbetapogatódzott a vízben, végre megtalálta a rúnatőrt. Átszellemült arccal vizsgálgatta a pengébe maratott jeleket, majd a tunikája övébe tűzte a fegyvert, egy ilyen mágikus gyiloknak bármikor hasznát veheti idelent.

Lassan megnyugodott, és fülelni kezdett, de a Pandemonium szokott neszein kívül más nem hallatszott, Gelal talán mégsem hallotta meg gyermekei sikoltozását.

Tőrrel a kezében lépett oda a kikötözött Tesshez, arra készült, hogy megadja számára a megváltó halált. Végre jót tehet egy emberrel…

Tess öntudatánál volt, de a halál mezsgyéjén sétálva alig fogta fel, hogy valamilyen küzdelem folyik a közvetlen közelében. Hallása eltompult a fülében doboló vértől, kivájt szemgödrében alvadt vérrögök remegtek, testét égésnyomok borították. Haldoklott.

Palmyra megállt fölötte, elborzasztotta a látvány, még soha életében nem szembesült ilyen pokoli szenvedéssel. A félhomályban alig lehetett látni a lány testét, de a sebek még így is látszottak, mindent átáztatott a ragacsos vér. Palmyra összerezzent.

– Ki tette ezt ve… led? – formálta ajka a szavakat

Tess hallotta, hogy szólítják, valakinek érezte leheletét az arcán, de a latin szavak semmit sem jelentettek számára. Válaszképpen csak nyöszörgött és kipréselt magából egy-két angol szót, maga sem tudta, hogy mit mondott. Összefüggéstelenül beszélt és gondolkodott, vérrel elkeveredett könny csordult mindkét halántékán.

Palmyra kezében szúrásra emelkedett a tőr, de a kandeláberből kihullott parázs ekkor lángra lobbantotta a halott törpe ruháját, és a felcsapódó lángok fényénél a szíriai nő meglátta Tess arcát. A kivájt szemű, megcsonkított és kis híján halálra kínzott teremtésben azonnal felismerte azt a lányt, akivel megküzdött Pompejiben. Máig úgy tudta, hogy ő Nauszikaá! Egykoron démonnak hitte a kurtizánt, de tévedésére ímhol a bizonyíték: haldoklik, tehát ugyanolyan emberi lény, mint akit Lilith gyilkolt meg a fürdőkertben!

Palmyra egy pillanatig sem gondolta, hogy az ellenségét látja kikötözve, sőt, ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy segítsen rajta. Különös párhuzamot vélt felfedezni saját és a lány sorsa között: mindketten harcosok vagyunk és Lilith fogságába kerültünk, ezt a harcost talán ugyanazok a célok vezérlik, mint engem?

Nagyon különös gondolata támadt: olyan, mintha a húgom lenne!

Lehanyatlott a fegyvert emelő kéz, és a borotvaéles penge sorra elvágta a kötelékeket. Tess felnyögött, teste ívben megfeszült.

Mit tehetnék, hogy ne szenvedjen?

Palmyra ellépett a lánytól, és mintegy megoldást keresve, ösztönszerűen kémlelt körül. Meglátta a hatalmas ládát…

Tudta, mit tartalmaz.

Rómában Augustus uralkodása óta erős és állandó tűzoltó egységek voltak, e csapatok összlétszáma elérte a hétezer főt. A cohortes vigilum mellett Anguiséknak számolnia kellett a városban tartózkodó aedilis és praetorianus csapatokkal, valamint a császári és a magánszemélyek tulajdonában lévő rabszolgák tízezreivel, akik egy ilyen katasztrófa esetén mentesülnek az elsődleges kötelmeik alól, miszerint a városi tűzoltóság rendelkezésére álljanak, mint gyorsan mozgatható és jól szervezett vízhordó csapatok. A Kígyó viszont arra apellált, hogy Faenius Rufus és Ofonius Tigellinus távollétében szervezési nehézségek támadnak és eluralkodik a pánik. Az említett férfiak hosszú évek óta szilárd pozícióban álltak a császári praetorianus csapatok élén. Faenius Rufus egy mindenki által nagy tiszteletben tartott fedhetetlen és becsületes ember volt, ő töltötte be a közellátási praefectus hivatalát, de félénk természete lévén hagyta, hogy háttérbe szorítsa a testőrcsapatok második parancsnoka, akit Róma-szerte Néró egyik legnagyobb talpnyalójának tartottak. Tigellinus, a lótenyésztőből lett praetorianus főparancsnok egy gátlástalan karrierista hírében állt, egy kezén meg tudta volna számolni, hogy kik azok, akik őszintén szeretik az Impériumban. A két főparancsnok abszolút ellentéte volt egymásnak, viszont kiválóan tudtak összedolgozni: Rufus gondolkodott, Tigellinus pedig cselekedett, de július tizenharmadikán hajnalban egyikük sem tartózkodott Rómában, mindketten Néró társaságát élvezték a tengerparti Antiumban. Róma ügyes-bajos dolgait Flavius Sabinusra, a városi praefectusra hagyták, aki nem annak köszönhette népszerűségét, hogy okos és gyors döntéseket szokott hozni, az emberekben inkább zajos lakomái hagytak nyomot.

A Kígyó elégedetten dörzsölte a kezét, amikor Spurius tájékoztatta a pillanatnyi helyzetről, és kettéosztotta csapatát. A legjobb bérgyilkosok Spurius vezetésével haladéktalanul megkezdik egyes személyek likvidálását és felgyújtják házukat, míg a másik csoport módszeresen csak a tűz elharapódzását segíti elő.

– Olyan lángtengert akarok látni, mire felkel a nap, hogy Capua felett is bevilágítsa az eget! – kiáltotta Anguis, s azonmód útjára bocsátotta embereit. Spuriusék megkapták a meggyilkolandók listáját, és sebesen távoztak a Maro-villából, Anguis pedig kioktatta a köréje gyűlteket a Kerwintől kapott gyújtótöltetek elhelyezésének és felrobbantásának módjára. Mindenkit figyelmeztetett, hogy a tribunus mágiája nagyon veszélyes dolog, ezért nem tűrheti a felelőtlen embereket. Aki ostobaságot művel és nem követi az utasításait, azt saját kezűleg bünteti meg, s ez még mindig jobb, mintha maga a tribunus tenné. A jelenlévők egyöntetűen bólogattak és megpakolták iszákjaikat a tenyérnyi mikro-töltetekkel. Anguis szintén felszerelkezett, és az éj leple alatt a városba vezette csapatát.

Hajnali kettőkor a Circus Maximust körítő árkádsorokban fellobbant a tűz.

A Nagy Cirkusz Palatínus felé eső oldala kisvártatva lángokban állt, Anguis szinte élvezettel gyújtotta fel az épületet, amely számára a kudarc szimbólumaként emelkedett Róma kellős közepén: Aulus itt járt túl az eszén, és Lilith ezen a helyen ragadta el a tribunus kedvesét.

A tüzet nem kellett noszogatni, hogy elharapózzon, mert pillanatok alatt lángra kapott a bolthelyiségekben felhalmozott árukészlet. Leginkább a viasz-és posztóboltok terjesztették a tűztengert, amit hamarosan meglódított a hegyek felől érkező szélroham, és átcsapott a domboldalra. Izzó zsarátnok emelkedett a felforrósodott levegőbe, aztán lehullt a környező villaépületek kertjében, megtelepedett a háztetőkön és felforrósította az éjszakai levegőben hűvösödő márványt.

Városszerte kürtök szava harsant, aki élt és mozgott, kipattant ágyából.

A Circus Maximus körül hangyaként nyüzsgött az emberáradat. Mindenki segíteni próbált, mindenki vízért kiáltozott, de nem egy ember máris ujjal mutogatott a feltételezhető bűnösökre, azokra a zsidó boltosokra, akik a cirkusz árkádsorában béreltek üzlethelyiséget és felelőtlenül gyújtottak tüzet az éjszaka kellős közepén – a rómaiak előszeretettel mutogattak a zsidókra, ha vádaskodni kellett. A vádak természetesen alaptalannak bizonyultak, ezért a nagy sebbel-lobbal érkező aedilisek azonmód szétcsaptak a lincselésre készülő tömeg között, és utat biztosítottak a tűzoltó csapatoknak, akik egyszerre három városrészből érkeztek a Palatínus lábához. Mindenki abban reménykedett, hogy az árkádsor boltjai és a nagyrészt fából épült cirkusz viszonylag gyorsan leég, de senki sem számolt a meg-megújuló szélrohamokkal, amelyek szétröpítették a parazsat.

– Ég a Palatínus! – kiáltozták egyre többen, és a hír a tűznél is sebesebben terjedt.

A pánikhangulat fokozásért Anguis Globulust tette felelőssé, aki kiváló konspirációs készségről tett tanúbizonyságot, és sebesen maga köré gyűjtve a tömeg hangadóit folyamatosan agitált. Alig egy órával a tűz keletkezését követően már mindenki arról beszélt, hogy Rómában Néró emberei és a zsidók gyújtogatnak Poppaea Sabina parancsára!

Kitört a pánik, és a tűz lassan felkúszott a Palatínus oldalán, sőt, egyesek tudni vélték, hogy már az Aventinus egyes házai is lángolnak.

– Ha nem tudjuk megfékezni, akkor napokig fog égni – állapította meg a helyszínre érkező Flavius Sabinus, s legelső intézkedései között praetorianus csapatokat küldött a Palatínusra, hogy a villaépületek lerombolásával megakadályozza a tűz tovaterjedését. Tervbe vette az ellentüzek gyújtását, de erről sebesen lebeszélték, mert a meglehetősen veszélyes és kétes eredményekkel kecsegtető módszer csak sík terepen alkalmazható nagy biztonsággal, egy dombokra épült város esetében nem ér többet, mint a Tiberisből gyűszűvel hordani a vizet.

Alig két óra elteltével fosztogatásokról és rejtélyes gyilkosságokról érkeztek hírek, Sabinus kezdte elveszíteni a türelmét. Lovas futárt küldött Antiumba, hogy tájékoztassa a császárt, aztán a praetorianus csapatok élére állva megpróbálta fenntartani a rendet. Hamarosan rá kellett döbbennie, hogy milyen kemény fába vágta fejszéjét, mennyire kilátástalan a helyzete.

Részeg gladiátorok és rabszolgák kezdtek garázdálkodni az utcákon. Feltörték a tűztől veszélyeztetett városrészek boltjait, literszámra vedelték a bort és megbecstelenítették az útjukba kerülő lányokat, asszonyokat. A tűzvész számukra a szabadulás szimbólumává változott, végre lerázhatták magukról láncaikat és az égő város fényében elszabadultak az indulatok. Aki szembeszállt velük, a halál fia volt, s hamarosan emberek százai, ezrei menekültek a belső kerületekből, ahol kezdetét vette a megfékezhetetlennek tűnő káosz. A tucatnyi nyelven ordítozó, megveszekedett tömeg nagyobb pusztítást végzett, mint a lángtenger, ami a hajnali órákra teljesen beborította a Palatínus ragyogó villasorát, felkúszott az Aventinus lejtőin, s veszélyeztetni kezdte a Capitolium-dombot. Sabinus praetorianusai rajtaütöttek a megvadult csőcseléken, amely időközben felfegyverezte magát, és elkeseredett küzdelem vette kezdetét. Róma girbegörbe utcácskáiban, az Aventinus boltjaiban és a Palatínus lábánál kanyargó sugárutak mentén valóságos háború zajlott, amely mindkét részről nagyszámú áldozatot szedve egyre terjedt a külső városrészek felé.

A csőcselék betört a gazdag emberek palotáiba, ahol kardélre hányta vagy halálra bunkózta az ellenszegülőket, és megittasodva a tűz látványától kiterjedt gyújtogatásba kezdett. Ezzel a cselekedetével még inkább elősegítette a tűzvész terjedését, de önmagát ugyanúgy halálra ítélte, mint a várost, ugyanis a gyorsan elharapózó, kegyetlenül tomboló lángtenger a csőcseléket is bekerítette, és a szedett-vedett emberekből álló siserehad tagjai tucatjával buktak el a sebesen terjedő lángok ölelésében, vagy a kesernyés füsttől kaparó torokkal estek térdre az utcaköveken. A város belső kerületei pokollá változtak. Mindenünnen sikoltozás és elkeseredett jajgatás hallatszott, a házak kártyavárként omlottak össze és szikraesőt zúdítottak a környező kertekre, ligetekre. Hihetetlen forróságot árasztó tűzfal haladt a Capitolium felé, és rőt fényét az éjszakai égboltra vetve megállíthatatlanul tört át minden útjába kerülő akadályon.

– Mindenkit kardélre hányni, aki ellenszegül, legyen bár szenátor vagy szabad római polgár! – hánykolódott Sabinus megvadult paripája nyergében.

A város praefectusa a Pons Sublicius felhajtójánál tartózkodott válogatott lovastestőrök gyűrűjétől védelmezve, s erről a pontról próbálta irányítani az oltást. Úgy okoskodott, hogy a hídon keresztül gyorsan elhagyhatja Rómát, ha a helyzet végképp kezelhetetlenné válik – ez a perc egyre közeledett. Körülötte irdatlan embertömeg hullámzott. Mindenki egyszerre akart feljutni a hídra, hogy átjusson a biztosnak hitt transtiberisbe. Sabinus emberei elkeseredetten próbálták fenntartani a viszonylagos rendet, s ha szükségét látták, akkor a lándzsák boldogabbik végével sóztak oda a türelmetlenebbeknek. A praetorianusok minden létező eszközt és lehetőséget megragadtak arra, hogy a menekülők szabályozott körülmények között hagyják el a várost. Mindenki jajveszékelt, anyák mutatták a praefectus felé a karjaikban tartott, veszettül síró gyermekeiket, a férfiak üvöltözve próbáltak utat törni szeretteiknek, az arcukon elszántság és düh látszott. E tébolyult tömeg felett kesernyés füst szállongott és szikraeső hullott, a tűzfal erre is terjedni kezdett, egyre inkább hallatszott az átható, semmihez sem hasonlító robaj.

– Meg kell nyitni még egy sávot a menekülők előtt, mielőtt ideérne a tűz – tanácsolták Sabinusnak, de ő hajthatatlannak mutatkozott.

– Leszakad a híd! – mutatott a kőpillérekre.

A rakparton vágtatva érkezett egy lovas centurio. Utat nyitottak neki, a tajtékzó paripa két lábára ágaskodva emelkedett Sabinus előtt.

– Nem lehet oltani, uram! – ordította túl a fájdalmas jajgatás és üvöltözés zsivaját a testőrtiszt. – A tűzfal közelében akkora a forróság, hogy képtelenség megközelíteni. A csapdába esett emberek gödröket ásnak a Palatínus kertjeiben, abba fekszenek, de ott égnek meg elevenen. A csőcselék nagy része visszavonult Tigellinus kertjeibe, azt mondják, rengeteg a gyilkosság, én magam is találkoztam átvágott torkú emberek hulláival. Vissza kell vonulnod ebből a városrészből praefectus, a tűz perceken belül ideér, de az Aventinus felé már nem kerülhetsz, én is alig jutottam át.

Sabinust köhögőroham fogta el az arcába csapódó füsttől, majdnem kibukott a nyeregből, úgy kellett megtámogatni mindkét oldalról. Egy decurio elkapta a lova zabláját, hogy megnyugtassa a rémült állatot. Sabinus a könnyeit törölgetve nézett fel a Capitoliumra. A tűz fénye megvilágította az éjszakát és látni lehetett, amint lángok nyaldossák a császári palota kertjének fenyőfáit, a fényesség egyre feljebb kúszott a Forum Romanum és Vesta templomának irányába. Még egy fertályóra, és elborítja a Domus Transitoriát.

– Föl a hídra! – parancsolta Sabinus, és előrevágtatott.

Akárkik gyújtogatnak, értenek hozzá!

Markot komolyan meglepte, hogy itt áll az események sűrűjében, és cseppet sem fél. Talán az intervenciósok, talán a pofátlanul nyugodt Jacta jelenléte tette, de egy pillanatig sem érezte, hogy veszélyben van az élete. Aztán meglátta a kert közepén ásítozó kutat, és egy pillanat alatt minden a visszájára fordult.

Nekünk be kell másznunk oda?!

A fejvadász mintha kitalálta volna a gondolatát.

– Fenntartásai vannak, Mr. Wilson? Gondoljon arra, hogy egy kicsit barlangászni fogunk – röhögött Jacta, és megigazította csuklóján a modulokat. A háta mögött irdatlan tűzfal emelkedett a vöröslő égboltozatnak. Egyre közeledett, és iszonyú hőséget tolt maga előtt. Szikrák pattogtak a felforrósodott levegőben, imitt-amott már lángra lobbantak a kert bokrai. Kesernyés füst borította el őket, Mark köhögni kezdett, és a gyakorló ujjával eltakarta az arcát.

– Nincs kedvem humorizálni, attól tartok, odalent még melegebb lesz.

– Gondolja azt, hogy belecsöppent egy fantasyba, és tüzeljen mindenre, ami nem hasonlít emberi lényre!

Aulus áthajolt a kút peremén, Tóth levilágított a mélybe, de a fénysugár csak a kövek rései közt burjánzó gyomnövények és bokrok átlátszatlan erdejét világította meg. A kút évek óta kiszáradhatott.

– Világíts körbe! – kérlelte az öreg testőrtiszt az őrmestert. A fénysugár végigpásztázta a talajt. – Ott a kötél – mutatott a fűre Aulus. – Ez lesz az a kút! Miután leereszkedtünk, átjutunk egy oldalkürtőbe, amely az alagútra nyílik. Azon kell továbbhaladnunk, mindig a jobboldali ágon. Idővel egy kőomláshoz jutunk, amin átjutva a kapunál lyukadunk ki. Helyenként nyakig ér a víz és sötét van.

– Mennyi idő múlva érünk el a kapuig? – tudakolta Holecka. A kezével elhajtott egy izzó zsarátnokot, a tűz egyre közeledett, forróság perzselte a hátukat.

Aulus hosszan töprengett, csak tippelni tudott, feltételezte, hogy Marcus barátai gyorsabban haladnak, mint ő és Marcellinus annak idején. Óvatosan megbecsült egy időpontot, Holecka egy kurta bólintással nyugtázta a hallottakat, és az intervenciós komon bejelentkezett Kerwinnél.

– Harminc-negyven perc és a kapunál vagyok, de lesz előttem egy kőomlás, és nem merek robbantani, nehogy rám szakadjon a talaj, ezért lehet, hogy csúszunk az időponttal. Ha eljutok a Pandemoniumig, jelentkezem.

A többiek nem hallották Kerwin válaszát, Mark biztosra vette, hogy „sok sikert” kívánt. Holecka előkapta a gravofixet, és lerögzítette a kürtő felett, a két intervenciós és a fejvadász szintén felkapcsolták a gravitációs szálat, Mark tágra nyílt szemmel bámulta a szerkezeteket. Tess beszámolt neki a Hawaiin szerzett tapasztalatairól. Tudta, hogy a semmin fog lógni… Mire észbe kapott volna, a medvetermetű Tóth máris elkapta a derekát, Aulust der Wilde ölelte magához. A lángtenger elérte a kert oldalát, és elárasztotta őket a hőhullám.

– Menjünk már! – üvöltötte Mark, és lehunyta a szemét.

Alig egy szívdobbanásnyi idő múlva valami nyúlós anyagba toccsant, előrebukott, és beverte a homlokát a penészes falba, a hátára csatolt energiafegyver nagyot koppant a köveken – Tóth egy pillanat alatt leért a kürtő aljára.

A gravofixek automatikusan kikapcsoltak, és visszacsúsztak hozzájuk a láthatatlan szálakon. Felkapcsoltak a mikro-reflektorok, Holecka átfurakodott az oldalt ásítozó résen. Markot talpra segítették, és betuszkolták a másodikként haladó Aulus után, aztán a többiek következtek, a sort Jacta zárta.

Egy perccel később mindannyian ott álltak az alagútban. Róma alatt csend és átható rothadásszag honolt. Az intervenciósok bekapcsolták a felderítőműszereket és aktivizálták az energiafegyvereket. Jacta előrerántotta a hátán keresztbe vetett H&K MP 5 SD típusú hangtompítós géppisztolyát, és csőre töltötte. Mark bekapcsolta az energiavetőt, és fél térdre ereszkedve szemlélődött a reflektorok fényétől ragyogó alagútban. A fejvadász rosszallóan nézett rá.

– Ezt valami filmben látta? Azonnal álljon föl és biztosítsa vissza azt a kurva fegyvert, mielőtt hátba lőne valakit! Most merre kell mennünk? – fordult Aulushoz.

A praefectus elszántan rántotta elő az ezredestől kapott római kardot – egyikük sem mosolyogta meg a mozdulatot –, és határozott léptekkel megindult az egyik irányba.

– Jöjjetek utánam! – kiáltotta, de Holecka elkapta a kezét, és visszatartotta a férfit.

– Csak nyugalom, én megyek előre.

Hál’ Istennek, gondolta Mark, és követte az elöl haladókat. Percekkel ezelőtt érzett nyugalma egy csapásra elillant, amikor rádöbbent, hogy nincs többé visszaút, és egyre közelednek Lilith felé.

Azt követően, hogy Kerwin ezredes egy négyfős csapat élén elhagyta a Maro-házat, azonnal tudta, nagy hibát követett el, amikor az idő rövidségére hivatkozva, nem készíttetett számítógépes modellezést a tűz terjedéséről. A Tiberis túlpartja végig lángokban állt. Pokoli tűzvihar és az utána haladó vöröses-sárgán izzó zsarátnok gigantikus szőnyege kúszott felfelé a belső kerületek halmain, látványa lenyűgöző, de egyben iszonytató is volt. Az ezredes szótlanul állt a folyóparton kavargó füstfelhőben, szívét végtelen bánat marcangolta az ártatlanul elhunytak miatt. Csak percek múltán szedte össze magát annyira, hogy logikusan és hideg fejjel gondolkozzon. Irdatlan embertömeg hullámzott a hidakon, mindenki jajveszékelt, a gyermekek óbégattak, a férfiak üvöltöztek, a menekülők nagy hangon átkozták Róma isteneit, egyesek Nérót vádolták, hogy felgyújtotta a várost, mindenütt káosz és fejetlenség uralkodott, az aedilisek és lovas praetorianusok, elégtelennek bizonyultak a rend fenntartásához.

– Csak csónakkal tudunk átkelni – jegyezte meg Hands.

Tucatnyi csónak úszott a tűz fényét visszatükröző, lomhán sodródó folyón. Emberekkel tömve keltek át a túlpartról, és üresen tértek vissza, a szemközti partszakaszon százak várakoztak a Maxima Cloaca sötéten ásítozó, ráccsal elzárt kiömlőnyílása mellett. Kerwinék a part mentén szaladva hamarosan találtak egy csónakot, amelyik visszaindulni készült. Az evezőnyelet markoló emberek meglepődve nézték a fekete lacernás alakot, aki arra kérte őket, hogy őt és társait vigyék át a túlpartra. Bolondok ezek, vélekedett a kormányos, de a markába hullajtott zacskónyi arany pillanatokon belül jobb belátásra bírta. Az aranyat Jessica teremtette elő a semmiből, a rómaiak a nagy sötétségben nem vehették észre a csodát. Az evezők belecsobbantak a sötéten csillogó folyóba, és a ladik elszakadt a parttól.

Negyedórába telt, mire átértek. Kerwinék átverekedték magukat a tülekedő, egymás sarkára taposó tömegen, felszaladtak a rakpart lépcsősorán, és belebotlottak egy szakasz aedilisbe. Egy decurio kivont karddal közeledett, háta mögött lángok nyaldosták egy háromszintes bérház homlokzatát.

– Forduljon vissza! – üvöltötte túl a hangzavart. – Senkit sem engedhetek át!

– El kell jutnom a Palatínusra.

A tizedes különös tekintettel méregette Kerwint, nyilván arra gondolt, hogy a férfi megbolondult.

– A Palatínus maga a pokol.

– A Rufusok nemzetségéből származom – mutatta Kerwin a gyűrűjét. – Tudnom kell, hogy mi történt a családommal, el kell jutnom a belvárosba… – magyarázkodott az ezredes, de az aedilis közbevágott:

– Sabinus utasítása, hogy senki sem mehet át, még a tűzoltókat is visszaparancsolták. Rengeteg ember égett oda a városban, a völgyekben fosztogatás dúl, a helyzet kezelhetetlen. Sajnálom, uram.

– Én is…

Sergi mindössze annyit látott, hogy Kerwin a kardjához kap, és megvillan a penge – a decurio holtan rogyott össze. Kormos arcú, megfáradt tekintetű emberei nagyon lassan eszméltek, s mire kardot ragadtak volna, már mindegyikük halott volt. Az utolsó lándzsát emelt, hogy felnyársalja a lacernás alakot, de Galland előrántotta az oldalfegyverét, és lelőtte a férfit. A történések pillanatok alatt játszódtak le, Serginek még arra sem maradt ideje, hogy keresztet vessen.

– Tűnjünk innen – mondta Kerwin, a füstfüggöny összezárult alakja mögött. A többiek gondolkodás nélkül követték.

A fürdőt még nem érte el a tűz, de rengeteg ember tolongott a kertjében, a pánik leírhatatlan volt. Ezek az emberek túl későn eszméltek és mire életüket, vagyonukat mentették volna, a tűzvész csapdába zárta őket, és elzárta a völgy mindkét kijáratát. A domboldalon sorra omlottak össze a házak, és sűrű füstfellegek szálltak az égnek. Aki tehette, a Palatínus és a Capitolium-domb közti sugárút mentén keresett menedéket a megállíthatatlanul elharapódzó lángok elől, melyek rendíthetetlenül közeledtek és felfaltak mindent, ami útjukba került. Keleten már világosodott az ég alja, de Róma mégis sötétségbe burkolódzott, a város felett megülő füstfelhő csak tohonya állatként mozdult a szélcsendben – a völgyben ezernyi ember fuldoklott.

A pánikot csak fokozta, hogy megjelent egy lacernás csoport, akik fénysugarakkal olvasztották meg a fürdőkert vaskerítését – aki találkozott velük, sikoltozva menekült. A polgárok közül jó páran azokat a gyújtogatókat vélték felismerni Kerwinékben, akiket a katasztrófáért lehetett felelőssé tenni, és feledve félelmüket nekitámadtak a „gyújtogató” csoportnak.

– Ott vannak, ők azok! – harsogta száz torok, és fenyegetően zárultak össze az öklök. A bátrabbak követ ragadtak, és pillanatok alatt megfékezhetetlennek tűnő lincshangulat alakult ki.

Hands és Galland aktivizálták a páncéljukat, és pajzsot kapcsoltak a többiekre.

Hands az utolsó pillanatig kivárt, nem akart tömegmészárlást, ezért a tömeg feje felett eleresztett egy energiasorozatot a Stockbauerből, de a félelemtől őrült, reményt vesztett embereket már nem lehetett elrettenteni, megfékezni egy ilyen „varázslattal”, és kövek zápora zúdult az energiapajzsokra. Hands a romboló mentális fegyverrendszerét hívta segítségül, és ráparancsolt a tömegre: tucatnyian görnyedtek össze, vagy dőltek el, mint a búzával teli zsákok. Mindenki hányt, sírt, jajgatott, köhögött – a rohamozók megtorpantak és könnyes szemmel nézték, ahogy a gyújtogatók eltűntek a zsírosan kavargó füstködben.

Különös módon a kápolna közelében egyetlen ember sem tartózkodott, holott a fürdő tömve volt menekültekkel. Heléna lépett elő egy fenyőfa mögül, és kiáltozva szaladt Kerwinék felé, majdnem hasra esett lobogó köpenyében. A nő dúlt-fúlt a méregtől.

– Többször hívtalak rádión, miért nem válaszoltál? Az nekem édeskevés, ha csak nyugtázod az adást! – ordította Kerwin arcába, aztán Handsre támadt. – Maga meg miért használ mentálmágiát, amikor itt vagyunk Lilith közvetlen közelében?! Ha nem tudjuk meglepni, akkor lőttek az egésznek!

Hands rezzenéstelen arccal nézte a nőt.

– Fogja be a száját, mielőtt betapasztom! Én sem kérdezem magától, hogy miért nincsenek menekültek a kápolnában, nyilván maga is használ valamit, hogy hülyére vegye az embereket.

– Csakhogy én tudom leplezni a dolgot, basszuskulcs! Az emberek azt hiszik, hogy a kápolna lángokban áll, de Lilith mégsem észleli az illúziót, legfeljebb sejti, hogy valami történik odafönt, amit úgyis a tűzvész számlájára ír. Ne használják azt a rohadt pszichoszondát, mert ezzel az erővel akár táviratozhatunk is Lilithnek, hogy „mindjárt ott vagyunk, Stop”, ráadásul összezavarja a gondolataimat, és nem tudok koncentrálni!

– Egy rohadt boszorkány nekem ne parancsolgasson! – fakadt ki Hands.

Heléna keze pofonra lendült, de Kerwin az utolsó pillanatban közbelépett, és ellökte Hands közeléből a kakaskodó nőt. Hands már-már nyúlt az oldalfegyveréért, ő nem Alberto Sergi volt…

– Elég legyen ebből! Késésben vagyunk, erre most nincs idő, majd ha végeztünk, felőlem össze is verekedhetnek, abszolút nem érdekel, de aki nem hajlandó tudomásul venni, hogy Miss Joiner vezeti ezt a csoportot, jobban teszi, ha visszafordul, és nem lép be a kápolnába – Handshez fordult. – Elmondta, hogy miért tart velem. Ha továbbra is ezt az álláspontot képviseli, akkor ne nehezítse meg a helyzetemet az ellenállásával. Tartja az álláspontját, Excellenciás uram?

– Kénytelen vagyok – mérgelődött a férfi.

Azóta, hogy egy monitor képernyőjén keresztül látta galambbá változni a húszéves Tess Gordont, Cornelius Hands átértékelte magában a dolgokat – ezt kellett tennie, ha meg akarta őrizni józan ítélőképességét. Többször végignézte, kielemezte a felvételt, a legmodernebb számítógépes technológiát hívta segítségül, és arra a következtetésre jutott, hogy horribile dictu a dolog visszavonhatatlanul megtörtént és nem trükköt látott, egy illuzionista sikeres mutatványát, hanem egy olyan folyamat megfigyelőjévé, szenvedő alanyává változott, amelynek okán egyik pillanatról a másikra a világ minden történését nyugodtan be lehet söpörni a racionalizmus asztala alá, mert magyarázat úgysincs, vitatkozni fölösleges.

Sokuk meglepetésére elmormogott egy bocsánatkérést, Heléna hümmögött egy sort, és elfogadta. Kotorászni kezdett a vállára akasztott bőrszütyőjében.

– Aki páncélt hord, az kapcsolja fel, védelmi rúnajeleket fogok felrajzolni a mellvértekre! A páncélt a továbbiakban nem kapcsolhatják le. Föltétlen jelezzék nekem, ha csökken az energiaszintjük, hogy megtegyem a megfelelő óvintézkedéseket.[140]

Bassza meg, ez nem lehet igaz, morogta magamagának Hands, de mégis ő volt az első, aki aktivizálta a modult, Galland következett, végül Sergi is bekapcsolt. Kerwin csak középkori fegyvereket és a kardját tartotta magánál, a lacerna alatt a nindzsa álcaruhát hordta. Állt mozdulatlan és értetlenkedve nézett a lányára. Jessica lekapcsolta a köpenyét, és megigazította az intervenciós gyakorló övébe tűzött szamuráj kardot – látszólag ez volt az egyetlen fegyvere. Az apjára mosolygott.

– Kapcsold be a Silverstont! – kérlelte Kerwin.

– Nem – felelte Jessica.

– Ne tedd ezt velem, kicsim!

– Csak annyi energiám van, hogy amikor megtaláltuk az anyut, teleportálni tudjak vele, számomra mindennél fontosabb, hogy épen és egészségesen kihozzam onnan. Sajnálom.

– Jessica!

– Páncél nélkül megyek le.

– Kérlek!

– Nem!

– Tiszta apja – morogta Sergi. Akik hallották, nem tettek megjegyzést.

Heléna közben transzba esett. Szeme kidülledt, arcán patakokban folyt az izzadság, különös szavakat mormolt és érthetetlen ákombákomokkal, varázsjelekkel rajzolta tele a páncélokat. Sergi meghökkenve nézte, s miután a nő ellépett tőle, önkéntelenül keresztet vetett. Galland hasonlóan reagált: előhúzta a nyakában lógó aranyláncot, és szemét lehunyva, áhítattal megcsókolta a rajta függő feszületet. Amióta Longinus-lándzsáját hordozta, alig lehetett egy-két szót kicsikarni belőle. Heléna odatámolygott Kerwin és Jessica elé. A lány udvariasan kinyúlt, hogy megtámogassa, de a varázslónő ráförmedt:

– Most ne érj hozzám! Húzzátok ki a kardokat! A pengék előcsusszantak lakkozott tokjukból.

Heléna a táskája mélyéről előkotort egy lézeres gravírozót. A szerkezet leginkább egy ősrégi töltőtollra hasonlított, a varázslónő akkor használta, ha fémre akart írni – és kitörölhetetlenül.

– Tartsátok a pengéket, először a tiédet kérem, John!

– Miben mesterkedik ez a nőszemély? – fordult Sergihez Hands. A jezsuita értetlenkedve rázta a fejét.

– Annyit még én is tudok a mágiáról, hogy léteznek olyan entitások, amelyek csak mágikusan sebezhetőek. Miss Joiner rúnakardokká alakítja át a katanákat.

Hands taktikát változtatott, és nem tett megjegyzést. Hosszan nézett a kert túlfelén magasodó kápolna felé, az építmény szélesre tárt kapuján keresztül látni lehetett az alacsony, kör alakú oltárt. Miért nem vettük észre, miért nem lett gyanús, amikor először itt jártunk? – morfondírozott magában. Michelle szörnyű halála megzavart minket, és nem tudtunk logikusan gondolkodni…

Heléna vöröslő port szórt a pengékre és a nyakában lógó Lilith-medaliont markolászva érthetetlen szavakat mormolt. A rúnajelek felizzottak…

… hát persze, hiszen fölösleges logikusan gondolkodni.

Hands arra eszmélt, hogy Kerwin a komon keresztül valakivel felveszi a kapcsolatot.

– Bejutottak?

– Egyre rosszabb a helyzet, ezredes. A tűz hamarosan eléri a Forumot, és iszonyú nagy a füst. Pár perccel ezelőtt germán íjászok érkeztek, akik kiürítik a templomot. Ha elmentek, behatolunk – hallatszott Fu Macs Csen hangja, amit Kerwin kierősített.

– Ha eljutottak a SWALLOW-ig, jelentkezzenek! – hadarta Kerwin, és kikapcsolta a rendszert, Handsék felé fordult. – Induljunk! Isten legyen hozzánk irgalmas!

Palmyra ugyanolyan mesterien forgatta a tőrét, mint ahogyan az íjjal lőtt, de életében most operált először – a szokatlanul morbid helyzet, s önnön ügyetlenkedése lassacskán mosolyt csalt az arcára. Addig-addig óvatoskodott, míg végül minden bátorsága elinalt és nem merte kivenni a Gelal-lány szemét. Bárkiben megmártóztatta a pengéjét, de ebben a különös helyzetben csődöt mondott és sutba dobhatta a képességeit. Ebbe az arcba félt beledöfni… Mi lesz, ha nem sikerül?

Tess felnyögött a lectuson, Palmyra visszanézett rá a válla felett. A lány csupán annyit érzékelt a körülötte zajló eseményekből, hogy valaki (a hangja alapján ítélve minden bizonnyal egy nő) segíteni próbál rajta. Hűvös balzsam érintését érezte a testén és furcsa bizsergés támadt a szemgödrében. Hihetetlen, de múltak a fájdalmai… Megszűnt a légszomja és az arcában, testében tüzelő forróság, óvatosan megmozdította a kiszabadított végtagjait, amelyekben lassan megindult a vérkeringés. Az egész teste egy merő zsibbadássá változva feküdt az állatbőrön, aztán viszketni kezdett minden porcikája. Rettenetesen fázott. Az ismeretlen jótevő folyamatosan beszélt hozzá, de egy kukkot sem értett a latin szövegből. A nő úgy törte a szavakat, mintha beszédhibás lenne, de hangjából nyugalom és őszinte szeretet áradt, ami körülölelte a lányt. Tess egyre jobban érezte magát; nem hitte, de sejtette, hogy mágikus behatás alatt áll.

Ki ez az ember, és hol a törpe? Lehet, hogy megölte őket? – Quis tu es? – kérdezte a sötétségtől. Ennyire még emlékezett, de nem kapott feleletet. Olyan halkan, bágyadtan beszélt, hogy még a kiváló hallással megáldott Palmyra sem hallhatta meg.

A szíriai nő összeszedte minden bátorságát, és felültette a hullát. Hátával nekitámasztotta az egyik oszlopnak, aztán vett egy nagy levegőt, és a tőr hegyét bedöfte az egyik szem alá. Fölvágta Gelal lányának arcát, óvatosan benyúlt a sebbe, és mutatóujjával megpróbálta belülről kinyomni a szemgolyót. A szörnyeteg vére ragacsossá áztatta a szíriai nő ujjait és lefolyt a kézfején, végig az alkarján, de cseppet sem foglalkozott vele, elmélyülten dolgozott, mint egy sebészorvos.

Szabad kezének ujjait használva ügyesen megfogta az egyre jobban kidülledő szemgolyót, és vigyázva minden mozdulattal, lassan eltekerte, húzta kifelé. Elszakadtak az oldalsó szemizmok és patakokban ömlött a vér. Egy apró rántás: elszakadt a látóideg és a hátsó szemizmok, Palmyra boldogan ültette tenyerébe a szemgolyót – első ránézésre nem látszott sérültnek. A véres színjátékot ugyanúgy eljátszotta a másik szemmel is, aztán otthagyta a megcsonkított hullát, és zsákmányát boldogan vitte Tesshez.

Letérdelt a lectus mellé, keze ügyébe készítette a ládában talált varázsszereket, és szólongatni kezdte a lányt, aki persze nem értett semmit, csak annyit érzett, hogy gyengéden a hátára fordítják, odaülnek mellé. Hallotta, hogy az ismeretlen jótevő letép vagy kettétép valamit, mintha kötést akarna készíteni… Hűvöset érzett a szemgödrében – valamit mindkettőbe bele tettek.

Valami tárgyat? Istenem, mire készül ez?

Az ismeretlen kántálni kezdett egy különös szöveget, amit a hangzása alapján ítélve nem latinul adott elő. Tess valósággal megbénult a félelemtől.

Palmyra a tunikája szegélyéből tépett kötést, amivel bekötötte a lány szemét, a feszülő vászon a szemgödrökben tartotta a Janus-arcú nő szemgolyóit. Megcsomózta a kötést a tarkó felett, és gyengéden visszafektette Tess fejét, majd lábát átvetve a lány teste felett feltérdelt a lectusra, térdei nekiszorultak a bordáknak.

Tess rettenetesen megijedt, és csapkodni próbált, de Palmyra elkapta a kezét, és leszorította a teste mellé, a másikkal ugyanígy tett, majd egy hirtelen mozdulattal feljebb csúszott, rátérdelt a felkarokra. Tesst minden ereje elhagyta, moccanni sem bírt.

– Kérem, ne bántson… – könyörgött szüntelen. – Kérem…

Palmyra akkor sem hallgatott volna rá, ha érti, amit mond. Lenyúlt a földre, és felvette az életvizet tartalmazó kristályüvegcsét.

Sikerülnie kell…

Kihúzta a körömnyi fadugót, és az üveg tartalmát rácsorgatta a kötésre.

Tess sikoltozni kezdett, kiszabadította az egyik karját, és kiütötte az üveget Palmyra kezéből. A szíriai nő nem bánta a dolgot, újból elkapta a lány karját, majd ráfeküdt a hánykolódó testre, hogy leszorítsa, megakadályozza az önpusztításban. Tudta, hogy Tess iszonyú kínokat állhat ki ezekben a pillanatokban.

Mert az élet sokkal fájdalmasabb, mint a halál…

Újra látni és nem érezni fájdalmat, rosszabb volt, mint vakon szenvedni, mert miután Palmyra leszedte Tess szeméről a kötést, a lánynak meg kellett küzdenie azzal az érzéssel, amit a szíriai nő látványa okozott számára. Undor kerítette hatalmába, és úgy húzódott el megmentőjétől, mintha egy emberbőrbe bújt, megtermett mérges skorpió lenne.

Miért ő, miért pont ő? – szörnyülködött a lány, és menekülni próbált a szörnyeteg elől, de Palmyra utána futott, elkapta, és könnyedén leteperte. Tess még nagyon gyenge volt, hogy ellenálljon, egy darabig küzdött a másikkal, aztán elernyedt, megadta magát. Palmyra felült, magához húzta a lány meztelen testét és simogatni, babusgatni kezdte. Tess lassan megnyugodott, és szótlanul tűrte, hogy ölelgessék, a koponyájában szinte dörömböltek a megválaszolatlan kérdések.

Mi történhetett az igazi Palmyrával, mert ez a nő biztosan nem az! Vagy mégis? Palmyra néma volt és ez a nő beszél. Vajon Cynthia és Michelle gyilkosa tart a karjaiban? Tényleg ő az?!

Egyáltalán miként lehetséges, hogy újra látok?

Ez volt a legizgalmasabb kérdés.

Határozottan emlékezett arra a pillanatra, amikor Lilith kivájta a szemét, és nem feledhette azt a pokoli fájdalmat sem, amit a törpe okozott. A halálán volt és most… Végigsimította a testét, de nem lelte rajta sérülések nyomát.

Felnyúlt az arcához, és óvatosan megtapogatta a szemét, Palmyra hagyta.

