HARRISON FAWCETT

A
KATEDRÁLIS
HARCOSAI

Négy regény egy kötetben

TESS GORDON

HOLOGRAMOK BIRODALMA

POMPEJI

AZ ŐRZŐK NÉPE

CHERUBION KÖNYVKIADÓ
DEBRECEN

Harrison Fawcett: The Warriors of the Cathedral
Tess Gordon / World of Holograms / Pompei / The Guardians
All rights reserved!

Írta: Fonyódi Tibor 
Szerkesztette: Nemes István

A címlap 
Szendrei Tibor
munkája

Fedélterv és címlaptipográfia: GRAPH-ART

ISBN 963 9110 14 0
ISSN 1416-4078

Copyright © Fonyódi Tibor, 1998
Hungarian edition © Cherubion Kft., 1998

Felelős kiadó:
Nemes István és Nemes Judit ügyvezető igazgatók
Műszaki szerkesztő: Bihonné Király Edit
Szedte és tördelte a Cherubion Könyvkiadó
A nyomtatás és a kötés a debreceni nyomdászat
több mint négy évszázados hagyományait őrző
ALFÖLDI NYOMDA Rt. munkája
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 5898.66-14-1
Készült 1998-ban

Szüleimnek…
és mindazoknak, akik magukat vélik felismerni.
Valamint Klárának, azért a három évért…

„De nem kímélte sem népét, sem a Város falait.” Beszélgetés közben ezt a sort idézte egyszer valaki: „Ha meghalok, a földet tűz eméssze el. Sőt”, mondta Néró, „még az életemben”, és így is cselekedett. Ugyanis mintha bosszantaná az ódon épületek csúfsága, a girbegurba, keskeny utcák látványa, felgyújtotta Rómát, ez oly nyilvánvaló volt, hogy sok consuli rangú férfi egy ujjal sem bántotta Néró szolgáit, pedig kóccal, fáklyával a kézben tetten érték őket tulajdon házaikban…”

Gaius Suetonius Tranquillus: A caesarok élete VI. 38. /részlet/

PROLÓGUS

64. június 17. Pompeji, Római Birodalom

A VÁRATLANUL felbukkanó égi jelenség, amely Krisztus születése után hatvannégy évvel, egy júniusi éjszakán jelent meg az Itáliai-félsziget fölött, szinte teljesen észrevétlen maradt. Az éjszakai égboltot fürkésző hajósok a tengereken és a szerelmesek, akik egymás kezét fogva kerestek maguknak hullócsillagot, talán észrevették, de mire a kezüket felemelték, hogy kiáltva rámutassanak, már el is tűnt – minden átmenet nélkül, olyan hirtelen, mint ahogy megjelent.
Pedig volt ott valami, csupán emberi szem nem láthatta – és több mint egy évezred telik el, amíg az első távcső majd az eget fürkészi, hogy segítse azokat, akik kutatják a titkait.
Ha a rómaiak felfigyelhettek volna a jelenlétére, azt hihették volna, hogy nem mozdul Pompeji fölül. Valóban így volt, habár az űrbeli objektum pályáját nem azok az örökérvényű törvények szabályozták, amelyek a gravitációért voltak felelősek. A modern kor csillagászait minden bizonnyal megdöbbentette volna annak ténye, hogy az ismeretlen tárgy nem a jól ismert geostacionárius pályán mozog, de a keringési ideje mégis megegyezik a Földnek a csillagokhoz viszonyított forgásidejével.
A tárgy az űrben egy automatikus kutatóegység volt, és azok a jelenségek, amelyek az érkezését előre jelezték, még az űrkorszak embereit is megdöbbentették volna.
A tárgy nem pályára állt a föld körül, miután megérkezett valahonnan a távoli csillagokból, hanem egyszerűen megjelent – és megjelenésének módja túlmutatott minden tudományos racionalizmuson.
Egy gömbvillámhoz hasonló jelenség keletkezett az űrben. Egyre jobban tágult, és amikor hatalmas energia-kisülések közepette elenyészett, egy matt fekete, szinte észrevehetetlen „valami” maradt a helyén. A szerkezet életre kelt, hogy elvégezze a programban előírt feladatot. Hallatlanul kifinomult műszerei végigpásztázták az általa belátható földfelszínt, hogy megfigyelhesse az ókori Római Birodalom hétköznapjait.
Odalent Néró császár volt az ismert világ ura. Hamarosan porig ég majd Róma, és ennek egyik következményeként megkezdődnek a keresztény üldözések – de hiába minden elpusztított életért! A vértanúk vére Rómára száll…
Miként a Megváltó keresztje fölemelkedik, úgy hanyatlik majd a római sas a porba és magával rántja az antik világot.
A tárgynak fönt az égen megadatott, hogy mindezeket előre lássa – de a programban nem szerepelt, hogy beavatkozzon a történelem menetébe azok számára, akik ideküldték. Érzékeny agyában volt információ arról is, hogy odalent majd egy vulkán ki fog törni és elpusztít egy csodálatos várost, amit Pompejinek hívnak. Erre a pillanatra még tizenöt évet kellett volna várnia mozdulatlanul függve az égen, de mivel arra programozták, hogy ha kíváncsi valamire, akkor várjon rá – az automatákra jellemző szenvtelen nyugalommal ezt is kivárta volna.
Az űrbeli tárgy az eltűnt idő nyomában járt, s emberi értelem föl nem foghatta, hogy kik küldték ide és kik voltak azok, akik megálmodták, hogy aztán megalkossák örökléthez hasonlatos, elektronikus életét…
Tervezői sok mindenre felkészítették, de ami a megjelenésétől számított tizenegyedik órában történt, olyan váratlan esemény volt, amire egyikük sem számított. Az ókori Római Birodalom „válaszolt” az éjszakai villanásra! Iszonyú fényesség támadt a Vezúv tövében, mintha a 79-ben bekövetkező kataklizma előjátéka kezdődne, de az űrbéli kutatóegység számára rosszabb volt a folytatás.
A nagy intenzitású lézersugár, amely Pompeji városából indulva vette célba a műholdat – a másodperc törtrésze alatt elérte célpontját. Az érzékeny műszerek nagy része és az egész optikai rendszer konfettiként robbantak szét, s az izzó fémtörmelék örök vándorútra indult a végtelenbe.
Az űrbéli kutatóegység megvakult…
Egyetlen lehetősége az volt, hogy küldjön egy elektronikus sikolyt azoknak, akik ideküldték, de többet nem tehetett.
Ettől a pillanattól kezdve részese lett az idő történetének, és a történelem „túlsó felén” elsötétültek a képernyők…

2230 ÉV MÚLVA…

ELSŐ KÖNYV

TESS GORDON

Non sum qualis eram!
– Már nem vagyok az, aki voltam.
/Horatius: Carmina IV. 1,3./

I.