Csak ekkor tűnt fel, hogy milyen különösen látja a dolgokat, mennyire másképpen, mint eddig. A tárgyak hallatlanul élesen látszottak és fura módon átértékelődtek a színek, akár egy expresszionista festő vásznán, ahol minden a visszájára fordul. Tudta (emlékezett rá), hogy idelent sötét van, de most ellátott a legtávolabbi zugba is. A körülöttük magasodó oszlopok, mintha röntgenképek lennének, és tapinthatóan fényt sugároznának magukból, akárcsak a többi szanaszét heverő tárgy. Egy láda tűzvörös fényben izzott, a lectus, amelyről az imént felugrott, pedig piszkos sárga sugarakat lövellt magából. Testek hevertek a földön és áradt belőlük a feketébe hajló méregzöld sugárzás.

A halál színei?

Tess az arca elé emelte a saját kezét, és felkiáltott a meglepetéstől, mert látta a tulajdon vérét, ahogy sodródik, lüktet az ereiben.

Mi történt a szememmel?

Megpróbált elhúzódni Palmyrától, aki nem ellenkezett és nem akadályozta meg. Térdeltek egymással szemben, és Tess ámulatból ámulatba esve nézte a szíriai nő testét és a körülötte ragyogó aurát. A fény hihetetlenül tiszta volt…

Ez nem az én szemem.

Palmyrában lüktetett a vér, s lüktetett egy parányi élet. Tess a nő ölére nézett, és meglátta méhében a magzatot…

– Ez nem lehet igaz – nyögte Tess, és megérintette az íjásznő arcát. – Quis tu es?

– Palmyra.

– Ez… ez lehetetlen… Miért mentetted meg az életemet, és… és mit tettél a szememmel?

Palmyra mondott valamit, amit Tess nem értett. Annyi viszont azonnal világossá vált számára, hogy a nő azt akarja, sürgősen, haladéktalanul menjenek el erről a helyről, mert felpattant és a kezét rángatva arra kényszerítette, hogy felálljon, kövesse őt. Egykori ellenfele türelmetlennek, már-már erőszakosnak látszott.

A távolból bőrszárnyak suhogása hallatszott. Palmyra odakapta a fejét, de semmit sem látott. Tess annál inkább, és szívdobbanásnyi idő alatt kifutott az arcából minden szín. A lectusról felkapott egy darab rongyot ruhának, és kéz a kézben szaladt Palmyrával.

– Igen, meneküljünk.

Ezek katonák és profik, nyugtatta magát Mark. Az első percekben a szag okozta a legnagyobb gondot, ami az apja kaliforniai borospincéjére emlékeztette. Éveken keresztül rémálmaiban tért vissza az az emlékezetes esemény, amikor négyévesen véletlenül rázárták az ajtót és neki órákon át dörömbölnie, sírnia kellett, hogy végre észrevegyék a hiányát. Szerencsére nem lett klausztrofóbiás, de egy életre meggyűlölte a dohszagot. Amikor elindultak a járatban, közel állt ahhoz a ponthoz, hogy összegörnyed a fal mentén, és okádni kezd, de hál’ Istennek túljutottak a Caelius-domb kútjain.

A járat egyre ereszkedett és emelkedni kezdett a vízszint. Eleinte bokáig ért, de hamarosan már a térdüket nyaldosta. A holland előrevilágított – húsz-huszonöt lépésnyire a talajvíz nekilottyant a mennyezetnek.

Zsákutca: az intervenciósok át tudnak kelni, de Aulus és Mark semmiképpen.

– Magasabban áll, mint három héttel ezelőtt – mérgelődött a praefectus. – Erre nem juthatunk át.

Holecka és a XXIII. század másképpen gondolta.

Visszamentek a vízmentes szakasz határáig, Mark oldalát egyre furdalta a kíváncsiság, hogy mi fog kisülni ebből.

A hadnagy speciális üzemmódra állította a Stockbauert, és felszólította Aulusékat, hogy forduljanak hátra, és hunyják le a szemüket. Tóth és der Wilde felkapcsolták a fotometrikus szűrőket, Jacta csak egy napszemüveget ültetett az orra hegyére. Döbbenetes robaj remegtette meg az alagútrendszert, amikor a Stockbauer átalakította a talajvíz molekuláris szerkezetét. Mark a hátán kezdte érezni az Antarktisz leheletét, kukucskálni kezdett és megfordult. Felkiáltott a meglepetéstől.

Hatalmas jégmező terült el az alagútban, a fegyver megfagyasztott mindent.

– Kapcsolja be a gyakorló fűtését – figyelmeztette Markot a harcászati tiszt, és előreintette a kommandósokat. – Miután a jég szintje megközelíti a mennyezetet, két méter magas és másfél méter széles járatot akarok. Előre, uraim!

A katonák maximális teljesítményre állították az ultrahangvetőiket, és megindultak a jégmezőn. Mark valójában azon csodálkozott, hogy a mellette álló Aulus egyáltalán nem lepődik meg semmin…

Furcsa egy ember, biztosan megbolondult szegény, amikor először járt idelent.

Legalább negyedórája haladtak a jégalagútban, amikor a legelöl haladó der Wilde arra kérte Holeckát, hogy jöjjön előre, „mert talált valamit…” A szűk helyen csak nagyon nehezen lehetett elférni egymás mellett, Marknak a piszkosszürke jégfalhoz kellett préselődnie, amikor a fejvadász is előrejött.

Egyszerre három reflektor világította meg a jeget, Holecka odalépett a csillámló felülethez, de egy cseppet sem lett okosabb, akárcsak a holland, ő sem tudhatta, hogy mi fagyhatott meg a vízzel együtt. Az alaktalannak látszó sötét test előttük magasodott, mintha az utat akarná elzárni előlük. Első pillantásra ember formájúnak tűnt, csak a tüzetesebb vizsgálat derítette ki, hogy valójában egy állat, mégpedig egy háromméteres denevérszerű lény.

A műszerek nem mutattak életjelet.

– Nagyon óvatosan bontsa tovább – utasította a szlovák Tóth őrmestert. – Többiek hátra, két lépést!

Holecka és der Wilde a jégnek szegezett fegyverekkel követték az ultrahangvetős férfit.

Öklömnyi jégdarabok párállottak el a hanghullámok alatt, a lénynek egyre tisztábban látszottak a körvonalai. A bronzkapu őre testére fagyott bőrszárnyakkal, jégszoborrá merevülve állt a folyosó közepén. Kitátott szájában sárga tűfogak sorakoztak, jéggolyóvá fagyott szemében visszatükröződött a reflektorok sugara. Egy tenyérnyi jég választotta el Holeckától, aki újra a falhoz lépett, szinte odadugta az orrát.

– Veszi a holokamera? – kérdezte a hollandtól.

– Igen, hadnagy – pillantott a harctechnikai övére der Wilde. – Mi lehet ez, uram?

– Csak azt tudom, hogy mi nem lehet… Kapcsoljanak teljes páncélzatra! Bontsa tovább, őrmester!

Jacta fél kézzel tolta hátrébb Markot, aki kivételesen most az egyszer örülni tudott annak, hogy valaki udvariatlan. Nekiütközött Aulusnak, aki rettenthetetlen arccal állt a csoport végén. Valamit mondott Marknak és kardjával a jégfalra bökött, de az újságíró egy kukkot sem értett a szövegből.

– Persze, persze – legyintgetett vigyorogva.

A katonák felkapcsolták az intervenciós páncélzatot, Tóth újult erővel esett neki a jégfalnak, ami kisvártatva leszakadt, és a fénykévék megvilágították az állat sötétszürke testét. Holecka kinyúlt, és óvatosan megérintette, megnyomkodta a páncélkesztyűs kezével – mintha egy márványszobrot érintene.

– Halott – szögezte le a hadnagy.

– Vagy inkább döglött – jegyezte meg Jacta.

Mark a sisakhangszóróból kierősítve hallotta mindkettejük hangját.

– A jelek arra mutatnak, hogy a vízben állva várakozott, nyilván az olyan óvatlan kóborlókra akart lecsapni, mint a hetekkel ezelőtt erre járt Aulus. Az öreg beszélt ezekről a lényekről Kerwinnek, azt állította, hogy harcolt ellenük a lézerrel. Denevérfattyaknak nevezte őket, ők a kapuk őrei.

– Ezek szerint nem lehetünk messze, és elhordhatták a kőomlást – jegyezte meg a fejvadász.

– Én is erre tippelek – felelte Holecka. – Ezenkívül előretolták az első védelmi vonalat, ami arra utal, hogy intelligens lények… vagy egy intelligens lény irányítja őket. Attól tartok, ha áttörtünk a jégen, lesznek egypáran, akiknek nem tetszik, hogy jövünk. Haladjunk tovább, ezt az izét pedig robbantsuk szét!

Tóth magára vette a parancsot, és a lénynek szegezte az energiafegyverét, de mielőtt lőhetett volna, vészes sípolásba kezdett az energiaszint-jelzője. A sisak elhalványult a fején, és visszafolyt a nyaki modulba, aztán a páncélzata is bomlani kezdett. Holeckának a szeme sem rebbent, számított erre. Jól emlékezett arra a pillanatra, amikor először jelezte Kerwinnek, hogy vészesen fogy az energiájuk – és ez a beszélgetés egy hónappal ezelőtt zajlott Pompejiben…

– Kapcsoljon ki, őrmester, és pihentesse a rendszert! Lépjen el a faltól!

– Igen, uram – mérgelődött a medvetermetű óriás. Kelletlenül, de átadta az ultrahangvetőt der Wilde-nek.

– Ha odalent leszünk, és akkor fog lekap…

Nem tudta befejezni.

A Denevérfattyú feléledt. Hatalmas visítást hallatva összezúzta maga körül a testét fogva tartó jégpáncélt, és rávetette magát az őrmesterre.

Vakító fényözön és detonációk hangja áradt szét a szűk helyen, Mark és Aulus egy szemvillanás alatt megvakulva, megsüketülve zuhantak a földre. A járatban jégdarabok robbantak szét és a rohamosan terjedő hőhullám szétfröccsentette, megolvasztotta a jeget. A mocskos áradat Mark nyakába zúdult, és elsodorta, mint egy falevelet a megáradt patak. Az újságíró megállás nélkül üvöltözött, mintha nyúznák, de a lézer süvítése mindennél hangosabbnak bizonyult, szinte szétrepesztette a dobhártyáját.

Beverte a fejét, és a szűnni nem akaró lövöldözés zaja lassacskán eltompult, elcsendesült – elvesztette az eszméletét.

Jacta pofozgatta az arcát. Mark felnyitotta a szemét, és hunyorogni kezdett. Lámpák fénye villant az arcába, hátát a falnak vetve ült a derékig érő vízben, a lézervetőjét nem találta a keze ügyében.

– Mi… mi történt? – kérdezte bágyadozva. Nem sok választotta el az újabb ájulástól, a homlokából patakokban csorgott a vér. Megpróbálták talpra állítani. – Mi történt Tóth őrmesterrel?

– Meghalt – mondta valaki. – Jöjjön, Mark, tovább kell mennünk!

– Ezek az íjászok sosem fognak elmenni innen – jegyezte meg Fu Macs Csen. – Attól tartok, Klippel fiam, hogy fegyvert kell használnunk, amitől én erősen ódzkodok, tudniillik egy légynek sem tudnék ártani, és egyszerűen képtelen vagyok rálőni egy emberre, a Vesta szüzekről nem is beszélve.

– Akkor most mi lesz, főnök?

– Te fogod lelőni őket – nyújtotta a pisztolyt Klippel felé Fu Macs Csen.

– Én nem vagyok kommandós! – tiltakozott a fegyver láttán az Anakreon egykori pilótája. – És gyilkos végképp nem vagyok!

– Ha nem mondod, sosem találnám ki.

A két időmérnök a Forum Romanumon található Jupiter-templom porticusában húzódott meg, a káosz kellős közepén ők tűntek a legnyugodtabbaknak. Amerre a szem ellátott, emberek nyüzsögtek, hatalmas volt a hangzavar, mindenki kiabált és tanácsokat osztogatott. A tűzvész elérte a Capitolium-domb lábát, és lassan de biztosan kúszott egyre feljebb Róma főtere irányába, ahol összegyűlt az arisztokrácia színe-java. A Viminalis és a Suburra szegényeinek esze ágában sem állt erre menekülni, a fellegvár és a Nagytemplom biztonságát meghagyták az előkelőségeknek, akik közül sokan csak azért nem mentették az életüket, mert azok után, hogy minden vagyonuk odaégett a Palatínus oldalában, már nem látták sok értelmét – lakonikus közönnyel bambulták a fórumon összegyűlt embertömeget.

Mások abban reménykedtek, hogy a tűz megtorpan, elalszik – Róma történetében nem egy ilyen esetet feljegyeztek a városi annalesek –, és visszatérhetnek otthonaikba; töretlenül bízva abban, hogy lesz még nekik olyan… Ezek az optimisták példát akartak mutatni a clienseiknek, akik úgy gyűltek a közelükben, mint kiscsibék a tyúkanyó szárnya alatt. A Jupiter-templomnál meghúzódó csoport tagjai ezért nagy hidegvérrel szemlélték az eseményeket, és mindenkit jó tanácsokkal láttak el. Próbálták megnyugtatni a síró asszonyokat, egy-két rémült gyermeknek megcsipkedték az arcát, a férfiakat vállon veregették, sőt, egyesek még nevetgéltek is. Fu Macs Csen látott olyan gazdag rómait, aki marékszámra osztogatta az aranyakat…

Sabinus küldötte lóhalálában érkezett. Látva hősiességét, az arisztokraták megéljenezték, egy magas, karcsú nő babérkoszorút helyezett a praetorianus tiszthelyettes fejére (a kínai képtelen volt megérteni, hogy honnan kerített egyet), aki olyan fáradtnak és elgyötörtnek látszott, mintha Germániából vágtatott volna idáig, ha nem támogatják meg jobbról-balról, biztosan hasra esik a lépcsősoron. A testőr kiköhögte magát, és mohón ivott a kezébe nyomott kupából. Egy percnek kellett eltelnie ahhoz, hogy összeszedje magát, és jelentsen a néptribunusnak, aki alig párlépésnyire állt Fu Macs Csentől.

– A Capitolium lábánál leromboltuk a vízvezetéket, a tűz nem terjed tovább – lihegte a férfi, és felemelte a félig kiürült kupáját. – Rómára!

Hatalmas ováció fogadta a bejelentést – Fu Macs Csen elsápadt.

A történetírók azt állították, hogy Vesta-temploma már az első napon leégett, csakhogy mindenki a tizennyolcadikáról-tizenkilencedikére kitört tűzvészről beszélt, ami hat napon át tombolva szinte az egész várost letarolta. A tizenharmadikán fellobbant tűzről egyikük sem emlékezett meg (nyilván a Katedrális mentális takarítást fog végezni az elkövetkező öt nap alatt), és a kínai ebben a pillanatban döbbent rá, hogy a szüzek nem fogják elhagyni templomukat ezen az éjszakán. S neki mindenképpen be kell jutnia!

Abban reménykedett, hogy a lángtenger elborítja a Capitoliumot, és a germán íjászok feladják pozíciójukat, de a marcona tekintetű testőrök továbbra sem mozdultak őrhelyükről, s hús-vér kőszobrok gyanánt moccanatlanul álltak a fórumon emelkedő középületek, templomok előtt. Ittlétüknek meglehetősen profán okai voltak: Sabinus nem tudhatta, hogy a völgyekben tomboló csőcselék mikor lepi el a város főterét.

Ennek elébe menve rendelkezett úgy, hogy a germánok őrizetére bízza a Capitoliumot és a Fellegvár oltalmába menekült arisztokratákat. Róma egykori nagy ellenségei évtizedek óta a leghűségesebb zsoldosoknak bizonyultak, és rettenthetetlen harcosokként ismerte őket mindenki, harcértékük vetekedett a testőrcsapatokéval.

Fu Macs Csennek egyetlen lézerfegyvere volt, élőerőre még sohasem tüzelt, ráadásul ötven-hatvan íjásszal állt szemben.

Körülötte mindenki lökdösődött, kiabált, az emberek szájról-szájra adták a hírt:

– A Capitolium megmenekült, a Capitolium megmenekült…

A kínai óvatosan, nehogy a rómaiaknak feltűnjön, megnézte az óráját. Lassan egy órája toporgott a fórumon, és még mindig nem jutott be a Vesta templomba. Visszavonhatatlanul közeledett az a pillanat, amikor meg kell vonnia a végső konklúziókat: embereket kell meggyilkolnom, ha el akarok jutni az időgéphez.

Ha létezik a pokolba vezető lépcsősor, akkor Kerwinék azon lépdeltek lefelé. Iszonyú bűzt árasztó, sikamlós nyálka borított mindent, ami hosszúra nyúlva cuppant alá a mennyezetről és folyt lefelé az oldalfalakon. Helyenként térdig érve hullámzott a lábuk alatt és rendíthetetlenül folyt lefelé a kifürkészhetetlen mélységekbe, valahová Róma alá. A lépcsősor egy nagyjából kör alakú, tíz-tizenöt méter átmérőjű akna fala mentén kanyargott lefelé, a műszeres bemérések szerint nyolcszáz méter mélyben ért véget, de még Heléna sem tudta megmondani, hogy mivel szembesülnek, ha elérkeznek a végére. A fényt az oldalfalakra szerelt falikarokba tűzött fáklyák szolgáltatták, minden huszadik lépcsőfok után egy újabb világította meg az utat. A varázslónő odalépett az egyikhez, kezét áthúzta a ficánkoló lángnyelveken.

– Ez nem igazi tűz.

Jessica eljutott a következő falikarig, és felnyúlt, a fáklyát kivette a tartójából.

– Neee! – visította Heléna.

A fáklya egy tekergő kígyóvá változott, és megpróbált belemarni a lány kézfejébe, de annak sikerült elhajítania az utolsó pillanatban. Sikoltva ugrott hátra. A biohumusz tetején tekerődző iszonyat ugrani készült, mint egy Afrikai Mamba. Hands lövésre emelte a fegyverét, de a varázslónő megelőzte: pálcájával a rémségre bökött és kaldeus nyelven rikácsolni kezdett. A kígyó megmerevedett, teste füstölögni kezdett, és eltűnt egy zöldeskék lánglobbanásban, mintha sohasem létezett volna. Hands vetett egy gyors pillantást a műszereire, a számítógép jelezte, hogy sikerült a felvétel… Az egykori SS-őrmester odalépett hozzá, és visszanézték: nem volt kétség, így történt, egyiküket sem csalta meg a tulajdon szeme és tudata.

– Mein Gott!

Heléna Kerwinék felé bökdösött a mogyorófa-vesszejével. Határozottan mérgesnek tűnt.

– Megmondtam, hogy ne nyúljanak semmihez, most kénytelen voltam elpazarolni egy varázslatot! Ha így folytatjuk, csak a tíz körmömet tudom használni, mire eljutunk Lilithhez.

Kerwin eltette a katanát, maga elé penderítette a lányát, és kiosztotta az ókor legnagyobb pofonját.

– Nem azért küldtünk vissza Rómába, mert évtizedek óta tudjuk, hogy itt kell meghalnod. Kapcsold fel a páncélt, különben visszazavarlak a felszínre!

– Nem – ellenkezett Jessica.

Ki tudja, mivé fajult volna a veszekedés, ha Heléna nem avatkozik közbe. Hands határozottan élvezte, hogy a nő Kerwint ugyanúgy leteremti, mint a megszeppent lányát.

– Nem értek az időparadoxonokhoz, az ilyen nyakatekert dolgok elemzését hagyjuk meg a Cohari típusú félőrülteknek, de mód fölött szeretnélek benneteket figyelmeztetni, hogy Jessica nem fog megszületni, ha az apja elveszti az eszét. John, ha arra pazarolod a mentális energiáid nagy részét, hogy huszonévesen nevelni próbálod a lányodat, akkor nem fogod túlélni, ezt jól vésd az eszedbe! Nyilván arra kérted őt, hogy amikor odalent találkoztok, határozott kérésed ellenére sem kapcsolhatja fel a páncélját, mert meg kell történnie valaminek, ami ennek a következménye volt vagy lesz… vagy mit tudom én, lassan kezdek belebolondulni ebbe az időelmélet-hülyeségbe. – Heléna idegesen lódította hátra a bronzvörös haját. – Értve vagyok, basszuskulcs?!

Nagy csöndet kapott feleletül.

– Hello, mindenki megkukult?

– Így volt? – kérdezte Jessicától Kerwin.

– Bármit mondok, úgysem hiszed el – felelte csendesen a lány.

– A kérdésemre válaszolj!

– Hát persze.

Kerwin szó nélkül továbbment.

Hands töprengve nézett Jessicára, különös gondolatai támadtak. Lehet, hogy Jactának lesz igaza, és Kerwin már évekkel a lánya születése előtt tudni fogja, hogy az mikor fog meghalni, és ezért adott neki olyan utasítást, hogy átjőve az időn a Pandemoniumban ne hordja a páncélt, mert így valósul meg e tragikus történés? Arra hivatkozott, hogy kell az energia a teleportálásra, és Jessica elhitte ezt… De vajon tényleg elhitte?

Hands vetett egy oldalpillantást Sergire. Szinte sugárzott a jezsuitáról, hogy hasonló gondolatok kergetőznek a fejében. A két férfi tekintete egymásba fonódott.

– Mit szól ehhez, atyám?

– Én nem tudnék ekkora teherrel élni, Excellenciás uram. Nem irigylem az ezredest, emberfeletti, amit véghezvisz – suttogta a nyakában himbálódzó feszületet markolászva a pap. – Imádkozni fogok, hogy ne legyen nehéz élete.

– Olcsó, klerikális közhelyek a pokolba vezető lépcsőn – ironizált Hands, és a fal mellé húzódva bevárta a lándzsát hordozó németet.

– A XX. századnak van véleménye? – kérdezte.

– „Hirdetem néktek az emberfölötti embert…” Friedrich Nietzsche, imígyen szóla Zarathustra, majd olvassa el, ha életben marad – felelte Galland.

A csoport tovább haladt lefelé. A lépcsősor egyre szűkült, hamarosan már csak sorban egymás után fértek el. Heléna haladt az élen, őt Kerwin és a lánya követte, a modern fegyverekkel felszerelt katonák zárták a sort, leghátul Galland haladt.

Kerwin hirtelen megálljt parancsolt, Holecka jelentkezett. Csak az ezredes hallhatta az alig tizenöt másodpercig tartó forgalmazást, az emberek összetorlódtak a lépcsőn. A Második Intervenció parancsnoka gondterheltnek látszott, miután nyugtázta az adást.

– Mi történt? – tudakolta Sergi.

– Nagyon rosszul hallom a hadnagyot. Azt hiszem, eljutott a bronzkapuig, de veszített egy embert.

– Mark? – kérdezték többen.

– Nem tudom, megszakadt az adás.

A hajnal első sugarai még nem tudták megérinteni a parázsló romhalmazt, mert a város fölött lebegő, moccanatlan füstfelhő áthatolhatatlan ködfüggönyként ült meg a dombok között. Hajnalra teljesen leégett a Circus Maximus épülete és az Aventinus-domb északi oldala, valamint a Palatínuson található paloták többsége. Tigellinus kertje még mindig lángokban állt, de a tűz valami elképesztő módon megállt a Viminalis bérházai előtt és nem tarolta le a Suburrát sem. A régi városfalra felkapaszkodott emberek, akik erről a biztos helyről követték figyelemmel az éjszaka történéseit, örömtáncot lejtettek örömükben, s áldották az isteneket, hogy ekkora kegyet gyakoroltak – mégsem lesz annyi földönfutó Rómában, hiszen a város nagyobbik része megmenekült a pusztulástól.

A Capitoliumot hasonlóan elkerülte a tűzvész, mint a szegénynegyedeket, és a Fellegvár büszkén magasodott a körülötte füstölgő romhalmaz fölött. Imitt-amott még parázslott a vörös veszedelem, de a tűzoltók hősies helytállásának eredményeképpen sikerült lokalizálni ezeket a gócpontokat és megakadályozni a lángok újraéledését. A hajnali órákra a praetorianus csapatok végre megfékezték a dühöngő csőcseléket és a szedett-vedett bandák egymástól elszigetelt csoportjait kiszorították a dombok közti völgyekből. A kövekkel, botokkal, utcakövekkel és az elesett aedilisektől zsákmányolt fegyverekkel felfegyverkezett fosztogatókat kardélre hányták vagy elfogták, de egyes csoportoknak mégis sikerült kitörnie a testőrcsapatok által vont gyűrűből és elmenekültek a peremkerületek irányába. Lovascsapatok járták Rómát, akik minden gyanúsan viselkedő elemet letartóztattak, az ellenállókat helyben felkoncolták. Sabinus parancsára máris megkezdődött az ingyen kenyérosztás és hatalmas, több ezer emberből álló sorok kígyóztak a Macellum és a Tiberis partján felállított alkalmi sátrak előtt.

Anguis egy félig leomlott fal tetején állt, és ringlót evett. Mód felett bosszantotta, hogy nem érti az éjszaka történéseit, a tribunus mintha valami hat napig tartó tüzet emlegetett volna… Jól emlékezett az időpontra is: tizennyolcadika!

– Hányadika van ma? – kiáltott le Spuriusnak, aki fáradtan, kormos arccal és szakadozott, összekoszolódott tunikában feküdt a fal tövében.

– Két nap múlva július idusa – ásított a bérgyilkos.

– Hm… akkor lesz még egy tűz – köpte ki a magot Anguis, és leugrott a fűre. Felrugdosta a füvön szanaszét heverő, fáradt embereket – Visszatérünk a villába, kapjátok össze magatokat, lusta disznók!

Már messziről látszott, hogy a kaput betörték.

Aedilisek jártak-keltek a házban, és az előcsarnokban heverő holttesteket vizsgálgatták. Hullák feküdtek a peristüliont körítő oszlopcsarnokban és végig az átriumban, a ház a halál leheletét árasztotta magából.

Anguis már a sarkon járva látta, hogy valami baj történt, és visszaparancsolta az embereit, aztán Spuriussal a nyomában belépett a kapun. Az aedilisek parancsnoka, tollforgós sisakját a hóna alatt szorongatva, gondterhelt arccal fogadta őket.

– Ki vagy? – tudakolta Anguistól.

– Lucius Annaeus, a császár unokatestvére, katonai tribunus és augustianus a Maro nemzetségből – hadarta a Kígyó, és felmutatta a félmilliót érő gyűrűjét. – Ez az én házam, és szeretném tudni, hogy mi történt itt?

A centurio élete legrosszabb éjszakáját tudhatta a háta mögött, és esze ágában sem volt kételkedni a bíborszegélyű tógát viselő nemes lovag szavaiban, sőt, ő kért elnézést, hogy engedély nélkül lépett a házába, de meg kellett tennie, mert a csőcseléket üldözve kötelezően ellenőriznie kell az összes őrizetlenül hagyott ingatlant. Ez Sabinus parancsa! A kaput a sarkából kifordítva találta, és mindenütt halottak hevertek. És milyen különös halottak…

Anguis nyugalmat erőltetett magára, amikor odavezették egy halotthoz. Lenézett rá – sohasem látta ezt az embert.

Az ismeretlen férfinak csípőtől vállig szétégett a fél oldala, a megpörkölődött szélű, iszonyú sebből elfeketedett, kormos bordák meredtek elő. Vér nem látszott sehol, a hirtelen támadt hőség szinte nyomban kauterizálta a sebet. Anguis azonnal tudta, hogy a „varázsfegyver” találatának nyomait látja, a centurio természetesen nem értette a dolgot.

– Van erről valami elképzelésed, uram?

– Nincs – válaszolta Anguis, miközben az agyát majd’ szétrobbantotta a gondolat: Mi történhetett Severussal, aki nem Severus? – Míg én távol voltam, egy barátom tartózkodott a házban. Alacsony, köpcös ember, az arca pedig piros, mint egy iszákosé. Remélem, nem esett baja.

– Tudom, kiről beszélsz – bólogatott a centurio. – Jertek velem.

George Moore holtan feküdt a szökőkút mellett, körülötte annyi megégett hulla hevert, mintha az ember a földre borítaná egy rongybabákkal teli láda tartalmát.

A Katedrális állandó római ügynökének testét számtalan szúrt seb borította, hiába használt energiafegyvert, a támadók rengetegen voltak, végül eljutottak a közelébe és leszúrták. Tógája vértől átázott halotti lepelként borult rá és félig eltakarta az arcát. Anguis leguggolt mellé, és lassan a hátára fordította. Moore egyik keze a teste alá szorult, s még mindig szorongatta azt a tárgyat, amit Anguis oly’ annyira keresett. A lézerpisztolyt.

A Kígyó lefeszítette róla az ujjakat, és felegyenesedett, kezében méregette a fegyvert, mint egy követ, aminek a súlyát akarja megbecsülni. Többé rá sem nézett Moore-ra.

– Szegény barátom – dünnyögte a Kígyó, és kierőltetett egy könnycseppet a szeme sarkából. A százados viszont le sem vette a szemét a fegyverről.

– Megtudhatnám, hogy mi az ott a kezedben?

– Tüzet vető fegyver – mosolygott Anguis.

– Igen? – hökkent meg a férfi, akit egyre jobban idegesített ez a titokzatos ház és a különös lakója, akinek szeme sem rebben a saját átriumában heverő holttestek láttán, ráadásul „tüzet vető fegyverről” beszél azon a hajnalon, amikor Rómát felgyújtotta valaki… Keze önkéntelenül fonódott a kardja markolatára. Spurius abban a minutumban torkon szúrta a tunikája ujjából előcsusszanó tőrrel.

A százados kíséretéhez tartozó decurio riadót kiáltott, de neki sem maradt ideje a kard kirántására. Anguis ráemelte Moore fegyverét, és megnyomta a gombot. A vakító vörös fénysugár átrobbant az aedilis mellvértjén, a férfi elterült a földön. A házban tartózkodó rendőrök nem látták a fényt, csak a decurio kiáltására eszméltek fel. Tucatnyian rohantak ki az átriumból. Ahogy meglátták, hogy a százados és társa a földön hever, azonnal lerohanták Anguisékat.

A Kígyót soha senki nem tanította meg lézerfegyverrel „célozni”, ennek a készségnek nem ismerte a jelentőségét, így nem is használta, egyszerűen arra próbálta irányítani a sugarakat, ahonnan emberek közeledtek és megszakítás nélkül lenyomva a tűzgombot, körbekaszált az energiával. Spurius felkiáltott a meglepetéstől, és eltakarta a szemét. Hamarosan minden lángokban állt, és a lézersorozatokat túlélő aedilisek üvöltözve fetrengtek a földön.

– Hívd az embereket! – kiáltotta Anguis.

Spurius nyakába szedte a lábát, és az oecuson keresztül kiszaladt a házból, majdnem hasra esett az utcán, úgy rohant. Éles füttyszó harsant, a bérgyilkosok futva érkeztek.

– Oltsátok el a tüzet! – parancsolta Anguis.

Keresztüllőtt egy fájdalmasan üvöltöző rendőrt, és hátrálni kezdett a hátsó traktus felé, a varázsfegyverrel kezében legyőzhetetlennek érezte magát. Eljutott egy falszakaszig, amelyről tudta, hogy egyáltalán nem az, aminek látszik, hanem a tribunus mágiája által védelmezett ajtó. E mögött található az ájult férfi és a házban hátrahagyott fegyverek nagy része. Miért ne szerezhetnénk meg azokat? – töprengett Anguis. A tribunus és társai alászálltak a Pandemoniumba, ahonnan egyikük sem fog visszatérni. Ha megszerzem a varázsszerszámokat és kiokoskodom, hogyan működnek, akkor Róma császára lehetek egy fél délután alatt.

– Szedjetek össze minden mozdíthatót a házban! Ha valamiről nem tudjátok, hogy mire használható, akkor föltétlen pakoljátok be! – harsogta Anguis, és belépett egy mozaikból kirakott faliképbe, ami valójában egy ajtót takart… a csőcselék és az aedilisek természetesen nem bukkantak rá a helyiségre, hiszen eszük ágában sem volt végigkopogtatni az oszlopcsarnok belső falát.

Gerald Serrault mozdulatlanul feküdt a középre húzott lectuson. Elektródák tapadtak a könnyű takaróval fedett testére, a mellé húzott abacuson tenyérnyi képernyők közvetítették a Kígyó számára teljesen érthetetlen adatokat. Anguis Serraultra emelte a pisztolyát, és eljátszadozott a gondolattal, hogy megöli az utolsó túlélőt, de a magatehetetlen ember kiszolgáltatottságának látványa töprengésre késztette és visszatartotta, elrettentette a szabályos gyilkosságtól. Anguisban feléledt az egykori katona lelkülete, és a férfi fegyvert tartó keze lehanyatlott.

A falak mentén ismeretlen tartalmú ládák sorakoztak. Meg sem próbálta felnyitni azokat, nagyon jól tudta, hogy a tribunus mágiája védelmezi a zárakat. Sebaj, idővel úgyis megfejtem ezt a rébuszt, morfondírozott magában, és bekiáltotta Spuriust, hogy segítsen kihúzni a ládákat. De hiába kiáltott, senki sem mozdult, a bérgyilkos nem jött.

– Hát persze, nem tudhatja, hogy az egy titkos helyiség – csapott a homlokára Anguis, és csapot-papot otthagyva kilépett az oszlopcsarnokba.

A peristülionban mindenki mozdulatlanná dermedve állt, abban a testtartásban, amelyben a merevgörcs érte. A tekintetek a semmibe révedtek, az eleven szobrok arcára nem mindennapi meglepetés faraghatta az utolsó vonásokat. Anguis tátott szájal szembesült a csodával. Meglátta Spuriust. Az orgyilkos pék fájdalmas vigyorral az arcán állt egy hulla fölött, kezében aranyláncot tartott, ami gyengéden lengedezett a könnyű, reggeli szélben. A Kígyó rákiáltott, de Spurius meg sem moccant.

Mi történt itt, a tribunus visszatért és most bosszút áll?

Anguis tekintete izgatottan járta be a kert és az oszlopcsarnok minden zugát, szegletét, de a megmerevedett embereken kívül senkit sem látott, a varázslatos jelenség okozója egyelőre nem mutatkozott. Anguis készenlétbe tartva a pisztolyt óvatosan, mint egy lopakodó macska, megközelítette Spuriust. Megállt tőle egy lépésnyire, és kinyúlt, hogy megérintse a könyökénél.

Ahogy hozzáért a férfihoz, annak egy szemhunyásnyi idő alatt porrá hullott a teste és a csontváza nagy zörrenéssel omlott össze Anguis lábánál. A Kígyó felsikoltott a rémülettől, és hátrálni kezdett Spurius maradványaitól. Nekiment egy másik megmerevedett embernek, aki szintén darabokra hullott, elporladt, mint egy túlégetett cserépkorsó.

– Téged ismerlek – szólalt meg egy női hang Anguis háta mögött. A férfi minden hajszála az égnek meredt, a pisztoly kihullott a kezéből.

– Nézz rám! – parancsolta az ellenállhatatlan női hang, és a Kígyó falfehér arccal fordult meg.

Egy fiatal lány és egy pelyhedző állú ifjú álltak Moore holtteste mellett, s olyan láng lobogott a szemükben, amely ezernyi Rómát is elhamvasztana egyetlen éjszaka alatt. Anguist térdre parancsolta egy józan gondolat, hiszen a legrettenetesebb hatalom előtt kell lemeztelenítenie a lelkét, amikor az angyal visszatér…

– Megmenekülsz, hogy átadd az ismereteid – mondta Gábriel, és kinyújtotta az ujját. Rábökött a rómaira.

Anguis feneketlen sötétségbe zuhant.

Amikor Serrault felnyitotta a szemét, egy ismeretlen lányt látott az ágya fölé hajolni, aki bűbájosan mosolygott és segített felülnie.

– Mi történt? – kérdezte a férfi. Meghökkenve nézett körül a szobában, ahol minden ismeretlennek látszott.

Ez nem Moore háza…

– Harcolnod kell a lelki üdvödért, ember – mondta Szenoi. Angolul beszélt, Serrault tágra nyílt szemmel nézte őt. Sejtette, ki áll előtte.

– Találkoztunk Lilithtel… – nyögte a törzsőrmester. – Hol van Michelle?

Szenoi tiltakozott ez ellen, de Tullia mégis megadta a választ.

V.

64. július 13. Róma

GELAL valódi formájában mutatkozott meg az Éjszaka Nagyasszonya előtt. Dühösen csapkodott karmos ízületektől tagolt bőrszárnyával, tálca nagyságú, vérvörös szemében a gyűlölet tüze égett, ahogy körbekeringte a fekete palliumos alakot, aki emberi alakot öltve alig ért a csípőjéig, ám hatalma nagyobb volt mindenkinél. Lilith palotája hemzsegett a démonoktól, akik nyáladzó pofával állták körül a Pandemonium Királynőjét és lesték minden szemrebbenését. Gelal csak azért nem vetette rá magát a nődémonra, mert félt ezektől a primitív hüllőagyú torzszüleményektől, akik egytől-egyig Lilith gyermekei voltak és a Vörös-tenger partján születtek még az idők hajnalán, s egy pillanatig sem kegyelmeztek annak, aki karmaikba kerül. A Sötét Herceg bömbölése majd’ megrepesztette a palota oszlopait, de Lilithnek szeme sem rebbent, s nem mutatott félelmet évezredes szeretője dühe miatt.

Gelal a gyermekeit siratta, és kárhoztatta Lilithet, amiért az nem bünteti meg Palmyrát, sőt, határozottan megtiltotta, hogy bárki is az útjába álljon. Lám, a szíriai nőt legyőzte Petrus mágiája, s most visszatért a Pandemoniumba, hogy mindenért megfizessen. Gelal az első perctől fogva tudta, hogy így lesz – sose bízott Palmyrában –, és a Királynő most mégis gúnyosan kacag, ahelyett, hogy rettenetes bosszúja utolérné a menekülőket, ráadásul hagyja, hogy a mágusok behatoljanak a Pandemoniumba. Amikor visszatért szálláshelyére és megtalálta gyermekei holttestét, szörnyű haragra gerjedt, de Lilith megakadályozta, hogy üldözze, darabokra tépje a menekülőket.

Miért?

Gelal egyre idegesebb lett, hogy nem kap kielégítő válaszokat a Királynőtől.

Lilith olvasott a gondolataiban.

– Mert hatalmas, rettenetes erő közelít. Számlálhatatlanul küldhetném ellene gyermekeimet, de a kardmágus tüze mindet elégetné, lásd… – bökött a homályos mennyezetnek Lilith. – Odafönt ég a város, s saját zsírjukban sülnek a pondrók. Ti, akik körülöttem álltok, messze húzódjatok méreggőzös leheletemtől, s figyelmezzétek szavam, különben parázsló szemem benneteket is eléget, ahogy őrizetlen csecsemőket, ha éjszakánként emberlakhelyek közelében ólálkodom! Most beszélni fogok! Elmerültem a kardmágus kedvesének örvénylő gondolataiban, s láttam az „angyalok városát”, amelynek neve: Los Angeles. Majd az idők végén épül fájdalomból, istentelenségből, s parázna lányainak homlokára ezt a feliratot vési az idő: dekadencia. Heléna hiába védelmezte a lány tudatát, kudarcot vallott, én éppen eleget láttam, hogy vidulhassak az emberi gonoszság számtalan példájának láttán. Egy vízbefúlt, megtört fényű szemében nem látható annyi lemondás, ahányszor lemond majd az ember a Teremtőjéről, aki évezredeken keresztül csak lelkeket fog zabálni, s agyvelő csorog az állán, mint egy idiótának a nyála.

Gelal bamba pofával bámult le rá.

– Mit tervezel, te kígyó?

Lilith sokáig hallgatott.

Gelal azt hitte, hogy újfent megmakacsolja magát, s nem fedi fel Tess Gordon titkait, de a Királynő nem akarta tovább feszíteni a húrt, és beszélni kezdett, hangja messzire szállt a palotában. Miután befejezte mondókáját, hosszú, síri csend keletkezett.

A pokol hercege lehajolt hozzá, és sokak nagy döbbenetére gyengéden megsimogatta a hollófekete hajkoronát.

– Őrült vagy, mint egy halandó! – sutyorogta a démon. – Ne feledd, hogy magukkal hozzák a lándzsát, ha hibázol, el fognak pusztítani, Lillake.

– Meg kell tennem – sóhajtotta Lilith, és földet seprő palliumját maga után húzva királynői tartásban elvonult a démonsereg előtt.

Megállt, visszafordult feléjük, s kitárta karját.

– A halandók hibát-hibára halmoznak, s e tévedések úgy fekszenek egymáson, mint a hasított fa. Most sem lesz másképp, mert az ember nem tud különbséget tenni jó és rossz között; ettől oly’ emberi: ilyennek teremtetett! Az idő rothadó kigőzölgései párállanak Tess Gordon agyában, s e párafelhőben megláttam csillogni a jövőt, amelyben helyet követelek az én népemnek. Ha elbuknék, öljétek meg őket!

Gelal fejet hajtott.

Nem kellett robbantaniuk. Mielőtt a hadnagy kiadta volna a parancsot, átható dübbenés hallatszott, és mindannyiuk meglepetésére a gigantikus méretű bronzkapu feltárult, hogy utat nyisson az oszlopcsarnokkal körített, hatalmas teremre, amelynek közepén ott terebélyesedett az a titokzatos „elefánt”, amit oly’ nagyon kerestek Rómába érkezésük után. Aulus kivételével egytől-egyig sejtették, hogy mamutról van szó, a római viszont nem győzött csodálkozni: elefántnak nézte az állatot (látott már ilyet a római arénában), s hitetlenkedve tapogatta, simította végig az aranyszalagokkal pántolt, repedezett agyarakat. Vörhenyes lángok lobogtak az embermagas kandeláberekben, döglesztő bűz szállongott a teremben, amely méreteit tekintve felülmúlta minden elképzelésüket. Azt sejtették, hogy a kapun túl nem mindennapi látványban lesz részük, de erre egyikük sem számított, ráadásul a legnagyobb traumát még mindig nem sikerült feldolgozniuk: Tóth őrmester halála óta a legkorszerűbb harcászati rendszerek és a Stockbauer-romboló fedezete mellett nyomultak előre, de nem ütköztek ellenállásba, mintha Lilith visszavonná az erőit, s csalogatná őket egyre beljebb a Pandemonium gyomrába. A kapu feltárulása is ezt a felismerést erősítette bennük, hiszen arra számítottak, hogy miután átjutnak a kapun, a pokolbéli erők fékezhetetlennek tűnő légiójával kell szembesülniük, s lám, a fogadtatás szinte „barátságosnak” mondható. Jactát fölöttébb idegesítette a dolog, ezt meg is jegyezte Holeckának, aki nem tudott épkézláb magyarázatokkal szolgálni. Folyamatosan ellenőrizte a harcászati komputer közvetítette adatokat, s ő legalább annyira nem értette a dolgot, mint a fejvadász.

– Mit gondol, hadnagy, miért nem támadnak minket? – tudakolta Jacta.

– Egyre lejjebb csalnak bennünket, nem az előszobában akarnak minket szájba vágni. Lilith készül valamire, bárcsak lenne valami elképzelésem, hogy mi lehet a taktikája.

– Kerwin?

– Próbáltam hívni, de nem válaszol.

– Mit gondolnak, Tess még életben van? – lépett melléjük Mark. Percek óta nem szólalt meg, és hamuszürke arccal haladt a csoport közepén, mint egy alvajáró.

Holecka szótlanul rázogatta a fejét. Marknak majdnem maghasadt a szíve; nem hagyhatta ennyiben a dolgot, bármit szívesebben hallott volna, mint egy ilyen feltételezést.

– De hát a lány…

– Jessica nem a lánya, ezt nem tudom elhinni. Gondolkozzon egy kicsit, Wilson, és rá fog döbbenni, hogy igazam van!

Mark elkeseredést sugárzó arccal nézett a hadnagyra, közel állt ahhoz a ponthoz, hogy földhöz vágja az energiafegyvert, és üvölteni kezd. Mellesleg Holecka erre számított, ezért készenlétben tartotta a pisztolyát, de az újságíró hihetetlen akaraterőről tett tanúbizonyságot: megfékezte kitörni készülő indulatait, nyugalmat erőltetett magára, s kimondta, amire gondolt, ami életben tartotta a reményét, hangja csak rekedt suttogásként hangzott:

– Nincs igaza, hadnagy…

Holecka nem kezdett el vitatkozni. Logikusan gondolkodott, s úgy vélte, hogy az ember ha fegyvertelenül kerül le ide, akkor nem élheti túl ezt a kalandot. A lányt legalább annyira sajnálta, mint a férfit, valami azt súgta neki, hogy mind a ketten meg fognak halni, s ő nem tehet ez ellen semmit.

A csapat tagjai szétszóródtak, átvizsgálták az elefánttermet, és az oszlopsor fedezetében megközelítették a belső kapuhoz vezető lépcsősort. A műszerek továbbra sem jeleztek életjeleket, a terem kihaltnak tűnt.

Vajon a második kapu kinyílik-e magától? – morfondírozott magában a harcászati tiszt. Jactához hasonlóan eluralkodott rajta a feszültség, tombolt benne az adrenalin, szíve veszettül kalimpált a mellkasában. Tudta Heléna elbeszéléséből, hogy a második kapu után a Rettegés Torka mutatkozik meg előttük, s nekik le kell ereszkedniük belé, ha el akarnak jutni Lilithhez.

A kapu feltárult…

– Kilencszáz méter mély és forró, mint egy vulkán kürtője – suttogta Holecka a képernyőt tanulmányozva. – Ez lesz az a központi lejárat, amiről Miss Joiner beszélt. Egyenesen elvezet a Gyötrelem Oszlopcsarnokáig, ami egy szigetszerű képződmény a Tisztátalanság Taván, azon túl található a palota, ahol minden bizonnyal fogva tartják Tesst… ha még fogva tartják. – Holecka felnézett, tekintete Markot kereste.

Az újságíró a semmibe meredve ült a legalsó lépcsőfokon, arca mint egy maszk, amire elfelejtettek érzelmeket festeni: egy szem, egy orr, egy száj, de semmi más, csak a kikutathatatlan szürkeség. Aulus mellette állt, és rendületlenül ámuldozott a mamuton; nem tudott betelni a látványával, számára a kőkori állat minden szörnyetegnél iszonyatosabbnak tűnt.

– Továbbra sincsenek életjelek – fordult vissza a képernyőhöz Holecka. – Az infra-és ultralátó készülékek csődöt mondanak, a mozgásdetektoraink sem mutatnak értékelhető adatot, olyan az egész, mintha egy rohadt barlangban lennénk, amit még a denevérek is elhagytak… Sajnálom, uraim, de le kell ide mennünk, a gravofixeket fogjuk használni, és nem adunk lehetőséget a támadásra. Egy energiafalat tolunk magunk előtt, és maximális sebességgel siklunk a szálon. Kérdés?

– Mennyi energiánk marad, ha felkapcsoljuk a falat? – kérdezte Wilde.

– Ez attól függ, hogy milyen gyorsan érünk le…

– És még mitől? – Jacta sejtette, hogy ennyire nem lesz egyszerű a dolog, az túl szép lenne. Tapasztalata szerint sohasem a legrosszabb vagy a legjobb alternatívák szoktak bekövetkezni, hanem a legundorítóbbak.

– Hogy mit találunk odalent – bölcselkedett a szlovák. – Az sem lehetetlen, hogy valami fészekbe pottyanunk, amiben hemzsegnek ezek a dögök, mindenesetre meg kell próbálnunk, más lejutási mód nem létezik. Én viszem Markot, Wilde őrmester pedig Aulust. Van még egy hevederünk? – Aulus volt az egyetlen közülük, aki nem a fekete gyakorlót hordta, a praefectus tunikát és lacernát viselt, lábán római sarut hordott.

– Csak mellhevedert tudok ráadni – jegyezte meg a holland –, de így nem tud mozogni.

– Nem érdekes, úgysincs nála energiafegyver. Az ereszkedésnél nem lesz vele gond, szerintem bolond egy kicsit, ezért nem érez félelmet, viszont az újságíró az összeomlás határán van – halkította le a hangját Holecka. – Ha leérünk, hármas védelmi alakzatba állunk, a többit majd meglátjuk.

– Számít támadásra? – kérdezte Jacta.

– Minden pillanatban számítok arra, hogy a nyakunkba szakad valami, amiről fogalmunk sincs, hogy micsoda, de valami azt súgja, ez csak az után fog bekövetkezni, hogy találkoztunk Kerwinékkel, szerintem Lilith nem akarja megosztani az erőit, és várja az egyesülésünket. – Holecka krákogott, és megcsapkodta a páncéljukat. – Oké, uraim, kezdjük el, Jacta, maga ereszkedik le elsőnek! Nyugodtabb lennék, ha előkapna egy energiafegyvert, mert nem bízok a XX. századi fegyverekben.

– Én viszont igen.

Holecka intett Wilde-nak, aki átnyújtotta a fejvadásznak Tóth őrmester protonfegyverét.

– Ha leértünk, maga lehet a Duke Nukem, és kibaszhat saját magával, de addig nem!

– Változik a stílusa, hadnagy – vigyorgott Jacta, Holecka fintorgott, és fölkapcsolta a sisakot. A páncél kitüremkedett a gallérnál futó modulból, és „ráolvadt” a fejére.

– Ez nem a Disneyland vasárnap délelőtt. Fogja meg azt a kurva protonvetőt, fejvadász.

Jacta nem ellenkezett, és átvette az energiafegyvert.

Amikor Mark meglátta, hogy előkerülnek a gravofixek, nagyot nyelt – most nem egy kiszáradt kút tátongott alatta –, mégis szótlanul vette tudomásul a dolgot; ezen mindenki meglepődött. Az intervenciósok olyan embernek ismerték, aki csak nagy nehézségek árán tudja kordában tartani az indulatait, ennek ellenére úgy látszott, hogy egy megújult Mark Wilson készül leereszkedni a démonok világába. Jacta a vállát veregette, és jó tanácsokkal látta el, Mark faarccal bólogatott és rendületlenül markolta energiavetőjét, amivel a mamutot sem találta volna el tízlépésnyi távolságból, annyira idegesnek látszott, hiába próbálta palástolni, a profik azonnal észrevették.

– Csak nyugi – tromfolt a fejvadászra Holecka, és felszólította Markot, hogy fordítson neki hátat. Mark engedelmeskedett, a hevedereket összekapcsolták, és a két férfi háttal egymásnak simulva elaraszolt a forróságot árasztó kürtő pereméig. A hadnagynak esze ágában sem volt arra kérni Markot, hogy ne nézzen le, ezzel éppen az ellenkezőjét érné el, hiszen a férfi egy pillanat alatt pánikba eshet. Inkább csöndesen hallgatott, hagyta, hogy partnere magától döbbenjen rá, ez tényleg nem a Caelius-domb egyik kútja!

Hamarosan megtörtént.

Holecka érezte, hogy az újságíró izmai megmerevednek, teste görcsbe rándul, lába megmakacsolja magát, és gyökeret ver a sziklában. Mark vetett egy pillantást a mélységbe, és azonnal kiesett a keményfiú szerepből, ha az energiavető hordszíja nincs keresztbevetve a nyakán, a fegyver valószínűleg aláhull a mélybe.

– Csak nyugalom – ismételgette Holecka, mintha ez a két szó egy olyan mágikus mantra lenne, ami képes megnyugtatni a fiatal férfit. Mark olyan erővel hunyta le a szemét, hogy vöröslő karikák kezdtek ugrálni előtte. – Próbáljon szabályosan lélegezni! Amikor ereszkedünk, ne nézzen lefelé, ha minden simán megy, egy percig sem tart az egész!

– Miért mi jöhet közbe? – hallotta a tulajdon hangját Mark.

– Akármi – titokzatoskodott a hadnagy, és kilépett a semmibe. Azért sem fogok üvölteni, döntötte el magában Mark, amikor arcába csapott a forróság, ami egy pillanattal később egy tűzvihar erejével perzselte a szempilláit. Mire észbe kapott, Holecka száguldani kezdett a fejvadász mögött, Wilde a hátára kapcsolt Aulussal egy sóhajtásnyi idővel később követte őket, a csoport elindult lefelé.

Most kinyitom a szemem, határozta el magát Mark. Összeszedte minden bátorságát, és hunyorogni kezdett, ha meg kell halnia, legalább látni fogja, hogy miért…

Holecka iszonyú sebességgel száguldott alig tíz-tizenöt karnyújtásnyira a parázsló faltól, amely leginkább egy függőlegesen úszó lávamezőre emlékeztette az újságírót. Később nem tudta felidézni magában ezeket a pillanatokat, sőt, arra sem emlékezett, hogy fogadkozásával ellentétben üvöltötte a rémülettől. A kürtőben óriási volt a hőség, de a száguldás szele valamelyest csökkentette a forróságot és elviselhetővé tette a légzést. Különös módon Marknak egy másik gyermekkori élménye jutott eszébe. Egyszer megfázott, és a nagyanyja – akit Dallas egyik legsikeresebb természetgyógyászának tartottak – egy ősrégi módszer segítségével próbálta kikúrálni: fenyő-eukaliptusz főzetet készített, és arra kényszerítette a kilenc éves Markot, hogy hajoljon fölé, s a fejére borított törülköző alatt lélegezze be a gyógyító gőzöket. A kürtőben történő száguldás erre az inhalálásra emlékeztette a férfit, csupán a fenyőszagot hiányolta, de a szeme ugyanúgy könnyezett és nehezére esett a légzés.

Holecka a komputer segítségével már láthatta a célt, mert csökkent az ereszkedés irama, és Mark nagy meglepetésére a falak távolodni kezdtek egymástól, ahogy a Rettegés Kürtője egy terem mennyezetévé tágult.

Térdig érő mocsokba, egy gigantikus méretű latrina kellős közepébe érkeztek, amerre a szem ellátott, mindenütt oszlopok meredtek a sziklaboltozatos mennyezetnek, a bűz gyomorfordítóan elviselhetetlennek tűnt.

Mark öklendezni kezdett, Holecka gyorsan lekapcsolta magáról a férfit. Megérkezett Wilde és Aulus.

– Ez a Gyötrelem Oszlopcsarnoka, a legenda igaz, tűnjünk el a kürtő alól! – harsogta a hadnagy, és a szennyvizet fröcskölve maga körül sebesen elindult egy irányba. Maga sem tudta merre.

Mark visszanézett a kürtőbe, s nyomban megértette, mitől rémült meg a hadnagy.

Jesszusom…

Mint egy hatalmas kéményben meghúzódó, felriasztott denevércsapat, a fejük felett úgy kerengtek a bőrszárnyú lények. Amíg lefelé ereszkedtek, egyikük sem mutatkozott, de most számlálhatatlanul özönlöttek elő a Rettegés Kürtője oldalfalában tátongó barlangnyílásokból. Fület bántó rikoltozásuk belehasított a csendbe, parázsló szemeik, mint milliárdnyi szentjánosbogár a nyári rét felett.

Mark meg sem kísérelte számba venni őket, első pillantásra milliónyian lehettek. Arra gondolt, hogy Lilith bezárta mögöttük egy hatalmas csapda ajtaját.

Jacta felnyalábolta az egyik oszlop mentén elgyengülő, összeomlani készülő újságírót és húzni-vonni kezdte magával. Mark kezdett magához térni, kisvártatva már nem kellett noszogatni, hogy szedje a lábát.

Gyorsan távolodtak a kürtőtől.

Robert van der Wilde páncélja elhalványult, és visszafolyt a modulokba. Mark még soha életében nem hallott olyan hevesen káromkodni embert, mint a hollandot.

– Tartalékon vagyok, hadnagy – mérgelődött a kommandós.

– Minden energiáját kapcsolja a mentális pajzsára! – utasította Holecka.

Markot kifárasztotta a futás. Térdére támaszkodva lihegett, az energiavető mázsás súlynak bizonyult a nyakában. Köhögni kezdett, összegörnyedve elbóklászott egy oszlopig, hogy megtámaszkodjon. Jacta rákiáltott, de túl későn – Mark keze valami puhába és kocsonyásba tapintott.

Felüvöltött. Iszonyodva látta, hogy beletenyerelt egy rothadó hullának az oszlophoz láncolt és kukacoktól hemzsegő testébe. A hulla feje leszakadt érintésétől és nagy toccsanással hullott Mark lába elé. Az újságíró felsikoltott, hátratántorodott, elesett. Ösztönszerűen emelte fel a fegyvert, és egy vakító fényű energiasorozattal szétrobbantotta az oszladozó iszonyatot.

A holttest fölrobbant, és a húscafatok beterítették Holeckáékat. Mark szakadatlan tüzelt, amíg Jacta ki nem rúgta kezéből a fegyvert. Mark egyszerre sírt és nevetett, elkeseredetten mutogatott a véresen lengedező láncokra, egyszerűen nem tudta elhinni a dolgot. Amikor Jacta lehajolt hozzá és megfogta a gyakorlója ujjánál, úgy megijedt, hogy önkéntelen sikoly hagyta el az ajkát.

– Hol a francban vagyunk… hol a francban… – ismételgette szakadatlan az újságíró.

Jacta talpra állította, és megpaskolta az arcát.

– Hölgyeim és uraim, hatalmas világszám, itt látható Mark Wilson a farok bőr nélküli végén; csak tessék, csak tessék! A pokolban vagyunk, Mark, vagy valami kurvára hasonló helyen. Szedje össze magát, és ne pazarolja az energiát!

– De… de…

– Sose lőjön hullára, hacsak nem zombi – röhögött a fejvadász. Mark a szájához kapott, gyorsan elfordult, végre kiadott magából mindent. Jacta új oldaláról mutatkozott be: amíg Mark a ringlispílként forgolódó gyomrával küszködött, átkarolta a férfit és tartotta, hogy ne bukjon előre a mocsokban.

Holecka gondterhelten szemlélte a sisakképernyőjén futó adatokat. A páncélzata tíz percig tarthatta magát, aztán le kell kapcsolnia, ha később pajzsot akar aktivizálni. A holland már tartalékon üzemelt és a mentális pajzson kívül nem rendelkezett más védelmi rendszerrel. Egyedül a Jactára kalibrált páncélzat tartotta magát, de ha totális támadás éri őket és minden elhárítópajzsot a fejvadásznak kell aktivizálnia, akkor az ő rendszerére is keresztet lehet vetni, legfeljebb fél óráig üzemel, majd automatikusan lekapcsolja magát.

A hadnagy felsóhajtott, és átkapcsolt elektronikus megfigyelésre. A számítógép szerint mindenfelől tüzek lobogtak, a mozgásdetektor hallgatott, sehol semmi életjel. Megpróbálkozott a rádióforgalmazással, de Kerwin továbbra sem válaszolt a hívásra. Vagy nem ért még le, vagy mindannyian halottak, akik a másik útvonalon jöttek, állapította meg magában. Zavarban volt, nem tudta mit csináljon, merre vezesse az embereit. Kerwinnel azt tervezték, hogy behatolnak a Pandemoniumba, s minden természetfölötti lényt elpusztítanak, ami az útjukba kerül, de egyelőre nem mutatkozik az ellenség, Lilith nem támadja őket. Ezzel a cselekedetével felborította az összes létező forgatókönyvet, és arra kényszeríti őket, hogy céltalanul kóboroljanak a birodalmában.

– Felzabáltatja velünk az összes energiánkat, aztán minket zabálnak fel – jegyezte meg Wilde.

Holecka nem válaszolt. Energiatakarékosságból lekapcsolta a mellpáncélzatát és hangfegyverré alakította át a Stockbauer-rombolót. Páncélkesztyűs kezével előrebökött a sötétségbe.

– Arra megyünk!

Senki sem kérdezte meg tőle, hogy miért.

– Add vissza a pisztolyt, én fogom csinálni! – mondta Fu Macs Csen.

– Jól meggondoltad a dolgot, főnök? – kérdezte Klippel.

– Természetesen nem, de mit tehetnék mást? Add vissza, és szorosan gyere mellettem! Ne, ne mondj semmit, úgysem lesz jobb ötletem!

Klippel a kínai kezébe nyomta az energiafegyvert, a körülöttük álló rómaiak semmit sem vettek észre. Percek óta mindenki azzal volt elfoglalva, hogy a hírnök szerint sikerült megfékezni a tüzet, az emberek összevissza kiabáltak, ismeretlenek borultak egymás nyakába és hatalmas hangzavar támadt. Lassan-lassan a pánikhangulat egy népünnepély gondtalan emelkedettségének adta át a helyét. A hír hallatára még nagyobb embertömeg árasztotta el Róma főterét, a fórumon lassan egy gombostűt sem lehetett leejteni, annyian tolongtak a Nagytemplom lépcsősora előtt. Az emberek Sabinust és a tűzoltócsapatokat éltették, sokan Nérót és a zsidókat kárhoztatták a történtekért, mások a keresztényeket tették felelőssé, a közhangulat egyik pillanatról a másikra változott, mint a tavaszi időjárás, Fu Macs Csen úgy érezte, bármelyik pillanatban kitörhet egy tömegverekedés.

Nem is lenne rossz!

Megfigyelőhelyükről átláttak a fórum felett, és szemmel követték, hogyan alakul a helyzet Vesta templománál. Az íjászok rezzenéstelen arccal álltak a kapuhoz vezető lépcsősor két oldalán, egy másik csoportjuk odafönt őrködött az árkádok alatt. A germánok nyilván olyan parancsot kaptak, hogy emberfia nem közelítheti meg a szüzek templomát és a benne őrzött legtitokzatosabb ereklyét, a Palladiumot, amiről a történészek sokáig azt hitték, hogy a Trójai Pallas Athéné szobor pajzsa, amit a Rómát alapító Aenas hozott magával a görögök által ostromlott városból valamikor az idők hajnalán. Egyesek azt állították, hogy egy égből hullott tárgyat kell tisztelni benne, ezt a változatot már megmosolyogta Fu Macs Csen; ő bezzeg tudta, mi az igazság.

Nincs egy hónapja, hogy utoljára látta az időgépet, míg az időgép több mint félezer éve látta őt utoljára – ez az időutazás misztériuma.

Mi lesz, ha a rómaiak tönkretették, és nem működik?

Azzal nyugtatta magát, hogy a SWALLOW-t eleve úgy tervezte, hogy idegen ne tudjon bejutni a belsejébe. Nem lesz semmi baj, csak jussak el hozzá. Idegesen markolászta a fegyverét, újra megnézte az óráját.

A germánok fapofával nézték a tömeget. Kinyílt a Vesta templom ajtaja, és a fehérruhás szüzek egy csoportja állt meg a lépcsősor tetején, lehettek vagy hatan-heten, a kínai nem látta pontosan ebből a távolságból. A felkelő nap lassan megvilágította az ég alját és a feketéllő romokat. Imitt-amott parázslott még a környező dombok oldala és átható füstköd lebegett Róma felett, de a tűzvész valóban véget ért, a városhoz kegyesek voltak az istenek. Egyelőre.

Fu Macs Csen szorosan a teste mellett tartva a fegyvert elindult lefelé a lépcsőn, Klippel az ajkát harapdálva haladt mögötte. A kínai átfurakodott a tömegen – senki sem figyelt fel arra, hogy milyen titokzatos tárgyat cipel a kezében. Átjutottak a fórum túloldalára. Ezen az oldalon már nem kellett lökdösődni, az emberek itt kisebb csoportokba verődve tárgyalták az éjszaka történéseit. Hirtelen meglódult a tömeg, és mindenki szaladni kezdett a Jupiter templom felé, a hangzavarból arra lehetett következtetni, hogy kísérete élén megérkezett a hősként ünnepelt Sabinus, aki sikeresen rácáfolt a hírnevére. Pár nappal ezelőtt még mindenki úgy hitte, hogy egy tutyimutyi, akaratgyenge bábfigura, most pedig a város megmentőjeként ünnepeltette magát.

Fu Macs Csen és Klippel rendületlenül haladtak előre. Megkerülték egy tucatnyi szenátor hevesen gesztikuláló, hangoskodó csoportját, a kínai kibiztosította a fegyvert…

Egy anya toppant a kínai elé, kezében magasra tartotta a gyermekét, hogy legalább ő láthassa a Jupiter templom lépcsőjén felsétáló, csillogó páncélú, bíborköpenyes hőst.

Fu Macs Csen megkerülte őket, és kinyújtott kézzel, közvetlen közelről fejbe lőtte a legelső germánt.

A fegyver hangtalanul működött, de a szétrobbanó vér és agyvelődarabkák beterítették a közelben állókat. Az anya megpördült, és velőtrázó sikoltozásba kezdett, ahogy meglátta a lépcsőn fekvő fejetlen hullát. A karjában tartott gyermek sokkot kapott az ijedségtől, s csak ezért nem kezdett óbégatni. Csillogó szemmel nézett a vérpöttyös tógában álló kínaira, kitátotta a száját, mintha egy öklömnyi ringlót akarna bekapni és belecsimpaszkodott a megállás nélkül sikoltozó anyja hajába. A nő hátrálni kezdett, de hiába kiáltott gyilkost, a hangos éljenzés, amivel a tömeg Sabinust éltette, elnyomta a hangját.

Hanyatt esett a gyerekkel együtt.

Az egyik szenátor odafordult…

A szemközt álló germán bamba arccal meredt a lépcsőre zuhanó társára. Nem értette, hogy mi történhetett, a lépcső tövében álló embernél nem látott semmilyen fegyvert, amivel sebezni lehet.

Fu Macs Csen őt is lelőtte.

Valaki felordított, végre feleszméltek az íjászok.

– Vigyázz! – kiáltotta Klippel.

A kínai megpördült, és lézertüzet zúdított a lépcsőn álló katonákra, akik fejvesztve menekültek felfelé, ahhoz túl közelről látták a történteket, hogy ne ijedjenek meg, viszont a kapu előtt álló germánok már hátranyúltak bal válluk felett a vesszőkért, és előrelépve a rémülten hátráló Vesta-szüzek sorai között megfeszítették íjaikat. Ahhoz, hogy a kínai pontosan célozzon, túl nagy volt a távolság. Fu Macs Csen újra tüzelt, és egy Vesta-szűz nekivágódott a templom falának.

– Fedezékbe! – kiáltotta Klippel.

Átható surrogással érkeztek a vesszők, és záporozni kezdtek a két időmérnök körül. Az egyik a háttérben feltápászkodó anya torkába fúródott, egy másik megsebesítette a legközelebb álló szenátort. Fu Macs Csen csodával határos módon megúszta, viszont Klippelt megsebesítették a bal combján. A férfi felüvöltött, és elzuhant a lépcsősoron.

Fu Macs folyamatosan nyomva a tűzgombot rendületlenül haladt felfelé.

A kapu előterében minden lángba borult. A papnők sikoltozva tódultak be a kapun, többen elzuhantak a földön és négykézláb próbáltak odébb mászni a lángoló ruházatú hullák között. A kínai nem kegyelmezett senkinek és mindenre lőtt, amiről úgy gondolta, hogy mozog… Önmagát biztatva üvöltözött, és szaladt, ahogyan csak a lába vitte.

– Menj! Menj! – kiáltotta Klippel, aki hason csúszva próbált feljebb jutni.

Fu Macs Csen megtorpant, és visszaszaladt hozzá.

– Kapaszkodj belém! – Felsegítette Klippelt a lépcsőről.

– Lődd szét a kaput! – ordította a fiatal időmérnök. – Lődd szét!

Három germán közelített oldalról, futtában feszítették meg az íjakat.

Mielőtt Fu Macs Csen észbe kapott, hogy baj van, sikerült kilőniük a vesszőket.

Kettő átütötte Klippel hátát, a bronzhegyek a férfi mellkasán bukkantak elő, a harmadik Fu Macs Csen vállába fúródott, és a férfi hanyatt zuhant. Klippel ráborult.

– Neee! – üvöltötte a kínai, és rálőtt a közeledőkre.

Fénysugár robbant a lépcsősor hosszában, és egy röpke pillanatra elvakított mindenkit. A germánok üvöltve kaptak a szemükhöz, fegyvereik kihullottak a kezükből.

Hatalmas detonáció hallatszott. A Vesta templom közelében állóknak beszakadt a dobhártyája, és az emberek hanyatt estek a lépcsősor mentén. Fu Macs Csent csupán pillanatok választották el a jótékony ájulástól, amikor megragadta egy láthatatlan erő, és könnyedén felemelte – vitte Vesta-szentélyének kapuja felé, ami akkora döngéssel zárult be előttük, hogy egész Róma beleremegett.

A kapu felrobbant.

A félig megvakult és megsüketült Fu Macs Csen csak annyit látott, annyit érzett, hogy amerre láthatatlan megmentője halad, ellenállhatatlanul arat a halál, s nem kegyelmez senkinek. Vesta istennő papnői lángoló palliummal a testükön eleven fáklyaként buktak el a törmelék között, az íjászok szétszaggatott holttestei véres torzókként hevertek a templom bejáratában. Lézersorozatok törtek elő a semmiből és elpusztítottak minden életet. Fu Macs Csen sikoltott és vergődött a láthatatlan karok szorításában. Hitte, hogy egy angyal ragadta magával, s most behurcolja a szentélybe. Igen, igen, igen, csak egy angyal lehet…

Vagy éppen az ördög?!

Fu Macs Csen elájult.

Amikor felnyitotta a szemét, önkéntelen kiáltás hagyta el az ajkát: Gerald Serrault törzsőrmester hajolt az arca fölé.

– Maga… maga?!

– Mennyi időre van szüksége? – kérdezte Serrault.

– Fél óra.

– Akkor kapcsoljon rá, mert nincs sok energiám!

Fu Macs feltápászkodott, és meglátta a Palladiumot.

A SWALLOW!

Elbőgte magát.

Tesst szívszorongató félelem kerítette hatalmába, amikor felötlött benne a gondolat, hogy megmentője eltévedt ezen a borzalmas, minden képzeletet felülmúló helyen. Palmyra szinte percenként torpant meg, teste megmerevedett, szeme izgatottan fürkészte a homályba burkolódzó, végeláthatatlan oszlopcsarnokot, lélegzetét visszatartotta, eközben úgy szorongatta Tess kezét, hogy a lánynak majd’ beleroppantak a csontjai. Ezek a révületek sohasem tartottak fél percnél tovább, s elmúltukkal Palmyra mindig egy új irányba indult. Maga után húzta Tesst, aki nem mert ellenkezni; a legkevesebb, amit tehetett, hogy maradéktalanul megbízik újdonsült barátnőjében, aki sokkalta jobban ismerte ezt a helyet, mint ő, elvégre szolgálja a Királynőt…

Vagy csupán szolgálta őt?

Tess nem értette, mi történhetett Palmyrával, a nő pálfordulása mindennél meglepőbb fordulatnak bizonyult.

Lehet, hogy csapda?

Tess kirántotta kezét a nő szorításából, és hátralépett, Palmyra hökkent arckifejezéssel nézett vissza a válla felett, nem értette a dolgot. Megfordult, kezét a lány felé nyújtotta, de ő dacosan megrázta a fejét, és megmakacsolta magát. Egy tapodtat sem megyek tovább, amíg nem tudom, hova viszel, olvasta ki Palmyra Tess mérgeszöld csodaszeméből. Nem lepődött meg, ő hasonlóan reagált volna egy ilyen helyzetben.

– Ne félj – mondta kedvesen a lánynak, persze Tess nem értette a latin szavakat, csak az intonációból és Palmyra kézmozdulataiból tudott következtetni a szavak értelmére. A szíriai nő lassan hátrálni kezdett, közben a kezével intett, hogy jöjj, kövess engem. – Gyere, ne félj!

– Hova viszel?

– Gyere!

– Nem bízok benned.

– Gyere!

Tess bosszankodott, hogy nem tud normálisan kommunikálni a nővel, s csak abban bízott, hogy hajdani nagy ellenfele valóban más emberré lett, s most nem áldozatnak szánja valami borzasztó oltáron. Ha meg akarna ölni, már megtehette volna, amikor magatehetetlenül feküdtem, nyugtatta magát a lány. Nyilván jó oka van rá, hogy életben hagyott, s most magával csal. Mire készül, ki akar vinni innen, de vajon mi készteti erre, ennyire megváltozott? Mi történt ezzel a nővel, lehet, hogy Lilith bűbájt rakott rá?

Egyáltalán miért nem támadnak minket, az egyszerűen képtelenség, hogy ezek a természetfölötti tudattal megáldott lények nem veszik észre a szökésünket?

Palmyra mosolygott, és tovább integetett Tessnek, aki végre elszánta magát és követte a nőt, persze óvatos maradt és igyekezett megtartani a kétlépésnyi távolságot. Szerintem legyőzném, ha egymásnak ugranánk, lamentált Tess. Itt kellően nagy hely van arra, hogy mozogjak és tudnám használni a lábamat, nem úgy, mint Pompejiben az állvány tetején. Ott majdnem elkapott a büdös dög, és kicsúszott a kezeink közül, mert Jessica eltüntette előlünk… Jessica!

Tess alig bírta kordában tartani a gondolatait, amelyek egy tájfun erejével törtek rá. Amióta magához tért ezen a pokoli helyen, most először adódott alkalma rágódni a történteken, most nyílt lehetősége analizálni, hogy mi is történt az elmúlt órák alatt. Órák? Az sem lehetetlen, hogy napok óta idelent szenvedek, a Pandemoniumban talán máshogy telik az idő. Róma alatt sarkaiból fordul ki a racionális világ, a fizikai törvények a feje tetejükre állnak és semmi sem érvényes, minden a visszájára fordul, s talán ez a magyarázata Palmyra különös viselkedésének.

Ebből a nőből szeretet árad!

Tess önkéntelenül megrázta a fejét, egyszerűen nem tudta elhinni, holott hitt abban – s ezt magán tapasztalta –, hogy az ember képes megváltozni, ehhez soha sincs túl késő, csak akaraterő kérdése az egész. Attól a pillanattól kezdve, hogy találkozott az angyallal, valami megfogalmazhatatlan érzés kerítette hatalmába: úgy érezte, amikor beszél, cselekszik, ölel, a tudata mintha kívülről, mintegy külső megfigyelőként figyelné önmagát, s ez a furcsa eltávolodás, ez a megmagyarázhatatlan testen kívüliség azt eredményezte, hogy egy másik perspektívából szemlélve a körülötte zajló eseményeket megváltozott a környezetével kapcsolatos viszonya. Mark Wilson vagy Michelle Morell már nem azt jelentette számára, amit pár héttel, esetleg nappal ezelőtt. Elfordult a férfitól, mert túl önzőnek, makacsnak látta, olyannak, akinek pár milliméterre a tulajdon bőrétől megszűnik a világ, valamint iszonyodni kezdett attól a gondolattól, hogy odaadja magát Michelle-nek. Rádöbbent arra, hogy a szexben csak a teste szerepelt aktív résztvevőként, mintha mindenért a libidója lenne felelős, holott nem pusztán kéjre, de érzelmekre is vágyott, s ezeket nem kapta meg az elmúlt évek alatt. Ezek a viharos ölelkezések csak látszatboldogsággal töltötték el, s ennek felismerését nagymértékben elősegítette Kerwin felbukkanása. Az élmény robbanásszerűnek bizonyult: életében megjelent az első férfi, akit szerelemmel szeretett és valóságos fizikai szenvedést okozott, hogy nem tudja meghódítani. Fájt a teste, amikor lépten-nyomon visszautasította a közeledését, nagyon jól emlékezett arra a délutánra, amikor Pompejiben egyértelműen a tudomására hozta, hogy szeretne lefeküdni vele, s Kerwin visszautasította. Jessica?!

Vajon tényleg kettőnk közös gyermeke?

Tess minden porcikájával hitt ebben, lelkének minden parányi rezdülése azt sugallta, hogy nem lehet, nem történhet másképp: a titokzatos időutazó csakis az ő kislánya lehet. Ez a felismerés hihetetlen erővel töltötte el, s általa életben maradt a remény, hogy megszabadul innen. Csakis e miatt követte Palmyrát, ezért bízott meg benne. Elhitette magával, hogy túléli ezt a kalandot, s ha ennek érdekében a jóisten a szíriai nőt adja mellé társul, akkor nem tehet ellene semmit – az égi hatalmak útjai kifürkészhetetlenek.

Akárcsak a Katedrálisé…

Tess tiszta szívből, őszintén gyűlölte William Suger borzalmas intézményét.

Palmyra ismételten megtorpant, és hosszan fürkészte a Gyötrelem Oszlopcsarnokát.

Talán negyvenlépésnyire előttük egy embermagas terasz emelkedett. Ebből a távolságból a lány nem láthatta teljes kiterjedésében, de úgy ítélte meg, hogy nem nagyobb egy baseball-pályánál. Négy hatalmas kandeláber állt a sarkaiban és a magasan lobogó lángok különös árnyjátékot vetítettek a környező oszlopokra, amit a terasz fölött lengedező tárgyaknak lehetett köszönni. Ezek a kivehetetlen formák minden bizonnyal láncokon csüngtek, mert Tess a nagy távolság ellenére is tisztán hallotta a nyikorgásukat. A látvány egy vágóhíd hűtőházára emlékeztette, ahol szabályos rendben felakasztott, véres húsok lengedeznek. Attól eltekintve, hogy a Pandemoniumban legalább negyven fokos, páradús hőség uralkodott, akár el is fogadhatná ezt lehetséges magyarázatnak – ezen a helyen előszeretettel fogyasztottak emberhúst, rövid itt tartózkodása alatt ennyit biztosan sikerült megállapítania.

Palmyra oszloptól-oszlopig osonva közelebb merészkedett, a lánynak muszáj volt követni őt, ha nem akart egyedül maradni. Ha volt valami, amit biztosan nem akart, az az egyedüllét – Palmyra segítsége nélkül már régen halott lenne. Előző megállapítása beigazolódott – a magasból alácsüngő láncokon véres testű, megnyúzott hullák lógtak, Tess legkevesebb húszat számolt meg első pillantásra, aztán elfordította a fejét a felkavaró látványtól. Pár nappal ezelőtt még bőszen sikoltozott volna, mára eljutott addig a pontig, hogy elfordul és nem hajlandó odanézni.

Palmyra újfent megfogta a kezét, és vitte volna tovább, a lány megmakacsolta magát. Elrántotta a kezét.

– Nem vagyok rá kíváncsi. Érted?! – toppantott a meztelen talpával. A lepedő lecsúszott a combjáig. Felrángatta, mérgesen újracsomózta a csípőjén. – Nem fogok oda fölmenni!

Palmyra vigyorgott, hevesen bólogatott és integetett neki, hogy kerüljék meg a teraszt. Tess összeszűkült szemmel nézte a fekete tunikás nőt, sejtette, hogy mit akar. Fájdalmas sóhajt hallatott.

– Jó, menjünk.

Megkerülték a pokol „vágóhídját”.

A túloldalon bukkantak rá a tetejére vezető rövidke lépcsősorra, Tess elhatározta, hogyha Palmyra felmegy rajta, lesz ami lesz, ő nyakába szedi a lábát és elfut innen, amilyen gyorsan csak bír, mert nem hajlandó a láncon lógó tekegolyók módjára, fejjel lefelé lógó, megnyúzott hullák között sétálni.

Palmyra megtorpant, és a lassan lengedező, véres tetemeket méregette.

Miért mozognak, ha nincs szél?

Tess hasonló módon rájött, hogy valami nem stimmel. Összeszedte minden bátorságát, és odaállt Palmyra mellé, együtt néztek felfelé.

Valaki van odafönt, gyanakodott a lány, és kiverte a hideg veríték, ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy elszaladjon erről a borzalmas helyről. Palmyra kinyújtotta a kezét, ujjával az egyik hullára bökött.

– Oresz… tész.

Valóban a mágus lengedezett a láncon. Ősz haja vértől csatakosan pacskolta a márványt, testének minden porcikájáról lenyúzták a bőrt, ráadásul kibelezték, mint egy csirkét, pokoli halála lehetett, az nem kétség. Palmyra gondterhelten méregette, ebben a pillanatban döbbent rá, hogy Lilith mindvégig játszott vele.

Tudja, hogy kudarcot vallottam, és most megbüntette Oresztészt a tanítványaival együtt: itt lengedeznek a pokolban, jutalmuk, hogy eleségül szolgálnak az alvilág sötét hatalmainak. Az én kudarcom a mágus kudarca lett, s Lilith nem kegyelmezett. Az első pillanattól kezdve tudta, hogy mi történt a Katakombában, s azzal is tisztában van, hogy visszatértem a Pandemoniumba, mert el akarom veszejteni. Ebben biztos lehetek, de akkor miért nem akadályozta meg, hogy megmentsem a lányt Gelal törpéjétől, és miért nem üldöz minket?

Milyen körmönfont tervet eszelt ki az Éjszaka Nagyasszonya?

Átható mormogás hallatszott a teraszról, Tessnek libabőrös lett a karja, amikor meghallotta. Valamilyen pokolbéli állat vicsorogott a hullák között a friss húsból lakmározva, s most megérezte a nők illatát. Középen megcsördültek a láncok, s meglódultak a megnyúzott tetemek, ahogy a szörnyeteg elindult a terasz széle felé. Tess minden hajszála égnek meredt.

– Fussunk innen – nyögte elkeseredetten, és próbálta elrángatni onnan Palmyrát, de a szíriai nő tapodtat sem mozdult.

Tess tágra nyílt szemmel nézte, hogy leteszi az íját, lekapcsolja a vesszőkkel teli tegezét, mintha tudná, hogy úgysem vehetné hasznát, sőt, a tőröket is a márványra dobta, viszont elővette a kétarcú nő rúnatőrét, és varázsszavakat kezd mormogni az elnyújtott háromszöget formázó, sárga pengének. Harcra készült egy olyan lény ellen, ami csak mágikusan sebezhető.

A láthatatlan szörnyeteg mormogása visszhangot vert a terasz fölött, Tess kis híján elalélt a félelemtől. Belecsimpaszkodott Palmyrába, hogy visszatartsa, de csak annyit ért el, hogy a tunika elszakadt, a szíriai nő hajthatatlannak bizonyult, Tess-szel ellentétben nagyon jól tudta, hogy kicsoda várja a teraszon: Lilith.

Azért jött vissza a Pandemoniumba, hogy elpusztítsa, de Krisztus akaratából Lilith helyett Tessre bukkant. Megmentette a lányt, s hitte, hogy ezzel a cselekedetével jóvátette mindazt a bűnt, amit elkövetett eddigi élete során. De nem menekülhetett el a sorsa elől, lám, mégiscsak megtalálták egymást a Démonkirálynővel – mert Lilith így akarta –, s ezt a randevút csak az egyikük élheti túl. Lilith azért nem támadott eddig, s azért nem harcol Adam Kadmon ellen, mert pokoli terve megvalósításához elengedhetetlenül szüksége van az élő Tess Gordonra, aki a szerelmese karjába omlik… Palmyra sejtette, hogy a démonnő mire készül.

– Nem!

Letépdeste magáról a szakadozott tunikát, és a rúnatőrrel a kezében felment a lépcsősoron. Tess még egy pillanatig látta a csípőig lengedező hosszú haját, a tetoválások borította meztelen testét, aztán eltűnt a hullaerdőben. A szörnyeteg mormogása azonnal vérfagyasztó acsarkodássá és dühös csaholássá változott. Láncok csörrentek, testek pufogtak és lábdobogás csattant a vértől csatakos márványlapokon, a pokolbéli kutya nekitámadt a szíriai nőnek. A teraszon elkeseredett küzdelem zajlott, amelynek Tesshez csak a hangjai jutottak el, de a lány így is el tudta képzelni, hogy milyen iszonytató élethalálharc vette kezdetét.