DH-00798322077
KÉK
OLVASÁS UTÁN BOMLÁS MOLEKULÁRIS SZINTEN
BÍBOROS ESŐFELHŐNEK
KATEDRÁLIS ÓKORKUTATÁSI OSZTÁLY JELENTÉSE ALAPJÁN BERENDELEM.
INDOKLÁS.
ÓKORI RÓMAI BIRODALOM KORÁBAN AZ ITÁLIAI-FÉLSZIGET FÖLÖTT AKTIVIZÁLT TÖRTÉNELEMKUTATÁSI MŰHOLD I. U. 64. JÚNIUS 17-ÉN, EVOLVENS ALATT MEGHIBÁSODÁST JELZETT.
OKA: ISMERETLEN.
PARANCSREAKCIÓ: NEGATÍV, STATIKUS ÁLLAPOT AZ EVOLVENSEN.
HIBAELHÁRÍTÁS FOLYAMATBAN. MÁSODFOKÚ KÉSZÜLTSÉG ELRENDELVE.
TITKOSÍTÁSI FOKOZAT: KÉK KÉK KÉK
BÍBOROS

2294. december 21. Washington, D. C.

CORNELIUS HANDS rezzenéstelen arccal szemlélte az összezsugorodó és megsemmisülő papírt, aztán lassú, teátrálisnak tűnő mozdulatokkal vette elő a cigarettatárcáját. Rágyújtott, és hosszan kifújta a füstöt. Amit csinált, szinte már alig ismert élvezet és mozdulatsor volt a XXIII. század végén; de ő sem ebben a korszakban szokott rá.
Ötvenöt éves, magas szikár férfi volt, akiről a szűkebb környezete mindig is úgy tudta, hogy sohasem tükröződnek érzelmek az arcán. Az aszketikus arcvonás ijesztő módon párosulva az acélkék hideg szemmel, valóban különös karaktert eredményezett. Cornelius Hands időfizikus-történész volt, és a Chronosi Lovagrend tagja. Huszonöt éve hűségesen és rendíthetetlen elszántsággal szolgálta a Katedrálist. Ez abból eredt, hogy tudta: az Időkutatási Intézet akciócsoportjainak parancsnokaként nagyobb hatalma van, mint bárkinek eddig az írott történelem során.
A Handsért küldött gravokocsi iszonyú sebességgel száguldott, és a benne ülők egy őrült interaktív videojáték résztvevőinek érezhették magukat. Ám a félelemre nem volt semmi okuk, hiszen a száguldás hétköznapi dolognak számított, és a közlekedési balesetek már nem voltak jellemzőek a Földön. Sajnálatos események már csak a világűrben történtek. A kozmikus tér végtelen sötétségének fenyegető réme, még mindig óriási kihívást jelentett az emberiség számára.
Az akciócsoportok vezetője mellett helyet foglaló fiatal férfi régóta tudta, hogy Hands a dohányzásnak hívott beteges narkománia élvezője, de mindig megdöbbentette a látvány. Kis idő múltán azért erőt vett magán és megköszörülte a torkát:
– Lovag! – kezdte az ügynök. Hands társadalmi helyzetéből adódó hivatalos formát használta a férfi megszólításakor. – Mielőtt még önt értesítettük volna, a saját jogkörömben elrendeltem a bétát.
Ez azt jelenti, hogy egy speciálisan felkészített ember ugrásra készen várja, hogy átmenjen az időn.
– Jóváhagyom – felelte kurtán Hands, de azért nem állta meg, hogy ne tegye hozzá: – Nem biztos, hogy az akciócsoport szerepet kap ebben az ügyben; legalábbis remélem, mert nyugodt karácsonyt szeretnék, Johnson ügynök.
Hands első helyettese bólintott.
– Ezzel nincs egyedül, uram. Nevada már órák óta dolgozik a szondán. Az elsődleges kiértékelés szerint az optikai és vezérlőrendszer nagyfokú üzemzavara lépett fel, valamint negatív az utasításreakció. Képtelenek visszahozni az evolvensre. Ott ragadt az első században. Ha szerencsénk van, akkor innen fentről is képesek lesznek vezérelni…
– A visszacsatoló biztonsági automatika?
– A legjobb tudomásom szerint most kifelejtették.
Hands keze megállt félúton a levegőben. Az ujjai között forgatta a cigarettát és a parazsát nézegette.
– Ezt komolyan mondja?
Johnson szinte közbevágott, olyan gyorsan válaszolt.
– Talán úgy gondolták, hogy most nem lesz rá szükség. A XX. fölött is van egy műholdunk, de abban van egy ilyen automatika, mert nem engedhetjük meg magunknak azt a hibát, hogy az atomkorban nyoma legyen a jelenlétünknek. Amikor ez a projekt kísérleti stádiumban volt, az egyik műholdunk az 1950-es években lezuhant az Egyesült Államok fölött, és a CIA közel száz évig rejtegette, mert azt hitték, hogy földönkívüli űrhajó. Más történelmi korok fölött ez a probléma nem áll fönt. Ha az ókorban elveszítenénk valamit, legfeljebb égi jelnek vélnék, és mindenki térdre hullva imádkozna, aztán az akciócsoportosok szépen visszahoznák.
Hands elnyomta a cigarettát; sohasem szívta végig.
– Tulajdonképpen igaza van, Johnson, csupán emlékeztetni szeretném a Palládiumra. Ha a sas elromlott, akár le is zuhanhat.
Mind a mai napig a történészek, de még az időkutatók sem tudták, hogy valójában mi volt az a Palládiumnak nevezett, égből hullott tárgy, amit a rómaiak a Vesta Szüzek templomában őriztek. Sokak szerint csupán egy legendáról volt szó. A XXIII. század, amelyben megszületett az időutazás, egyelőre még semmit sem veszített el az ókorban, de voltak páran a Katedrálisnál, akik úgy vélték, hogy a legendához lesz valami köze az intézetnek.
– Erre én is gondoltam, uram, de a Palládium a királyság korában hullott le az égből, a sas kutatószonda pedig Néró császár korában áll!
– Igen – jegyezte meg az akciócsoport vezetője –, de ha meghibásodott, akkor nem tudni, hogy mire képes. Ha elveszítjük a kutatóegységet, akkor ebből óriási vitatkozás lesz az ókorkutatás és a technikusok között. Persze majd megint mi játsszuk a háló szerepét.
Hands a kocsi ablakán át vetett egy pillantást az elsuhanó városra – már amit látott belőle a száguldás és a napok óta tomboló hóvihar miatt. Mivel az időjárást csak a mezőgazdasági és az üdülőszektorokban szabályozták, ezért az észak-amerikai zóna fővárosa kemény és hosszú télnek nézett elébe. A sarkköri hideg úgy csapott le Kanada felől, mint a korbács; és a keleti part vonala mentén lehúzódva fergeteges hóviharokkal köszöntötte a karácsonyt. A hőmérséklet húsz fokkal zuhant a fagypont alá, de a gigászi metropolisz rendületlenül élte tovább megszokott hétköznapjait. Az emberek most is ott tolongtak a mozgójárdákon és mind a hatszázmillió lakos örült a váratlan havazásnak, amit az időjárás szeszélye folytán már nem láttak tizenöt éve. Örömük ugyan nem tartott sokáig, mert az utcákat fűtötték; és mire a kavargó fehér görgeteg utat talált magának az ezerszintes felhőkarcolók tövéig, hogy belepjen mindent, már könnyen végzett vele a felfelé áramló meleg. Washington tehát bokáig érő latyakban tocsogott, és készült a szeretet ünnepére.
Cornelius Hands gondolatai elkalandoztak az időutazástól, és gyermekkora bostoni teleire gondolt, amikor a dolognak még megvolt a maga romantikája. Akkoriban hagyták, hogy a hó leessen, ha a kedve úgy hozta, és nem olvasztották el már idő előtt se hőfüggönnyel, sem földkörüli pályán keringő tükrökkel, melyek diadém gyanánt lebegtek a bolygó körül.
A belső kom sípolni kezdett, és az elöl ülő biztonsági ember arca jelent meg a kis képernyőn.
– A hármason energiaemanáció van a vihar miatt és lassul a forgalom, ezért átlépünk a huszonhetesre. Késni fogunk, uram!
Hands nem reagált; gondolatban még mindig Bostonban járt…
– Értesítse a Katedrálist! – mondta helyette Johnson, és hátradőlt.
A testőr arca eltűnt a képernyőről. A robotpilóta mellett ülő férfi csak félig volt emberi lény, a vaskalapos technokrata-ellenesek szerint még addig sem. A testőr Hands személyi biztonságáért felelt, és a legkorszerűbb típus volt a Hewlett-Packard Pszi-Technology sorozatából, amely az élő szervezetet hozta organizációba a harcászati komputerrel. Az emberautomata a Heckler cég MARK-2000 típusú materializációs fegyverrendszerét viselte, aminek a segítségével az Uzitól kezdve a protonsugár-vetőig bármit elő tudott rántani, és ehhez csupán tizedmásodpercekre volt szüksége. A bal hóna alatti tokban pedig a Glock egyik kerámia impulzuspisztolyát hordta. A matt fekete egyszerű kiképzésű energiafegyver a biztonságiak típusfegyvere volt, de Johnson nem szerette. Egyszer látta működni egy bemutatón, és utána undort érzett. Jellemző módon csak a jelenlévő hivatásos katonák felől hallatszott taps, de az is meglehetősen lagymatag volt a döbbenet miatt.
Úgy tűnt, Hands mégis csak figyelt, mert így szólt:
– A Katedrális megvár. Az idők végezetéig ott fog állni és várni fog, mert számára nem mérvadó az idő múlása. Nem igaz, Johnson?
Szónoki kérdés volt, amire Hands nem várt választ, de Johnson nem állta meg:
– Igen, Lovag, az idő nem számít.
Hands tovább bámult kifelé, s valószínűleg föltorlódtak benne az emlékek; talán a karácsonyi hangulat volt érte a felelős.
– Emlékszem egy nagy télre, Johnson ügynök. A XX. században történt a Második Világháború idején, kilencszáznegyvennégyben, amikor a németek előretörtek az Ardennekben. Ott voltam és láttam. Na, az egy baszott nagy tél volt, fiam…