A józan ész azt diktálta volna, hogy fusson, szaladjon, ne nézzen hátra; ezt a küzdelmet nem evilági ellenfelek vívják, de képtelen volt elhagyni Palmyrát. Ő lett egyetlen reménysége, hogy kikeveredhet erről a borzalmas helyről és megláthatja a napvilágot, emberi lények között sétálhat, talán még a saját századába is visszatérhet, ép bőrrel megúszhatja ezt a kalandot.

Jessica lett a biztosíték, hogy nem eshet bántódása. Egyszer majd megszületendő kislányának a személye felmagasztosult és átalakult az élet és az életben maradás szimbólumává. Tess erőt vett félelmén, megmakacsolta magát, s ahogy egykoriban Los Angeles legsötétebb bugyrában, most ugyanúgy eluralkodott rajta a harci mámor. Megragadta az egyik földre hullott tőrt, és felszaladt a lépcsősoron, segíteni akart a barátnőjének.

Iszonyú látvány tárult a szeme elé.

Palmyra csontjairól cafatokban lógott az eleven hús, a nő párducteste egy véres torzóvá változott, a késpenge nagyságú karmok borzalmas sebeket szakítottak rajta nyakától az ágyékáig. Egy hatalmas fekete kutya marcangolta szakadatlan, szemében tűzvörös fény izzott, kegyetlen agyarairól csöpögött a vér, ahogy újra és újra belemart ellenfele testébe. Palmyra sikolyai összekeveredtek a szörnyeteg acsarkodásával, mindketten a vértől iszamós földön fetrengtek az otrombán lengedező, torz vigyorú hullák között, akik pokoli motollaként csapkodtak véreres karjaikkal, arcukon torz vigyor ült, ahogy fogaikat csattogtatták és próbálták megharapni a rémisztő állattal birkózó nőt.

Igen, a halottak feléledtek és véreres karjaikat nyújtogatták.

Tess földbe gyökeredzett lábbal állt a terasz szélén. Azért jött, hogy segítsen a nőnek, de a látvány valósággal sokkolta, minden ereje elhagyta, és képtelennek érezte magát arra, hogy odamenjen, s oldalba döfje a hatalmas állatot.

Együtt sikoltott Palmyrával, amikor azt látta, hogy a rúnatőr a márványra hull, és az iszonyú dög maga alá gyűri a nőt. Palmyra az állat füleit ragadta meg, és minden erejével megpróbálta eltartani torkától a nyáladzó pofát. De az egyik hulla belemarkolt a földön elterülő hajkoronába, és húzni kezdte maga felé a szerencsétlen teremtést. Palmyra Tess nevét sikoltozta, és a lány magához tért a kábulatból. Vadállati üvöltéssel vetette rá magát a Sátán kutyájára, és oldalába vágta a tőrt. A szörnyeteg felvonított, mintha nyúznák.

Tess hátralépett, és oldalba rúgta az állatot.

Ezzel a rúgással tucatnyi ellenfelének törte össze a bordáit, az egyik leghatásosabb technikája volt, amit még Gordon Csentől tanult, a hatás most sem maradt el: a pokoli eb lerepült Palmyráról és odébb hengeredett a földön. Vonítva tekerődzött a földön, mintha a saját farkába akarna harapni, csak nagyon lassan szedte össze magát. Tess felkiáltott. Nem mérlegelt tovább, hogy mit kellene tennie, ösztönszerűen lépte át a földön fetrengő Palmyrát, és torkon rúgta az ugrani készülő állatot.

A kutya apokaliptikus rángatódzásba kezdett, Tess csak azért nem rugdosta tovább, mert Palmyra borzalmas sikolya hallatszott a háta mögül. Megpördült, s amit látott, élete végéig nem felejtette el.

A láncokon lógó megelevenedett hullák közben elkapták a félholtra marcangolt Palmyrát, és egy eleven oltárként, kezénél, lábánál fogva szétfeszítették, felemelték a földről. A nő tehetetlenül vergődött a véres kezek szorításában, de azok olyan erővel szorították a bokáit és a csuklóit, hogy nem tudott kiszabadulni. Feje hátracsuklott, csapzott haja a földet söpörte, s így nem láthatta, hogy hatalmas lánccsörgéstől kísérve egy ötödik élőhalott ereszkedik alá a magasból – Oresztész volt az, Lilith és Palmyra egykori szeretője.

A pokol tornácáról visszarángatott mágus rothadó ujjaival matatni kezdett a szíriai nő vérrel borított testén. Mire Tess feleszmélhetett volna, bordák reccsentek, vér fröccsent, és Oresztész kitépte Palmyra szívét…

– Neee! – sikította Tess. Felkapta a lába előtt heverő véres rúnatőrt, de nem maradt ideje használni: a kutya felvonyított a háta mögött, s ő összecsuklott, tehetetlenné vált, mint egy zsinórjait vesztett bábu.

Palmyra még rángatódzott egy pillanatig, aztán teste elnehezült, és a hullák elengedték, ledobták a márványlapokra. Felfröccsent a vér, és beterítette Tesst, aki merevgörcsben rángott a földön, s csak nyöszörgött, mint valami nyáladzó idióta. Hallotta a kutya veszett szuszogását, de nem tudott feléje fordulni, a tőr ott csillogott előtte, de nem tudott érte nyúlni – oldalra fordulva, felhúzott lábakkal és a teste mellé szorított, könyökben behajlított karokkal szenvedett a meggyilkolt, lemészárolt Palmyra mellett. Nem tudott megmozdulni.

A kutya közeledett.

Lehajtott fejjel, az agyarai közül kilógó vérvörös nyelvvel, nyáladzó pofával szuszakolt odébb, a láncaikon himbálódzó élőhalottak láthatóan féltek tőle.

Tess bepisilt.

A kutya lassan odasomfordált hozzá, és bűzös leheletű pofáját az arcához nyomva megállt előtte. Akkora feje volt, mint egy borjúnak, a tőr markolata még mindig ott sötétlett az oldalában.

Tess várta a halált, de csalatkoznia kellett, annál sokkal rosszabb dolog történt. A pokol kutyája megrázta magát, mintha épp most mászott volna elő a Tisztátalanság Tavából, de nem vizet, hanem vért fröccsentett a bundája, s a rázkódást különös átalakulás követte: teste megnyúlt, szőre kihullott, elporladt, agyarai visszahúzódtak, pofája átalakult egy „ember” arcává, és Tess tágra nyílt szemmel, szakadatlanul sikoltozott, amikor látta, hogy Lilithé változik.

A Démonkirálynő feltérdelt a négykézláb helyzetből, megmarkolta az oldalából kiálló tőr markolatát, kihúzta testéből a pengét, ami nagy csörrenéssel hullt a véres kőlapra.

A nődémon egy végtelen pillanatig moccanatlanná vált, majd gyengéden végigsimította a félelemtől félholt lány meztelen keblét. Mosolygott.

– Szép szemed van, Tess Gordon, Johnnak nagyon fog tetszeni, meglásd. – Angolul beszélt, a lány hangján.

Tess elveszítette az eszméletét.

Arra eszmélt, hogy milliónyi hangya mászkál a testén, feje búbjától a talpáig láthatatlan tűk szurkálták és kínozták. Nem érzett fájdalmat, de rettenetesen kellemetlennek találta.

Feltérdelt. Szerencsére csak a képzelete játszott vele, s nem lepték el a hangyák, viszont minden porcikája viszketett, zsibbadt rendületlenül.

Valami furcsa történt a testével. A kandeláberek fénye elhalványult, nem látott jól…

De hát nekem démonszemem lett…

Tapogatni kezdte magát. A combja mintha feszesebb lenne, mint percekkel (órákkal?) ezelőtt, és a mellei sem akkorák, mint…

Arca elé emelte a kezét.

Most nem látta az erekben lüktető vért, és csodálkozva nézte a hosszúra nyúlt, feketén csillogó körmeit. A kézfejét, mintha különös rajzolatú tetoválások borítanák. Az arcát tapogatta: valami nagyon nem stimmelt az orrával, és a szemöldökének az íve…

Ez nem az én testem!

Kiáltani akart, de nem jött ki hang a torkán, erejéből csupán rekedt zihálásra futotta.

Jézusom, mi történt velem?

A sötétségben kivehetetlen formák gyanánt csüngtek a megnyúzott hullák, odébb egy felismerhetetlenségig megcsonkított holttest hevert, ami torkától az ágyékáig csak egy véres kehelynek látszott – a belek és a szervek egytől-egyig hiányoztak, mintha valaki felzabálta volna valamennyit.

– Te voltál az – mondta valaki a saját hangján, aki olvasott a gondolataiban.

Rémülten pördült meg a térdén.

Saját magát látta ülni a hullák előtt. A hasonmás lábai felhúzva, csípőjén megcsomózva a koszos lepedő, a haja feketén omlott a vállára, kezével átkulcsolta a térdét.

Lilith úgy nézett ki, mint ő.

S ekkor döbbent rá, hogy Palmyra lett belőle!

Sikítani próbált, ahogy a torkán kifért, de csak érthetetlen nyöszörgésre futotta az erejéből.

Mit tettél velem, mit tettél velem? Mi ez a borzalmas fekete mágia?

– Nem emlékszel semmire – mondta bűbájos mosollyal a Tess Gordonná vedlett Lilith. – Megzabáltad Palmyra nyers húsát és ittad a vérét, s így Palmyrává változtál, drágám, no persze én is besegítettem egy kicsit. Meglepő módon elmúlt a némaságod, ezért kénytelen voltam elvenni a hangodat, nehogy túl sok butaságot beszélj majd Johnnak, aki természetesen engem hisz Tessnek, téged pedig eltapos, mint valami férget. No persze, ezt én is megtehetném, de azt akarom, előtte lásd, hogy magamhoz ölelem leendő férjedet, akinek majd megszülöm a lányt. Én leszek Jessica anyja.

Nem tudta folytatni, a Palmyrává változtatott Tess felbőszült anyatigrisként vetette rá magát. A lány szeméből patakzottak a könnyek, ajkát néma sikoly hagyta el, próbálta megütni a borzalmas szörnyeteget.

Lilith leterítette egy gyors ökölcsapással, Tess összeomlott, és elterült a mocsokban.

– Ezt az ütést Gordon Csentől tanultam – kacagott a Démonkirálynő.

Tess szédülni kezdett.

Nem, ez nem lehet, Istenem tégy csodát…

Lézeres keresőfény söpört végig a hullasoron. Megállapodott Lilithen, és letapogatta, a Démonkirálynő lassan felállt. Kiáltás harsant a távolból, a földön kuporgó és némán jajgató, szerencsétlen Tess felismerte Jacta hangját.

– Ez nem lehet igaz! Bassza meg, ez egyszerűen hihetetlen!

– Itt vagyok! – kiáltotta vidáman Lilith, és integetni kezdett, otthagyta a hangtalanul zokogó, önmagába roskadt lányt.

Fények villantak, lábak dobbantak a márványon. Tess felemelte az arcát, abban a pillanatban torkon rúgták.

– Emberek, ez Palmyra! Dögölj meg, te ribanc! – ordította Mark, és minden erejét beleadta a következő rúgásba, ami gyomron találta a lányt. Tess összegörnyedt.

Robert van der Wilde lépett hozzá, és állon vágta az energiafegyver tusával.

– Ezt Cynthiáért kapod! – harsogta a holland.

Ha Holecka nem lép közbe, a két férfi halálra veri Palmyrát.

– Hé, álljanak le! Majd az ezredes eldönti, mi legyen a sorsa. Jól van Tess, nincs semmi baja? Mi történt magával, meséljen! – fordult oda Lilithhez.

– Sikerült megúsznom, Jan, majd elmesélek mindent.

Mark izgatottan toporgott, végre sikerült odajutnia Lilithhez. A nődémon elmosolyodott, és hagyta, hogy a férfi átkarolja, a nyakába csimpaszkodjon.

– Ölelj magadhoz, Mark. Nem hiányoztam?

– Jaj, dehogynem – nevetett a férfi. – Tudtam, tudtam, hogy nem lesz semmi bajod, kicsim! – Mark szeméből örömkönnyek patakzottak.

A következő pillanatban mindenki Lilithet babusgatta, kérdéseikkel bombázták, nem hagytak neki békén, majd’ szétcincálták: „mi történt veled”, „ezek tényleg démonok”, „nem bántottak”, „hogy tudtad elkapni Palmyrát…” záporoztak a kérdések. Lilith egy idő után a fejét fogta:

– Jaj, hagyjatok békén, majd mindent elmesélek…

Jacta vigyorogva nézte őt.

– Nem változtál semmit.

– Dehogynem – kuncogott Lilith.

Az igazi Tess elkeseredetten nyújtotta a kezét Mark Wilson felé. A férfi észrevette, elcsodálkozott, aztán eltorzult arccal kettőt lépett felé, s mielőtt bárki megakadályozhatta volna, ágyékon rúgta. Egyetlen dolgot lehetett felhozni Mark mentségére: Palmyra egy állat volt, s nem érdemelt más bánásmódot.

Tess fetrengeni kezdett a földön.

– Az a szerencséd, hogy jó kedvemben találsz! – ordította a férfi.

A lánynak Szép Heléna maradt az egyetlen reménysége. A varázslónőt talán nem lehet megtéveszteni.

Holecka Kerwin ezredest hívta; nagyon remélte, hogy végre jelentkezik.

Heléna a földön guggolt, és elmélyülten rajzolt, a többiek a válla mögül kukucskálták, hogy mi készül.

A varázslónő egy megközelítőleg két lépés átmérőjű kört, abba pedig egy kisebbet rajzolt – a belső kör érintette a nagyobbik oldalát. A belső kör középpontjába egy még kisebbet, alig tenyérnyi átmérőjűt rajzolt, végül visszatért a legelsőre meghúzott külső körhöz, és rajzolt hozzá egy ujjnyi széles peremet, amivel gyűrűvé alakította. Leverte a krétaport a tenyeréről, és magyarázni kezdett, a pálcájával mutogatott, mint egy tanár a régi időkben.

– Nagyjából így nézhet ki a Pandemonium felülnézetből. A külső körrel a barlang határait próbáltam szemléltetni, a belső kör pedig egy sziget, amit Gyötrelem Oszlopcsarnokaként emlegetnek a beavatottak. A Pandemonium többi részét szennyvíz borítja, ami összefüggően egy tavat képez, melynek neve: „Tisztátalanság”. – Megkopogtatta pálcájával a legkisebb kört. – Körülbelül itt található a Rettegés Kürtője, amin keresztül Holecka hadnagyék lejöttek. Ha lejöttek – tette hozzá komoly arccal.

A harcászati számítógépek szerint a Pandemonium öt kilométer átmérőjű volt, a sziklaboltozatos mennyezet átlagosan száz méter magasan húzódott. Amikor Hands először szembesült az adatokkal, egyszerűen nem akarta elhinni, hogy ez lehetséges. A XXIII. században Róma alatt nem létezett ekkora mesterségesen kialakított üreg, arról tudnának a geológusok, a barlang a világ kilencedik csodája lenne, hacsak nem tizedik a Katedrális után. Nyilván eltüntetjük, valamikor a régmúltban, morfondírozott magában az akciócsoportosok parancsnoka. Kiöntjük kerámiabetonnal!

– Hol van Lilith palotája? – érdeklődött Sergi.

Heléna végigsöpört pálcájával az ábra holdsarlót formázó részén.

– Valahol erre. Lilith rezidenciája szintén egy szigeten áll, de csak találomra rajzolhatnám meg, tudniillik fogalmam sincs, melyik ponton emelkedik ki a mocsokból. Az biztos, hogy a tó nagy részét mocsár borítja.

– Most hol állunk? – kérdezte Kerwin.

Heléna a Gyötrelem Oszlopcsarnokát szimbolizáló körtől alig félméteres távolságra rámutatott a külső kör egyik pontjára.

– Körülbelül itt. A perem, amit rajzoltam, azt a partszakaszt szimbolizálja, ami körbefut a Pandemonium fala mentén. Amint látják, két ponton érinteni fogja az oszlopcsarnokot; mindegy melyik irányba indulunk, előbb vagy utóbb oda fogunk érni anélkül, hogy hajókáznunk kellene a tavon. Simon egyszer azt mondta, hogy a part hosszában olyan csónakokat lehet találni, amiket árnyéklények hajtanak. Akik hajlandók megfizetni őket, mert nem akarnak térdig gázolni a mocsokban… no és persze sietős az idejük… azokat átviszik a túlpartra. Na, keresünk egy révészt?

– És mi a fizetség? – kérdezte Sergi.

– Csak egy kis lélek.

– Elég legyen ebből! – mérgelődött Kerwin.

Hosszasan tanulmányozta az ábrát, aztán töprengve nézett körül. Jobb kéz felől a barlang oldalfala emelkedett, a hosszában hasadozott sziklákról ugyanaz az undorító nyálka csöpögött, mint a lejárat oldalában kanyargó, omladozó csigalépcsőn. Amikor leértek az akna aljára és visszanézett, nem akarta elhinni, hogy volt elég bátorsága lejönni rajta. Az alig húszlépésnyi partot egy végeláthatatlan kiterjedésű, fekete vizű tó nyaldosta, a hangradaros mérések szerint helyenként alig ért combközépnél magasabban a víz, amelyből olyan átható bűz áradt, hogy könnybe lábadt a szemük. A csípős ammóniaszag befurakodott a pórusaikba, átjárta minden porcikájukat, Kerwin jól hallotta, amikor Galland azt mondta Serginek, hogy „egy évig fogok állni a zuhany alatt, ha élve kikerülök innen”. A part helyenként elkeskenyedett, alig ötlépésnyire szűkült, de távolabb olyan szakaszok is látszottak, ahol teljesen elnyelte a sziklafalat nyaldosó szennyvíz. A fényt a parton elhelyezett óriási kandeláberek szolgáltatták, a rőten lobogó lángok messzire bevilágították a Tisztátalanság Tavának rezzenéstelen tükörfelszínét. Sergi nagy döbbenetére a világítótesteket aranyból kovácsolták valamikor az idők kezdetén. Talapzatukat olyan rúnajelek borították, amelyeket még Heléna sem tudott elolvasni – a varázslónő szerint legalább húszezer évesek voltak… Pár nappal ezelőtt Sergi még azt mondta volna, hogy azokból az időkből nem lehetnek írásos emlékeink, de az elmúlt napok alatt megtanulta, hogy jobb, ha lakatot tesz a szájára, amikor Heléna valamiről véleményt formál.

Kerwinnek nem állt módjában ellenőrizni Simon mágus állításainak valóságalapját, mindenesetre csónakokat sehol sem lehetett látni; az látszott a létező legjobb megoldásnak, ha a part vonalát követve gyalog indulnak tovább. Amennyiben Heléna nem tévedett sokat a tartózkodási helyük meghatározásában, akkor a Pandemonium méreteit, valamint az esetleges hátráltató tényezőket figyelembe véve egy, maximum másfél óra múlva elérhetik a Gyötrelem Oszlopcsarnokát, s felvehetik a kapcsolatot Holecka csoportjával. Kerwin nem egy alkalommal próbálkozott a forgalmazással, de az intervenciós kommunikációs rendszer csődöt mondott, s a fülhallgatókban statikus recsegésen kívül semmi sem hallatszott. Azt egyikük sem hitte, hogy Lilith zavarja az adást, ehhez korszerű „technológiára” van szükség, a démonok ezzel biztosan nem rendelkeznek. A dolog csak addig maradt rejtély, amíg Heléna ki nem okoskodta a magyarázatot.

– Mágikus erővonalak hálójában állunk – magyarázkodott a homlokát ráncolva. – Ne is próbálják műszerekkel mérni azokat, mert ilyen műszer csak egy létezik: az én agyam! Ezek az erők zavarják a rádiókapcsolatot. – A nyomaték kedvéért még azt is hozzátette: – Punktum!

Hands különös dolgot vett észre magán: kezdte megkedvelni a nőt.

A Tisztátalanság Tava felszíne fölött sűrű, zsíros köd kavargott, a parttól tizenöt lépésnyire már nem lehetett ellátni, a radar képernyőjén csak kivehetetlen foltok látszottak – a Pandemonium rendületlenül őrizte titkait. Kerwin számára szinte nyomasztóan hatott a mérhetetlenül nagy csend. Miután alászállt a pokolra, arra számított, hogy rémisztő acsarkodás és vérfagyasztó üvöltözés kíséri útját, rettenetes démonok, lidércek és szellemek vég nélkül támadó hordáival kell felvennie a küzdelmet, akik friss emberhússal és halandók langyos vérével táplálkoznak, de úgy látszott, hogy mindezek a képzelgések csak egy téves sztereotípia következményei. Valahol, valakik, emberek és könyvek azt tanították neki, hogy ilyen lesz az alvilág… Mindannyian tévedtek, de a Tisztátalanság Tavának partján állva még nem lehetett eldönteni, hogy mit lehet ehhez hozzátenni. Azt, hogy „hál’ Istennek”, vagy csupán ennyit: „nem is oly’ keveset”? Kerwin minden porcikájával azt kívánta, hogy egy idő után ne az utóbbit kelljen sóhajtoznia.

Komolyan vívódott Jessica miatt.

Ha józan ésszel átgondolt mindent, akkor csakis arra a következtetésre juthatott, hogy Tess meghalt, miután Lilith elragadta, amiből egyértelműen következik, hogy Jessica mégsem lehet a lánya, akit majd 2308-ban fog megszülni. Ha ez igaz, akkor a lány folyamatos hazugságokkal traktálja őket, nyilván annak az utasításait hajtja végre, aki ideküldte. Ez az ember feltehetőleg az a Bíboros, aki a XXIV. század harmadik évtizedében vezeti az intézményt. Igen ám, de a genetikai vizsgálat mégis azt az eredményt hozta, hogy Tess a lány anyja és ő lesz az apa, s ez a megállapítás ellentmond annak, hogy Tess meghal Jessica születése előtt.

Lehet, hogy hamisak a vizsgálati eredmények?

A XXIV. század genetikusai rendelkezhetnek azzal a technológiával, amelynek segítségével félrevezethetik Galland számítógépét.

De lehet, hogy Galland keze is benne van ebben a szövevényes összeesküvésben, s a német összejátszik azzal a valakivel, aki azt állítja magáról, hogy a tulajdon édeslányom?!

Kerwin sejtette, ha tovább gyötrődik, minden esélye meg van rá, hogy hamarosan megbolondul…

Elvette szemétől az elektronikus távcsövet, és visszaadta Handsnek. A férfi azonnal kiszúrta, hogy az ezredes csak „falból” vizsgálja a tó fölött terpeszkedő ködöt, valójában egy kis magányra vágyott, hogy nyugodtan gondolkodhasson, s nem arra kíváncsi, mi található a rendületlenül gomolygó párafalon túl.

– Min rágódik, John? – tudakolta, őszinteség, érdeklődés csendült a hangjából.

– Sok mindenen, Cornelius, például 1726-on és a Tai Leung hegyen történteken…

Handsnek nem volt szüksége külön kommentárra, hogy megértse, miről beszél a férfi – ekkorra már ismerte a történetet, Kerwin mindent elmondott neki –, de a másiknak sem, amikor ezt kapta válaszul:

– Az a nő csak hasonlított Tess Gordonra. Sajnálom, John. – Hands sem hitt abban, hogy Tesst életben találják, ha egyáltalán megtalálják valaha.

– Sajnálhatja is – nyögte a férfi.

– Tételezzük fel, hogy sajnos így lesz – morogta Hands, és állával Jessica felé bökött. A lány Helénával beszélgetett, s nem vett észre semmit. – Akkor ő kicsoda?

– Meg fogom tudni…

Hosszan hallgattak, Hands elterelte a szót Kerwin állítólagos családjáról.

– Mit gondol, miért nem támadnak minket? – szegezte Kerwinnek a kérdést.

– Csak arra tudok gondolni, amire Heléna…

A varázslónő arra a következtetésre jutott, hogy Lilith visszavonta pokolbéli légióit, és a palotájában várakoztatja őket, de még ő sem tudott épkézláb magyarázatokkal szolgálni, hogy a Démonkirálynőnek mi ezzel a célja. Lehet, hogy a tűz következtében odafönt kitört pánik zavarja mentális erejét, s ezért húzódik meg palotájában, vagy csupán egyre közelebb csalja magához a mágusokat, s akkor csap le rájuk, amikor a Tisztátalanság Taván hajóznak? A kérdéseket egyikük sem tudta megválaszolni, mindenesetre Heléna arra a végkövetkeztetésre jutott, hogy Lilith vár valamire…

Kerwin kiadta a parancsot az indulásra, és a Stockbauerek fedezete mellett elindultak a parton. Amennyiben Helénának igaza van, előbb vagy utóbb el kell jutniuk a Gyötrelem Oszlopcsarnokáig, ahol egyesülnek Holecka csapatával. Kerwin azért osztotta meg a csapatát, hogy egyszerre két ponton mérhessen csapást a démonseregre, csakhogy az ellenség nem mutatkozott. Lilith ezzel a mesteri húzásával elodázta a harc kezdetének időpontját, s arra kényszerítette őket, hogy céltalanul kóboroljanak egy számukra ismeretlen és felderítetlen terepen, mintha tudná, hogy ezzel értékes energiát veszítenek, ami egy idő után a védtelenségüket hozza maga után. De honnan tudja, hogy mi energiát használunk, egyáltalán honnan tudja, hogy mi az energia? – töprengett Kerwin. Természetesen Tesstől – adta meg magának a választ. Lilith áttörte Heléna tudatvédelmét, és magáévá tette mindazt az ismeretanyagot, ami a lány fejében lakozott. Ellopta a lány emlékeit.

Tess meghalt…

Holecka jelentkezett, meglepően tisztán lehetett hallani az adást. Kerwin átvette Gallandtól a komot, és visszajelzett. Kerwin kierősítette a hadnagy hangját. A szlovák pár mondatban összefoglalta az eddig történteket, de semmi olyat nem mondott, ami indokolná azt a nevetést, ami a háttérből hangzott. Handsék összenéztek, nem tudták mire vélni a dolgot. Kerwin megelégelte, hogy packáznak vele, s mérgesen ráförmedt a harcászati tisztjére, aki válasz helyet átadta valakinek a komját. Egy nő szólongatta az ezredest.

– Hallasz engem, John? – Tess hangja volt.

Kerwinnel forogni kezdett a Pandemonium. Leírhatatlan boldogság kerítette hatalmába, az első pillanatokban egyszerűen képtelen volt megszólalni. Hands mellette állt, és hitetlenkedve nézte, hogy egy könnycsepp buggyan elő a szeme sarkából. Kerwin gyorsan elfordult, mintha szégyellné a dolgot.

– Jól vagy, drágám? – Kerwinnek csak ennyi futotta az erejéből.

– Kutyabajom – nevetett Lilith.

Heléna boldog tapsikolásba kezdett.

– Ez hihetetlen, egyszerűen hihetetlen: Tess él és virul!

Hands hasonlóan vigyorgott, mint a körülötte állók, Jessica nem bírt uralkodni az érzelmein és elbőgte magát, Sergi hangosan áldotta az Istent. Hands magához ölelte a lányt. Visszanézett Gallandra.

A német felkapaszkodott egy magányosan álló sziklatömb tetejére, s Longinus-lándzsájára támaszkodva a Tisztátalanság Tava fölött kavargó nehéz ködöt szemlélte. Úgy állt a szikla csúcsán, mint a wagneri operák valkűrjei.

– Tess jelentkezett! – kiáltotta oda Hands.

Galland olyan arckifejezéssel nézett vissza rá, mintha álomból ébredne.

– Nein…

Egyedül ő nem hitte el. Hands homlokráncolva nézett az őrmesterre.

Ki ez az ember?

A tűzvésznél is gyorsabban terjedt a hír, hogy a gyújtogatók, miután komoly vérveszteséget okoztak a germán őrség soraiban, bemenekültek Vesta templomába. A Forum Romanum praetorianus csapatok lódobogásától lett hangos, kisvártatva aedilisek érkeztek és körbefogták az építményt, amelynek lépcsőjén számlálatlanul hevertek a borzalmas módon megégett holttestek – germánok, Vesta papnői egymás hegyén-hátán, a gyilkosok nem kegyelmeztek senkinek. A fórumon nem lehetett találni két olyan embert, aki pontosan el tudta volna mondani, hogy valójában mi történt a templomlépcsőn, mindenki egymás szavába vágva, összevissza beszélt, kiabált és tépte a haját. Sabinus lóhalálában érkezett a tér túlfeléről, de nagyobb pánikkal kellett szembesülnie, mint amikor az átkelést irányította Róma hídjain. A szemtanúk legkevesebb öt-hat gyújtogatót véltek látni, de olyan beszámoló is elhangzott, amely kéttucatnyira tette a gyilkosok számát.

Egyre nőtt a tömeg, az aedilisek pajzsaikkal szorították vissza a feldühödött embereket. Sabinus magához rendelte a praetorianus parancsnokokat.

– A katonák locsolják le vízzel a ruhájukat, hogy nehezebben kapjon lángra. Egy szakasz álljon össze teknősbéka-alakzatban, és a főkapuval szemben a lépcsősoron támadjon; ezzel eltereljük a gyújtogatók figyelmét. Eközben egy másik szakasz óvatosan közelítse meg a szentélyt – Sabinus mutatta, hogy honnan –, aztán a kellő pillanatban hatoljon be az épületbe. Ha van rá mód, akkor foglyokat kell ejteni, amikorra Néró megérkezik Antiumból, tudni akarom, hogy kik és miért gyújtották fel Rómát. Szorítsátok még hátrébb a tömeget, nem akarok több ártatlan áldozatot!

A terv jónak tűnt, ellenvetés nem volt, a centuriok szétszéledtek, hogy teljesítsék a parancsot.

Ha sikerül foglyul ejtenem a gyújtogatókat, haditribunusi rang lesz a jutalmam, vélekedett Sabinus. Lelki szemei előtt látta, amint egy légió élén lovagolva ismeretlen földeket, országokat hódít meg Róma legnagyobb dicsőségére, s látta magát elvonulni a saját diadalíve alatt. Lám-lám milyen szeszélyesek az istenek. Tegnap még egy senki voltam Tigellinus árnyékában, mára pedig kacérkodom a gondolattal, hogy vállamra borul a császári bíbor… Az egyik parancsnok visszatért, és megzavarta álmodozásában.

– Nincs vizünk, a tűzoltók mindent elhasználtak!

– Locsoljátok le magatokat borral – legyintett Sabinus. Mintegy kívülről, önnön testéből kilépve látta magát, amint ül a lova nyergében, és int…

Akár egy Isten…

Titkos példaképére, Titus Manlius Torquatusra gondolt. Arról ábrándozott, hogy ugyanolyan vasfegyelmet fog megkövetelni a beosztottjaitól, mint a híres konzul, de mindezek mellett sokszor gyakorol majd kegyelmet, hogy szeszélyesnek, s kiismerhetetlennek véljék; ez egyenes út a halhatatlanok panteonjába. Történt, hogy négyszáznégy évvel ezelőtt, amikor a rómaiak elkeseredett harcokat vívtak a latinokkal, Titus Manlius kivégeztette a tulajdon fiát, mert az egy lovas cohors élén parancs nélkül, saját szakállára megtámadta az ellenséget.

Kivégezték, pedig győzött.

Sabinus ahányszor hallotta ezt a történetet, utána mindig lerészegedett, és siratta Róma megfakult dicsőségét…

– Álljon össze az a teknősbéka! – harsogta visszakézből törölve izzadó homlokát. Valaki felnyújtott neki egy kupa bort. Mohón ivott, és megkínálta a mellette lévő helyettesét, Ariust. A férfi elhajolt a ló nyakától, átvette a kupát, s ekkor Sabinus észrevette, hogy egy parányi pirosló fénypont táncol az ezüsttel kivert, díszes mellvértjén. Rábökött a fénypontra.

– Mi az ott?

Arius hangtalanul fordult le a lováról – Serrault kiváló kiképzést kapott, mert felismerte Sabinust, és nem őt lőtte le.

Sabinus fontos szereplője volt a római történelemnek; ezért nem halhatott meg a 64. év tizenharmadik napján…

Serrault számára egy tőrdöféssel ért fel Michelle halálhíre. Hetek óta tartó kómájából felébredve lecsupaszított lélekkel állt az angyal előtt, aki olyan tükröt tartott elé, amelyben végre meglátta valódi önmagát. Undorral töltötte el annak a Gerald Serraultnak a képe, amelyik visszanézett rá, s tudta mit kell tennie, hogy leszámoljon ezzel a szellemmel. Michelle-t már nem válthatta meg senki, de őneki megadatott az utolsó esély.

– Addig változz meg, amíg nem késő, Gerald! – mondta Tullia, aki Michelle hangján szólalt meg.

Serrault úgy bőgött, mint egy taknyos gyerek.

– Menj a Palladiumhoz! – utasította Szenoi, aztán eloszlott, feloldódott a semmiben, köddé vált, akár az álmok. Serrault pedig magához vette a felszerelését, hogy megmentsen egy embert, megragadjon egy utolsó lehetőséget.

Éppen időben érkezett.

Fu Macs Csen az infra-kódkulcsával jutott be a SWALLOW belsejébe. Az időgép látszólag semmit sem változott az elmúlt évszázadok alatt, testét nem borították horpadások, a kínai ugyanolyan állapotban találta, mint amikor elbúcsúzott tőle, alig egy hónappal ezelőtt.

Ötszáz évig várt reánk. Istenem, add, hogy működjön, fohászkodott Fu Macs Csen, és felélesztette a fél évezrede szunnyadó pozitron-reaktort. Elvégezte a tesztprogramot, s örömmel állapította meg, hogy az időgép menetkész.

Lehuppant a konzol elé, arcát két kezébe temette, vállát rázni kezdte a zokogás. Nem tudta mennyi idő telhetett el így, egyszer csak arra eszmélt, hogy Serrault rázogatja a vállát.

– Nincs több energiám, el kell innen tűnnünk, Mr. Csen! Hallja, amit mondok?!

– Hallom. – Fu Macs Csen egy gombnyomással zárta az ajtót. Amióta bejött a templomba, semmit sem kérdezett a férfitól. Nem kérdezte meg tőle, hogy miképpen és mikor ébredt fel öntudatlanságából, nem tudakolta meg, honnan tudta hova kell jönnie, egyáltalán nem kérdezett semmit. Végig William Klippelre gondolt. Saját magát okolta fiatal kollégája halála miatt, amíg él, nem bocsáthatja meg magának, hogy visszakérte tőle a fegyvert…

Odakintről erősödött a zaj, a praetorianusok benyomultak a szentélybe, és zavarodottan rohangáltak körbe-körbe. Izgatottan, kivont karddal kezükben keresték az ellenséget, azt egyikük sem gondolhatta, hogy a „gyújtogatok” a legszentebb ereklyében húzódnak meg.

Fu Macs Csen lekapcsolta a külső kamerákat, kezét a vezérlőpanelra tette. Serrault szemébe nézett, s végre kérdezett.

– Mióta vagyunk idebent?

– Harminckét perce.

– Mennyi idő alatt ért ide?

– Negyedórába sem telt, loptam egy lovat.

Tehát Serrault legkevesebb negyvenöt perccel ezelőtt hagyta el a Maro-házat.

– Látta a Palládiumot a peristülionban, amikor eljött a házból? – kérdezte Fu Macs Csen. Beprogramozta a helyszín koordinátáit.

Serrault értetlenkedve nézett rá.

– Természetesen nem…

– Akkor induljunk.

A kínai mínusz harminc percre állította a számlálót, és visszament az időben. A történészek sohasem tudták pontosan megmondani, hogy tulajdonképpen milyen tárgyat tiszteltek meg a rómaiak Palladium névvel. A kortárs történetírók szerint egy viszont biztosra vehető vele kapcsolatban: Valamikor eltűnt, és soha többé nem került elő…

VI.

64. július 13. Róma

EGY VELENCEI gondolához hasonló, karcsú csónak ringatózott a habokon, fekete testét vastag hínár és algapáncél borította, ami nagyban befolyásolhatta a haladási sebességét, megnehezítette irányítását, de ez cseppet sem zavarta a révészt – a férfi legalább kétszáz éve halott volt. Bokáig lengedező, foszlányokban lógó lacernában, sárgálló csontujjai között egy hosszú karót tartva állt csónakja végében, az arcába húzott csuklya eltakarta rothadó koponyáját.

S nem volt infraképe.

– Ha nem látom, nem hiszem el – mérgelődött Holecka, aki kezében a tüzelésre kész Stockbauer-rombolóval egy oszlop mögül kukucskált kifelé.

A többiek a környező oszlopok mögött bújtak meg, egyedül Lilith nem látszott idegesnek, sőt, határozottan élvezte a dolgot, oldalát egyre furdalta a kíváncsiság, hogy a feketeruhás emberek hogyan fogják megoldani ezt a problémát mágiahasználat nélkül. Az elmúlt percek alatt egy valamit biztosan sikerült megállapítania: nem értenek a varázsláshoz. Vannak különös módon működő, tüzet okádó fegyvereik, de ez nem mágia! Lilith egy új szóval, egy új fogalommal ismerkedett meg, ami így hangzott: technika. A Stockbauer határozottan elnyerte a tetszését, érezte, hogy élőlény, eldöntötte magában, hogy az első adandó alkalommal szeretkezni fog vele…

Minden élőlénnyel lehet szeretkezni!

Holecka úgy állapodott meg Kerwin ezredessel, hogy megpróbál átkelni a tavon. Kerwin leadott egy nagyfrekvenciás jelsorozatot, a harcászati tiszt bemérte az adó irányát, távolságát, ez utóbbival kapcsolatban a számítógép olyan adattal hozakodott elő, hogy nem lehet több másfél kilométernél. A szlovák hümmögve nézte a tó felett megülő, bűzlő ködöt, jószerivel az orráig sem látott, egy-két kivételtől eltekintve a műszerek csődöt mondtak.

– Vízre szállunk, uram? – tudakolta tőle Mark. Az újságíró szélesen vigyorgott, szinte kicserélték, amióta összetalálkoztak Tess-szel.

– Hajó nélkül? – rázta a fejét Holecka. – A hangradar szerint ezen a szakaszon egészen a túlpartig, mellmagasságnál sehol sem magasabb a vízszint, de ha a jóisten megjelenik nekem, és térden állva könyörög, akkor sem vagyok hajlandó belegázolni ebbe a trutymóba.

Lilith természetesen mindent hallott.

Továbbhaladtak a parton, a ködből hamarosan kibontakozott a karcsú gondola és a csontvázrévész alakja.

– Tess, maga meghozta a szerencsénket! – lelkesedett a szlovák. A csuklóinál megbilincselt, félájult igazi Tesst lefektették egy oszlop tövében és tanakodni kezdetek, mitévők legyenek. Most, hogy Tess Gordon ép bőrrel egy karcolás nélkül előkerült, Holecka nem akart fölöslegesen kockáztatni, s fegyvert használni a Pandemonium kellős közepén, nehogy felébressze a démonokat, akik Tess szerint a palotában aludtak…

Szüntelen faggatták a „lányt”, hogy mesélje el menekülésének, Palmyra elfogásának történetét, de ő pattanásig feszítette mindenkinek az idegeit az olyan bejelentéseivel, hogy „küzdelemre kényszerítettek minket, amelyben én győztem, de többet csak Johnnak mondhatok…” Markék feladták a meddő küzdelmet, nem feszegették tovább a dolgot. Tess komoly traumán eshetett át, érthető okoknál fogva nem szívesen beszél az élményeiről, vélekedett az újságíró. Folyton a „lány” körül lábatlankodott, s be nem állt a szája. Lilith rettenetesen unta a férfit, de nem tehetett ellene semmit, ha némává teszi, vagy egyetlen szempillantással meggyilkolja, akkor lebuktatja magát, ezért inkább hallgatta a szóáradatot, még mosolygott is hozzá.

– Jessica azt mondta, hogy olvasta az összes könyvemet, amiket persze még meg sem írtam – mondta a csillogó szemű Mark Lilith fülét puszilgatva. – Na, mit szólsz hozzá?

– Nahát ez a Jessica?! – villant Lilith tekintete. – De ne hidd azt, hogy olyan könnyű életed lesz, drágám. Bármikor megtámadhat egy különös betegség, például rothadni kezd a véred, leprás leszel, esetleg ujjnyi vastag, zsíros kukacok kezdenek tekeregni az agyadban, kimásznak a füleden, beesnek a gallérod mögé, s mindez egy röpke pillanat alatt, mintha csak csettintenék az ujjammal…

Lilith csettintett és felkacagott – semmi különös nem történt.

Mark döbbent arckifejezéssel nézett rá.

Szegénykém, mennyit szenvedhettél, hogy ilyen sületlenségeket beszélsz?!

A pokoli révész kinyújtotta csontkezét, mozdulatlanul állt – kérte a fizetséget. Jacta megelégelte a dolgot. Óvatosan megközelítette a gondolát, a csőre töltött, kibiztosított Kalasnyikovot átvette a bal kezébe, derékszíjáról leakasztott egy háromszáz éves Jugoszláv gyártmányú repeszgránátot, fogával kirántotta a biztosítószeget, és a gyilkot belepottyantotta a csonttenyérbe.

– Persze, haver, persze… – hátrálni kezdett, kiköpte a biztosítószeget, felkapcsolta a páncélját.

Vakító fény villant, döbbenetes detonáció hallatszott, a gránát felrobbant. Parányi csontdarabkák, ruhafoszlány záporozott minden irányba, a repeszdarabok felfodrozták a Tisztátalanság Tavának felszínét, a révészből csak a habokon ringatózó karó maradt meg. Jacta begázolt a térdig érő vízbe, és boldogan felmutatta.

– A csónak előállt!

Holecka mérges volt, de nem mutatta: rendületlenül nézte a műszereit, Lilith démonjai továbbra sem mozdultak.

– Átkelünk a tavon, a túlparton Kerwin vár minket!

Tess összekuporodott a rothadásszagot árasztó deszkákon, felhúzta a térdét, leszorította az állát, s úgy rezzent össze minden apró zajra, mint egy anyját vesztett kismacska. Szemében állati riadalom fénye égett, véresre harapdált, néma ajkairól állandó nyöszörgés áradt, a körülötte állók látva a szakadatlan szenvedését már-már megsajnálták, holott mindegyikük pokolba kívánta Anguis rabszolganőjét. Legszívesebben a parton lelőtték volna, Mark például képtelen volt felfogni, hogy miért cipelik magukkal, ahelyett, hogy keresztüllőnék, mint valami veszett kutyát. Hogy nyomatékot adjon szavainak, ismételten rugdosni kezdte a szíriai nőt; a csónak vészes billegésbe kezdett, Holecka ráförmedt a férfira.

– Micsoda egy rohadt szadista állat maga Wilson, üljön le, mielőtt belepofozom a vízbe! Majd Kerwin eldönti, hogy mi legyen a csaj sorsa. Én sem látom őt szívesen, de gyilkosok nem vagyunk. Üljön le!

Mark kipirult arccal, lihegve foglalt helyet, magához húzta az energiavetőjét.

– Kinyírom a kurvát – magyarázta a csónak orrában álló Lilithnek. A Démonkirálynő elismerő pillantással nyugtázta a hallottakat.

– Na, rajta!

– Tess, maga meg ne tegye alá a lovat! – mérgelődött a szlovák, aki az igazi Tess tarkója alá nyúlt, megtámasztotta a fejét, és megitatta a kulacsából, meglepően emberségesen viselkedett. A fogoly hálás pillantással jutalmazta a jócselekedetet.

Tess azt remélve, hogy a férfi olvasni tud a néma ajkáról, élni próbált ezzel a lehetőséggel, de a nődémon ezt a képességét is elvette, a szüntelen zsibbadástól jóformán inni sem tudott, a víz lecsordult az állán és átáztatta a köpenyt, amivel letakarták a meztelen testét. Lilith viszont nem vetett gátat a gondolatainak, s ez rosszabb volt mindennél, hiszen ha a lány öntudatlan lenne, könnyebben elviselné a szenvedést, de így a csónakban töltött minden egyes perc egy eleven tőrdöfés volt a szívében.

Lilith beül az időgépbe, és Tess Gordonként él tovább a XXIII. században.

Tesst pillanatok választották el az őrülettől, amikor arra gondolt, hogy mi lesz a sorsa, a rettegés áthatotta minden porcikáját.

Miért nem veszik észre a csalást, pszichoszondáik miért nem jelzik, hogy valami baj van, valami nagyon undorító dolog történt? Édes Istenem, mi fog történni velem, lehet, hogy megölnek? Nem, nem halhatok meg, hiszen szülni fogok egy kislányt… De jaj, mi lesz, ha mindez csak a Katedrális és William Suger egy újabb körmönfont hazugsága? Jessica nem az én lányom, s én itt fogok elpusztulni az ókorban, ezen a pokoli helyen?

Elkárhozok, mint Michelle?

Tess rúgkapálni kezdett, megpróbálta eltépni a bilincseit, persze erőlködése hasztalan, meddő küzdelemnek bizonyult, Holecka lefogta, visszanyomta a deszkára.

– Dobjuk be a vízbe! – javasolta a nyughatatlan Mark, aztán pillantása a karóra tévedt, amivel a holland hajtotta, lökte előre a csónakot, és rádöbbent, hogy mekkora ostobaságot mondott. A Tisztátalanság Tava ezen a ponton legfeljebb ha csípőig ért.

Zsíros, szürke ködben siklottak előre, a látótávolság nem volt nagyobb két csónakhossznál, a tó felszínére telepedő mérhetetlenül nagy csend mindennél nyomasztóbbnak tűnt.

– Mikor érünk át? – tudakolta Jacta.

– Harminc-harmincöt perc – nézett az órájára Holecka. – Ha elfáradt, Wilde, adja át Aulusnak!

– Még bírom – hallatszott hátulról.

Aulus a parancsnokkal szemközti padon húzódott meg, szemében olthatatlan tűz égett, arca szinte sugárzott, semmi kétség, szép csendesen megőrült, amióta leereszkedett a Rettegés Kürtőjén. Lilith nyomban felismerte benne a tűzmágust, aki a Circus Maximusban le akarta szúrni a Szent Lándzsával. Ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy megölje a férfit, de uralkodott az ösztönei felett, óriási hiba lenne, időnek előtte felfedni kilétét.

Majd Los Angelesben! Az istentelenség, a dekadencia, a perverz ölelkezések szentségtelen városában, majd Amerikában, ami sokkal tökéletesebb, mint a túlvilág! A hajóban utazók agyában, csapongó gondolataiban, emlékeiben kutakodva rábukkant valami hallatlanul érdekesre, amit a fejvadász tudatából olvasott ki: „Amerika mikor fejezzük be az emberi háborút? Baszd meg magad az atombombáddal. Nem vagyok jól ne zavarj! Nem írom meg versem míg eszemnél vagyok. Amerika mikor leszel már angyali? Mikor veszed le ruháidat? Mikor nézed meg magad a síron keresztül?”[141]

Lilithnek tetszett a vers, s tetszett Amerika.

– Imádni fogom – mosolygott Jactára.

A fejvadász nem értette, miért mondja ezt a lány, válaszképpen hümmögött valamit.

Ólomlábon vánszorogtak a percek, a csónak padlóján nyöszörgő Tess Gordon imádkozni kezdett Szép Helénához.

Lilith tartott Szép Helénától, akinek egyre erősebben érezte jelenlétét; ez némiképpen felborította a terveit – mégsem lesz olyan könnyű dolga, mint eleinte hitte. Lassan felsejlett előttük a part vonala, és a nődémon megkezdte az előkészületeket a varázslónő megtévesztésére.

Amikor Tess Gordon tudatvédelmét áttörve kieszelte, hogy a lány helyett ő fog visszatérni a XXIII. századba, legelőször az jutott eszébe, hogy valamilyen rafinált módon félre kell vezetnie Szép Helénát, különben dugába dől a terve, sőt, az élete is veszélybe kerülhet, hiszen a Kerwinnek nevezett férfi a Pandemoniumba hozta a Longinus-lándzsát, és Helénánál ott van a medalion, amelynek még a látványától is iszonyodott. Előbb inna Krisztus véréből, minthogy kézbe fogja, megtapintsa az ékszert. Helyzetét roppant módon megnehezítette, hogy a „fekete emberek” – magában így emlegette őket – ismerték a pecsét titkát, ez nagy meglepetést okozott számára! Tess elméjére még homály borult ebben a kérdésben, de azok a halandók, akik itt vannak vele egy csónakban, már tudták, hogy a SATOR-négyszög egy fohász az Őrzők kollektív tudatához. Mindezek okán áldotta az eszét, hogy nem ölte meg Tess Gordont. Csakis önnön hiúságának következtében döntött úgy, hogy életben hagyja, mert látni akarta a lány szenvedését, pokoli kínját, amikor szeme láttára magához öleli azt a férfit, akit szerelemmel szeret, és azt a lányt, aki hús a húsából, vér a véréből. Csakis ezért változtatta Palmyrává, nem másért, de ebben a megváltozott helyzetben még hasznára is lehet, hiszen a „fekete emberekben” tomboló Palmyra iránt érzett gyűlölet tompává teheti a varázslónő kifinomult elméjét, és megzavarhatja őt a koncentrációban. Márpedig Simon kurvájának – Lilith már a gondolataiban is az angol megfelelőjét használta a latin lupa szónak – nagyon kell koncentrálnia, ha észre akarja venni, hogy mágikus testeket lát.

A lehető legerősebb tudatvédelemmel fedezte elméjét és testére rámondott egy leplező varázst. Ugyanezt tette Tess-szel, majd enyhített a mentális béklyóin, hogy a lány pánikhangulata még inkább befolyásolja a környezet emocionális rezgéseit, megpróbált természetesen viselkedni – ahogyan Tess viselkedne, ebben a helyzetben –, ennek okán, amikor meglátta a partot és a ködtakaró mögül kibontakozó emberi alakokat, elbőgte magát.

Utoljára akkor sírt, amikor elhagyta az Édent.

Valamit ki kell okoskodnom, hogy Heléna – akiről már tudta, hogy Sheila Joinernek hívják – ne jöjjön a közelébe, s ami a legfontosabb: ne érintse meg!

Kereste a megoldást, megérintette Jactát, behatolt a férfi elméjébe. A fejvadász félreértette a mozdulatot, közelebb húzódott hozzá, hátulról átkarolta és gyengéden megcsókolta a nyakát. Az első pillanattól kezdve kívánta Tesst. Nem érdekelte, hogy Kerwin esetleg megláthatja őket.

Mark tátott szájjal, döbbenten meredt rájuk.

Mi a fene van Tess-szel?

Lilith játszott Jactával. Fejét hátrahajtotta, felnyúlt, a férfi nyaka köré fonta a karját, teste meghajolt, mint a nád. Jacta meg akarta csókolni, de a Királynő megtudta, amit akart, és elvonta ajkát, kibontakozott a fura ölelésből.

A megoldás a kondicionálás, ami minden betegségtől, mérgezéstől, fáradtságtól megvéd.

S Heléna nem kondicionált!

A part csupán karnyújtásnyira volt, a piszkosszürke ködtakaró egy csapásra eloszlott, tovalibbent. A homok borította parton hatan álltak, legelöl egy magas, atletikus testalkatú férfi, az övében kard, Lilith felismerte benne azt a mágust, aki megmentette a Circus Maximusban Aulus bosszújától.

John Michael Kerwin.

A Démonkirálynő kiugrott a csónakból, és a térdig érő mocsokban gázolni kezdett a férfi felé. Kerwin eléje sietett, egy pillanattal később egymás karjába omlottak. Lilith keservesen zokogott, Kerwin lecsókolta arcáról a könnyeket, átölelte, s ringatni kezdte karjában szerelmét, leendő gyermekeinek anyját. Mohó ajka megtalálta a lányét, de ő elfordította az arcát.

– Valami bajom van, John – nyöszörögte elkeseredetten –, azt hiszem, leprás vagyok.

Kerwin a döbbenet élő szobrává változott.

– Meg fogsz gyógyulni.

– Ne, kérlek, ne érj hozzám!

– Megvéd a kondicionálásom – simította a könnytől ázott arcot Kerwin, és megcsókolta a lányt, akit Tess Gordonnak hitt.

Akit mindenki Palmyrának vélt, mindezt végignézte a csónakból, s majdnem megszakadt a szíve. Egy szőke lány gázolt a vízbe. Tess felismerte benne az egykori Mariont.

Ő lesz a lányom! Istenem, felfedte a titkát John előtt.

Elkeseredett élethalálharcba kezdett a csónakban. Veszett módon rúgkapált mindkét lábával, a fogait használta, próbálta megharapni az embereket, hánykolódott, ide-oda dobálta magát, két ember kellett hozzá, hogy végre lefogják.

Lilith megpördült.

Jessica nem így képzelte el a találkozást a húszéves anyjával – ”Tess” jóformán rá sem nézett, hanem visszaszaladt a csónakhoz, s hajánál fogva kicibálta belőle Palmyrát.

– Gyere csak, te ribanc!

Kerwinék döbbenten nézték a jelenetet.

Lilith a part felé rángatta a Palmyrává változtatott Tesst, közben éles hangon kiáltozott, hogy „vigyázzatok, elkapta tőlem”!

A szíriai nő arcát iszonyú kelések borították, a gennyes sebek sárgán fénylettek a parton álló kandeláberek fényében, aki látta, hátrahőkölt.

– Aki nem kondicionált, tűnjön el innen! – harsogta Kerwin. Galland hanyatt taszította a medalionját markolászó Helénát, Mark értetlenkedve forgolódott a térdig érő vízben.

– Mi van?

Holecka azonnal kapcsolt.

– Mozgás kifelé a partra, Wilson! Hozzáért Tesshez? Mozgás kifelé!

A helyzet kaotikussá vált. Mivel a kondicionáltak sem merték érinteni a megfékezhetetlennek tűnő Palmyrát, ezért Hands egyszerűen rátaposott a nyakára, Wilde pedig az egyik vállára lépett rá, a hátrabilincselt kezű nőt köhögő roham fogta el, lassan feladta a meddő küzdelmet. Galland elrángatta a közelükből Markot és Aulust, s összeterelte őket Helénával. A varázslónő értetlenkedve állt a történtek előtt, mindössze annyit sejtett, hogy Tess valami szörnyű betegségben szenvedhet, és ezt Palmyra is elkapta tőle.

Nini, Palmyra!

Jacta szintén mentes volt a kondicionálástól, de őt nem lehetett egykönnyen terelgetni: vagy magától ment valahova, vagy sehogy. Amikor Holecka kiabálni kezdett vele, csak a vállát vonogatta, Handsnek kellett ráförmednie, hogy legalább lépjen hátra, „ha nem akar megdögleni”.

Palmyra megtaposva nyöszörgött a földön, szemében ismét ott csillogott az állati riadalom – energiafegyverek szegeződtek rá. Az arcát borító gennyes kelések eltakarták a tetoválásokat, Hands a Stockbauer csövével hajtotta szét a nő köpenyét, a sebek a keblét is elborították.

– Ez egyszerűen képtelenség – hitetlenkedett Holecka. – Pár perccel ezelőtt még semmi sem látszott rajta.

Lilith felmutatta a kezét, Kerwin kivételével mindenki hátrahőkölt, amikor látták, hogy genny csillog az ujjain.

– Rajtam sem – nyeldekelt Lilith.

– Miért nem szólt erről? – förmedt rá a harcászati tiszt. Híres volt legendás nyugalmáról, de most egyik pillanatról a másikra elveszítette az önkontrolját, senki sem próbálta csitítgatni az emberei közül. – A kurva életbe, hogy tehetett ki minket ekkora veszélynek?!

– Mert nem tudhattam előre! – sikította Lilith.

– Galland! – üvöltötte Kerwin, a német futva érkezett. – Végezze el Tess virológiai alapkondicionálását, védje meg az immunrendszerét, nem érdekel, milyen áron, de fékezze meg ezt a folyamatot! A kondicionálatlanokat nem akarom meglátni Tess közelében, ha a Pandemoniumból felviszünk egy vírust a XXIII. századba, és ott mutálódik, elterjed, mire megfékezzük, s kipusztulhat az emberiség.

Jessica odatérdelt Lilith mellé.

– Szia anyu.

– Szia, kicsim, most inkább ne adj puszit!

Palmyra felnyögött a homokban, próbált Jessica felé mozdulni, a szőke lány tüstént odébb húzódott. Megmentette őt Pompejiben, mert ennek így kellett történnie, de Palmyra ideje lejárt, sorsa beteljesedett – Jessica undorodott tőle.

Hangtalan zokogás rázta a szíriai nő vállát, Kerwin döbbenten meredt Palmyra hajára, ami az elmúlt percek alatt foltokban megőszült. Egy időben elképzelhetetlennek tartotta, hogy ez a kegyetlen teremtés ennyire rettegjen és féltse a nyomorult életét. Nem ilyennek ismerték meg Pompeji óta.

– Ezzel mi legyen? – kérdezte Galland. – Kondicionáljam őt is?

– Fölösleges, őrmester – válaszolta Kerwin. – Ha nem haldokolna, már régen megöltem volna. Ne foglalkozzon vele, hadd szenvedjen, megérdemli!

Heléna tízlépésnyire álldogált tőlük.

– Nem vettek észre semmi furcsát rajta? – tudakolta Marktól.

– Nem vagyok orvos, mit tudom én, hogy milyen kibaszott vírusok tanyáznak idelent! Ráadásul hozzáértem Tesshez, még puszilgattam is! – Mark tapogatni kezdte a kezét, az arcát. – Nem lát rajtam semmi elváltozást?

– Úgy értem Tess viselkedésében.

– Maga sem viselkedne másképpen, ha napokat kellene eltöltenie idelent – fortyogott Mark a testét vizsgálgatva. Rettegett attól a gondolattól, hogy elkapott valamilyen betegséget, amiről még fogalma sincs a XXIII. századi orvostudománynak. Vagy már nincs…

– Biztos így van, nem tudom… – motyogott Heléna, valami nagyon nem tetszett neki, rettenetesen zavarta… „Valami bűzlik Dániában”, jutottak eszébe a Hamlet halhatatlan sorai, mialatt tekintete ide-oda ugrált Tess és a homokba letepert Palmyra között. Mindkét nő elméjét erős tudatvédelem leplezte, s akkora ellenállást fejtettek ki, hogy valósággal beleszédült, ahogy megérintette őket. Tudata úgy pattant le róluk, mint gumilabda a betonfalról, az agyában keletkezett zsibbadás elszédítette, mintha egy korsó, erős fallernusit ivott volna, s most érződne a hatás. A Démonkirálynő csinálhatott valamit Tess tudatával, mert ez nem az általam aktivizált mentális védelem, állapította meg. Idegesen toporgott, egyik lábáról a másikra állt a bokáig süppedő homokban. Lehunyt szemmel koncentrált, de a Palmyra elméjéből szinte kézzelfoghatóan áradó gyűlölet, elkeseredés, szenvedés és düh szétzilálta gondolatait. Később azt érezte, hogy a szíriai nő üzenni próbál neki, de a szerencsétlen teremtés képtelen volt összpontosítani gondolatait, s negatív emócióval épp ellenkező hatást váltott ki, és Sheila Joiner, a XXIV. századi Detroitból visszavonulót fújt. Elgyengülve ült le egy terjedelmes kőre, halántékán izzadságcseppek gördültek lefelé, arca kipirult, légzése szaporává változott, rettenetesen megerőltette magát, mégsem jutott semmire.

Mark elugrott a közeléből, azt hitte, a nő elkapta a fertőzést.

A virológiai alapkondicionálás átvette az immunrendszer szerepét, s láthatóan megfékezte a rohamosan terjedő folyamatot – Tess máris jobban érezte magát, míg Palmyra szabályosan haldoklott. Elléptek tőle, már le sem kellett fogniuk.

Lilith hatalmas sikerként könyvelte el az elmúlt percek történéseit: kiiktatta a varázslónőt, pánikhangulatot gerjesztett, amely a „fekete emberek” vezetőit zavarhatja az objektív helyzetmegítélésben, s fájdalmat, igazi lelki fajdalmat okozhatott Tessnek. Lenyűgözte John Michael Kerwin személyisége, a tudatából áradó mentális erő nagysága, kimért mozdulatai, hangjának érces zengése. Ramszesz halála óta nem találkozott ilyen erős egyéniséggel a halandók világában.

– Szeretlek – mondta a férfinak.

Kerwin letérdelt elé a homokba, átölelte, magához szorította. Lilith kisvártatva kibontakozott az ölelésből, és beszélni kezdett; megbabonázta a körülötte állókat, az intervenciósok mézédes borként itták minden egyes szavát.

– Mindent el fogok mondani, de részletes beszámolóra most nincs idő, tüstént távoznunk kell innen! Amikor Lilith megneszelte, hogy Longinus-lándzsája és a medalion egyszerre közeleg, maga köré gyűjtötte leghűségesebb szolgálóit, és elhagyta ezt a létsíkot. A mágikus kapuk bezárultak, s évszázadokig nem fognak felnyílni, ebben biztosak lehetünk, ezt egy Oresztész nevű férfitól tudom, akivel idelent találkoztam. Oresztész rendes volt hozzám, és kaptam tőle egy utolsó lehetőséget, azt mondta, ha helytállok a próbán, akkor elenged! Meg kellett küzdenem Palmyrával, s ha legyőzöm, szabadon távozhatok. – Lilith elbőgte magát: – Megmondtam Michelle-nek, hogy kinyírom a csajt, ha van terem a mozgásra, most nem egy állvány tetején kellett küzdenünk!

Lilith keservesen zokogott, Holecka barátságosan megveregette a vállát.

Kerwin felsóhajtott, amit hallott, óriási megkönnyebbüléssel töltötte el. Lilith ugyan megszökött előlük – egész végig ebben reménykedett –, s ők visszatérhetnek, színvallásra kényszeríthetik William Sugert, aki továbbra is rendületlenül őrizte titkait. De már nem sokáig!

A Démonkirálynő elhagyta az emberiség világát, visszatakarodott a sötétségbe, s az Őrzők lepecsételik a kapukat, hogy soha többé ne jöhessen vissza. A döntés Kerwin kezében, a Második Intervenciós csoport parancsnokáéban volt, de ő megerősítésre várva mégis odafordult Handshez, aki lejött utána, hogy segítségére legyen.

– Magának kell meghoznia a végső döntést, Excellenciás uram!

Hands pillanatig sem habozott, ha ennek a történetnek lesz folytatása, már nem ők lesznek a főszereplők.

– Haladéktalanul elhagyjuk az ókort, erre az iszonyú helyre pedig termonukleáris csapást mérünk, legyen ez a személyes búcsúnk Rómától. A többi legyen a Katedrális és a Bíboros problémája.

A döntés egyöntetű sikert aratott.

– Öld meg, John! – mutatott Lilith a félájult Palmyrára. Abban bízott, hogy Kerwin magától megteszi, mert nem akart mentális befolyásolással élni Heléna közelsége miatt. De a varázslónő csak addig lesz veszélyes ellenfél, amíg valamilyen úton-módon meg nem öli. Eldöntötte magában, hogy az első adandó alkalommal ezt a lehető legborzalmasabb módon meg fogja tenni… Sheila Joiner ezerszer jobban fog szenvedni, mint Michelle.

Kerwin a szamuráj kard markolatára csúsztatta a kezét, de a penge a tokjában maradt. A férfi meggondolta magát.

– Nem érdemel ekkora szánalmat. – Magához intette Gallandot, összesúgott vele, a német komor arccal bólintott, és teljesítette a parancsot.

Levették a bilincset Palmyra egyik csuklójáról, s a nőt elhúzták a csónakig. Egy erősnek látszó, vastag rézkarika csüngött a magasba ívelő hajóorr alatt. Galland leellenőrizte, s úgy találta, hogy a legyengült Palmyra nem tudja majd kirángatni a vaskos gerendából. Odabilincselte a bal kezét.

A szíriai nő egy elkeseredett pillantást küldött Heléna felé, de a varázslónő oda sem nézett.

Tess Gordon elveszítette az eszméletét, amikor percekkel később magához tért, egyedül találta magát a Pandemoniumban.

Egy alig harminc centiméter hosszú, csuklóvastagságú, hengerszerű tárgy feküdt előtte a homokban. Még soha életében nem látott ilyen szerkezetet, de azonnal tudta, hogy mit helyeztek a lába elé; kiverte a hideg veríték.

Tehetsz nekünk egy szívességet az atombombáddal, Amerika!

– Szentséges Atyaisten, lefelé jövet megszámolták, hogy mennyi lépcsőfokból áll? – fordult Mark a lehajtott fejjel mögötte bandukoló Helénához, de a varázslónő annyira magába gubódzott, hogy föl sem figyelt a kérdésre. A férfi rálegyintett, egy rántással megigazította vállán az energiafegyverét. Továbbment.

Bolond ez a csaj!

Helénát automatikusan vitték előre a lábai, nézte ugyan a nyálkával borított lépcsőfokokat, de egyáltalán nem látta azokat, gondolatai teljesen máshol jártak, szinte csak a teste volt jelen a felvilágra vezető lépcsősoron. Egyfolytában az elmúlt percek történésein lamentált, rettenetesen bosszantotta, hogy Lilith ennyire kiszúrt vele. Amióta elindultak felfelé, ezen rágódott, nem hagyta nyugodni a dolog. Valamilyen betegséget plántált Tessbe, erre gondolnom kellett volna, habár a Circus Maximus előtt mindenre számítottunk, csak arra nem, hogy elragadja magával, most meg levédi a tudatát, mintha tőlünk kellene félteni… Vagy tőlem?

– Ez nekem nagyon nem tetszik…

– Hogy mi? – nézett vissza Mark a válla felett.

– Csak hangosan gondolkodom – rezzent össze Heléna. Felnézett. Kerwin és Tess haladtak a csoport élén, a férfi átkarolta a lány vállát és beszélgettek. Mögöttük Jessica haladt Jactával, aztán Hands és Sergi következtek, majd a holland és Holecka. Mark itt szuszakolt az orra előtt, Aulus és Galland valahol a háta mögött lehettek. Tess vidámnak látszott, a különös betegség nyomai – ez valami mágikus bűbáj, állapította meg magában a varázslónő – már alig látszottak az arcán, a virológiai kondicionálás tíz perc alatt csodát tett: hadrendbe állt a biológia (vagy a Teremtő?) adta természetes immunrendszer helyett, s minden vírust kiirtott a szervezetből, ami csak zavart okozhat.

Heléna ezt nem volt hajlandó tudomásul venni. Látott már ilyen keléseket egy görög nő arcán, s az a nő sokkal inkább a fekete mágia áldozata volt, mint holmi vírusoké. Nem gyógyíthatta meg semmilyen kondicionálás…

Ez a nő nem Tess.

– Ez a nő nem Tess…

Mark elhatározta, hogy nem fog visszafordulni, akármit is makog a mögötte csoszogó bolondos nő, viszont erre a kijelentésére önkéntelenül hátrafordult. De mielőtt bármit mondhatott, vagy kérdezhetett volna, Heléna gyorsan betapasztotta a száját. Megtorpantak a lépcsőn, Aulus kis híján beléjük ütközött.

Heléna pillantása megtalálta Markét. Szabad kezével előhúzta a medaliont a tunikája alól, fejét átbújtatta a láncon, és az értetlenkedve pislogó férfi kezébe nyomta a Lilith-űző ékszert. Összesimította Mark ujjait, ráfogott az öklére.

Aulus egy római dalocskát dúdolva megkerülte őket.

– Figyeljen, Mark, szeretném megkérni valami nagyon fontosra – suttogta a nő, óvatosan elvette kezét a férfi szájáról. – Most előremegyek, és ha kiáltok, akkor dobja oda nekem az ékszert. Így fogja marokra, és dobja oda! Ne féljen, el fogom kapni, ebben biztos lehet.

Mark furcsa arcot vágva nézett rá.

– Elhiszi, hogy különleges képességeim vannak? – szegezte neki a kérdést Heléna.

– Van valami…

– Figyeljen ide, ez a nő nem Tess!

– Maga megbolondult.

– Nézze, nem vagyok biztos a dologban, de mi van akkor, ha mégis igazam van, he? Akkor mi van, Mark? Most szépen előre megyek, ha van fertőzés, ha nincs, és nézze meg, hogyan fog viselkedni Tess. Azért hagyom itt a medaliont magánál, mert ha magammal vinném, abban a pillanatban kiszúrná, hogy előrejövök hátulról, így viszont észrevétlenül a közelébe tudok jutni. Öt-hat lépésen belül látni fogom az auráját, ha leplezi, ha nem. Tudom, hogy bolondnak tart, de szerintem ez a nő, akit mi Tess Gordonnak hiszünk, egy démon. Kérem, Mark, segítsen nekem, ha tévednék, majd együtt röhögünk a saját hülyeségemen, ha ez kielégíti. Segít nekem?

Galland megállt mögöttük.

– Ne álldogáljanak itt, mint egy sóbálvány, az ezredes tíz perc múlva élesíti a töltetet!

Heléna belékarolt Markba, együtt mentek tovább.

– Segít nekem?

Mark Wilson, amerikai újságíró, a Novus Ordo Seclorum teljes jogú polgára egy hónappal ezelőtt még halálra röhögte volna magát Szép Helénán, alias Sheila Joineren, a NOS teljes jogú polgárán, de az a Mark, aki egy hónapja tartózkodott az ókorban és józanul mindig hitt az angyalokban, már nem tette ezt. Tisztán látta maga előtt a jelenetet, amikor Tess nyüzsgő férgekről és rothadó vérről beszélt neki a Gyötrelem Oszlopcsarnokában. Mennyire elcsodálkozott akkor!

Az az ölelkezés Jactával!

– Azt gondolja, hogy ez a nő valójában nem más, mint… – Nem mondta ki, hogy kicsoda, nem merte kimondani.

Istenem, add, hogy Helénának ne legyen igaza!

– Azt – felelte a varázslónő.

– De, akkor hol van Tess?

– Sss, egy szót se többet!

Heléna előkotort egy rúnajelekkel díszített korbácsot a táskája mélyéről, és összetekerve a tunikája övébe tűzte. Három újabb gyűrűt húzott az ujjaira, egy sárga szalaggal hátrakötötte hátközépig érő, bronzvörös haját, lekapcsolta a köpenyét, és a táskával együtt átadta Marknak.

– Le ne vegye rólam a szemét, ha a nevét kiáltom, dobja a medaliont – susogta izgatottan.

– Biztos, hogy el fogja kapni?

– Biztos. Nemcsak azért repül a kezembe, mert maga egy kiváló dobó.

– És mi lesz, ha mégis igaza van? – rémüldözött a férfi.

– Akkor nagyon nagy szarban vagyunk – suttogta a varázslónő.

Magára hagyta Markot, utolérte, megkerülte Aulust, aztán szapora léptekkel megindult Robert van der Wilde nyomában.

Mark felnézett Kerwinékre – a férfi a leendő feleségével és kettejük, 2308-ig még meg nem születő lányával beszélgetett.

Lehetséges?

– Húbaszdmeg…

– Menjen gyorsabban! – szóltak rá hátulról.

Magára hagyták a pokolban…

Már nem sírt, megadta magát sorsának.

Már a bilincsét sem rángatta, csak térdelt a hideg homokban, és a bűzösen kavargó ködöt nézte. Nem tudta mennyi idő telhetett el, amióta magához rántotta a jótékony ájulás, arról sem tudott fogalmat alkotni, hogy mióta térdel a homokban, egyszerűen kikapcsolt a tudata, ehhez a kegyetlen élethez csak szapora, kapkodó légzése kötötte. Tüdeje működött, keble fel-le emelkedett, szíve dobbant, mint egy légkalapács, s pumpálta ereibe a vért, de minden más meghalt benne.

Legutoljára a remény.

Pillantása a homokban támaszkodó kezére tévedt, amiről eltűntek a gennyes sebek, jól látta a közelben hatalmasodó kandeláber fényénél. Odébb csúszott a térdén, amíg engedte a bilincs, és lassan, nagyon lassan megnézte magát a Tisztátalanság Tavának tükrében: a saját arca nézett vissza rá.

Véget ért a varázs.

– John… – mondta a tükörkép.

Hosszú órák óta néma ajkát végre elhagyta egy véget nem érő sikoly, ami hosszan visszhangzott a mocsok tava felett, majd elhalt valahol a kikutathatatlan sötétségben, kétezer évre az otthonától, egy ókori város füstölgő romjai alatt.

A szeretett férfi nevét üvöltötte, újra rángatni kezdte a bilincsét, de erőtlen próbálkozása nem vezetett eredményre. Körülötte Kerwin nevétől visszhangzott a mindenség, a lány mégis magányos maradt, élőhalottá vált, mint Palmyra láncokon függő gyilkosai. Az ő lánca egy bilincs; ez kötözi az enyészethez, semmi más.

Heléna miért nem vette észre?

Tudta, hogy meg fog halni.

Jessica biztos, hogy nem az ő lánya.

Szegénykém, csak hiszi ezt. Nem hazudott Marknak, s valószínűleg nem hazudott Johnnak sem, egyszerűen azt hiszi, hogy az ő anyját Tess Gordonnak hívják.

Holott az ő neve Lilith!

– Neeem!

Semmi.

Kövér könnycseppek gördültek le az arcán, csapzott haja az arcába lógott, még egy utolsó rántás a bilincsen.

Semmi, semmi, semmi.

Tess feltápászkodott, letörölte könnyeit, és szomorúan fürkészte gigantikus méretű kriptáját, amelyben élve eltemették. A megtévesztett emberek már messze jártak, s elvitték magukkal az utolsó esélyt.

Kétlépésnyire tőle éles, átható sípolás jelezte, hogy az atomtöltetet élesítették, Tess nem láthatta a számlálót, fogalma sem volt róla, hogy mennyi ideje lehet hátra.

Legalább gyors halálom lesz.

– Nem, nem adom fel ilyen könnyen!

Lovaglóállásba ereszkedett, tüdejéből az utolsó leheletig kipréselte a levegőt. Los Angeles poklának rettenthetetlen bajnoka, a mindenki által zajosan ünnepelt, fizetett utcai verekedő, Li Yinget, a rettegett bérgyilkosnőt egyetlen ütéssel leterítő harcos a meditációja által a végtelen nyugalmat, s békét sugárzó transzcendenciába menekült, hogy megérintse egy nindzsa-mester tudatát.

Ám Muszasi tanítványa messze járt.

Tess az orrán át lélegezve megtöltötte tüdejét, és az éltető oxigén átjárta a vérét, energiával töltötte el.

Kilélegzett – belélegzett, ismételte szüntelen, a reménnyel karöltve keringőzött, az utolsó esély dallamára.

A köldöke alatt kétujjnyira található tan tien pontra koncentrálva összpontosította a belső energiákat, kirekesztette a külvilágot, tudata számára lényegtelenné vált a Tisztátalanság Tavának csobogása, a kandeláber rőten lobogó lángja, a homok érintése a talpa alatt, s a bilincs szorítása a csuklóján. Minden érzet, minden inger immanens tapasztalattá változott, s a lány a transzcendenciába lépve maga mögött hagyta e megtapasztalható világ összes létező fájdalmát, s kiüresedett, megtisztult, mint az eucharisztia kelyhe.

Csak egyetlen gondolat számított, semmi más.

JOHN, GYERE VISSZA ÉRTEM!

S a nindzsa megtorpant a nyolcvanemeletnyi mélység szélén…

Négyen tartózkodtak a Pandemoniumban, akik abban a minutumban megérezték, hogy baj van; ezek közül csak kettő volt emberi lény.

Kerwin megmerevedett, Tess Gordon üzent neki, látta is a megbilincselt lányt. Iszonyú felismerés hasított belé: Palmyra!

Lilith egy borzalmas sikolyt hallatott: Kudarc!

Gelal pedig felnyitotta rettenetes szemét: Bukás!

Heléna tudatát csak súrolta az üzenet, de ez nagyobb bizonyosság volt számára, mintha lángoló betűk íródnának elé a levegőben. Sikerült észrevétlenül megközelítenie az elöl haladókat, közte és az Éjszaka Nagyasszonya között csupán Thomas Stanley Jacta és az egyetlen lehetőség állt.

– Mark!

Lilithet még mindig bénította a döbbenet, s csak akkor észlelte a varázslónő közelségét, amikor az Mark nevét sikoltotta. Megpördült, s ekkor Jacta meglátta az arcát, ami leginkább egy olvadozni készülő kátránypapírhoz hasonlított.

Az újságíró elhajította a medaliont, s az ékszer belecsattant Heléna tenyerébe.

– Ez nem Tess! – üvöltötte a varázslónő.

Jacta emelte a géppisztolyát, Kerwin félrelökte a bénultan álló lányát, és kirántotta a kardját, Lilith visított, a korbács lecsapott.

Állati bömbölés söpört végig a kürtő hosszában, ahogy Lilith visszatámadott. A kápolnától a Tisztátalanság Taváig meglobbantak a fáklyák, a végtelenség lépcsősora omladozni kezdett a lábuk alatt, az idő a másodpercek megfagyott folyamává változott, s megtorpant a valóság folyóágyában. A démon letaszította Helénát a mélységbe, s mielőtt bárki kiálthatott, támadhatott, pillanthatott volna, ezernyi feketén csillogó denevérré robbantotta szét a testét.

A szörnyetegek körülöttük keringtek, majd lezúdultak a mélybe.

Helénában olyan ösztönök, képességek működtek, amelyek lehetővé tették, hogy tudása, lehetőségei révén kiemelkedjen tízmilliárd ember sokaságából, s tanúbizonyságot tegyen az Aranykor emberének végtelen erejéről. S nem létezett olyan műszer a világegyetemben, ami ezt bebizonyíthatná az örök tamáskodók nagy bánatára. Csak a látvány!

Ahogy megérezte, hogy zuhan, kiüresítette elméjét, és kimondta a „Gyöngy” szót.

A levitáció-varázs aktivizálódása csökkentette, fékezte a zuhanás mértékét, csakhogy a nő körül csapdosó denevérek kollektív tudatát képező Lilith minden mentális erejét latba vetette, hogy kioltsa, elterelje a nőből áradó erővonalakat, és szétzilálja a tudat által gerjesztett antigravitációs hálót.

Mindez másodpercek alatt játszódott le, s Helénának már nem maradt ideje korrigálni, mint az ejtőernyős, aki puszta vakmerőségből vagy véletlenségből túl későn rántja meg a kart. Simon tanítványa lefékeződött, de nem kezdett lebegni, s mire rádöbbent, hogy baj van – becsapódott a földbe.

Nem halt meg, de eltörte a gerincét.

Tudatánál maradt, s ez sokkal rosszabb volt, mint a halál: korbácsát, medalionját elejtette zuhanás közben, s a denevérek lecsaptak rá.

Az eleven üvöltéssé változott nő felkészült a borzalmas halálra. A bőrszárnyú iszonyatok ellepték a testét, tépték, marcangolták, ahol érték, betüremkedtek a sikolyra nyíló száján, felkúsztak a combján, ellepték az ölét, hogy elhozzák számára a mindennél rettenetesebb kínhalált, a Sátán Szeretőjének förtelmes bosszúját.

Az intervenciósok sorra kapcsolták föl a gravofixeket, gondolkodásra nem maradt idő.

– Vigye ki az embereket, Hands! Csak Jacta és Galland jönnek! – üvöltötte Kerwin. Minden biztosítás nélkül átkarolta a fejvadászt, aki levetette magát a mélységbe. Longinus-lándzsájának hordozója, Franz Galland következett.

És Jessica.

– Ne menjen le! – ordított utána Hands, de a lány már csak egy fénylő pont volt a sötét kürtőben, ahogy mindenkinél gyorsabban száguldó alakját elnyelte a pokol. Ereszkedés közben kapcsolta fel a Silverstont.

A lépcső hullámzani kezdett, s egy helyen leszakadt, Aulus sikoltva tűnt el a törmelékkel együtt. Tízméteres zuhanás után vágódott a mélységből kanyargó lépcsősor alsó szakaszára, egy pillanatig úgy látszott, hogy megúszta a zuhanást, de átbucskázott a peremén, és örökre eltűnt Markék szeme elől.

Hands elkeseredett arcot vágva nézett felfelé: csak egy tűhegynyi fénylő pontocska jelentette az életet.

– Kifelé innen! – kiáltotta.

– Az ezredes! – üvöltötte Holecka. – Utána kell mennünk!

– Sohasem térnek vissza!

Mark arcára kiült az iszonyat.

Tess?

Jessica másodpercekkel előbb érkezett le, mint a többiek, de ez elégséges időnek bizonyult, hogy megmentse Szép Heléna életét. A varázslónő teste eltűnt a pokoldenevérek tülekedő, szárnycsapdosó eleven masszája alatt, ám a lány letoppanása a lépcsősor tövébe arra késztette Lilithet, hogy eliszkoljon a helyszínről. A vakító fényt sugárzó női alak érkezése elrettentette a démont, aki nagy szárnycsapkodást és visítozást hallatva tűnt el a tó fölött lebegő ködfelhő mögött.

Jessica lekapcsolta magát a gravoszálról, a földön fekvő, szerencsétlen nőhöz sietett, háta mögött megérkeztek Kerwinék.

A lány vetett egy pillantást Heléna testére, és iszonyodva fordult el. Kerwin a karjába kapta, magához ölelte, de az ő arcára is kiült a döbbenet – szólni sem tudott, sokkoló látvány tárult szemei elé.

Helénáról foszlányokban lógott a ruha, kilátszottak szétmarcangolt keblei és denevérharapásoktól vérző combjai, arca az eleven hús véres torzójává változott, s hiányzott mindkét szeme. Lilith borzalmasan megcsonkította, s csak a lány gyors érkezése akadályozta meg abban, hogy elevenen felfalja a mozdulatlanságra kárhoztatott, varázserejében legyengült nőt. De Heléna nem halt meg, a testében buzgó életenergiák hihetetlen intenzitással munkálkodtak a regenerálódásán, Kerwinék meghökkenve léptek hátra, amikor a nő égnek lökte csontig rágott karjait, s így maradt mozdulatlan. Valamit mondani akart, de a denevérek tövig rágták a nyelvét, ezért a borzalmas vérbugyborékoláson kívül más nem hallatszott. Heléna feladta a meddő küzdelmet, és maradék mentális energiáit egy telepatikus közlésbe sűrítve megérintette a körülötte állók tudatát.

…MENJETEK PALMYRÁHOZ, Ő AZ IGAZI TESS…

Mind a négyen megkapták az üzenetet.

…SIESSETEK NINCS SOK IDŐNK, GELAL CSAK A JELRE VÁR…

Heléna ereje végére ért, és karjai lehanyatlottak. Elvesztette az eszméletét.

– Hihetetlen – nyögte Jacta.

Kerwin utasította Gallandot, hogy állítsa le a nukleáris töltet visszaszámlálását, a német harcászati számítógépe pillanatok alatt végrehajtotta a műveletet.

Kerwin az ezüstösen kavargó ködöt nézte – ezerötszáz méterre álltak a partra húzott csónaktól, amelyhez odabilincselték a szíriai nőt.

Tesst.

– Lilith odatart, és előbb fog odaérni! – kiáltotta elkeseredetten Kerwin.

Jessica ellépett mellőle; felizzott körülötte a fény.

Az anyjához teleportált.

S ezzel minden energiáját felemésztette.