Hands rövid monológja, amit talán nem is Johnsonhoz, hanem a hóviharhoz intézett, biztosan banálisnak tűnhetett egy „avatatlan” számára. Johnson másképpen gondolta, hiszen évek óta ismerte a főnökét, és nagyon jól tudta, hogy érdemes odafigyelni arra, amit mond, mert az maga a megtapasztalt és valódi történelem. Ugyanis Hands azon szerencsés kiválasztottak közé tartozott, akiknek már életükben megadatott a lehetőség a hérosszá válásra, egy időutazásnak nevezett csodálatos kalandban.
Egy pillanatig hallgattak, s végül Hands visszatért az emlékeiből.
– Mi volt a kutatóegység konkrét feladata? – kérdezte.
– Az ókorkutatás a nagy római tűzvész miatt küldte fel, ami majd 64. nyarán lesz. A város hat nap és hat éjszakán keresztül égni fog, mint a tapló; hiteles történelmi adatok alapján biztosan állíthatjuk, hogy mindez Néró parancsára történik majd. Ennek a tűznek a felvétele lett volna az elsődleges cél.
– Maga valami Pompejit emlegetett nekem a beszélgetésünk elején.
– Igen, mert a szonda az első hetvenkét órában Pompejin tesztelte a főprogramot, illetve próbálta, amíg el nem romlott, és emellett vulkanológiai, valamint szeizmológiai kutatásokat is végzett volna a tudományos főosztálynak. Ezért tartózkodott a Vezúv fölött, ami ha jól tudom, 69-ben ki fog törni…
– 79-ben – szólt közbe Hands.
– … 79-ben ki fog törni, és eltörli a föld színéről Pompejit, meg Herculaneumot. A tesztprogram lefutása után állt volna át Rómára.
– Jelen pillanatban hogyan áll az ügy?
– Nevada úgy gondolja, hogyha a technikusok az elkövetkező huszonnégy órában nem tudják visszahozni, akkor egy műszakit kell leküldeni 64-be, és ehhez kérnek egy másodfokú biztosítást tőlünk. Ezért rendelkeztem úgy, hogy bétában állunk. Utólagos engedelmével Petersent riasztottam. Első osztályú konfliktus-megoldási fokozata van és ókor-specialista…
– Jóváhagyom. Folytassa!
– Ha a technikus odalent van, közvetlen irányítással lehozza a műholdat, és kiemeli a műszaki blokkot.
– Ha nem reagál?
– Petersen megsemmisíti. Volt egy további alternatíva is, de nyomban elvetették, amikor kiszámolták az esetleges költségeket. Egy egész orbitális egység átlövéséről lenne szó… természetesen több lépcsőben… ami 64-ből szállna föl és kijavítaná a hibát. Azért nem éri meg ennyi pénzt áldozni rá, mert a műhold szinte órákon belül meghibásodott, ahogy lelépett az evolvenciáról és nem végzett maradandó munkát.
– A Bíboros tudott arról, hogy a sas kettes biztonsági visszacsatolás nélkül ment át az időn?
– A Bíboros az az ember, aki mindig mindenről tud; valószínűleg erről is.
A Bíboros megnevezéssel az Időkutatási Intézet igazgatóját illették. Hands és Johnson a világtörténelem egyik legtitokzatosabb intézményének tartoztak a kötelékébe. Vezető beosztásúak voltak, de bizonyos tradíciók – vagy inkább merev előírások – még őket is arra kötelezték, hogy az igazgató nevét még baráti beszélgetés közben se ejtsék ki a szájukon. Mindenkinek fedőneve volt, és a szigorú alá– s fölérendeltségi viszonyban csak ezen szólították egymást. Hands szolgálati fedőneve „Esőfelhő” volt, és a baráti körében egyedül csak a felesége tudta, hogy valójában mivel is foglalkozik; ám ő is csak azért, mert hajdanán a Katedrálisnak dolgozott. Hands és Johnson már nagyon régóta működtek együtt, ezért egymás között mellőzték a szigorú előírások betartását. Johnson fiatal kora ellenére Hands első helyettese volt és hatalmas karrier állt előtte, hacsak nem hibázik… Aki hibázik, az pedig általában meghal; ennél a szervezetnél biztosan…
A kocsi automatikus vezérlése talált egy szabad gravitációs lecsatlakozást, és lesüvített a hármas sztrádáról, egyenesen bele a kavargó hóviharba.
– És mi lett a németekkel? – kérdezte váratlanul Johnson. Persze ismerte a Világháború történetét, csupán azt akarta elérni, hogy Hands megfeledkezzen a cigarettáról, mert a férfi megint elővette az aranytárcáját és szétnyitotta. Johnson valósággal fuldoklott a füsttől, hiába volt jó a légkondicionálás.
– A németeket megállították – felelte faarccal Hands, és már a kezében volt az öngyújtója, egy értékes muzeális darab a XXI. századból.
– Gondolom, hogy a szövetségesek – tudakolta Johnson, és a hangja elgyötörtnek tűnt.
– A németeket én állítottam meg.
„Úristen, ki ez az ember?” – fogalmazta meg magában a kérdést Hands helyettese, aztán megköszörülte a torkát, taktikát változtatott.
– Lovag, megtenné azt a szívességet, hogy nem gyújt rá? Kérem, ne haragudjon, de kis híján megfulladok ettől a füsttől…
– Persze, szóljon, ha zavarja.
Johnson nem szólt semmit, csupán magában reagálta le a dolgot: „A francba!”
– Tudja, nem kell túlbonyolítani a dolgokat – jegyezte meg Hands, mintha olvasna Johnson gondolataiban. A fiatal férfi zavartan nézett kifelé az ablakon.
A fehér görgetegen túl felsejlett a huszonhetes fénye. Olyan volt, mint egy csillogó nyaklánc a hóban.
Alig egy óra múlva energiapajzsok tucatjai nyíltak meg az Atlanti-óceán egyik mesterséges szigete körül, és a kocsi megkezdte a lassú ereszkedést. Az Időkutatás központja ott tornyosult előttük. A testőr szállt ki először, és elektronikus szemlencséivel végigpásztázta a terepet. Valóságos arborétum közepén álltak meg, egy gigantikus székesegyház tövében. A húszhektárnyi park fölé sötétszürke kupola borult a sztatikus pajzs által visszatartott hóvihar képében, és az időjárás megfelelt a június végi nyárnak. Az ajtók felnyíltak, és a két férfi kilépett a forróságba. A kezdődő szürkületben felpillantottak a hatalmas építményre, hogy feltöltődjenek olyan érzésekkel, amit csak a Katedrális látványa nyújthatott azoknak, akiknek megadatott, hogy egyáltalán megpillanthassák. Nem sok ilyen ember volt a Földön.
A fellegekbe nyúló építmény méltó párjának számított a középkorban épült társainak, amelyek évszázadokon át hirdették az emberi szellem hatalmát a holt anyag fölött; Isten nagyobb dicsőségére. Johnson nézte ezt a láthatóvá vált zeneművet, a megdermedt hangok szintetikus páncélba öntött csodáját, a műanyag és az üveg orgiáját, századának építőművészeti anakronizmusát. Ilyenkor mindig rádöbbent a Teremtője által a saját képére formált emberi lény történelmi korokon átívelő büszkeségének a lényegére, miszerint az ember elpusztítható, de legyőzhetetlen. Halandók vagyunk, de a szellemünk tovább él a műveinkben és hatalmunkat kiterjesztjük az idő fölött. Ennek a székesegyháznak ez volt az üzenete, és Johnson megértette ezt. Vannak dolgok, amelyekről az embernek teljes bizonyossága van, és a férfi az ámulat pillanataiban meg volt győződve arról, hogy akár az idők végezetéig képes lenne itt állni és nézni a Katedrálist, amely meghatározta a sorsát. Ám most mennie kellett. Paul Johnson nem mondható vallásosnak, de volt hite.
– Uram, Atyám – suttogta –, sohasem fogok betelni a látványával.
– Most ne imádkozzon, Johnson, dolgunk van – figyelmeztette Hands, és elindult fölfelé a lépcsőn.
A fiatal ügynök utána indult, de előtte odaszólt a testőrnek:
– Itt várakozzon!
A biztonsági ember a tekintetével követte őket, és mivel itt a hatásköre megszűnt, nem tehetett többet. A nap minden egyes percében az akciócsoport vezetője mellett volt, de még ő sem tehette be a lábát az időkutatás központjába. Idelentről már láthatóak voltak a Katedrális őrei, a piros palástos és kámzsás futurisztikus alakok, akik vörös felkiáltójelként álltak a lépcsősor tetején. A XXIII. század haditechnikájának a csúcsát képviselték, és fekete mágikus okkult képességeik voltak, amelyek szinte legyőzhetetlenné tették őket. A testőr tisztában volt vele, hogyha egy lépést tenne fölfelé a lépcsőn, akkor az őröknek csupán egy kézmozdulatába kerülne, hogy belőle csupán egy kupac hamu maradjon, amit kegyeletsértő módon fújna szét az első gyenge széllökés.
Hands és Johnson felértek a lépcsősor tetejére. Magas termetűek voltak mindketten, de így is alig értek föl a vörös palástos alakok mellkasáig. Mindketten tisztában voltak vele, hogy robotokkal állnak szemben, ezért minden üdvözlési formula fölösleges volt.
– A Bíboros vár engem – közölte Hands, miközben egy narancssárga színű lézersugár letapogatta őket.
A Katedrális kapuja föltárult.