Tess és Marion, a jó barátnők újra találkoztak, amikor az anya végre megláthatta a lányát. Szeméből patakozottak az öröm könnyei, amikor azt látta, hogy Jessica előlép a kandeláber mellett sugárzó fényözönből, és bokáig süppedve a laza homokban odabukdácsol hozzá. A lánynak csak a standard materializációs rendszere működött, ami karcsú alakjára sugározta selyemtunikáját, fegyvere mindössze az a katana volt, amit az apjától kapott tízesztendősen – Kerwin akkor kezdte el a tanítását. Megvillant a penge, a bilincs nagy csilingeléssel kettévált.

– Édes Istenem. – Tess a lánya nyakába borult. Átölelte, és úgy szorította magához, mintha sohasem akarná elengedni. Tulajdon édeslányát ölelte, aki három évvel volt idősebb, mint ő, de ebben az emelkedett, érzelmektől túlfűtött, heroikus pillanatban egyikük sem gondolt erre a különös, enyhén bizarr helyzetre. Álltak mozdulatlan a kandeláber fénytölcsérében, Tess szüntelenül azt kántálta, hogy: bocsáss meg, bocsáss, meg…

Átható surrogás támadt a parton, és a sötétség kiokádta magából a pokoldenevérek rettenetes seregét. Lilith megérkeztével bőrszárnyú fergeteg csapott le a két nőre. A denevérrajként támadó dühödt, eszét vesztett Pokolkirálynő belecsimpaszkodott hajukba, milliónyi tűhegyes fogát az eleven húsba vájta, ledöntötte lábáról a rémülten összekapaszkodó anyát és lányát. A pánik elszakította őket egymástól. Tess motollaként csapdosott karjával, Jessica a szemét takarva fetrengett a homokban, szakadatlan sikolyai betöltötték a partszakaszt.

– A Stockbauer látja a célt! – üvöltötte Franz Galland valahol a parton, és úgy hajította el a fegyvert, mint egy lándzsát. A szuperfegyver egy izzó lángdárdává változva fúrta át a sziklafalig felhúzódó ködtakarót, irdatlan sebességgel tört előre, hogy megfékezze a tomboló démont.

Lilith megérezte a veszélyt.

A pokoldenevérek rettentő csapatát szabályozó kollektív tudata riadót fújt, amikor megérintette a rakétasebességgel közeledő romboló mentális mezeje. Szemhunyásnyi idő alatt véget vetett a manifesztációnak, elhagyta a véresre harapdált nőket, egy csoportba terelte a verdeső szárnyú, áthatóan rikoltozó, sikamlós testű dögöket és kivetítette, materializálta az eredeti hordozótestet. Lilith emberformát öltve jelent meg a kandeláber mellett, testét éjfekete pallium takarta, de nem hordta szokott fátylát, dús hajkoronája arcába hullva takarta vörösen izzó szemeit. Testéből iszonyú bűz áradt, fölöslegesnek tartotta, hogy aktivizálja az illatvarázst. Széttárta karját.

Tess eszmélt leghamarabb, a meditáció által kiüresített elméje szinte láttatta vele a későbbi történéseket. Magához rántotta a vérző arcú lányát.

– Hunyd le a szemed! – Ahogy kimondta, az elmebeteg William Stock és Richard Bauer őrült gyermeke odaért.

Vakító fényözön áradt végig a parton, és Lilith eltűnt egy tűzgömbben. A tűzvihar ereje felborította a kandelábert, a szétfröccsenő olaj beborította a partra kihúzott pokolhajót, ami úgy borult lángba, mint egy évezredes, törékennyé száradt papirusztekercs. Anyát és lányát a vízbe hajította a döbbenetes detonáció, szerencsére nem veszítették el eszméletüket, s nem váltak eleven fáklyává. Jessica megragadta Tesst, és megpróbálta elrángatni a tűzfalként égő hajó közeléből.

Kialudtak a lángok, végtelen sötétség zuhant rájuk, Lilith eltűnt.

Hirtelen minden átmenet nélkül történt, mintha egy illuzionista láthatatlan ujjai csettintenének a Barnum Cirkusz esti előadásán, a hajó teste még csak nem is parázslott, mérhetetlenül nagy csend borult rájuk.

Jessica és Tess kibukdácsoltak a vízből.

– Mi volt ez? Hol van Lilith? – nyögte Jessica.

– Elragadta a Stockbauer… Nagyon remélem, hogy nem fordítva történt. Meneküljünk, drágám!

Futottak Kerwinék felé.

Fordítva történt…

Lilith azóta kívánta a fegyvert, amióta először meglátta Jan Holecka kezében. Az Éjszaka Nagyasszonyának teljesült az óhaja, s halálos ölelésbe fonódva a rombolóval teleportált a partszakaszról. A Gyötrelem Oszlopcsarnokában jelentek meg.

Iszonyú küzdelem kezdődött.

A Stockbauer minden mentális lehetőségét kihasználta, de ezen az úton nem tudott a démon fölé kerekedni. Lilith ellenállt.

Ez némiképp legyengítette, ezért a klasszikus energiarendszer segítségével támadott és intenzív lézertűz alá vonta a démont, de a Királynő kioltott maga körük minden fény-és hőjelenséget, a romboló újfent kudarcot vallott. Arra programozták, hogy önállóan harcoljon, ezért nem esett pánikba, s a „mechanikus” megoldást választotta: kirobbantotta bionikus csápjait, fagyos hidrogénfelhőt fújt és körbefonta ellenfele testét. Szét akarta tépni Lilithet.

A váratlan fordulat meglepte a Királynőt, mert nem hitte volna, hogy olyan ellenféllel akad össze, amelyik testközelből merészel megküzdeni vele, e szokatlan harcmodor olyannyira meglepte, hogy mire észbe kapott, már a lábszárközépig érő szennyben fetrengett, testére egy hidrogént párálló, rovarszerű, csápokkal tekerődző iszonyú élőlény tapadt. Méltó hozzám, gondolta Lilith, és gyöngyházfogát a lény testébe mélyesztette, azonban arca egy elrothadt, nyúlós masszává változott, amikor ráfröccsent a fegyverből kilövellő molekuláris sav. A füstölgő arcú Királynő vadállati bömböléssel tépdeste magáról a bionikus csápokat, amik obszcén módon ölelték körül: egy pár angolnasebességgel csusszant le a torkán, és az egyik körbefonta, megbéklyózta a fekete szívét.

E döbbenetes felláció feldühítette a Démont, egy pillanatra emberként élte meg a megalázottság minden kínját, ahogy ellenfele határozottan erotikus módon teperi le. Fogait a csápba mélyesztette, de a speciális anyagszerkezet ellenállt, csak sérült, de nem marcangolódott el, viszont aktivizálódott a védelmi rendszer, és a sav szétmarta a Démonkirálynő torkát. Kisvártatva a füstölgő koponyát csak a páros csáp tartotta a fetrengő testen. Kék színben pompázó villámok csaptak ki a nődémon testéből, végigsöpörtek a felkorbácsolódott szennyvíz fölött, körbefonták az oszlopokat, s testükön tekeregve felkúsztak a boltíves mennyezetig.

A torkon leszaladt nyúlványok másik darabja obszcén kutakodásba kezdett a manifesztálódott nőtestben, és a szemérmetlen kalandozás végén mintegy fordított erőszakot téve rajta kisurrant Lilith közösülésre generált hüvelyén.

E „negatív közösülés” felháborította a Királynőt, mert felért a születés szimbólumával. Ekkor érezte először, hogy az ellenfele uralkodik fölötte, és az idők végezetéig képes tépdesni. Két kézzel ragadta meg, hogy az éles hangon visító fekete testet letépje magáról, de hiába küszködött, a démoni szerető annál erősebben tapadt hozzá, sőt, mindent elkövetett, hogy igazán közelről megismerje: a hüvelyéből kicsusszant sikamlós csáp felkunkorodott, a hasára hajolt, vége elhegyesedett, megkeményedett és beledöfött a köldökébe. Lüktetve fúródott belé.

Lilith a torkánál kapta el, hogy megfékezze előrehaladását, de a bionikus csáp egy sikamlós kígyó ügyességével csúszott tovább, s lassan behálózta a belső szerveket. Kirobbant a gerinc mellett…

Lilith teleportált.

A Rettegés Kürtője alatt jelent meg.

A hordozótestet átjáró tekerődző csápok magasra korbácsolták a sötéten nyugvó szennyvizet, a Királynőből előtörő fényhullámok megrepesztették az oszlopokat. A misztikus fényözön elhalványította a kürtőből sugárzó fényességet, az odafönt keringő bőrszárnyú férgek vonyítva menekültek az oldaljáratokon keresztül. Megjelent az „elefántteremben”.

A Stockbauer elrugaszkodott egy gravitációs hullám segítségével, és a vergődő testet átdöfte a mamut aranyabroncsos agyarán. A Királynőből kirobbanó mágikus hullámok lángra lobbantották az állat gereznáját, s megrepesztették a hatalmas koponyát. Lilith újra teleportált.

Tess és Jessica mintha láttak volna valamit a sötétben. Leginkább egy apokaliptikus tekerődzésbe szédült kígyófészekhez hasonlított, amelyből kék villámok csapnak ki a tó felé. A jelenség ugyanolyan hirtelen tűnt el, mint ahogyan megjelent, s ők futottak, bukdácsoltak tovább…

Amikor Lilith pillanatokkal később újra megjelent a Gyötrelem Oszlopcsarnokában, már rettegés töltötte el attól, ami lassacskán beléhatolt. Egyetlen megoldás kínálkozott, de ha megteszi, akkor rettenetesen legyengül, és a „fekete emberek” megmenekülhetnek.

De ha nem teszi meg, akkor biztosan vereséget szenved!

Energiává sugározta szét magát, a Stockbauer valósággal felvonított, amikor megérezte, hogy a zsákmánya egy tapinthatatlan fénylénnyé változva kisiklik a szorításából. Lilith alig húsz méterre a fegyvertől újra materializálódott, s mire a fegyver rávetődött volna, teleportált. A fegyver magára maradt a Gyötrelem Oszlopcsarnokában.

A zsákmány elmenekült…

Tess hasra esett egy kinyújtott lábban, Jessica velőtrázóan felsikoltott, amikor azt kellett látnia, hogy anyját a Démonkirálynő gáncsolta el. De ez a Lilith már másmilyen volt, korántsem hasonlított arra a büszke és legyőzhetetlennek látszó teremtményre, ami az Őrzők tévedése révén látta meg a napvilágot. Valahol elhagyta a tüneményes palliumját, és tetőtől-talpig anyaszült meztelenül emelkedett fel az elbukott Tess mellett. Csodálatraméltó varázsteste már a múlté; leginkább egy torzszüleményre, egy folyton-folyvást nyáladzó mongoloid idiótára hasonlított, Jessicát azokra a tragikus sorsú, szerencsétlenül járt alanyokra emlékeztette, akik pórul jártak a materializációs-teleporttechnika hőskorában. A démon egyik melle üres zacskóként löttyedt a has tájékon, a másik pedig akkorára dagadt, mint egy túlérett, a szétrepedés határán álló dinnye. A pipaszár vékony, karikába hajló lábak fölött egy hólyagszerű test lengedezett, hogy egyensúlyban tartsa a megnyúlt hattyúnyakon himbálódzó, pokolian torz fejet. A szemek és a száj elcsúsztak, mint egy Picasso képen, a hajkorona egy rothadó, penészes szénakazlat formázott, a Sátán Szeretője leginkább egy olyan rémálomra emlékeztetett, amely éjszakáról-éjszakára gyötörve az embert sokkal gyorsabban vezethet el a komplett őrületig, mint a kemény drogok állandó mámora.

Jessica reflexből rántotta elő a kardját, és anyját védelmezve a szörnyeteg elé ugrott. Lilith torka mélyéről vadállati morgás tört elő, Jessica megtántorodott a lényből kiáradó pszichés erő hatására. Láthatatlan vasmarok szorította az elméjét, szemei kiguvadtak, kezében megremegett a penge, ellenszegült az erőnek, de a varázshatalom erősebbnek bizonyult a puszta akaraterőnél, s ellenállhatatlanul arra kényszerítette, hogy lerogyjon a homokba.

– Jooohn! – sikoltotta Tess, amikor látta, hogy a lánya térdre hull a kacsázva közeledő szörnyeteg előtt, majd a lánya nevét kiáltotta, de mozdulni nem tudott, a Démonkirálynő egyetlen pillantással megbéklyózta: Lilith megragadta Jessica haját, földre rántotta a lányt, kardját kitekerte az elgyengült kezéből.

Kezét Jessica homlokára tette.

– Minden tudásod az enyém, idő ribanca – hörögte egy beteg sakál hangján. – Az anyád megszül téged, de szenvedve nevel fel, hisz’ előre tudja a sorsodat.

– Megbocsátok, hogy nem mondtátok el – zokogott Jessica. Próbált az anyja felé fordulni, de a démon eltaszította magától, aztán előreszúrt a karddal, a penge átszaladt a szerencsétlen lány testén.

Jessica fájdalmas üvöltéssel kapott a gyomrához. A penge hegye a hátán bukkant elő. Lilith sátáni kacajt hallatva forgatta meg a markolatot, a homokra vérfelhő robbant a borzalmas sebből. A Királynő kirántotta a pengét, a lány elterült a földön.

Lilith kezében újra villant a kard, különös módon áldozatát megkímélte a további szenvedéstől: átdöfte a lány szívét.

Lilith levette a bénító varázst a vadállatként üvöltő Tessről.

Lézersorozatok érkeztek a távolból. Fényből szőtt háló lobbant a démon körül, az energiasugarak elhaltak a ragyogásban.

Kerwinék bukkantak elő egy dombocska tetején, az ezredes eszét vesztve rohant a fájdalmasan jajgató lány felé, aki feledve Lilith közelségét négykézláb mászott a homokban fekvő Jessica felé. Nevét sikoltozta, a vállát rázogatta, már-már ököllel püfölte, mintha őt tenné felelőssé mindazokért a szörnyű történésekért, amelyek megmételyezték az egész életét.

– Nem halhatsz meg! Ne tedd ezt velünk! – jajgatott Tess. Felkapta a fejét, szemében az őrület parazsa izzott, ahogy felemelkedett, és nekiugrott Lilithnek.

– Te kurva, megölted a kislányomat!

Lilith mentális ereje könnyedén eltaszította magától, Tess teste nekivágódott a sziklafalnak. Amikor a szörnyeteg megérintette Jessicát, minden tudását magáévá tette, ezért olyan biztonsággal forgatta a szamuráj kardot, mintha ő lenne Kerwin tanítványa. Tess után lépett, a penge felemelkedett…

– Menj a lányod után! – hörögte a nődémon. Jacta futtában lőtt.

A Kalasnyikov felugatott, a démon teste szörnyű rángatózásba kezdett, de a golyók becsapódása nem fékezte meg Lilithet. Öklömnyi darabok szakadtak ki a torzszüleményből, de a pokolbéli lényeket nem pusztíthatja el a 7.62-es lőszer. Thomas Stanley Jacta végre rádöbbent erre.

Lilith rikoltozva lépett még közelebb leendő áldozatához, arra készült, hogy egyetlen suhintással lefejezze, csakhogy megérezte a veszélyt, és torz teste meglepően gyorsan pördült meg.

Átható csilingeléssel csapott össze a két penge.

Lilith Jessica tudását elsajátítva hárította a csapást. Bízott újonnan szerzett képességeiben, csakhogy Kerwin hihetetlenül intenzív támadása hátrálásra késztette, ezért távolodnia kellett a sziklafaltól.

Kerwin csapást csapásra halmozva szorította Lilithet a part vonala felé. A Királynő hátrálni kényszerült, mialatt döbbenten szembesült a ténnyel: John Michael Kerwinnel szemben nem működik, egyszerűen csődöt mond a mágiája. A férfit hihetetlenül intenzív mentális energiák szőtték körül, amelyek áthatolhatatlan lepelként burkolták az elméjét. A legyengült Lilith természetfölötti tudata nem bírt áthatolni ezen a láthatatlan falon, amely attól is megvédelmezte a férfit, hogy akaratlan bábként engedelmeskedjen a parancsainak. A Királynő egy pillanat alatt összeomlott, Kerwin viszont annál magabiztosabban uralta a saját erejét, mintha a maga javára tudná fordítani a megbűvölésére elpazarolt mágikus energiahullámokat. Űzte, hajtotta Lilithet, pillanatnyi megállást sem hagyott neki, még a gondolkodásban is meggátolta. A Démonkirálynő vonítani kezdett elkeseredésében.

A kardok pengéin lángolni kezdtek a rúnák, Jacta és Galland mindenről megfeledkezve, elbűvölten meredtek a látványra. A küzdők megújult erővel csaptak össze a fövenyen, a pengékből áradó fényözön bevilágította a partszakaszt, s vörhenyesre színezte a táj fölött terpeszkedő, lomhán mozduló ködtakarót.

Tess zokogva borult a lánya holttestére, Jacta elborzadva nézte a jelenetet, szent meggyőződéssel hitte, hogy Tess Gordon megőrült az elmúlt percek alatt.

– A pecsét! – kiáltott Gallandra.

A német úgy eszmélt, mint aki hosszú álomból ébred. Minden fegyverét letette a kommandós tőr kivételével. Felkapcsolta az ultrahang vágóélt, és a sziklafalhoz lépve kezdte felkarcolni a SATOR-négyszög keresztrajzolatát. A betűk felragyogtak, ahogy a penge végighaladt a fekete kövön, Galland átszellemült arccal dolgozott. Jacta megpróbálta elhúzni onnan a szakadatlanul jajgató Tesst, de azt képtelenség volt elmozdítani Jessicától, végül a férfi felnyalábolta a lány holttestét, és elindult vele a dombon felfelé.

Tess gyenge volt, hogy ellenkezzen. Szemébe lógó csapzott hajjal mászott utánuk, Jacta jól sejtette, hogy csupán pillanatok választják el a végleges őrülettől.

Lilith meglátta a pecsétet, és felvisított, mint akit nyúznak. A meditatív állapotban harcoló nindzsa tudata kettéhasadt. Egyik fele a Pandemoniumban volt jelen, harcolva a tanítványával. – Lilith Jessica képességeit birtokolta, s méltó ellenfélnek bizonyult –, másrészt megnyílt Muszasinak, minden idők legjobb kardvívójának. Kerwin teret engedett a mentális áramlásnak, elméjét kiüresítette, mintha tiszta vizet öntenénk ki egy korsóból, és hagyta, hogy mestere betöltse, felépüljön benne, misztikus ereje a tagjaiba költözzön, átvegye fölötte az irányítást. Lilith csupán annyit észlelt, hogy ellenfele átalakul. A médiumi transz következtében hihetetlen energiák áramlanak benne, valaki mássá változik, mintegy megszállás alatt áll. Egy halott van benne, állapította meg döbbenten. Csak a legnagyobb harcosok képesek transzban harcolni, ráadásul Kerwin egy elhunyt entitást hív segítségül.

– Lenyűgöző! – visított a Démonkirálynő, és támadott. Csakhogy már nem Kerwinnel vívott, hanem a kardvívás megtestesült szellemével csapott össze.

Az ezredesbe költözött Muszasi egy röpke pillanatig gyengének tettette magát. Hátralépett, mintha elrettentené az ellenfél támadásának hevessége. Lilith előreszökkent, kardja halálos csapásra emelkedett…

Tai no sen, a három megelőző kezdeményezés egyike, amely arra tanít, hogy várd ki a támadást, majd vedd át a kezdeményezést: Muszasi berobbant a felemelkedő kardmarkolat alá, és pengéje elérte a démon testét.

A rúnakard sebzése megőrjítette Lilithet. Iszonyú hangorkán hagyta el a torkát, de ezzel nem tudta elrettenteni ellenfelét. Kerwin kilépett a transzállapotból, és félrelépve a lezúduló penge útjából, következő csapását a nődémon kardlapjára mérte, s bekövetkezett, amire számított: a csapás szikrát hányt Jessica kardján, megsértette a rúnák vonalát, melyek egy fényrobbanás kíséretében kiadták a beléjük zárt mágikus energiát.

Kerwint beburkolta a kudzsi-kiri ereje, a misztikus hatalom megfékezte az energiahullámot, de a legyengült Lilith borzalmas sebektől vérezve omlott a földre, kardjának pengéje szilánkosra robbanva szétszóródott a tóparton.

Kerwin egy pillanatig sem tétovázott. A Maszamune-katana lecsapott a démonra, kiontotta a belét, vállból levágta mindkét kezét, végül lecsapta a fejét.

A fejvadász egy egész tárat kilőtt a vizes homokban rángatódzó, kékes lánggal égő megelevenedett húsdarabokra, de hasztalanul igyekezett, a mágia megszentségtelenítette a technológiát. Az egyre erősödő fényözön elvakította Kerwint. A látószervét helyettesítő számítógép szűrőrendszere nem tudott megbirkózni a hirtelen támadt fényviharral, a férfi karjával takarva a szemét hátratántorodott.

Egy másodperccel később iszonyú látvány tárult a szeme elé.

A poshadt vizű tó sárrá dagasztotta a vért, a széttrancsírozott, golyók szaggatta húst, a rothadásszagú mocskos iszapot, hogy e tisztátalan matériából felépítse Lilithnek az idők kezdetén birtokolt eredeti testét. Az elpusztíthatatlanság e förtelmes teremtménye úgy burjánzott, növekedett, mint valami pokolbéli rákos daganat. Hatalmas, borotvaéles fogakon csillant meg a tóparti kandeláberek fénye, a fekete körmök elsuhintottak Kerwin arca előtt, a férfi holtra vált arccal hátrált a minden ízében remegő fejvadász felé. Lilith bömbölése valósággal megrepesztette a Pandemonium falait.

Jacta eldobta a géppisztolyt, egyszerűen nem látta értelmét, hogy használja.

– Kész, vége…

Galland próbálta túlordítani a szörnyeteg bömbölését.

– Az utolsó betű!

Kerwin odakapta a fejét.

Az Úr imádságának első két szava lángolt a magasba szökkenő sziklafalon. Galland majdnem elkészült az ábrával, már csak az egyik sorlezáró O betű hiányzott, hogy teljes legyen a misztikus hatalommal bíró kereszt. A német nem várt külön parancsra, az ultrahang megvéste az emberfejnyi kört.

Az ábrából kirobbant a misztikus erő, a hófehér fénycsóvák ellenállhatatlanul döfték keresztül a köd nehéz testét, Lilith hátrahőkölt, sebesen távolodott a fényözöntől, amely elválasztotta Kerwin ezredestől és a többi halandótól. Nagy elkeseredésében homokvihart támasztott, ami lavinaként csapott le az emberi lényekre, ezekre a nevetséges korcs férgekre, akik azt hiszik, hogy Isten képére teremtettek. Kerwin egyszerre karolta át zokogó kedvesét és halott lányának vállát, a pokol kellős közepén ordítva hívta Istent, ő ugyanúgy az utolsó esélybe kapaszkodott. A homokvihar elborította Jactát. A fejvadász energiarendszere csődöt mondott, a férfi eltűnt a fergetegben.

Egyedül a SATOR-négyszög közvetlen közelében tartózkodó Galland tudta megvetni a lábát, s a kezében tartott Longinus-lándzsa természetfölötti ereje megvédelmezte a pokoli lény által gerjesztett fergetegtől.

Az intervenciós páncél eltűnt a testéről, az energiarendszere Jactáéhoz hasonlóan összeomlott. Összeszedte minden erejét, elbukdácsolt az összekuporodó Kerwinékhez, a Szent Fegyvert egy dinamikus mozdulattal leszúrta mellettük a homokban.

– Isten áldja, uram! – kiáltotta túl a vihar tombolását.

A lándzsa eltaszította magától a fergeteget, de a német védtelen maradt, és fekete ruhás testét elsodorta a vihar.

Hirtelen, minden átmenet nélkül elnyugodott a tombolás, Tess zokogásán kívül semmi sem hallatszott, Galland és Jacta eltűntek, mintha sohasem léteztek volna. Kerwin a lándzsanyélbe kapaszkodva óvatosan megfordult, titkon arra számított, hogy a Démonkirálynő elmenekült a pecsét elől, de csalódnia kellett, s tudta, hogy visszavonhatatlanul bekövetkezett a vég: Lilith ott hatalmasodott az angyali fényözön túloldalán, nem fogta menekülésre a dolgot, büszkesége meggátolta abban, hogy élni engedje a férfit és a nőt.

Kerwin amennyire csak tudta, megközelítette a fényt, a férfinak minden lelkierejét mozgósítania kellett, hogy szemrebbenés nélkül tudja elviselni a szörnyetegarc iszonyú látványát. Lilith a fövenybe markolt, homokot hajított a fénybe, a mozdulat sokkal inkább dühöt és elkeseredést sugárzott, mintsem félelmet keltett a szemlélőben. Kerwin arra készült, hogy hamarosan felhangzik a dobhártyaszaggató bömbölés, ám csalatkoznia kellett, Lilith különös módon taktikát változtatott, szinte emberhangon szólalt meg:

– Kövess engem!

– Takarodj, Sátán! – harsogta Kerwin.

Öblös nevetés rázkódtatta a szörnyeteg vállait, karmos végtagjaival maga előtt legyintgetett, mintha egy láthatatlan darázsrajt próbálna odébb hajtani. Ki-be nyitotta terjedelmes szárnyát, akár a beteg sirály.

– Az a Sátán, amit ti elképzeltek magatoknak, nem létezik, az igazi Kísértő nem más, mint a visszautasítás lehetősége önmagatokban, vagy a rossz választás lehetősége, ami az egyik legcsodálatosabb emberi képesség a kíváncsiság mellett; ez az, ami hasonlatossá tesz benneteket hozzám, az idők kezdete óta így van ez, s így lesz mindig. Ti emberek, ti korcs halandók viszont azért vagytok undorítóak, mert minden erővel azt akarjátok elhitetni magatokkal, hogy többek, hovatovább erkölcsösebbek vagytok nálunk, akik legelsők vagyunk a teremtettek közül.

– Nem vagyunk hozzád hasonlók! – markolta Kerwin Longinus-lándzsáját. Lilith kivillantotta sárga agyarait, a mozdulat felért egy mosollyal, a férfit átjárta a borzalom.

– Dehogynem. Miért lennél különb, mert űrhajókon száguldasz a kozmoszban? Én időtlen idők óta ugyanúgy bolygóról-bolygóra utazom. Én magzatokat zabálok, s te ugyanúgy ölsz az anyaméhben, emlékezz Michelle-re! Sorolhatnám vég nélkül, de vajon hol fedezhetnéd fel a különbséget, nyomorult, féregrágta agyú halandó? Azt mondod, gyilkos vagyok, ám mutass nékem egy embert, aki legalább gondolatban nem ölt egyszer! Az összes bűnt a pokol számlájára írjátok, holott a poklot ott hordozzátok önmagatokban, minden olyan borzalomhoz, amely végigkíséri az életeteket, fölöslegesen kerestek magyarázatokat az emberi lélek határain túl. Háborúk, éhínség, lelki restség, testvér fordulása testvér ellen, nemi erőszak, pogrom, inkvizíció, anyák tejtől duzzadó keblétől elszakított csecsemők, vagy zacskóba tekert újszülöttek a szeméthalom tetején, szervezett fajirtás, holocaust… – Lilith perceken át vég nélkül sorolta a bűnöket, amelyekhez nem szükségeltetik egyetlen Sátán jelenléte sem, elég az ember megtévelyedése az Úrban. Kerwin valósággal beleszédült, ahogy a történelem elvonult a szeme előtt. Lilith személyeskedni próbált, s megtalálta Tesst. A fájdalomtól félőrült lány alig hallotta a szavakat, a halott Jessicát ringatta karjában, homokkal eltelített csapzott haja az arcába hullt, számára megszűnt létezni a világ.

– Lám-lám, Babilon szajhája halott gyermekét babusgatja – gúnyolódott a szörnyeteg. – Szívszorongatóan megható látvány, habár nekem sokkal jobban tetszett, amikor az állati vértől ázott asztalon egy pénisz hatolt a végbelébe, bárcsak hallottad volna, hogyan sikoltozik a gyönyörűségtől. Messzemenő tiszteletem Gerald Serraultnak, akit majdhogynem sikerült megbüntetnem, persze puszta hiúságból, mert hozzám senki se hasonlítson, ha én nem akarom. A nő, akit te szerelmednek nevezel, a világ legnagyobb szajhája, neked mindig ez jut osztályrészül, John, megint csak a festett hajú ringyóra célzok, aki szülni akart neked. A ringyók egymással henteregtek, s elnyerték méltó büntetésüket, az erkölcs és a morál szekere így visszazökkent rendes kerékvágásába. Nevetnem kell. A századod, melyre oly’ büszke vagy, hogy még tulajdon lányodat is föláldozod a megváltásáért, sokkalta mocskosabb és undorítóbb, mint Róma. Hittem, hogy az Ács Fiának korszaka mindennél nagyobb nyomorúsággal tölti el a halandók szívét… ezért jöttem el újra… de csalatkoznom kellett, lám, én sem vagyok tévedhetetlen.

– Hallgass, a lányom egy hős volt! – kiáltotta közbe Kerwin.

– Gyíkagyú ember! – hördült fel Lilith. – Meghagyom mindkettőtök életét, térjetek vissza a jövőtökbe, csakhogy hőst nevelhessetek a lányotokból! Mellettetek leszek életetek minden pillanatában, tudatom Jessica bölcsője felett lebegve nézi majd, ahogy az alvó csecsemő szája szélén csorog az édes nyála. Együtt tanítjuk járni, s köszönni szépen a néninek, átkísérjük az utcán, óvjuk, védjük széltől, víztől, s míg ti egymás kezét szorongatva abban reménykedtek, hogy talán mégsem történik meg a szörnyű dolog, addig én arról ábrándozom, hogy lesz merszetek elmondani neki: hős leszel, drága lány, mert egykoron azt mondtam valakinek, hogy hős voltál! A lányod is a világ ringyója lesz, Kerwin. Amikor érte mégy a motorosok közé, teste fürdeni fog a tisztátalanság nedveiben, s ez ellen nem tehetsz semmit…

– Nem lesz ringyó! – ordította a férfi. Felpattant, hogy a keresztből sugárzó fényen áthatolva nekirontson a szörnyetegnek.

Lilith felröhögött.

– Ha átlépsz a fényen, megöllek, időutazó, s nem nemzhetsz ringyót a ringyónak. Ezért maradj nyugton, tedd le fegyvereidet, és végtelenséged legyen egyetlen büszkeséged! Döntened kell, az időm kevés! Szolgálj engem testestül-lelkestül, s életre támasztom a lányodat! Emlékezz Cohari szavaira: „Nem vagy hívő keresztény, de hinned kell a feltámadásban”! Erről a feltámadásról beszélt!

– Hazudsz! Az igazi Feltámadásról beszélt!

– Nem volt feltámadás, csak feltámasztás. Lázár mindenestül igaz, de a harmadnap történtek csupán az Őrzők trükkjei voltak, s Petrusék elhitték, amit láttak, holott nem láttak semmit. Íme, az ember!

– Hazudsz, mint mindig, én hiszek ebben.

– Miért hinnél benne, ha nem vagy hívő keresztény, milyen nyakatekert szaktudományos redukció bizonyította be neked, hogy hinned kelljen ebben, te racionalista pondró?! Nem számít a feltámadás, csak az apostolok hite számít, John, s ha hiszed, ha nem, ezt egyes reformer teológusok állítják abban a csodálatos XX. században, amely megszülte az intézményesített fajirtást. – Lilith széttárta hatalmas karmait, megpördült teste körül, szinte táncolni látszott a fövenyen. – Hol vagy, merre jársz Franz Galland, gyere, lépj elő, mutasd magad!

Senki sem mozdult, a német valahol a homok mélyén feküdhetett.

Honnan tudhat az ilyen reformált, modernista teológiai elméletekről, az én fejemből vagy Sergiéből ásta elő a tudást? – morfondírozott Kerwin. Próbált nyugalmat erőltetni magára.

– Nem hiszek neked, Lilith, Krisztus feltámadt harmadnapon!

A bomlott agyú entitás összecsapta a kezét, váratlan mozdulatát akár tapsnak is vélhette egy még bomlottabb emberi tudat.

– Mit gondolsz, te húgyagyú időutazó, a Bíboros miért záratta le a kort; hát hányszor mondjam el neked, hogy nem volt feltámadás?! Akarod élve látni a lányodat, vagy valóban a Pandemonium legyen a szemfedője? Kérdezd meg Tesst, hogy akar-e élni ezzel a teherrel. Én csendben várok a válaszra, ehhez módfelett értek, hisz’ nem léteznek nagyobb erények, mint a hallgatás és bomlott agyú kishúga, a türelem.

Lilith valóban elhallgatott, s hogy addig se unatkozzon, dühödten szórta a homokot a rendületlenül sugárzó fényözönbe.

Kerwin lerogyott a családja mellé.

Tess kirekesztette magát a történésekből, halkan sírdogálva simogatta a halott lány arcát, a férfi nem varhatott tőle jó tanácsokat, a döntés az ő kezében volt, s egyedül minden segítség nélkül kellett meghoznia.

Gelal és a sötétség entitásai ugyanúgy várakoztak, mint Lilith…

Kerwin visszagondolt arra a beszélgetésre, amikor Varenus fogadójában Jákobról beszélgetett Sergivel. Jákob megküzdött az Istennel, s az Úr kegyes módon büntette: lesántította, hogy lépten-nyomon emlékeztesse a hatalmára. Kerwinnek akaratlanul egy másik Ószövetségi történet jutott eszébe, Ábrahám áldozata: az Úr arra kérte a pátriárkát, hogy egyetlen fiát, Izsákot mutassa be néki égő áldozatul. Ábrahámnak akkora Hite volt, hogy gondolkodás nélkül cselekedett. Oltárt épített, rárakta a fát, megkötözött fiát az oltárra helyezte, s vette a kést, ám az Úr angyala rászólt az égből: „Ne nyújtsd ki kezed a fiú felé, és ne árts neki! Most már tudom, hogy féled az Istent és egyetlen fiadat sem tagadtad meg tőlem.”[142]

Ha visszaküldöm a lányomat az ókorba, holott tudom, hogy meg fog halni, akkor olyan mintha feláldoznám! Ha Szenoi valóban Isten angyala, akkor miért hagyja, hogy így történjen, miért nem avatkozik közbe, miért hagyott el minket?

Ábrahám minden kétséget kizárva az utolsó pillanatig elment, s elnyerte jutalmát. Kerwinnek és Tessnek sokkal nehezebb sorsot szántak az Őrzők, utána kell felnevelniük a gyermeküket, hogy a döntésük révén áldozatul adták.

Ez csak az én terhem, döntötte el magában Kerwin. Tess azért nem beszélt Jessicának a Pandemoniumban történtekről, mert ő sem emlékezett rá, hogy mi történt odalent – ezt a terhet nem fogom rátenni –, inkább éveken át hazudok neki. Igen, így lesz! – Kerwin fájdalmas arcot vágva nézte a fájdalmába kis híján belebolondult Tesst. – Ez az anya sohasem fogja halálba küldeni gyermekét, sem a méhében, sem később.

S én vajon megteszem? Elkárhozzak, csakhogy Lilith feltámassza? Vagy higgyek, bízzak, reméljek, akárcsak Ábrahám?

– Nem! – kiáltotta Kerwin.

– Mit nem? – tudakolta Lilith. Még a pecsét és a Longinus-lándzsa jelenléténél is jobban idegesítette, hogy nem tud olvasni a férfi gondolataiban.

– Áldozatul adom a lányom, vissza fogom küldeni az időben, hogy itt haljon meg az anyja karjai között. Amíg él, hazudni fogok neki, hogy legyen elég bátorsága végigcsinálni a feladatát.

– Micsoda nyomorult féreg vagy, ember! Jessica égni fog! – üvöltötte Lilith, bődületes hangja felkorbácsolta, Kerwin arcába csapta a homokot.

– Én fogok égni – mondta csendesen az ezredes.

Ekkor egy tisztán, világosan hallható telepatikus üzenet érintette meg Kerwin tudatát, a férfi egy ismeretlen nő hangját hallotta:

MOST MÁR TUDJUK, HOGY FÉLED AZ ŐRZŐKET, S EGYETLEN LÁNYODAT SEM TAGADTAD MEG TŐLÜNK. BORULJ RÁ TESSRE, ÉS VÉDELMEZD!

Átható dübörgés hallatszott a Tisztátalanság Tava felől, Lilith megpördült a fövenyen, fülrepesztő bömböléssel fogadta a látványt. A köd kavarogni kezdett, s meglódult, mintha elfújná egy láthatatlan óriás. A sötéten csillogó víztömeg felpúposodni látszott, s ez a megmagyarázhatatlan domborulat olyan ellenállhatatlanul tört a part felé, mint valami rettentő szökőár, ami minden útjába kerülőt elsöpör a parton.

Valami megmagyarázhatatlan iszonyat közeledett a tó sekély felszíne alatt…

Kerwin előbb értette meg, mint Lilith, hogy mi fog történni. Ráborult Tessre, hogy óvja-védelmezze William Stock és Richard Bauer haragjától.

A pokolbéli szerető újra megtalálta hozzá méltó kedvesét.

A Tisztátalanság Tavából fényözön áradt, és a Stockbauer-romboló ötven lépésről ugrott rá a parton üvöltő szörnyetegre, ami hátratántorodott a becsapódás lendületétől, s hátrazuhant a keresztből kisugárzó, egymást metsző fényfalak közé. Lilith teste rothadni, füstölögni látszott, ahogy sósavként mart belé a misztikus fény. Megpróbált ellenállni a pecsét erejének, tíz körömmel kapaszkodott a fövenybe, szakadatlan bömbölt, hatalmas farkával csapkodott, kapaszkodási lehetőséget keresett, szeme lángot lövellt, mégsem tudott szembeszegülni az Őrzők akaratával, nem evilági erejével.

A Stockbauer leugrott róla.

Lilith nekivágódott a sziklafalnak.

A LÁNDZSA!

Kerwin felpattanva kirántotta a homokból a Krisztus oldalát átdöfő fegyvert, és belépett a sugárzásba. Lilith egy gigantikus csontváz formájában lángolt a falon, az ultrahang által fölvésett betűk átégtek a testen, lángjuk emészteni kezdte Ádám első feleségét. Kerwin a kereszt mértani középpontjának szegezte a fegyvert, és karja döfésre lendült.

– Takarodj vissza, ahonnan jöttél!

Átszúrta a vergődő, förtelmes hangon visítozó démont.

Gelal megindult pokolbéli légiói élén…

Alig ezer lépcsőfok a kijárat és az élet…

– Mi a picsa ez? – sikoltotta a holtfáradt Mark, amikor lenézve a rettenetes mélységbe meglátta a közelgő tűzözönt. A lángfal irdatlan sebességgel kúszott a nyomukban, amerre elhaladt, elemésztette a lépcsősort, a harcászati számítógépek őrületes sípolásba kezdtek.

– A tűzfal mögött jönnek! – harsogta Hands. – Készüljenek fel, nem adjuk olcsón a bőrünket!

– Le lehet ezeket lőni?

Mark nem tudta megállapítani az egyre áthatóbb dübörgés közepette, hogy melyikük tette fel, vagy inkább ordította a kérdést.

– Muszáj őket lelőni! – hallatszott Hands válasza. – Szétszóródni a lépcsőn!

MARADJ HANDS MELLETT!

Marknak nem maradt ideje a csodálkozásra, hogy miféle nőnek a tudata férkőzött az agyába, abba sem volt biztos, hogy egyáltalán hallott valamit. Az akciócsoportosok parancsnoka után rohant, aki magára robbantotta az intervenciós páncélt, ezzel egy időben aktivizálta a Stockbauerjét. A fegyver felszisszent, és rettenetes hidrogénfelhőket eregetve készült a támadásra. Mert Hands támadni készült, számára ez volt az egyetlen lehetséges alternatíva.

Sabinus nem gyújtatott ellentüzeket Rómában, Hands viszont igen. Intenzív energiából szőtt fényfal robbant szembe az egyre feljebb kúszó tűzfallal, nekifeszült, visszatolta és elhamvasztotta Gelal démonjainak vezércsapatát. A sötétség légiósai nem torpantak meg a visszatámadástól, s megújult erővel, soraikat rendezve szálltak egyre feljebb. Odafentről záporozni kezdett a színes fénysugarak formájában érkező halál, a heves zárótűz bevilágította a feneketlen mélységet.

Mark szakadatlanul tüzelt, félelmét a saját üvöltésével kompenzálva, mintegy transzállapotban ontotta a halált. Fogalma sem volt, hogy mire lő, szemén nem hordott szűrőrendszert, a vakító villanások félvakká tették, a közeli detonációk légkalapácsként szaggatták a dobhártyáját. De már nem lehetett elrettenteni, amikor leereszkedett ebbe a pokoli bugyorba, végérvényesen leszámolt eddigi életével. Minden, minden, minden hazugság volt, légy átkozott William Suger, s örökké égj a pokolban, amíg világ a világ!

Tess meghalt, Jessica és Kerwin örökre eltűntek, az emberek sorra hullnak el mellőle, mert hittek valami ostobaságban.

– Nincsenek angyalok, nincsen Isten! – üvöltötte Mark.

Valami megnevezhetetlen iszonyat kapaszkodott fel a lépcsőn, és a holland hiába ontotta rá a lézersugarakat, karmos végtagjának egyetlen csapásával derékban kettészakította a hangosan imádkozó, zsoltárokat kántáló jezsuitát…

Hands ultrahanggal bombázta Gelal seregét, amely mindent szétmállasztott a környezetében, a démonok többször rácsaptak, de a páncélzat elhárította a támadást, s a bőrszárnyaikkal csapdosó szörnyűségek borzalmas hangokat hallatva zuhantak alá a mélybe.

Hands hátrálva haladt egyre feljebb, Mark hanyatt esett a lépcsőn.

MARADJ HANDS MELLETT, MINDEN MOZDULATODAT SZÁMON KÉRJÜK!