2294. december 21. Los Angeles, az alsó szinteken

HA AZ ANGYALOK odafönt éltek, akkor az ördögök idelent… Mark Wilson számára a mai éjszaka hasonlónak ígérkezett Dante alászállásához a poklokra, de ez nem az „Isteni Színjáték” lesz, hanem a véres valóság, ahol a saját élete a tét. Az elkövetkező órákban az ártatlan hülyét kell eljátszania, mert akkor talán ugyanúgy megkímélik az életét, mint az indiánok a bolondokét, mivel ők tisztelték azt a szellemet, ami beleköltözött a testükbe…
Jóformán semmit sem visz le oda, mert minden értékes holmi motiváló ok lehet a támadásra. Ezek az emberek elveszik azt, amire szükségük van és általában késsel fizetnek. Rosszabb esetben energiafegyver van náluk, de hála az égnek, ezek nem igazán profi bűnözők. Az alsó szinteken a társadalom söpredéke él, lecsúszott egzisztenciák, otthontalanok és hobók. Az igazi nagy halakat és komoly bűnözőket nem itt kell keresni. A férfinak szüksége van viszont a trimenziós felvevőre. Rövid tanakodás után egy olyat szerzett be magának – a 16342. utca és a Free Love Avenue sarkán bukkant rá egy régiségkereskedésben –, amely már ötven évvel ezelőtt is elavult típusnak számított. Az ára dühítően magas volt, de Mark fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy alkudozzon. A tulaj egy muzeális értékű lőfegyvert is felkínált neki, de nem ment el a józan esze, hogy pisztolyt vigyen magával. Az újságíró igazolványa a zsebében lesz, habár nem valószínű, hogy sok hasznát veszi. Sokat gondolkodott az öltözéken, aztán úgy döntött, hogy megpróbál idomulni az ő ízlésükhöz. Egy turkálóban vett egy százéves bőrdzsekit meg egy nadrágot, amit régen farmernek hívtak. A nadrág tetszett neki, és elhatározta, hogy később megtartja… ha lesz később.
A különféle kérdésekre, amit esetleg nekiszegeznek, már előre eltervezte a válaszokat, mint egy jó politikus. Azt fogja mondani nekik, hogy cikket akar írni a hobók életéről. Vagy elhiszik, vagy nem, de ennél jobbat úgysem tudna kitalálni.
Azt nem mondhatja el nekik, hogy csak a lány miatt jön…