Karmok nyúltak Mark Wilson felé. A férfi a démonra fordította az energiafegyvert, és lenyomta a tűzgombot. Az energiahullámtól még a szemközti lépcsősor is felrobbant, szerencsére már túljutottak azon a szakaszon. Mark félig vakon, félig megsüketülve botorkált Hands után, aki kimerítette a szonikus fegyverrendszer adta összes lehetőséget, és folyékony hidrogénnel támadott. Nem egy démon szemhunyásnyi idő alatt fagyott jégszoborrá, hogy utolsó mozdulatukban megmerevedve dőljenek el a lépcsőn, vagy bukjanak alá a mélybe.

Holecka és Hands anélkül dolgoztak össze, hogy idejük lett volna taktikai értekezletet tartani, a dolog jószerivel adta magát. A szlovák felismerte a soha vissza nem térő alkalmat, amelyet ha kellően megragad, maradandó veszteséget okozhat a támadók egyre özönlő soraiban, így a Hands által megfagyasztott, jéggé dermesztett démonok apró szilánkokra robbantak a hadnagy lézertalálatai következtében. De a hősugárzás intenzitása fel is olvasztotta a förtelmes húsdarabkákat, amelyek a fekete vérükben remegve, undorító bűzfelhőket eregetve pörkölődtek a lépcsősoron.

Mark megpördült van der Wilde borzalmas sikolyára – már nem tudott rajta segíteni.

Egy démon ragadta el a férfit, testét felemelte a levegőbe, tépte marcangolta. Mark lézertüzet zúdított a hollandra, aztán lángba borította az elragadóját is. A szörnyeteg lángoló szárnyú Ikaruszként tűnt el a mélyben – Mark mégis segített a hollandon…

HUNYD LE A SZEMED!

Fehér ragyogás zúdult alá a kápolna irányából, vakítóbb volt ezernyi nap sugaránál és a lépcsősor aljáig besugározta a kürtőt. A fény tombolása tovább tartott, és csatlakozott hozzá egy hihetetlen intenzitású hangorkán is, amely leginkább egy ezertagú női kórus kontrapunktikus énekhangjára emlékeztette Cornelius Handset. A férfi a szűrőrendszeren keresztül szembesült a fényözönnel, ezért nem vakult meg, de ez lett volna a legkisebb baj, hiszen tönkrement az energiarendszere, a páncél elfolyt a testéről, a Stockbauer-romboló pedig alap-üzemmódra váltott, s visszaállt nyugalmi helyzetébe.

Mark a szeméhez kapva fetrengett a lépcsőn, Holecka az életét mentette meg azzal, hogy elkapta a lábánál, s megakadályozta lezuhanását.

– Mi ez a fény? – üvöltötte Holecka, de nem kapott választ. Felnézett, s akkor meglátta a lángkardos alakot.

Az emberi alakot formáló fényjelenség a kürtőben ereszkedett alá. A tűzbe öltözött férfi (vagy fiú?) szeméből lángnyelvek csaptak Gelal talpnyalói felé, a fekete sereg egy minutum alatt lángba borult tagjai röptükben kigyulladt fecskecsapatként buktak alá a Pandemonium poklába.

Mire Mark sikolyra nyithatta volna száját, a fény körülölelte, akárcsak a Pompeji börtön pincéjében, s társaival együtt elragadta az ismeretlenbe.

Fényhullám tört elő a lépcsősorhoz vezető barlangszáj nyílásán, hogy akadálytalanul besugározza az egész Pandemoniumot.

Tess fölemelte könnyek áztatta arcát, és hosszú idő után végre elszakadt Jessica holttestétől, Kerwin megfogta a kezét, szembefordultak a rohamosan közeledő sugárzással.

– Ez a vég – nyögte a lány, és lehunyta a szemét.

Kerwin nem szólt, ő tiszta szívvel, őszintén hitte, hogy a kezdet.

Az élők és a holtak testét egyszerre sugározta át Gábriel ragyogása…

64. július 13. Róma, Annaeus Maro háza a Mars-mezőn

AMIKOR Kerwin felnyitotta szemét, egy ismeretlen lányt látott maga előtt. Az ismeretlen szépség áttetsző hófehér palliumot hordott, lábát ezüstcsatos saruba bújtatta, bűbájos mosolya melegebb volt, mint a gyümölcsérlelő tavaszi napsugár. Kerwin felemelte az arcát, a lány ekkor megmozdult, kezét a férfinak nyújtotta, és felsegítette a hideg kövekről…

Kövek?

Az ezredes ijedten nézett körül; felismerte Annaeus Maro házának színpompás átriumát, egyedül volt a hatalmas helyiségben.

Ellépett a lánytól, kezét reflexből csúsztatta a kardmarkolatára, a szamuráj kard ott volt a ruhaövébe tűzve.

A lány felkacagott, és kinyújtott kezében megjelent egy barack, a varázslat egyik pillanatról a másikra történt.

Kerwin meghökkenve állt, félt a gyümölcsért nyúlni.

– Fogadd el bátran, ez nem az Éden almája, hanem Tullia barackja – szólalt meg mögötte egy vidáman csengő férfihang, ékes latinsággal.

Kerwin jobban félt a megfordulástól, mint a baracktól, mégis megtette.

Egy húsz-huszonöt év körüli férfi ült az impluvium peremén a térdközépig érő kristálytiszta vízben áztatta a lábát, eközben vígan szürcsölte a barackját, nyilván ő is a lánytól kapta.

– Kik vagytok ti? – kérdezte óvatosan Kerwin, még mindig nem tudta eldönteni, hogy álmodja-e az egészet, egyáltalán álmodja-e a Második Intervenciós csoport történetét, Róma égését, ördögöket, angyalokat, Lilithet és Jessica halálát. Álmodja-e Tess Gordont?

– Tullia Vettiusnak szólít, egyszerűen képtelen vagyok leszoktatni róla – válaszolta a fiatal férfi. – Haragszom emiatt, no de spongyát rá, nem igaz?

– Mit keresek ebben a házban, hol vannak a társaim? – kérdezte Kerwin.

Tullia átsétált Vettius oldalára, a férfi vállára tette karcsú kezét.

– Alszanak – szólalt meg végül a lány, angolul…

Kerwin az elmúlt órák alatt olyan mértékű lelki megrázkódtatáson ment keresztül, hogy egyszerűen nem tudott logikusan gondolkodni, még mindig nem kezdett gyanakodni, egyetlen épkézláb ötlete támadt.

– Maguk akciócsoportosok?

Tullia és Vettius összemosolyogtak.

– Mit gondol, hány éves vagyok, Mr. Kerwin? – váltott angol nyelvre a lábát áztató fiatalember.

– Tizennyolc-tizenkilenc – válaszolta mérgesen a férfi. Szeretett volna minél előbb körbenézni a kihaltnak látszó házban, a síri csend egyre inkább nyomasztotta. Ha vannak túlélők, akkor miért nincsenek az átriumban, ha együtt hagyták el a Pandemoniumot Tess-szel… valószínűleg így történt… akkor hol lehet a lány?

Egyáltalán, hogy került ide Maro házába?

– Tizennyolc-tizenkilenc – ismételte a férfi. – Nem tudom.

– Egymillió évet tévedett…

S Kerwin végre megértette.

Elvette a kezét a kardja markolatáról, térdre ereszkedett, fejét bűnbánó módon lehajtotta, mint akinek a megtestesült Numinózum előtt kell lemeztelenítenie a lelkét.

A NEVEM GÁBRIEL.

Kerwinnek nem kellett felütnie egyetlen lexikont sem, hogy tudja, az egyik legnagyobb hatalmú kerub színe előtt térdel. Kérdések tüntető menete vonult át az átriumon, Kerwin szédülni kezdett.

Hol van Tess? Mi történt a többiekkel?

– Kérdezhetek tőled, Gábriel?

MÁR KÉRDEZTÉL, A VÁLASZOKAT MEGADJA SZENOI, NEKEM MENNEM KELL, DE JÓ VOLT TÉGED LÁTNI, EMBER.

– Felnézhetsz – csicseregte Tullia.

Kerwin engedelmeskedett. Gábriel eltűnt, csak a lány állt az impluvium mellett. Odasétált Kerwinhez, karját nyújtotta neki.

– Jer velem!

A férfi annyira megdöbbent, hogy mire átgondolhatta volna, mit is csinál, már meg is tette: belékarolt az angyalba, aki kivezette az átriumból az árnyékba borult oszlopcsarnokba. Láthatatlan madarak vidám trillái hallatszottak a peristülion bokrai közül, vakítóan csillant a szökőkutak vizében csobogó napsugár, a ház kertje olyan békebeli hangulatot árasztott, mint egy Pompeji falfestmény. Kerwin az órájára pillantott. Déli tizenkettő volt, Róma előkelőségei most ülnek oda a prandiumhoz. Szenoi nem szólt hozzá, Kerwin hálás volt ezért. Végre összeszedte magát, rendszerezte csapongó gondolatait. Mi történt? Arra tisztán emlékezett, hogy ott állt a parton Jessica holtteste mellett, vakító fényfal közeledett feléjük, amely szinte átsugározta őket… aztán magához tért az átriumban. Egyáltalán mennyi idő telt el, hogy alászálltak a Pandemoniumba?

Újra megnézte az óráját.

Másnap volt.

Egy teljes napig voltam eszméletlen?

Még nem ért végett a meglepetések sorozata: Szenoi kedvesen kényszerítette Kerwint, hogy leüljön vele egy kőpadra. A férfi bénultan engedelmeskedett, reménykedett benne, hogy minden kérdésére megkapja a választ.

Mi történt a többiekkel? Mindannyian meghaltak?

Az angyal nem kínozta tovább, s bűbájosan csicsergő leányhangján végre beszélni kezdett, Kerwin döbbenten hallgatta.

– Az ember meg tudja váltani önmagát, kinek sikerül, kinek nem, de így van rendjén, s csak bennünk bízni botorság, mi önzetlenül semmit sem teszünk. Sűrűn mondogatjuk, hogy számon kérik a mozdulataidat, valójában cselekvésről beszélünk, a pusztán gondolati úton megfogalmazódó akarat kevés, nem visz a fény felé, legfeljebb megvilágítja az utat. Egyszer majd folytatjuk ezt a beszélgetést, én készülök erre. Sokáig kell majd várnom, de ígérem, hogy folytatni fogjuk. Kérdezz!

– A Megváltás a jutalom? – tudakolta Kerwin.

– Kinek mi a jutalom, kinek mi a megváltás? Vannak, akiknek egy szelet kenyér jelenti a megváltást, akár jutalomból kapják, akár nem. Kérdezz még, szeretem, ha kérdezel, ilyenkor mindig tanítasz…

– Van élet a halálon túl?

– Néha a halál előtt sincs, ismerek ilyen embereket.

– Nem válaszolsz a kérdésemre.

– De hát erre csak te válaszolhatsz – mosolygott Szenoi. Kinyújtotta a mutatóujját, amire ráröppent egy fantasztikus színekben pompázó pillangó. Szenoi gyengéden ráfújt, a szép rovar tovalibbent, és eltűnt a piniák között.

Kerwin tudta, mi a válasz.

– Mi történt a társaimmal?

– Kérdezted, hogy kérdezhetsz?

– Úgy szeretnélek tanítani…

Szenoi felkacagott, de csak egy röpke pillanatig tartott, hirtelen különös dolgokról kezdett beszélni.

– Amikor kilépek ebből a testből, a lány élni fog. Nem fog emlékezni semmire, s megrémül majd, amikor Rómában találja magát, de garantálom, hogy boldog lesz, ezen munkálkodni fogok. Annyi minden más mellett ezen is. Ott kezdődött a baj, hogy rosszul kapcsolódtunk össze. Amikor életre keltettem a testét, egyben a tudatát visszarántottam a tükörszférából, s most összekeveredtünk, mint dudás a fuvolással. Gábriel szerint már túlságosan kedvelem az embereket. – Szenoi elhallgatott, Kerwin nem merte egy újabb kérdéssel megzavarni. S valóban. Az angyal kisvártatva megtörte a csendet: – Lilith soha többé nem tér vissza erre a létsíkra, s ezt nektek köszönhetjük jövőből jött emberek. Hatalmas áldozatokat hoztatok önmagatokért. Elmondom neked, mi történt. Négy halandó maradt életben azok közül, akiket a lépcsőn ért támadás. A férfi, aki lejött utánad Rómába, a férfi, akivel először találkoztam Pompejiben, a férfi, aki meg akarta ölni Tesst és a nő, akire kicsit haragszom, mert felelőtlenül bánik az energiákkal. Egyszer megbánja. Vagy ki tudja? – parancsolta Szenoi Tulliának, hogy vonja meg a vállát, a lány mit tehetett mást, engedelmeskedett. Hands, Mark, Holecka és Heléna… Heléna él!

– Hol van Heléna? – firtatta Kerwin.

– Simonnál – hangzott a válasz.

– Annak a nőnek rengeteget köszönhetünk, a századom orvosi ellátására lenne szüksége.

– Simon gyógyítja – felelte az angyal.

– Simon egy kókler – vetette közbe az ezredes.

–… és én is gyógyítom.

– Köszönjük – sóhajtotta Kerwin.

Szenoi anélkül folytatta, hogy erre kérni kellett volna.

– A Palladium elszállt az időben, és elvitte ezeket a férfiakat, de most beszéljünk azokról, akik visszatértek Tess Gordonhoz…

Kerwin ökölbe szorította a kezét, hogy leplezze, mennyire eluralkodott rajta a remegés. Harcművész lévén magas szinten uralkodott az ösztönei fölött, kordában tudta tartani indulatait, de most cserbenhagyták a képességei.

– A férfi, aki felrajzolta a keresztet és a férfi, aki nem akart téged lelőni a Circus Maximusban, szintén él – folytatta az angyal. – Túlélték a homokvihart, a Palladium elszállt velük. Volt egy harmadik útitársuk is, akit megbabonázott Michelle, ha ő nincs, akkor Palladium sincs…

Gallandék élnek, és él Serrault!

– Hol van Tess? – Kerwin nem bírta tovább.

Szenoi megcsóválta a fejét, aztán a szemközt lengedező velariumra bökött.

– Menj be oda!

Kerwin úgy állt fel, mint egy részeg. Elindult a mozaiklapokkal burkolt kerti úton, de félúton meg kellett állnia, hogy megtámaszkodjon egy szobor márványtalapzatánál. Élete egyetlen értelme várja odabent, akiért pokolra szállt, akinek a hiányától szenvedett tizenöt hosszú éven át, aki kegyetlen módon letagadta előtte a jövőjét, miután megkereste őt Kínában.

Huszonhárom évesen találkozott vele először, akkor a lány egy évvel volt idősebb, mint most, s abban a kolostorban nem mondott el neki semmit, holott tudta, akkor már tudta, mi fog történni a férfival tizenöt év múlva Rómában.

Most előttük az egész élet, de vajon megbocsátja-e valaha, hogy feláldozta a lányát az angyalok segítségéért?

Nem, nem szabad, hogy tudjon róla, ezt a terhet csak én cipelhetem.

Kerwin összeszedte magát, de mielőtt megtette volna az utolsó pár lépést, Szenoi utána szólt. A férfi úgy fordult hátra, mint egy élőhalott.

– Mire legközelebb kijössz a kertbe, már nem leszek itt, de ne feledd: azon munkálkodom, hogy egyszer majd találkozzunk, és folytassuk ezt a beszélgetést! Biztosan tudom, hogy így lesz. Te utazol a jövőben, én viszont alakítani fogom a jövőt… legalábbis remélem. Most menj, a szerelmed vár reád, ő majd megérteti veled, hogy miért utoljára ébresztettünk föl!

Kerwin egy főhajtással búcsúzott az angyaltól.

Megérdemli, hogy boldog legyen, gondolta Szenoi. A szerelmese várja a függöny mögött és Gábriel Hatalmas Műve. Ó, bárcsak átérezhetném, amit ő fog érezni, milyen kár, hogy angyalként nincsenek emberi érzelmeim.

Szenoi megengedte Tulliának, hogy sóhajtozzon.

A velarium összecsapódott Kerwin széles vállai mögött, de alig múlt el a könnyű anyag rezdülése, amikor felharsant a férfi örömkiáltása, amelybe Tess kacagása vegyült. John Michael Kerwin hangosan áldotta az Istent.

Hallatszott, hogy Kerwin sír, Szenoi pedig lehajtotta a fejét. Egy parányi hangyát nézett, amint küszködve cipelte önsúlyánál százszor nagyobb terhét.

Ez sem kisebb Mű, mint Gábrielé.

Egy női saru csattogása hallatszott a mozaiklapokon, egyre közeledett.

Szenoi felnézett, és Jessica Kerwinre emelte ragyogó tekintetét.

A lány letérdelt, és felé nyújtotta a Maszamune-katanát. Szenoi átvette a fegyvert.

Jessica arcán patakzottak a könnyek.

– Az apám csak ezt tudja felajánlani köszönetül. Arra kéri, bocsásson meg neki, de most képtelen kijönni önhöz!

– Köszönöm. Meg fogom őrizni a kardját.

EPILÓGUS

2295. február 5. Katedrális

AZ IDÉZETET aranyló betűkkel vésték a falon látható márványtáblába, a szöveg alatt egy közismert nevet lehetett olvasni: Mark Twain. Kerwin hitetlenkedve olvasta a feliratot. Annak ismeretében, amit hitt, a Bíborosról sok mindenre számított, de erre semmiképp.

„Kétségtelen, hogy a Sátán mellett is szól valami, ő sem egészen fekete. Nincs benne sok fehérség, nem vitatom, de mi talán hófehér báránykák vagyunk?”

Életében először járt a Katedrálisban. Hiába volt az Intervenció ezredese, a legendás építményt ő is csak holografikus felvételekről ismerte. De most elérkezett a nagy pillanat, s a kapuk megnyíltak előtte, William Suger, a Bíboros rendelte magához. Kerwin nem kis izgalommal készült a kihallgatásra. Egy percig sem aggasztotta, hogy a meghívás csak neki szól – Hands jelezte, hogy a Bíboros négyszemközt akar találkozni vele –, nagyon jól tudta, hogy amivel szembesülni fog, a titok, amit a tudomására hoznak, csak őrá, és senki másra nem tartozik, Suger csak vele akarja megosztani.

Kerwin valójában megerősítésre várt, ugyanis tudta, mi a Bíboros titka.

Egy hatalmas helyiségben várakoztatták. Falain hallatlan műgonddal kiválasztott festmények sorakoztak, a fényes lakkozású archaikus padlóburkolatot (parkettának hívták) méregdrága keleti szőnyegek borították, s ízlésesen elrendezett késő-barokk bútorok adták meg a hangulatot, amely kísértetiesen emlékeztetett a XVIII. század végére. Az Intervenciós díszegyenruhát viselő Kerwin ellépett a márványlaptól, és körbejárta a helyiséget, a falon sorakozó műalkotásokat tanulmányozta. Meglepetten torpant meg Leonardo da Vinci Mona Lisája előtt, mind ez idáig úgy tudta, hogy a festmény megsemmisült 2098-ban, amikor a Párizsi Louvre porig égett a komputervezérlésű tűzvédelmi rendszer hibája miatt.

Ezek szerint a Katedrális kimentette az utolsó pillanatban…

– Feltételezésem szerint felismered a festményt? – kérdezte egy férfihang Kerwin háta mögött. Az ezredes mosolyogva fordult meg, és aranyzsinórozású sapkájához emelte jobb kezét… jószerivel a Világ Ura, William Suger állt előtte. Az alacsony termetű, már-már törpének látszó férfi koppantott a botjával. Hihetetlenül öregnek, valóságos aggastyánnak látszott, Kerwin legkevesebb százhúsz esztendősnek nézte. Eszébe jutott a Gábriellel történő találkozása, akkor egymillió évet tévedett a kormeghatározásban; most vajon mennyit téved?

– Természetesen, Excellenciás uram.

Suger egyedül volt, vörös palástos, kámzsás droidtestőrei odakint várakoztak a hatalmas kétszárnyú ajtó túloldalán.

Persze, hogy testőrök nélkül jön, tulajdonképpen sohasem volt szüksége védelemre, ez csupán álca, amolyan teátrális félrevezetés, hogy ne kezdjünk gyanakodni idő előtt!

Suger a botjára támaszkodva odabicegett Kerwinhez, megállt a Mona Lisa előtt, botjával megkopogtatta a festmény keretét.

– A művészettörténészek és az úgynevezett esztéták szerint valójában egy közepes festmény, holott még a bunkók is felismerik. Na hallod, a népszerűség nem mindig minőségi kategória. Ez év január 11-én is itt álltam előtte, amikor Hands jelentette, hogy Tess Gordon ezekben az órákban száll alá a Hologramok Birodalmába, ahol majd megkapja a kiképzését. Megmondom őszintén, akkor csak reménykedtem benne, hogy huszonöt nap múlva majd veled állok e csodálatos műalkotás előtt, holott utazom az időben, de nem tudhatom, miféle meglepetéseket tartogat; látod, ezt még én sem tudhatom. Csak annyit tudtam, hogy 64. július 14-én az utolsó intervenciós is elhagyja az ókort, de hogy odafönt mi történik, egészen eddig a pillanatig homályban maradt…

Kerwin türelmetlennek látszott. Az ajkába harapott, elhatározta, hogy elébe megy a dolognak, egyszerűen nem bírt tovább várni, szomjazta az igazságot, mint egy sivatagi vándor az oázis vizét.

– Hogy szólíthatom, Claudiának, Líviának, Tulliának, esetleg ragaszkodik a Szenoi névhez?

– Mikor jöttél rá? – nevetett Szenoi. Nem válaszolta meg a kérdést.

– Abban a pillanatban tudtam, hogy ön lesz a Bíboros, amikor azt mondta, hogy „alakítani fogom a jövőt”. Most is fülemben cseng ez a mondat, mintha ma történt volna, valójában hetvenkét órája történt… alig három napja érkeztem vissza. Gondolom, ön valamivel többet várt arra, hogy felidézhesse az akkor történteket?

– Csekély 2231 évet.

– Rengeteg kérdésem lenne, megválaszolja azokat?

– Mit gondolsz, miért hívattalak ide? – Szenoi az öblös fotelok felé bökött a botjával. – Foglalj helyet, John, hosszan fogunk beszélgetni!

Kerwin és az embertestbe költözött angyal helyet foglaltak.

Libériás lakáj lépett be egy hangtalanul feltáruló oldalajtón, a kezében tartott ezüsttálcán egyensúlyozott kristálykancsóból vörösbort töltött a metszett üvegpoharakba, ezt követően ugyanolyan némán távozott.

– A bor 1761-ből származik – jegyezte meg Szenoi. – Kóstold meg, az az évjárat kiemelkedően jó volt!

– Szerette azt a kort? – tudakolta Kerwin.

– Ó, én mindegyik kort szerettem, ezért ne hozz zavarba azzal a kérdéssel, hogy „melyiket szerette a legjobban”, mert csak nagy nehézségek árán tudnék őszinte válasszal szolgálni! De tudod mit? Imádtam a Francia felvilágosodást, Voltaire, Diderot és az enciklopédisták korát.

– Jan-Jacques Rousseau?

– Vissza a természetbe? Nem rossz, nem rossz, vagy ott van La Mettrie, aki írt egy roppant figyelemre méltó könyvet L’homme machine címmel, amelyben azt bizonygatja, hogy az emberek tulajdonképpen biorobotok. La Mettrie már materialista volt, meglehetősen sokat kellett várni egynémely görög bölcselő óta, míg végre újjászületett ez a szellemfilozófiai irányzat. Nagyon tetszett a könyv, ha még nem olvastad volna, akkor föltétlen szakíts rá időt, biztos vagyok benne, hogy tetszeni fog… Miért nézel rám ilyen különös szemekkel?

Kerwin zavartan tette le a poharat.

– Ne haragudjon, de egyszerűen nem tudom elhinni, hogy az elmúlt közel 2300 év materialistává tette, elvégre ön Isten angyala.

Szenoi sokáig hallgatott, aztán teátrális mozdulattal körbemutatott a botjával.

– Keresd Istent a festményekben, vagy akár a borban, amit kortyolsz, keresd önmagadban, lássd meg őt a nyomorultak pillantásában, vagy a pillangó röptében, abban ugyanúgy megleled, mint édesanyád ölelő karjai között, vagy szerelmesed mosolyában, a különbség sohasem kézzel tapintható! Egyszer olvastam valahol, hogy Istenhez közel lenni nem más, mint „cseresznyét szedni a fáról”, aki ezt írta, beavatott volt, sokkal inkább adeptus, mint egy kvantumfizikus, vagy a jezsuiták generálisa, a pápáról nem is beszélve.

– A keleti tanok? Az iszlám? – kérdezett közbe Kerwin.

– Minden mással Szemangelof és Szanszenoi foglalkozik – kuncogott Szenoi.

– Elárulja végre, hogy tulajdonképpen kik maguk?

Szenoi elgondolkodva forgatta a poharát csontos ujjú kezében. Kerwin már-már azt hitte, hogy sohasem kap választ a kérdésre, végül az angyal beszélni kezdett:

– Ötszázmillió évvel ezelőtt hasonlóak lehettünk az emberekhez. Akkoriban még őshüllők sem uralták ezt a bolygót, s csak egy volt a sok ezernyi közül, amelyen adottak voltak a feltételek, hogy megalkossuk Művünket. De nem Isten dicsőségére, hanem a magunkéra – bökdöste mellét Szenoi. – Szupercivilizáció voltunk, a határán álltunk annak, hogy kilépünk a dialektika fogságából, levetjük magunkról az anyagi világ minden terhét-nyűgét, s tiszta szellemi entitásként létezünk tovább. Nem nyelvbotlás, hogy entitást, s nem entitásokat mondok, tudniillik kollektív tudatként léteztünk, s létezünk mind a mai napig, tehát az a fényjelenség, amit te Szenoinak nevezel, nem tekinthető egy klasszikus individuumnak, inkább perifériális egység, hogy a modernkori nyelvezetet használjam. Az dialektikába plántált transzcendens szellem megalkotása… a Mű… valójában egy önmegvalósítási folyamat volt, ennek okán született meg Adam Kadmon, az első teremtett ember, akit mentessé akartunk tenni a szexualitástól, miképpen mi is, csakhogy Adam Kadmont hiányérzet kezdte gyötörni. Tökéletes kapcsolatban állt velünk, egy tejjel-mézzel folyó Kánaánban élt, mégis társra vágyott, s nőt követelt magának.

– S megkapta Lilithet?

– Sajnos. A szupertudat csődöt mondott, már nem tudtuk, mi az, hogy nő, nem tudtuk mi az, hogy férfi. Adam Kadmon keveréklény volt, s nekünk meg kellett alkotnunk a két különböző princípiumot, ezért átformáltuk és Ádám lett belőle, aztán mellé tettünk valakit, aki fellázadt, s elhagyta őt. Később nem tudtuk megfékezni, ekkor szabadult el a Földön, Lilith így lett a világ csavargója.

– A démonok? – kérdezte Kerwin.

– Vagy az ő szüleményei vagy a mi anyagiasult rosszabbik énünk. Ez utóbbi, meglehetősen sok főt számláló csoporttal nem találkoztatok az ókori Rómában, vezetőjük Belzebub nem mutatkozott meg. A kapuk zárva maradtak, hiszen Lilith kudarcot vallott, hála nektek ezért.

Kerwin töprengve nézett egy szürrealista festményt a szemközti falon. A XXIII. századi ismeretlen művész korabeli technikákat alkalmazott – vászonra festett, ecsetet használt, elhatárolta magát korának divatos eljárásaitól. A képen egy deltoidot szegeztek egy keresztre, alul négyszögek sorakoztak, s mindent besugárzott a legfelül látható gömb (talán napjelkép?) ragyogása.

– Van Isten? – kérdezte az angyaltól Kerwin.

– Föltétlen hiszünk benne, különben nem alkotnánk monoteista vallásokat – koppantott botjával a Katedrális ura. – A XX. század egyik legnagyobb elméleti fizikusa, Stephen W. Hawking nagyon talpraesett módon fogalmazott ebben a kérdésben, amikor azt írta: „továbbra is elképzelhetjük viszont, hogy létezik olyan szabálygyűjtemény, amely az eredményeket valamely természetfölötti lény számára határozza meg.” Na, mit szól hozzá?

Hosszú, tartós csend telepedett közéjük, talán percek telhettek el így. Szenoi egyszer csak áttört a hallgatás falán, Kerwin már az első mondatok után sejtette, hogy egy hosszabb monológ következik.

– Gábriel ötlete volt, hogy maradjak a Földön és alkossam meg az időutazást, mert ismerve az emberi tudat erősen korlátozott képességeit, tisztában voltunk vele, hogy mentálisan erre nem lesztek képesek legalább százezer évig, viszont a Via Appián történt találkozásunk óta tudtam, hogy ti a XXIII. századból jöttök, ami alig valamivel több mint kétezer esztendő múlva fog elkövetkezni. Olvastam az agyadban, John, és csodálkoztam, szinte beleborzongtam abba, amit ott láttam: az emberiség töretlenül halad előre a célja felé, előbb vagy utóbb kibontakoztatja mentális képességeit és egyesül velünk… aztán minden kezdődik elölről. Gábriel azt mondja, hogy a ciklusok száma végtelen. De egy valami bizonyos: ezt a hibát, amit a szellem dialektikába plántálásánál elkövettünk, újra nem fogjuk elkövetni, a következő emberiség már másmilyen lesz. Talán fotoszintézissel vesztek magatokhoz energiát, talán a víz alatt fogtok élni, vagy akkorák lesztek, mint egy vírus, nem tudhatjuk előre… mint mondtam, nem ismerem a jövőt. Amikor az ókorban tudatosult bennem, hogy ti kétezer év múlva képesek lesztek az időutazásra, akkor azonnal világossá vált, hogy ezt csak technológia révén érhetitek el. Előzetes kalkulálásaink szerint ehhez legkevesebb háromezer évre lenne szükségetek, vagyis nem valósulhat meg a XXX. század előtt, mert az ember neurális evolúcióját tudatosan lelassítottuk azzal, hogy drasztikusan csökkentettük az elme kihasználhatóságát, ez százalékokban jól kifejezhető. A csökkentésre Éva bukása miatt került sor, azóta az agyatok eredeti képességeinek maximum húsz-huszonöt százalékát használja ki. Érdekes helyzet alakult ki, hiszen tudtam, hogy nem hazudsz nekem, amiből viszont azt a logikus következtetést lehetett levonni, hogy valaki még a XXIV. század előtt megalkotja az időutazás technológiáját, és ez a valaki nem ember. Mindezt elmondtam Gábrielnek, aki úgy határozott, hogy a Földön kell maradnom, hogy hathatósan jelen legyek azokban a pillanatokban, amikor a nagy elmék születnek, hogy alkalmanként súgjak nekik, sőt, nem egy esetben belé kell költöznöm olyan gyermekek testébe, akiket kiemelkedő képességűnek vélek, s évtizedeken keresztül bennük tartózkodnom, mert inspirálnom kell őket. Pompeji és Claudia óta nagyon sokat tanultam, s mint mondtam neked, amikor Tulliába léptem, már-már összekeveredett bennem az emberi és az angyali személyiség, s ez a tanulási folyamat lineárisan vezetett odáig, hogy fokozatosan tudtam öregíteni a hordozótestemet, ergo az emberiség történetében nem egy olyan híres tudós volt, aki megszületett, alkotott, megöregedett, meghalt, holott mindegyikük én voltam. Megkíméllek attól, hogy felsoroljam ezeket a neveket… Kérdezhetnéd, hogy miért kellett ebben a formában terelnem a matematikai-fizikai világképet, ismeretanyagot abba az irányba, amelynek végén ott áll az a személyiség, aki mellesleg egy New Yorkban élt, senki által nem ismert, szerencsétlen törpe testét hordozza? Nagyon egyszerű a magyarázat. Hozzátok képest mi, szuperintelligensek vagyunk, mégsem tudunk utazni az időben, és civilizációnk túljutott azon a ponton, hogy megalkossa a technológiát. Már túl értelmesek vagyunk! John, ti a XX. században el sem tudtátok képzelni, hogyan, mi módon építették a piramisokat, mi módon rajzoltak meg precíziós térképeket a prehistorikus korokban, amikor ehhez minimum műholdtechnika kell, miképpen tudtak aranyat csinálni egyes alkimisták, ha nem rendelkeztek materializátorral… a végtelenségig folytathatnám, de nem teszem, mert az idők végezetéig nem érnék a végére. Nos, azért nem tudtátok elképzelni, mert magaslati perspektívából szemléltétek az emberiség múltját, ráadásul túlléptetek egy bizonyos tudásszinten, de beszélhetünk tudásminőségről is. Például egy Egyiptomi pap semmivel sem volt okosabb, mint mondjuk Roger Bacon, csupán másképpen volt okosabb, s tudott piramist építeni. És az Őrzők népe ugyanúgy felejt! Ha hiszed, ha nem, az én népem körülbelül egymillió évvel ezelőtt már nem tudta, hogyan lehetne megalkotni az időutazást, mint ahogy elfelejtette az eredeti szellemhordozó anyagi struktúrát is… ti ezért lettetek olyanok, amilyenek: két kéz, két láb, két szem, tíz ujj, s ki tudja, mi milyenek voltunk… s elfelejtette a szexualitás mibenlétét, ezért lett Lilith az első nő. Tehát mi is felejtettünk, így az időutazás technológiájának megalkotásához fel kellett használnunk az emberi elmét, a jó alanyokkal oda-vissza segítettük, inspiráltuk egymást. S lett haladás, lett fejlődés. Többek között ezért voltam Newton, miáltal sikerült reformálnom az akkori fizikai világképet… na tessék, most kikotyogtam, hogy én voltam Newton. Hah, öregszem! Miért nézel így rám, fiam?

– Energia egyenlő, tömeg szorozva a fénysebesség négyzetével?

– Emlékszem – legyintett Szenoi –, aznap nagyon szép idő volt, egész délelőtt sétáltam; jó kis test volt, tudott hegedülni[143]… Szóval a XXIII. század elejére eljutottam odáig, hogy az általam generált agyak kollektív ismeretanyagait felhasználva megalkossam az elméletet, és létrehozzam a technológiát. Kerestem egy testet… ez lett William Suger… és létrehoztam a Katedrálist. Ettől a ponttól kezdve ismered a történetet.

– És a mi történetünk? – kérdezte Kerwin.

Csodálatosnak találta Szenoi rövid, ám annál meghökkentőbb tudománytörténeti vázlatát. Az angyal kikotyogott egy-két igazságot, mindettől függetlenül meghagyta számára annak lehetőségét, hogy rengeteget töprengjen a hallottakon. Bizonyos kérdésekre nem kapott válaszokat – sejtette, hogy soha nem is fog –, de cseppet sem bánta a dolgot. Szenoi elbeszélése attól vált varázslatossá, hogy nem erőlteti rá a konklúziókat egyetlen hallgatójára sem.

– A ti történetetek? Gondolj bele, John, valójában mindez azért történt, mert a ti érkezésetek determinált engem, egyszerűen előre tudtam, hogy mit kell majd csinálnom, azt is mondhatnám, hogy a Második Intervenciós csoport felelős az egész világtörténelemért. Miután Bíboros lettem, és mindenről tudtam, ami az elmétek mélyén lapult, csak annyi volt a dolgom, hogy összeszedjelek benneteket. Franz Gallandot, Michelle Morellt, Handset, Sergit, Jactát, no és persze Tesst, Mark Wilsonról nem is beszélve. Mindenkinek ott bábáskodtam a születésénél, figyelemmel követtem élete alakulását, ahol kellett ott belepiszkáltam az események alakulásába, végül is eljutottunk 2294 decemberéig, amikor összehoztam Tesst és az újságírót. Ennek a történetnek minden egyes szereplőjét én irányítottam, tereltem abba az irányba, ami elvezetett egészen idáig, hogy itt ülünk egy szobában és filozofálgatunk az élet értelmén, kedves John.

– Hatalmas munka lehetett – jegyezte meg Kerwin.

– Inkább szórakoztató volt.

Kerwinnek eszébe jutott egy fontos momentum, Tess családjának lemészárlása. Rákérdezett.

– A lányt természetesen én mentettem meg – felelte az angyal.

– Ezt elmondhatom neki? – tudakolta Kerwin.

– Mindent elmondhatsz neki, de a lányodnak, Jessicának csak akkor számolhatsz be a teljes igazságról, miután visszatér hozzátok a XXIV. századba. Hosszú és fáradtságteljes munka vár rátok, mert fel kell őt készítenetek a Nagy Utazásra. Nem ismerem a jövőt, de biztos vagyok benne, hogy nem egy nehéz pillanatotok lesz emiatt Tess-szel.

Kerwin elgondolkodva nézte a szőnyeg mintázatát.

– Hát, igen. Örökké hálás vagyok önnek, amiért feltámasztotta a lányomat.

A Szenoi hordozótesteként funkcionáló aggastyán úgy emelte fel a kezét, mintha fegyverrel fenyegetnék. Mosolygott.

– Gábriel volt.

Sokáig hallgattak. Kerwin elmerült a gondolataiban, Szenoi nem zavarta meg ebben. Az ezredes felnézett.

– Tess, Michelle, Serrault… nem zavarta, hogy paráználkodtak? Gondolom, nehezen viselte, hiszen önök gyűlölik a bűnt?

– Légy szíves definiáld a bűnt – koppantott a botjával Szenoi.

– Elfordulás Istentől – válaszolta a férfi.

– Vagy inkább kifordulás önmagunkból. John, harmincezer éve figyellek benneteket, és úgy gondolom, hogy az emberiség, s annak individuális alkotóeleme maga az ember, kortól, s koroktól függetlenül tart valahonnan valamerre. Fejlődik a tudományban, bővül a megszerzett ismeretanyag mélysége, de ne menjünk nagyon a dolgok mélyére, kvázi az emberi tudat egy expanzív lehetőségeket hordozó alkotás, ám tudomásul kell venni, hogy az emberi személyiség egyes momentumaiban statikus, szinte fejlődésképtelen. Korról-korra haladva egy pillanatig sem hihetjük azt, hogy a neurális evolúció következtében ugyanúgy fejlődik moráletikailag. Azt mondod, a bűn nem más, mint Istentől való elfordulás, valószínűleg igazad van, de gondolj arra, hogy Isten akkor is lát, ha hátat fordítasz neki, s megbocsát… cinikus módon azt is mondhatnánk, hogy mindezt azért teszi, mert ez a dolga. Isten a szeretet fénye, s az ember ebben a ragyogásban állva árnyékot vet, magyarán ott hordozza magában a bűn lehetőségét. Minden ember, John. S minél erősebb a ragyogás, annál nagyobb kontúrja van az árnyéknak. Azért olvashatod azt a feliratot a márványtáblán, mert számomra tökéletesen kifejezi, hogy jót, s rosszat valójában nem lehet egymástól jól elkülönítve, mintegy esszenciálisan értelmezni. A Sátán sem teljesen rossz, és Lilith sem volt az…

– Szent Ágoston valami olyat mondott, hogy minél közelebb van hozzád az Isten, annál közelebb van hozzád a Sátán.

– Pontosan nem így mondtam, de a lényeget sikerült visszaadnod. Szeretnék visszatérni egy kicsit Rómára és a történetetekre, gondolom, az oldaladat furdalja a kíváncsiság, hogy mi történt azokkal, akikkel odalent találkoztál? Nos, évekig maradtam Tullia testében, amikor kiléptem belőle, a lány életben maradt, de töröltem az emlékezetét, mert nem akartam, hogy elszomorodjon Vettius miatt: Gábriel távoztával a fiú nem maradt életben. A lány hosszú, boldog életet élt meg, amit mindvégig figyelemmel követtem, azt kell, hogy mondjam, nagyon szerettem őt. Szép Heléna felépült Simon mágikus praktikái révén, de én is pátyolgattam. Töröltem az ő emlékezetét is, tehát ne számítsatok arra, hogy egyszer meglátogat benneteket a jövőből, hiszen semmire sem emlékszik. Cohariék lejöttek érte 67-ben, s visszatért a saját korába. Visszatérted után nem találkozhattál Jactával, akit újra Borneóra küldtem, s egészen addig ott is marad, amíg Hands nem veszi át a Katedrális vezetését… mellesleg gratulálok, úgy hallottam, hogy felajánlotta neked az igazgatóhelyettesi posztot. Elfogadod?

– Kértem hetvenkét óra gondolkodási időt.

– No és milyen döntést fogsz hozni?

– Még nem járt le a hetvenkét óra, Excellenciás uram – nevetett Kerwin.

Szenoi koppantott a botjával, tetszett neki a válasz. Folytatta az előbbi gondolatsort.

– Feltételezem, hogy érdekel, mi történt Anguissal? Gábriel nem pusztította el, s a Kígyó hatalmas vagyonra tett szert a tizennyolcadikai tűzvészt követő újjáépítés során. Aztán évekkel később eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. Egyszerűen köddé vált…

– Az a férfi nem mindennapi intelligenciaszinttel rendelkezett, ha a modern korban él, valószínűleg felhozzuk a Lawrence-program keretén belül – jegyezte meg Kerwin.

– Meg lett volna rá minden esélye – felelte az angyal.

– Mi lett a Pandemonium sorsa? – kérdezte az ezredes.

– Már zajlik egy harminchat fős különleges csoport felkészítése, akik április 19-én indulnak 64. július 14-re, hogy előkészítsék a Nagy Római tűzvészt és eltüntessék Lilith nyomait. Ők fogják begyűjteni az odalent maradt élesítetlen atomtöltetet, amit „elfelejtettél” kihozni.

– Bocsánat.

– Spongyát rá – legyintett Szenoi, és felvett egy ezüstcsengőt az asztalról. Megrázta, nyílt az ajtó, és belépett a lakáj, aki hozott valamit a kezében. Kerwinnek hatalmasat dobbant a szíve, amikor meglátta a Maszamune-katanát.