Három napja történt…
Marknak hetek hosszú munkájába került, és szinte minden kapcsolatát aktivizálnia kellett, hogy végre találkozzon valakivel, aki be tudja juttatni egy illegális élet-halál harcra. A férfival, aki meglepően jól öltözött volt és leginkább egy ügyvédre hasonlított, a Will Martiniben találkozott a második szinten.
Azonnal megismerték egymást a leírás alapján – a férfi nem kapcsolta be a képet a videofonon, amikor megbeszélték a találkozót –, és rövid üdvözlés után nyomban a tárgyra tértek. A zugügyvéd formájú pasas nem kertelt; Marknak ez tetszett.
– Mennyit fizet?
– Utánanéztem a dolgoknak. Annyit, amennyi a hivatalos beugró.
A férfi, aki azt mondta magáról, hogy ő egyszerűen csak Tom, erre elvigyorodott, és a fejét csóválta.
– Meg még egy keveset.
– Éspedig?
– Kétezer.
Mark gondolkodott.
– Nem túl olcsó – mondta higgadtan, és vigyázott, hogy ne látszódjon a düh az arcán.
– Ez a felső tízezer szórakozása, barátom. Az ő hibernált életükben nincsen semmi izgalom, semmi agresszió és semmi vér. Ezek a Beverly Hills-i puncik csak akkor látnak vért, ha menzeszük van. S Freud óta tudjuk, hogy minden férfi hős a saját álmában. Nos, itt a pasasoknak van pénze, hogy álmokat vegyenek maguknak, meg izgalmat a nőiknek. A harcosokban talán azt szeretik, ami bennük nincs meg, még csak a lehetősége sem! Ha nézik a küzdelmet, talán kompenzálják magukban a gyermekkori pofonok hiányát… persze tudat alatt.
– Mi maga, pszichológus? Még mindig nem tudom, hogy mit akar megvásárolni ezzel a kétezer dollárral? A hallgatásomat?
– Igen. A nézők között találkozhat pár ismert emberrel. Ne feledje, Hollywood és a milliomos negyed közel van. Lesz ott pár közéleti személyiség; színészek… esetleg maga a polgármester is. Gondolhatja, hogy nem szeretik az ilyen körökben az idegeneket, főleg az újságírókat nem!
– Mindent értek – felelte Mark –, tehát amit látok, arról később jobb, ha nem beszélek.
– Azokról, akiket ott lát. És nem írhat. Mark sejtette, hogy le fogják informálni.
– Mi van, ha mégis?
– Maga azért nem olyan hülye! Vigyázzon, mert könnyen az arcába löttyinthetik az éjjeliedény tartalmát.
– Kibaszott naturális a stílusa, barátom!
– Maga se panaszkodhat.
Végeredményképpen minden simán ment. Megegyeztek a fizetés módjában, és Mark várta a szombat éjszakát.
Már évszázadok óta folytak ilyen küzdelmek, persze illegálisan, mert soha semmilyen hatalom nem tűrhette azt, hogy adómentesen hatalmas pénzek cseréljenek gazdát és egyeseknek szórakozás legyen az, ha valahol halottak maradnak egy helyen.
Mert maradtak halottak, és ettől volt a dolog olyan izgalmas – ezt viszont meg kellett fizetni.
A küzdők sok pénzt kerestek – az ügynökeik még többet –, és nem izgatta őket, hogy vér tapad hozzá. Ha valaki elindult egy ilyen harcban, azt nem morális-etikai megfontolások motiválták, hanem a dicsőség megszerzése, a hírnév és a zöld színű dollár kártya.
A szabályok roppant egyszerűek voltak. Pusztakezes harcról volt szó, és mindenki olyan stílust használt, amilyet csak akart. Bármilyen technika megengedett, csupán a szemet nem volt szabad támadni. Súly és korcsoportok nem voltak, csak győztesek és vesztesek… akik általában nem élték túl.
Mark normális embernek tartotta magát, de érezte, hogy őt is felizgatja annak a tudata, hogy hamarosan szemtanúja lesz egy szabályos gyilkosságnak. Nem érzett bűntudatot, mert azt is tudta, hogy részese egy embertelen és technokrata századnak, amely szentesítette az erőszakot a kozmosz meghódítása érdekében, és szinte hétköznapivá tette a szexuális devianciákat, hogy az embert még jobban elszakítsa a Teremtőjétől. Az ember átment az időn! Vajon mi állhat neki ellent? Mi ez, ha nem isteni tökély?! Mark valahol olvasta egyszer, hogy mennyire vérlázítóan volt rohadt a XX. század, és csupán mosolygott rajta…
Szombat éjszaka volt. Éjfél. Valahol a város szélén voltak egy földalatti parkolóházban. Tucatnyi áramvonalas gravokocsi alkotott négyszöget orral befelé, és a küzdőtér világítását a reflektorok adtak. Az összegyűlt társaság valóban illusztris volt, és Mark az alapján, hogy egy bulvárlapnak dolgozott, sok embert arcról azonosított. Azonnal felismerte Monica Bancroftot, a fekete-fehér 2D-s filmek sztárját. Ez utóbbi műfaj a legújabb őrületnek számított, és Markot a hideg rázta tőle. A polgármester ugyan nem volt jelen, de sokkal nagyobb hal akadt horogra, amikor Mark az arcokat vizsgálta. Will Murray, az Ampers Angels igazgatója, aki indulni fog a kormányzói bársonyszékért, és amilyen undorító, rohadt féreg sok tisztességes ember szemében, még oda is ér. Mark számára volt pár ismerős a művészvilágból, és az összegyűlt társaság kísértetiesen emlékeztetett egy olyan dekadens garden partyra, ahol a vendégek épp most vonultak ki a pázsitra megnézni a bejelentett tűzijátékot. Mark jobbnak látta, ha a háttérben marad, ezért diszkréten meghúzódott Tom háta mögött, akinek máig nem sikerült megtudnia az igazi nevét. Nem is bánta, mert utálta a sunyi pofáját.
Egy tagbaszakadt férfi állt a „ring” közepén, és lazán bemelegített. Jól kimunkált egyeneseket és horgokat vitt be egy láthatatlan ellenfél testére. A mozgása profi öklözőre emlékeztette Markot, és az újságírónak nem volt kétsége afelől, hogy akárki lesz az ellenfele ma éjjel, nem lesz könnyű dolga. Megérkezett még egy gravokocsi. Az utolsó.
Fiatalok szálltak ki belőle. Nyomban látta róluk mindenki, hogy a város alsó szintjének lakói. Valamilyen egzotikus keverékét adták a régmúlt idők rockereinek és a Pokol Angyalainak. Olyan fiatalok voltak, akik fellázadtak a társadalom ellen és fütyültek a szabályokra. Egyetlen ellenfelük volt: a rendőrség.
Volt egy közöttük, aki nem bőrszerelést hordott és szöges csuklópántokat, hanem viszonylag kulturáltan volt öltözve. Most átment a küzdőtéren. A nője követte. A nőn, vagy inkább lányon megakadt Mark szeme. Délvidéki típus volt. Olyan, akinek az apja még illegálisan vándorolhatott be a karibi szigetvilágból, és itt a város bugyraiban valahol elkaphatott egy fehér nőt. A lány derékig érő hullámos, szinte már göndör, hollófekete haja valósággal uszályként lobogott, amikor elment Mark előtt. Többen felszisszentek, és a küzdelemre várók között izgatott suttogás kezdett terjengeni. Mark semmit sem értett, tehát inkább csendben figyelt, ám amikor a fekete szépség megállt a ring közepén, és lassan kibújt a bőrdzsekijéből, hirtelen világosság gyúlt az agyában.
Megrángatta Tom kabátujját:
– Javítson ki, ha tévedek! Ez a csaj fog bunyózni?!
– Igen.
– Azt mondta, hogy küzdelemre hoz, és nem három pofonra.
A férfi arcán halvány mosoly suhant át, és a jól informáltak biztos nyugalmával mondta, miközben visszafordult:
– A lányt Tessnek hívják, és eddig tizenegy embert ölt meg. Valójában a Playboyban lenne a helye, nem itt, de egyszerűen kurva jól csinálja, amit csinál. Tudja, ő az a típus, aki együtt megy bankot rabolni a pasijával.
Mark nem akart hinni a fülének. Nézte a lányt, és képtelen volt elhinni.
– Ki ez a dromedár állat? – Fejével a bokszoló felé bökött.
– Braddock. Tíz éve hagyta abba az öklözést, és most itt van. Egyébként egy hülye barom, akit szarrá vertek a ringben. Ha nem így lenne, nem állna ki Tess ellen.
Mark továbbra is a „hitetlen Tamást” játszotta, mert még emlékezett arra az elemi tudásra, amit az oktatógépek neurális szinten még négyévesen vertek a fejébe. Vannak fizikai tényezők, amelyeket nem lehet figyelmen kívül hagyni. A lány a férfinak mindössze a válláig ér és a karja is fele olyan vékony. Nem beszélve a bokszolóval szemben elérhető maximális ütőerejéről, ami talán még a negyede sincs annak, amit Braddock félerővel kiad magából.
– Tom, ez képtelenség!
A férfi nem válaszolt.
A lány kidobta a dzsekit az övéinek, majd hátul összefogta a haját. Kibújt a cipőjéből is. Csak a testéhez simuló elasztikus nadrág maradt rajta és egy pici póló, mely még a köldökéig sem ért.
Mark rég látott már ilyen jó alakú nőt. Képtelen volt felfogni azt, amit Tom a lányról állított. Jelenleg két dolog babonázta meg és kényszerítette, hogy előrefurakodjon a vállával lökdösődve. Az egyik, amit a lányról hallott, a másik, amit a saját szemével látott. A kettőt nem lehetett szintézisbe hozni; legalábbis teljesen lehetetlennek tűnt.
Braddock valószínűleg tudta előre, hogy ki lesz az ellenfele, mert nem kezdett gúnyolódni a lányon. De Tomnak abban igaza lehetett, hogy annak idején hülyére verhették a ringben, hisz’ most odaszólt Tess ügynökének:
– A csaj vegye le a pólóját, úgy izgalmasabb lesz a játék!
Szinte mindenki röhögött, csak ketten nem. Az egyik Tess volt, a másik Mark, és mintha a lány megérezte volna ezt. Egy pillanatra fintorogva oldalt nézett, és akkor találkozott a tekintetük. Mark úgy érezte, szédülni kezd. Sok női szembe nézett már életében, hol kihívóan, hol a féltékenység zöld színű hályogán keresztül, de hiába volt sok tapasztalata; ilyet még nem látott.
A lány szemében olyan elementális hévvel éget a düh tomboló tüze, hogy Mark szinte perzselőnek érezte és valósággal hátrahőkölt döbbenetében. A tekintetük másodpercekre egybefonódott, aztán Mark meglepetten vette észre a változást. Pár pillanat alatt a lány szemében kihunyt az előbbi izzás. A két szem nyugalmat sugárzott.
– Hölgyem, mondja annak a behemót állatnak, hogy „próbáld levenni rólam”! – kiáltotta oda hirtelen Mark, miközben úgy tűnt számára, hogy nem is a saját hangját hallja.
A lány nem szólt semmit, de hirtelen mozdulattal és nagy taps közepette megszabadult az apró ruhadarabtól, s váratlanul odanyújtotta Marknak.
– Sohasem tudná levenni rólam, viszont szeretném, ha maga vigyázna rá addig…
A lány nyakában vékony aranyláncon egy apró kereszt lógott a két keble közé. Mark egy pillanatra rajta felejtette a szemét a melleken, aztán a lány szemébe nézett.
– Oké, Tess… most maga jön.
Tess és Braddock fölálltak egymással szemben, aztán a tömegből kilépett egy Mark számára ismeretlen férfi, és bemutatta a küzdőket, majd ismertette a szabályokat. Ez utóbbiból nem volt sok. A győztes huszonötezret kap tisztán, és mehet isten hírével. Markot az döbbentette meg igazán, hogy a küzdelem egymenetes, vagyis nem tartanak szüneteket. Nem lett volna őszinte, ha azt állította volna, hogy a lány nem csigázta fel az érdeklődését. Félt attól, hogy a gyönyörű testet a saját vérében látja fetrengeni, de most már bízott a lányban, és semmit sem kívánt jobban, mint a győzelmét meg azt, hogy egyszer lefeküdhessen vele. Őrülten kívánta.
A lány és a bokszoló összecsaptak.
Mark arra számított, hogy látni fog egy nőt, aki meglepően jól bokszol, de ami a következő másodpercekben történt, az őt is meglepte. A jelenetsor élete végéig felejthetetlen emlék maradt számára, és ha lehunyta a szemét, még hosszú éveken keresztül pontosan fel tudta idézni magában, mert úgy mart bele az emlékezetébe, mint fémbe a savak, kitörölhetetlen nyomot hagyva maga után.
Braddock rutinos bokszoló módjára táncolt egy picit és lépett egyet előre, majd elindított egy jobbegyenest.
Ez volt az utolsó dolog, amit csinált életében!
Tess nem lépett hátra, hanem mint a megfeszített acél pattant ki oldalirányban, és a bal lába ostorszerűen csapott le Braddockra.
A bokszolónak egy pillanat alatt ripityára tört a térde, és mielőtt felüvöltött volna, a lány ugyanazzal a lábával anélkül, hogy letette volna a földre, egy körkörös mozdulattal torkon rúgta.
Mindez alig három másodpercet vett igénybe. Braddock nekirepült a háta mögött álló gravokocsinak, aztán nagy puffanással elterült a parkoló betonján és nem mozdult. A szájából ömlött a vér, és a következő pillanatban már halott volt.
– Atyaég! – motyogta Mark, és sűrűn pislogott.
A mind ez idáig jellemző, viszonylagos rend fölborult. Mindenki lökdösődött és kiabált. A lányt elsodorták Mark közeléből, és mielőtt a férfi eszmélhetett volna, már be is tuszkolták a kocsiba, amivel érkezett. Az ügynöke zsebre vágott egy pakli dollárkártyát, aztán ő is beszállt. Olyan gyorsan történt minden, hogy Mark föl sem ocsúdhatott döbbenetéből. Tom erőltetetten nevetett.
– Na, mi van, mister?
– Mi a franc volt ez? – kérdezte Mark, és látta, hogy Tess kocsija kissé megemelkedve a gravitációs sugarakon már el is süvített.
– Valamilyen távol-keleti küzdősport. Kung-fu, vagy mi a szar. 
Mark a fejét vakargatta. Fölébredt benne az újságírói szellem.
– Tom, intézze el nekem, hogy riportot csinálhassak ezzel a démonnal… A lap megfizeti.
A férfi széttárta a karját, és megrázta a fejét.
– Fogalmam sincs, hol kell őt keresni, de ha annyira ragaszkodik hozzá, akkor, tessék, menjen le az alsó szintekre, és keresse meg! Habár valószínű, hogy nem fog szóba állni magával, Wilson.
Mark a férfi arca elé tartotta a lány pólóját, amit még mindig a kezében szorongatott, és megrázta.
– Emlékezni fog rám. Na, mondja, mit tud róla?
Tom megvonta a vállát, és elindult a kocsijához, de Mark ráragadt, mint egy pióca. A férfi hirtelen megállt, és fenyegetően felemelte az ujját.
– A Szürke Cápák tagja és valahol a John Barnard Kórház alatti részen keresse! De vigyázzon, azok az emberek nem nagyon szeretik azt, aki sokat kérdez… és ezt nem tőlem tudja.
Markot ez már nem érdekelte. Amit tudni akart, azt megtudta, és akkor határozta el, hogy lemegy oda.
Látni akarta Tesst, és nemcsak a riport miatt.
Ennyi…

A városok hajdanán kifelé terjeszkedtek, aztán a horribilis telekárak következtében az amerikaiakra oly jellemző módon felfelé törtek az égnek. A statikának megvannak a maga szabályai, amit nem lehet áthágni, bármilyen korszerű is a technika, ezért a XXII. században megállt a fejlődés egy ezerméteres átlagmagasság környékén, mire a városok elindultak lefelé. Los Angeles harmincötmillió lakosának több mint fele a föld alatti szinteken élt, ahol egy komplett város bontakozott ki, sőt, sokkal otthonosabb és lakhatóbb volt, mint a felszín. Idelent ugyanis akadt hely a parkoknak, amelyekben a mesterséges világítás ellenére rengeteg ember töltötte a szabadidejét, és a számítógéprendszerek által szabályozott időjárás mindig kellemes klímát eredményezett. A föld alatti szinteket csupán a rendfenntartó erők nem szerették, mert a jellegéből adódóan következett, hogy könnyebben el lehetett tűnni annak, akinek oka volt rá.
Mark az alsó szintekre készült, ahova a karbantartókon és az automatikus robotjárőrön kívül csak a hobók, az otthontalanok és a kegyetlen bandák jártak le szívesen.
A Barnard kórház környékén „szállt alá”, és elindult a bokáig érő szemétben a kísérteties fények, fém- és műanyagfalú birodalmában, hogy megkeresse azt a harcost, akibe beleszeretett.