Szenoi 2231 éven keresztül megőrizte a kardot, s valóban nem hazudott Handsnek, amikor azt mondta, hogy a penge több mint kétezer éves. A Bíboros minden állítása beigazolódott. Kerwin kardját valóban a férfi még meg nem született kislányától kapta, azt persze senki sem tudhatta előre, hogy mindez az ókorban fog történni. Szenoi akkor átvette a kardot. Aztán felállt, és három nap multával, 2231 év elteltével visszaadta a meghatódott Kerwinnek.

– Köszönöm, John.

Mindketten visszaültek.

Az ezredes kihúzta a pengét, a kristálycsillárból áradó fény vakítóan csillant az acélon, Heléna varázsrúnái ott látszottak megkopatlanul a markolat fölött.

Kerwin hasonlóképpen megköszönt mindent. Mindent megköszönt. Szenoi váratlan kérdést szegezett neki.

– Mikor viszed Tesst Kínába?

– Most hadd pihenjen egy kicsit! Jessica velünk marad egy-két hetet, aztán visszatér a saját korába, a kissé megöregedett szüleihez – nevetett Kerwin. – Ezt követően megkezdem Tess felkészítését, és lehet, hogy még az idén átviszem. Pontosan egy évet lesz odalent… így tudom közel tizenhat éve.

– Tudja, hogy találkoztok odalent?

– Igen, és nagyon ideges – hallotta a saját hangját Kerwin. Közben azon töprengett, hogy Szenoinak miért van szüksége arra, hogy kérdéseket tegyen fel, ha úgyis mindent tud és olvas az ember gondolataiban. Lehet, hogy kontrollál?

– Ez természetes reakció – bólogatott Szenoi. – Azzal is tisztában van, hogy milyen körülmények között?

– Ez legyen számára meglepetés.

– Magyarázd el neki, hogy nem beszélhet semmit a jövődről, Rómáról, rólam és arról a korról sem, amelyből érkezett. Amit csináltok, lényegében szabályellenes, de természetesen engedélyezem, mert így kell lennie. Akkoriban tudtad, hogy ez a nő a jövőből jött?

– Sejtettem.

– Ó, igen, a megsejtések – merengett Szenoi.

Kerwinnek olyan benyomása támadt, hogy a lény szeretne véget vetni a beszélgetésnek, holott kérdések tömkelegére nem adta meg a válaszokat. Az ezredes azon morfondírozott, hogy lenne-e értelme további színvallásra kényszeríteni az angyalt, végül arra az elhatározásra jutott, hogy nem próbálja ráerőltetni az akaratát, sejtette, hogy meddő próbálkozás lenne.

Szenoi talán megérzett valamit, mert hamiskás mosollyal nézett az ezredesre.

– Egyszer Handsnek felajánlottam, hogy feltehet nekem három kérdést, imádom ezt a játékot, sokat elárul az emberről. Játszunk, John?

– Tanulni akar? – kérdezett vissza Kerwin.

– Sohasem késő, John, sohasem késő…

– Miért adja át Handsnek a Katedrális vezetését? – Kerwin élve a helyzet adta lehetőségekkel, azonnal Szenoinak szegezte az első kérdést.

– Mert a munka elvégeztetett – válaszolta az angyal. – Az Odüsszeia-akció végeztével átadom a hatalmat nektek, embereknek, hogy irányítsátok a sorsotokat, tartsátok kézben a történelmet, s tanuljatok a hibáitokból. „Különbséget tenni múlt jelen és jövő között… illúzió, ám makacsul tartja magát”, írta egyszer valaki, hát ennek szellemében tessék felépíteni a jövőt, ehhez nem tudok mit hozzáfűzni. Legyetek termékenyek!

– Elhagyja a bolygónkat? – firtatta a férfi.

– Igen – felelte Szenoi.

– És, soha többé ne…

– Vigyázz, jól meggondoltad az utolsó kérdést?

Kerwin tűnődve nézte az angyalt.

– Handstől kértem hetvenkét óra gondolkodási idő, öntől csak tíz percet kérek, s utána felteszem az utolsó kérdést. Élhetek ezzel a lehetőséggel, Excellenciás uram?

– Ó hogyne. Mellesleg szurkolok Mark Wilsonnak, hogy Hands kellő engedményeket tegyen, és az újságíró megírhassa a könyvét; szerintem abban sok kérdésedre megtalálod a választ, csak tanulj meg helyesen olvasni, fiam! Ha valakit fejbe kólintunk egy könyvvel és zajt hallunk, nem biztos, hogy a könyv kong. Így volt ez mindig… tudom, mert láttam. Például csodálom a Bibliát: tökéletes könyv, hiszen az íróit Mi inspiráltuk, mégis ezreket láttam meghalni érte, azon a máglyán, amit belőle hordtak össze.

– Izgalmas éveknek nézünk elébe.

– Semmi kétség. Velem ebédelsz? – kérdezte váratlanul Szenoi. – Közben rengeteg dolgot megbeszélhetünk még. Aztán felteheted a legutolsó kérdést…

– Ön szokott magához venni szilárd táplálékot? – hökkent meg a férfi.

– Csak a hangulata miatt. Mint említettem, nagyon emberi lettem az elmúlt évezredek alatt, képzeld, még káromkodni is szoktam. Ha jól emlékszem, 1848-ban ejtettem ki először a „segg” szót, amikor megjelent a Kommunista Kiáltvány.

Felálltak az asztaltól. Az angyal belékarolt a kardját szorongató Kerwinbe, s együtt indultak a szemközti ajtó felé.

– Tartogatok számodra egy nem mindennapi meglepetést, hármasban fogunk ebédelni – mondta Szenoi. – Meghívtam asztalunkhoz a legjobb ókorszakértőmet, biztos vagyok benne, hogy élvezni fogod a társaságát. Öt éve dolgozik nekem, eddig nem sokan találkoztak vele, a társadalomtól teljesen elszigetelve, ebben az épületben éli az életét. Vincent Snake-nek hívják, és egy született zseni.

– Miért él izolációban?

– Mert nem a XXIII. században született.

Az ajtó feltárult, és beléptek egy fényesen kivilágított ebédlőbe. Nyílt a szemközti ajtó, és belépett rajta egy magas, erőteljes testalkatú, szakállas férfi. Méregdrága Guy Laurent öltönyt, hernyóselyem inget és ötezer dolláros krokodilbőrből varrt cipőt hordott, Kerwin jó negyvenesnek nézte.

– Nem ismered meg? – kuncogott Szenoi.

Kerwin megrázta a fejét, sohasem látta ezt az embert.

– Nem. Honnan kellene ismernem, ha izolálták?

A férfi mosolyogva közeledett. Megállt előttük, lekapta foncsorozott szemüvegét, és kezet nyújtott Kerwinnek.

– Hello, tribunus…

2295. február 5. Nevada, a Katedrális indítóbázisa 2295. január 23. Párizs, Európai Unió.

AMIKOR Mark Wilson visszatért a saját századába, legelőször kért egy pohár whiskyt, aztán egy holofont, hogy felhívja Párizsban Mona Hardingot.

Rettenetesen ideges volt.

Egy ügynök állt mellette, akinek az volt a feladata, hogy azonnal bontsa a vonalat, ha a férfi netalán valami hülyeséget próbálna mondani. Markot figyelmeztették, hogy senkinek nem beszélhet arról – még Monának sem –, hogy merre járt, mit csinált az elmúlt két hétben.

Marknak jó oka volt az idegeskedésre. Január 23-án, a hajnali órákban elhagyta a szállodát, és beszállt egy taxiba, ami némi túlzással az ókorba repítette, ahol két hónapot töltött. Mivel Fu Macs Csen időgépe, a SWALLOW február 1-én hagyta el a XXIII. századot, ezért a standard-időprobléma miatt Markot nem lehetett kitenni visszafelé jövet a Párizsból történő távozás napján.

Azon a hajnalon megkérte Knoxot, hogy maradjanak itt pár napig a lánnyal és várják a jelentkezését, talán lesz erre módja. Sajnos, nem volt, s most hallatlan izgalommal hívta a szállodát. Nem mert arra gondolni, hogy Burns őrült titkára, Aleister a lányon állt bosszút…

És, ha mégis? Istenem, add, hogy ne így legyen!

Megtörtént a kapcsolás, Párizsban kora délután volt.

– Mark Wilson beszélek az Amerikai Unióból. Két héttel ezelőtt távoztam a szállodából, és azt szeretném kérdezni, hogy Miss Harding fenntartja-e még a lakosztályunkat?

– Miss Harding január 24-én kijelentkezett.

Tehát már másnap! Pedig mondtam Knoxnak, hogy várjanak egykét napot. Lehet, hogy Aleister tényleg elrabolta őket.

– Pedig mondtam neki, hogy várjon.

– De hát önnel távozott, Mr. Wilson…

Az ügynök azonnal bontotta a vonalat.

Mark felpattant, de mielőtt ordítani kezdett volna, nyílt az ajtó, és belépett Nicholson tábornok, az Intervenciós alakulatok parancsnoka.

– Készüljön föl, Mr. Wilson, újra átmegy az időn!

Egy bérelt gravokocsiban ült, és holtra vált arccal pislogott a műszerfal órájára, az elmúlt félórában nem is számolta mennyi cigarettát füstölt el. Az óra nem csupán az időt, a dátumot is mutatta: 2295. január 23.

Összerezzent a mellette ülő ügynök káromkodására, a férfi hamburgert evett, de nem volt elég óvatos és a mustár lecsöppent az ingére.

– Hogy lehetek ilyen ügyetlen. Nem kéri az egyiket, Wilson?

Mark oda sem bagózott, nem látott, nem hallott az idegeskedéstől. Hajnali három is elmúlt, amikor nyílt a szálloda üvegajtaja, és látta saját magát lejönni a lépcsőn. Látta, amint leint egy robot-taxit, beszáll, és a kocsi elindul vele.

Kisvártatva egy másik, sötét ablakú gravo is elindult – abban ültek Burns emberei.

Ez egyszerűen hihetetlen.

Mark elnyomta a cigarettát.

– Akkor mit csinált volna, ha kiszállok és odamegyek saját magamhoz, mert meg akarom akadályozni, hogy beszálljak abba a kurva taxiba? Na, ezt válaszolja meg nagyokos! – fordult az ügynökhöz.

– Visszaemlékezhet rá, hogy akkor senki sem gátolta ebben, tehát nem tudott volna odamenni, nyilván azért nem, mert ezt megakadályozná valaki. Mondjuk én – válaszolta teli szájjal az ügynök. – Ahogy elindult volna saját maga felé, azonnal hátba lövöm… Mielőtt bemenne, várjon egy fél órát! Mondja azt a barátjának, hogy sokat sétált, gondolkodott, végül úgy határozott, hogy nem adja fel magát. Bement egy nonstop áruházba, és bevásárolt. Ruhát vett magának, beült a szoláriumba, egyebek… Érti?

– Nem fogja elhinni.

– Ezt sokkal inkább el fogja hinni, mintha elmondaná neki az igazságot. Tartsa a száját, Wilson, ne feledje, hogy figyeljük minden lépését!

– Na, adjon egy hamburgert – mondta Mark, aki cseppet sem titkolta, hogy menten szétveti a méreg.

– Sajtos jó lesz?

– Mindegy…

Mark búcsúzott, és kipattant a kocsiból, ami egy percet sem várt tovább. Egy pillanattal később már el is tűnt az éjszakai sugárúton, sofőrje olyan gyorsan indított.

Mark a szabályozott időjárás ellenére összeborzongott a hajnali hűvösben. Nyakáig rántotta a Nevadában kapott bőrdzseki zipzárját, és meghúzódott egy padon. Várt húsz-huszonöt percet, közben mindvégig Monára gondolt; közel állt a síráshoz. Amikor eljött az idő, vett egy nagy levegőt, és a kihűlt hamburgerrel a kezében felszaladt a lépcsőn. Az üvegajtó kitárult előtte.

A portás odabiccentett neki.

Bement a bárba.

Jacob Knox bánatosan ült az itala fölött. Meglepetten nézett föl, amikor Mark a könnyeivel küszködve lehuppant mellé a bokszba.

– Hát mégsem mentél el? – sóhajtotta Knox. – Mark, azonnal tűnjünk el innen. – Elkapta a férfi dzsekijének ujját. – Mi ez rajtad, normális vagy? Egy ilyen helyzetben nekiállsz vásárolni? Te tényleg nem vagy komplett!

Mark óvatosan körülkémlelt, rajtuk kívül nem tartózkodott odabent senki, csak az ásítozó mixer a pult mögött.

– Idefigyelj Jacob, ismerhetsz eléggé, engem nem lehet egykönnyen megfélemlíteni, de nem Burnsről beszélek, hanem a Katedrálisról. Most szépen megfogunk egy üveg whiskyt, felmegyünk a szobámba, felkeltem Monát és mindent elmesélek nektek, mert egyszerűen képtelen vagyok magamban tartani bizonyos dolgokat. Előre tudom, hogy nem fogtok hinni nekem. Nyugodj meg, nincs semmi baj, Burns már nem jelent veszélyt számunkra!

Knox értetlenkedve nézett rá.

– Mi van, mit hadoválsz itt összevissza?

– Mondom, mindent elmesélek…

Az egyik biztonsági őr átjött a félhomályos báron – az, amelyik szétválasztotta őket, amikor összekaptak –, elsétált a bokszuk mellett, közben rákacsintott Markra. Aztán kérdezett tőle valamit, amit Jacob Knox egyáltalán nem értett.

– Biztos ön ebben?

1726. Kína, Tai Leung hegység, Fehér Daru kolostor

FRANZ GALLAND lakonikus arcot vágva ücsörgött a szikla oldalában található bemélyedés alatt, és onnan bámulta a szakadatlanul zuhogó esőt. Egy verset szavalt, Tess és Kerwin figyelmesen hallgatták.

„Nem hittem volna, hogy visszhangra találok, Hogy nem néma pusztába kiáltok, Hogy titkos álmom megvallhatom, Te kátyúkban botorkáló, Ég helyett földönjáró Kisfiú-angyal…”[144]

Tess megtapsolta, Kerwin mosolyogva bólogatott.

– Ezt nem hittem volna rólad, Franz, engem folyamatos meglepetések érnek, egyszerűen le vagyok nyűgözve – lelkesedett a lány.

Az eltelt nyolc hónap alatt nagyon sokszor találkozott a némettel, és határozottan megkedvelte a férfit, aki Mark mellett az egyik legjobb barátja lett. Gerald Serrault beadta a leszerelési kérelmét, s csak nagyon ritkán holofonált, alig tudtak róla valamit.

Galland nevetett, fogta a botját, és kilépett az esőbe.

– Indulok, uram. Ha megadom a jelet, elindulhatnak az ösvényen – mondta Kerwinnek.

Kisvártatva az eső ködszürke függönye összezárult a kínai parasztok jellegzetes köpenyét viselő alakja mögött.

Cornelius Hands, az új Bíboros javasolta Kerwinnek, hogy vigyen le magával biztosítást az 1726-os Kínába, ahol ezekben az években meglehetősen zavaros volt a helyzet. Az ezredes nem ellenkezett, ő éveket töltött itt, tisztában volt vele, hogy Handsnek igaza van.

A Ming-dinasztia uralkodásának idején egyre gyakoribbá váltak északon egy lovas-nomád nép, a mandzsuk támadásai, ami megfékezhetetlenné vált és a mandzsu fejedelem 1644-ben elfoglalta a kínai császári trónt, amit 1911-ig sikeresen meg is tartott. Tiltakozásképpen a kínaiak ez idő alatt hordták a jellegzetes copfjukat, persze az ellenállás nem csak ebben a szolid formában nyilvánult meg: parasztlázadások és véres felkelések rázkódtatták meg Kínát s ezekből a szervezkedésekből a Shaolin-szerzetesek szintén kivették a részüket, sőt, mi több, a kolostorok mintegy szellemi bázisokként, kiképzőközpontokként is funkcionáltak az elnyomás évei alatt. A mandzsuk természetesen mindent elkövettek, hogy megtörjék a Shaolin-szerzetesek ellenállását, és egy árulás folytán 1723-ban sikerült elpusztítaniuk az ősi északi kolostort. Az életben maradt szerzetesek szétszéledtek, és ki-ki megalapította a saját küzdőstílusát. Ezek közé tartozott Ng Mui apácanő, Kerwin egykori mestere, aki Dél-Kínában telepedett le a Fehér Daru kolostorban.

– Nem mindennapi képességekkel megáldott nő, majd te is látni fogod – magyarázta számtalanszor Kerwin a lánynak. – Az ő különleges stílusát Ng Mui Painak hívják és egy tipikusan női, lágy irányzat, holott a Shaolin Chuanból származik, de a nyers erő helyett inkább a rugalmasságra és a hajlékonyságra helyezi a hangsúlyt, s ebből a mozgáskultúrából számtalan stílus fog kialakulni.

– Többek között a Wing Tsun… – kotyogott közbe Tess.

– Többek között…

A lány számára Kerwin maga volt a megtestesült csoda. A férfi éveket töltött a Shaolinban, Tibetben tanult, Muszasi mellett járta a középkori Japánt, és együtt harcolt Jagju Dzsubei Micujosival, minden idők egyik leghíresebb nindzsájával. Hihetetlen, morfondírozott magában Tess, akit szabályosan lenyűgözött Kerwin tudása. Ha száz évig élnék, akkor sem lennék képes eljutni erre a szintre.

Izgatottan várta, hogy teljenek-múljanak a hónapok. Tudta, hogy a Fehér Daruban találkozni fog a férfival, de hiába kérdezett rá a dologra, Kerwin csak titkolózott, mintha az utolsó pillanatig akarná húzni-halasztani a válaszadást. Tess nem erőszakoskodott, és várt türelmesen, Kerwin megtanította rá, hogy ez az egyik legnagyobb erény.

Közeledtek a kolostorhoz.

Galland jelezte, hogy a környéken nem járőröznek mandzsu lovascsapatok és a könyörtelen hegyi-rablók sem mutatkoznak; a váratlanul érkező ítéletidő minden erdőjárót fedél alá hajtott. Kerwin hosszú órákon keresztül vezette Tesst a nehezen járható hegyi utakon. Meredek ösvényeken kapaszkodtak fel, völgyekbe ereszkedtek le, mindketten térdig sárosak, csuromvizesek lettek, amikor végre sikerült megközelíteniük a kolostort. Mire eljutottak a magasba szökkenő, fenséges látványt nyújtó építmény falaihoz, a lány rettenetesen elfáradt, sajgott minden porcikája. Kerwin leültette egy kőre, és hagyta, hogy kifújja magát. Tesst bosszantotta, hogy a férfi még mindig hallgat a leendő történésekről. Szóba hozta a dolgot.

– Nyolc hónapja várok erre a pillanatra, John. Miért nem mondod el végre, hogy pontosan mi fog történni?

Kerwin leguggolt mellé, megfogta a kezét. Hosszan nézett azokba a furcsa szemekbe.

– Én meg egy életen át vártam erre, szerelmem. Most figyelj rám! Ng Mui nem tudja, hogy kik azok a külhonból érkezett emberek, akik alkalmanként megfordulnak nála, és a tanítványai lesznek, egyszerűen tudomásul veszi a jelenlétüket és elfogadja azt az anyagi segítséget, amit a kolostornak adunk. Nem lenne szabad kínaiakon kívül mást tanítania, de a pénz és a pszichoszonda nagy úr… Erről ne is beszéljünk többet! Ami téged annyira érdekel, és azt a sok zavart és értetlenkedést okozta kettőnk kapcsolatában odalent az ókorban: pontosan egy évig leszel a Fehér Daruban, ahol találkozni fogsz majd velem. Én fiatalabb leszek, mint most és halvány sejtésem sincs arról, hogy egy későbbi önmagam hozott le téged. Ugye, tudod, mi a dolgod?

– Kussolni, bármekkora a kísértés.

–… mint, ahogy én is ugyanezt tettem attól a pillanattól kezdve, hogy megláttalak a Hologramok Birodalmában. Amikor letelik az egy év, érted jövök és visszaviszlek 2295-be, a karácsonyt már odafönt töltjük.

– De mikor fogunk találkozni, mennyi ideig várjak rád idelent? Most augusztus van, mikor jössz a kolostorba, januárban, februárban? Lehet, hogy csak futólag látjuk egymást? John, ha hónapokig kell várnom a találkozásunkra, én frankón megbolondulok addig…

– Sss… – Kerwin az iszákjába nyúlt, és átadott a lánynak egy bőrtokba csúsztatott levélkét. – Ezt add át Ng Mui-nak. Mindenben engedelmeskedj neki, én már nagyon régóta tudom, hogy nagyszerű tanítvány leszel.

A lányt az érdekelte a legkevésbé, hogy milyen tanítvány lesz.

– Zavarban leszek, amikor meglátlak, szerintem a nyakadba borulok, és mindent elmondok neked…

– Nyugodj meg, nem így lesz! Sőt, rettenetesen fogsz utálni a találkozásunkat követő első napokban.

Megvillantak a lány ibolyakék démonszemei.

– Ezt kizártnak tartom. Hogy mondhatsz ilyet?!

Kerwin csak mosolygott.

Ng Mui egy alacsony, törékeny csontozatú nőnek látszott, aki alig ért a lány válláig, Tess egyszerűen nem tudta róla elképzelni, hogy ez a madárszerű teremtés lenne a Wing Tsun és a hozzá közel álló stílusok megalkotója. Hüledezve állt a kolostor udvarán. Úgy hallotta, hogy a bejutásra sokszor hetekig kellett várni, a kapuk csak nagyon nehezen nyíltak meg a bekopogó leendő tanítványok előtt, érdekes módon őt egy percig sem várakoztatták. Ng Mui Kerwin kínaiul írt levelét olvasta, közben fel-felpillantott a lap széle fölött, és Tesst vizsgálgatta. Tess nem olvasta a levelet, és nem merte megkérdezni az apátnőt, hogy számoljon be a tartalmáról. Feszengve állt a bokáig érő köpenyt viselő, hosszú copfos, meghatározhatatlan korú nő előtt. A kolostor nyomasztóan csendesnek és kihaltnak tűnt, mintha rajtuk kívül egy teremtett lélek sem tartózkodna a falai között. Az élet egyetlen jele ők ketten és a madarak csicsergése volt. Az eső elállt, átlátszatlan, sűrű köd borult a Tai Leung hegységre. A lánynak önkéntelenül eszébe jutott a Pandemonium és a Tisztátalanság Tava. Megborzongott. Ng Mui felnézve Kerwin leveléből, rámosolygott az egyre feszültebb lányra.

– Tőled sem kérdezem, honnan jöttél. Egy évig maradhatsz, a neved Tavaszvirág lesz.

Tessnek nagyot dobbant a szíve. Hát ezért szólított így John!

Tesst kitűnően felkészítették. Tisztelettudóan fejet hajtott az apátnő előtt, és a megfelelő nyelvjárásban, ékes kínai nyelven válaszolt.

– Nagy örömömre szolgál, hogy a tanítványod lehetek Ng Mui. Nem fogsz bennem csalódni, minden tudásommal azon leszek, hogy elnyerjem nehezen megszerezhető bizalmad.

– Meglátjuk – mondta Ng Mui. – Előző mestered azt írta nekem, hogy nagyon tehetséges vagy. Szeretném, ha erről bizonyságot tennél, ezért meg kell küzdened az egyik legjobb tanítványommal, akit arra fogok kérni, hogy ne fogja vissza az ütéseit. De te is harcolj teljes erőbedobással, mert csak így láthatom, mire vagy képes! Vállalod a megmérettetést, Tavaszvirág?

Tess a lába mellé eresztette a zsákját. Kerwin figyelmeztette, hogy küzdenie kell, Ng Mui így méri fel a képességeit, tudásszintjét. Cseppet sem félt a megmérettetéstől, a XXIII. századi Los Angeles utcai bajnoka nem ijedhet meg egy százhatvan centis, ötvenöt kilós kínaitól; még akkor sem, ha az egy igazi Shaolin-szerzetes.

– Állok elébe, Ng Mui – felelte Tess.

Ng Mui kettőt tapsolt, és félreállt.

Az apátnő jelzését követően egy fiatal férfi lépett elő a rózsalugasból. Tess vetett rá egy pillantást, és abban a minutumban szörnyű sejtése támadt: ha élete legjobb teljesítményét fogja nyújtani, akkor is nagyon meg lesz verve!

Különben sem tudná megütni a huszonhárom éves John Michael Kerwint…

2258. John Michael Kerwin születése.

2275. Tess Gordon születése.

2280. Kerwint 1725-be a Tai Leung hegységben lévő Fehér Daru kolostorba küldik, ahová az ott tartózkodása második évében megérkezik Tess Gordon. Kerwin és Tess egymásba szeretnek, de a lány semmit sem mond arról, hogy honnan, melyik korból érkezett, a férfi profinak hiszi és sejti, hogy egy későbbi kor szülötte. Tess egy év után távozik, Kerwin úgy hiszi, hogy soha nem látja viszont.

2295. Tess Gordon életében először találkozik John Michael Kerwinnel, Hawaiin a Hologramok Birodalmában. Kerwin az „abszolút amatőrben” felismeri régi szerelmét, de nem mondhat el neki semmit, a lány előtt nem fedheti fel a jövőjét.

2295. január 25. A Második Intervenció a 64-es ókori Rómába indul.

2295. február 2. Visszatérés az ókorból.

2295. október. Kerwin a Fehér Daru kolostorba viszi Tesst (1726-ba)

2295. december. Tess visszatér 1726-ból.

2296. Tess és Kerwin összeházasodnak.

2308. Jessica Kerwin születése.

2330. Sheila Joiner (Szép Heléna) születése.

2331. Jessica a 2294-es Los Angelesbe megy, ahol felveszi Marion személyiségét. Miután megszervezi Tess és Mark „randevúját” Burns embereivel, az ókori 64-be utazik, ahol ő lesz Erica.

2353. Sheila Joiner találkozik Coharival.

A legutolsó kérdésre, mi magunk vagyunk a válasz…

[1] A Katedrális Legendája előzményeit Harrison Fawcett: A Katedrális Harcosai című kötetéből ismerheti meg, amely a hétrészes ciklus első négy regényét tartalmazza. Jelen történet az első négy rész ismerete nélkül is olvasható, ám aki meg akarja ismerni a Katedrális teljes történetét, lapozzon e könyv végére, és a reklámoldalakról megtudhatja, miképpen rendelheti meg az előzményeket. (A szerk.)

[2] Palatinus – az ókori Róma hét halmának egyike

[3] jugerum – római területmérték (240 láb hosszú, 120 láb széles terület)

[4] sestertius – ezüstpénz

[5] flagrum – háromágú korbács

[6] cena – déltájban kezdődő, gyakran az éjszakába nyúló lakoma

[7] fallernusi – híres, korabeli borfajta

[8] Suburra – Róma legrosszabb hírű kerülete

[9] epilimma – illatszer

[10] lectus – ágy, kerevet

[11] Circus Maximus – Nagy Cirkusz, a római kocsiversenyek színhelye

[12] Aventinus-domb – Róma hét halmának egyike

[13] lupa – kurvácska

[14] lictor – írnok

[15] nomenclator – a látogatók nevét bejelentő rabszolga

[16] Forum Romanum – Róma főtere

[17] praefectura – elöljáróság, parancsnokság

[18] Via Appia – a legrégibb és leghíresebb ókori főút, lásd még: Katedrális harcosai

[19] mansio – fogadó

[20] pallium – a római nők felsőruhája. Hosszú négyszögletű, általában fehér színű köpeny, alatta sok esetben tunikát hordtak

[21] prandium – villásreggeli, déltájban fogyasztották

[22] velarium – lepel, függöny

[23] epilator – borbély

[24] Ego te absolvo… – feloldozlak téged az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében. Ámen

[25] stóla – fejre és vállra borítható kendő

[26] nobilissima – hölgyek, úrinők tiszteletteljes megszólítása

[27] modius – korabeli mértékegység: 8,754 m^3

[28] hónap idusa – az adott hónap tizenötödik napja

[29] tribunus – magas rangú katonai parancsnok

[30] Kann ich dir meien Schatz, einen Kuss geben? – Adjak egy csókot, galambom? (német)

[31] Ich brauche keinen Kuss, eher ein stück Brot – Ne csókot adj, hanem kenyeret (német)

[32] denarius – ezüstpénz

[33] decurio – tizedes

[34] therma – fürdő

[35] praefectus – parancsnok

[36] tablium – a ház urának dolgozószobája

[37] aedilis – városi rendőr

[38] abacus – háromlábú kerek asztalka

[39] Merci de m’avoir prévenu… Félicitations! – Köszönöm a figyelmeztetést… Gratulálok! (francia)

[40] Ne vous en faites pas, aucune importance… – Ugyan szóra sem érdemes (francia)

[41] Je ne sais pas. – Nem tudom (francia)

[42] post scriptum – utóirat

[43] sinus – a tóga zsebe, amit a lepel végének hátracsapása eredményezett, kisebb tárgyakat tarthattak benne

[44] rheda – szekér, kocsi

[45] adeptus – beavatott

[46] insula – önálló lakótömb, vagy kertes ház

[47] munus gladiatorum – gladiátorviadal

[48] compluvium – az átrium négyszögletű tetőnyílása

[49] gustatio – kóstoló

[50] garum – halpástétom

[51] mulsum – méhser

[52] peristülion – a római ház oszlopokkal kerített díszkertje

[53] Lusitania – Otho ezekben az években Lusitania, (ma Portugália) kormányzója volt

[54] stilus – hegyes végével a viaszba írtak. Lapos végével a hibákat javították

[55] murmillo – karddal, pajzzsal, sisakban küzdő gladiátor

[56] mentor – segítő, támogató

[57] ricinum – női fátyol

[58] A gladiátorok a halálraítéltek és a kalandvágyó fiatalok soraiból kerültek ki. A hagyomány szerint a legelső viadalt i. e. 264-ben három kardvívó részvételével egy temetésen rendezték, de a császárság korára a küzdelem elveszíti kultikus jelentését, pusztán a köznép szórakoztatását szolgálja. A gladiátoroknak több fajtája létezett. A szövegben már említett murmillo mellett megkülönböztettek trák és samnis harcosokat – hasonló felszereléssel. Igen népszerűek voltak a retariusok, akik hálót és háromágú szigonyt forgattak kezükben. Az ügyetlenebbekből andabata lett, ezek szemnyílás nélküli sisakban, vakon küzdöttek. A rómaiak rajongtak ezekért a véres látványosságokért.

[59] auerus – aranypénz

[60] provincia – a Birodalomhoz csatolt. meghódított terület, tartomány

[61] Az eredeti formula: Ave Caesar Imperator, morituri te salutant! – Légy üdvözölve Császár, a halálba indulók köszöntenek

[62] lanista – viadalvezető

[63] as – római rézpénz

[64] impluvium – az átrium vízgyűjtő medencéje a tetőnyílás alatt

[65] mensa – tálalóasztal

[66] triclinium – ebédlőasztal

[67] A III. században a keresztényüldözések csúcspontján a római katakombák a keresztények búvóhelyei. Eredetileg kultikus temetkezési helyek voltak, és nincs pontos adatunk, hogy korábban használták őket. Hogy az I. században az apostolok vezette Ősegyház hívei itt gyülekeztek, csupán feltételezés.

[68] Cloaca Maxima – Nagy Csatorna

[69] Capitolinus v. Capitolium – az ókori Róma központi dombja. Ezen állt a fellegvár (arx) és a főtemplom (Templum Iovis Capitolini)

[70] Esquilinus – Róma nevezetes sugárútja, amely a nevét adó dombon vezetett keresztül

[71] agentes in rebus – titkosszolgálat; lásd még: Katedrális harcosai

[72] Az úgynevezett SATOR-négyszög az egyetemes mágiatörténet egyik legnagyobb titka. Valóban létezik, korai ábrázolásait megtalálták az i. sz. 79-ben eltemetődött Pompejiben ugyanúgy, mint őskeresztény templomokban, tehát a korai kereszténységgel való kapcsolata letagadhatatlan. Sokáig pogány mágikus kelléknek tartották, amit amulettként is hordtak. A regényben említésre kerülő „végső megoldási variáció” valószínűleg a tökéletes megoldás, és nem a Szerző sajátja.

[73] pons sublicius – az ókori Róma egyik hídja

[74] Viminalis – a hét halom egyike, amelyen emeletes bérházak sorakoztak

[75] SPIW: Special Purpose Individual Weapon – Különleges célú, egyéni fegyver (angol)

[76] Porta Ostiensis – Róma egyik kapuja

[77] lacerna – csuklyás köpeny

[78] Das Schwarze Korps: A fekete hadtest – az SS hivatalos lapja (német)

[79] CODEX – az időutazók kapcsolattartását szabályozó utasításgyűjtemény

[80] passus – ókori hosszmérték, úgynevezett kettős lépés: 1,4815 m

[81] caecubusi – közkedvelt drága borfajta

[82] centurio – százados. Az egyetlen tiszti rang a légióban, amit altiszt elérhetett.

[83] Schutzstaffel– véderő (német) Ismertebb nevén SS, a náci párt katonai alakulata

[84] cliens – ügyfél

[85] tepidarium – a fürdő langyos vizű medencéje, ill. az a helyiség, amelyben az ilyen medence található

[86] pugillares – szétnyitható viasztábla

[87] Domus Transitoria – Néró palotája, amely a Palatinust az Esquilinussal kötötte össze

[88] auspicium – madárjóslás

[89] porticus – oszlopcsarnok

[90] Asmodeus – „Ítélő”, a bűnbosszulók démonrendjének fejedelme

[91] Alhazred – a mágiatörténet szerint i. sz. VIII. században élt fekete mágus, a Necronomicon szerzője

[92] nigromanta – démonidéző, gyakran összekeverik a nekromantával, ami halottidézőt jelent

[93] unctuarium – olajozóhelyiség

[94] Agrippa von Nettesheim (1486-1535) – a középkor legnagyobb fekete mágusa

[95] cubiculum – a ház urának dolgozószobája

[96] laconicum – gőzfürdő

[97] Quirinalis – az ókori Róma hét halmának egyike, illetve a róla elnevezett kerület

[98] pedisequi – utat nyitó rabszolga

[99] balneator – fürdős rabszolga

[100] kudzsi-kiri – a középkori nindzsák misztikus meditációs technikája

[101] Emporium – Róma nagy vásárcsarnoka

[102] carissima – barátaim

[103] oecus – a római ház gazdagon díszített előcsarnoka

[104] Miyamoto Muszasi (1584-1645) – a legnagyobb japán kardvívó, aki élete végéig legyőzhetetlen maradt

[105] A legrégebben szolgáló, harcban edzett légiósokat veteránoknak hívták, csak végszükség esetén vetették be őket

[106] horribile dictu – kimondani is szörnyű

[107] Quis tu est? – Ki vagy te?

[108] Unus multorum – Egy a sok közül

[109] Asperges me Domine – Adj erőt, Uram!

[110] Johannes Faust (1485-1540?) – A néphagyomány szerint eladta a lelkét az ördögnek, aki felbontotta a szerződést, és kitekerte a nyakát. Nevét Goethe Faust című költeménye tette ismertté

[111] Abi festinanter, apage te, recede statim in contineti! – Takarodj azonnal, távozz innen, húzódj vissza a te világodba!

[112] Parsifal – Wolfram von Eschenbach, XIII. századi költő és mesterdalnok Grál románca. Richard Wagner operaként dolgozta fel a témát.

[113] Péter szájába a saját levelének szavait adom, lásd Péter 4, 7-11; (H. Fawcett)

[114] ex cathedra – A pápától vagy a pápai széktől származó csalhatatlan, megfellebbezhetetlen kijelentés

[115] Rőtszakállú – Néró gúnyneve uralkodásának korai éveiből. Történetünk idején, már csak elvétve használták

[116] Pál római levele megközelítőleg 58 körül íródott. A fentiekből azt a következtetést lehet levonni, hogy Péter ezekben az években még nem tartózkodott Rómában. A 64-es állapotokkal kapcsolatban nem rendelkezünk kimerítő adatokkal, ami viszont bizonyos: Irenaeus (i. sz. 178-200 között lyoni püspök) feljegyezte valamennyi római püspök nevét a kezdetektől fogva. A lista élén nem Péter és nem Pál, hanem Linus áll. A 270-ből származó Apostoli Konstitúció szerint is Linus volt az első püspök, akit pál apostol nevezett ki. Őt Kelemen követte Róma püspöki székében, aki pedig Péter választottja volt. Az egyháztörténészek számára máig megfejthetetlen ez a titok.

[117] circulus vitiosus – ördögi kör

[118] szaimindzsucu – a nindzsák hipnotizálási technikája

[119] I don’t know – nem tudom (angol)

[120] nomen est omen – a név a végzet

[121] vaticanus – rossz minőségű, olcsó vörösbor

[122] vivarium – vadállatok ketrece

[123] Flectere si nequeo superos, Acheronta movebo… – Ha nem sikerül megindítanom az isteneket, a poklot is mozgásba hozom (Vergilius: Aeneis VII. 312)

[124] Standartenführer – a Waffen SS-nél (harcoló SS) ezredesi rangnak megfelelő rendfokozat a II. Világháborúban (német) Galland az SS soraiban megkövetelt bajtársiasság okán joggal kerüli Kerwin német nyelvű megszólításakor a Herr – Úr szó használatát. Az SS alakulatoknál még a közlegények sem urazták a magasabb rangban állókat.

[125] A katolikus dogmatika szembehelyezkedik a lélekvándorlás tanításával. A hittudomány állítása szerint a Szentírásból és a Szenthagyományból egyértelműen nem értelmezhető a lélek préegzisztenciális, vagyis a test teremtése előtti léte. A másik ellenvetés, hogy a lélekvándorlás tanítása autoszótériát, azaz önmegvalósítást hirdet, ami összeegyezhetetlen a keresztény tanítással.

[126] Mt 5, 37;

[127] Luciferus verus – Lucifer az igazság vagy Lucifernél az igazság (latin). Sokak szerint a Stockbauer-romboló megalkotói, William Stock és Richard Bauer fejlesztőmérnökök sátánimádók voltak. Ezt az is bizonyítja, hogy a fegyver képes a verbális kommunikációra, de mindig latinul beszél, és az általa alkalmazott kifejezések, üdvözlési formulák nem egy esetben fellelhetőek a középkor folyamán megszületett fekete mágikus iratokban. Magyarázat nincs, Stock és Bauer erről a kérdésről sohasem nyilatkozott világosan – mindketten elmegyógyintézetben haltak meg. (H. Fawcett)

[128] Quintus, Sextus, Septimus – ötödik, hatodik, hetedik (latin)

[129] Tolle lege! – Vedd és olvasd!

[130] Gnaeus Naevius (i. e. 274-206) campaniai születésű tragédiaíró. A Bellum punicum című eposzban megénekelte a pun háború történetét. A szöveg egy-két jelentéktelen töredéktől eltekintve nem maradt fenn az utókorra.

[131] plebs – nép vagy pórnép

[132] Regia – a pontifex maximusok, a főpapok ősi hajléka, amit a mondák övezte Numa Pompilius, Róma második királya építtetett (i. e. VI-VII. sz.?)

[133] Non sum qualis eram! – Már nem vagyok az aki voltam! (Horatius: Carmina IV. 1, 3)

[134] Az Őrzők nyelvezete csak nagy nehézségek árán interpretálható érthető formában. A probléma gyökere, hogy az általuk használt fogalmakat csak a metafizika nyelvezetének segítségével lehetne körülírni. A szövegben arra törekedtem, hogy a lefordíthatatlan közléseket olyan jelentéstartalommal ruházzam fel, amely a lehetőségekhez képest megpróbálja visszaadni a lényeget, ehhez a következő magyarázatokat fűzöm: Az Őrzők dialektika alatt a látható világ megnyilvánulásait értik, a transzfiguráció alatt nem átalakulást, hanem a természetfölötti tudat testbe költözését értik. Tükörszféraként említik a lélek halál utáni tartózkodási helyét, illetve állapotát, és a mikrokozmosz nem más, mint maga a teljes emberi entitás. A telepatikus közléseket a továbbiakban NAGY ÁLLÓBETŰS írásmódban közlöm. (H. Fawcett)

[135] spina – istenszobrokkal díszített földhányás

[136] meta – oszlop

[137] pompa – felvonulás

[138] aurigae – kocsihajtó

[139] Nem azonos a későbbi Diocletianus császárral (i. sz. 247-305)

[140] Helénát feltehetően tájékoztatták az intervenciós páncél működési elvéről. A csökkenő energiaszint következtében a modul automatikusan kikapcsol, ami azt eredményezheti, hogy a rúnajelek sérülnek és kisugározzák a beléjük zárt mágikus erőt.

[141] Allen Ginsberg: Amerika (részlet) Eörsi István fordítása

[142] Ter 22. 1-19;

[143] A fenti párbeszéd utalás Albert Einseinre, a relativitás-elmélet megalkotójára

[144] Berenice Goodall: Angel (részlet)

Table of Contents

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

[9]

[10]

[11]

[12]

[13]

[14]

[15]

[16]

[17]

[18]

[19]

[20]

[21]

[22]

[23]

[24]

[25]

[26]

[27]

[28]

[29]

[30]

[31]

[32]

[33]

[34]

[35]

[36]

[37]

[38]

[39]

[40]

[41]

[42]

[43]

[44]

[45]

[46]

[47]

[48]

[49]

[50]

Table of Contents

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

[9]

[10]

[11]

[12]

[13]

[14]

[15]

[16]

[17]

[18]

[19]

[20]

[21]

[22]

[23]

[24]

[25]

[26]

[27]

[28]

[29]

[30]

[31]

[32]

[33]

[34]

[35]

[36]

[37]

[38]

[39]

[40]

[41]

[42]

[43]

[44]

[45]

[46]

[47]

[48]

[49]

[50]