2294. december 21. Katedrális

A MEGLEPŐEN alacsony termetű férfi átszellemült arccal nézte a hatalmas hologramot, amely lassan forgott a talapzata fölött. A kékes fényben sziporkázó és enyhén áttetsző műalkotás, Bernini Dávidját ábrázolta, ami a barokk szobrászat legmaradandóbb alkotásai közé tartozott és a Szent Péter Bazilika baldacchinója mellett halhatatlanná tette a XVII. századi fiatal művészt. A szobor eredetije még mindig Rómában volt látható a Villa Borghesében; de a lézerfény a viszonylagos tökéletlensége ellenére így is hűen tükrözte az alkotó zsenialitását, amely Michelangelóéval vetekedett.
A félhomályos helyiség a Katedrális nyugati tornyában volt. A terem a világítását szinte csak a hologramtól nyerte, habár némi fény az oldalt látható kör alakú gótikus ablakokon át is bevetült, hogy hosszúra nyújtsa az árnyékokat. Az éjszakai Katedrálist megvilágító reflektorok sugara a színek tucatjaira bomlott, amikor behatolt a XIII. századi ablakcsodákon, melyek különféle evangélium részleteket ábrázoltak hűen az akkori kor szokásához. A különféle színű és mozaikszerűen összeállított üvegdarabokon átvetülő fény és a hologram kékes ragyogása szinte mesterkéltnek és megkomponáltnak tűnt Hands számára, és a férfi már-már hunyorogni kezdett a vadító színek apokaliptikus összjátékától.
A hologramot bámuló alak meg sem mozdult. Enyhén görnyedt háttal támaszkodott a botjára. Úgy tűnt, hogy nem vett tudomást Hands jelenlétéről, de az akciócsoport vezetője látta, amint egy apró mozdulatára, amit a botjával tett, a vörös palástos szerzeteseknek tűnő harci robotok visszahúzódnak a félhomályba. Hands közelebb lépett, és illedelmesen megállt az Időkutatási Intézet vezetője és a Katedrális építtetője mögött. Az öreg, szinte már aggastyán korú férfi, akit William Sugernek hívtak – vagyis így hívatta magát, mert igazi nevét soha senki nem tudta meg, valóságos törpe volt, ám Hands tudta, hogy egy óriás előtt áll. Suger közel hetven évvel ezelőtt bukkant fel az ismeretlenség homályából, és évek leforgása alatt minden idők legnagyobb elméleti fizikusa lett.
Egyesek szerint több száz évvel megelőzte a saját korát. Nehéz és magányos küzdelmet vívott a tudományos világ ellen, aztán átment az időn, és győzött. Tudományos fejtegetéseit és matematikai képleteit csak nagyon kevesen értették, mert ahogy a második isteni személy megtestesült a Fiúban, úgy testesült meg William Sugerben maga a matematika. Suger egy ember volt az örökkévalóság isteni tökélye számára. Minden további koron átívelő sziklaszilárd bizonyosság, hogy az ember méltó ahhoz, hogy az Univerzumot uralja.
Nem fordult hátra, amikor Hands megjelent, de a férfi biztos volt benne, hogy tud a jelenlétéről. A Katedrálisnál hivatalosan csak Bíborosnak nevezett férfinak mentális képességei voltak. Hands tudta, hogy olvas az emberek gondolataiban, ezért mindig a lehető legtisztább meditatív üresség állapotában lépett a színe elé. Hands a tökéletes önuralom mintaképe volt minden időutazó számára, így tudott olyan pozícióba kerülni, ami az egyik legnagyobb volt a Katedrálisnál. Sugernek hivatalosan nem voltak helyettesei, csak egy jobb keze. S ez már évek óta Cornelius Hands volt. Suger halkan koppantott a botjával. Ez jelzés volt Handsnek.
– Boldog karácsonyt, Excellenciás uram! – mondta Hands.
– Hasonló jókat, Hands Lovag. Őszinte sajnálatomat kell kifejeznem, hogy a téli szabadsága második napján máris berendeltem, de föltétlen szükségem lesz magára és az embereire az elkövetkező napokban. Gondolom, már tájékoztatták.
– Természetesen. Az ókorkutatástól Jennings ügynök és az én csoportomtól Petersen máris útrakész, hogy elinduljon 64-be.
Suger megfordult. Hófehér hullámos haja a vállát verdeste és sötét átható pillantása rezdületlenül fúrta át az előtte álló férfit.
– Most arra gondol, hogy e miatt az ügy miatt nem kellene ekkora felhajtást csinálnom?
– Így van, uram!
Suger kuncogott. Gonosz manóhoz volt hasonlatos.
– Ismeri azt az archaikus kifejezést, hogy „zuhanyhíradó”?
– Hallottam már ezt a szót – válaszolta illedelmesen Hands, de fogalma sem volt arról, hogy Suger mire akar kilyukadni ezzel. Az igazgató nyilván nem azért rendelte be a Katedrális második emberét, hogy filológiai értekezésekbe bocsátkozzon vele.
– Gondolom, azt is tudja, milyen helyzetben szokták használni? – kérdezte Suger, és a szeme mosolygott, legalábbis Handsnek így tűnt.
– A pletyka szintjén terjedő információcsere megjelölésre használják – darálta sajátságos megfogalmazását Hands.
– Jól írta körül a dolgot, Hands Lovag. Nos, azért rendeltem be a szabadságáról, mert a Katedrálisnál a zuhanyhíradó szintjén már mindenki arról beszél, hogy hamarosan visszavonulok az aktív munkától és magának, Lovag, igen nagy esélye van arra, hogy átveszi a posztomat.
Hands a Chronosi Lovagrend tagjához méltó módon most előírásszerűen meghajolt a Nagymestere felé, mert ennek a spirituális alapon szerveződő romantikus társaságnak Suger volt a szülőatyja. Azok lehettek a tagjai, akik az időn átutazva valamilyen nagy szolgálatot tettek az emberiség számára. Az időutazás ötvenéves története alatt ez nem sokaknak adatott meg.
– Ha pedig ez így lesz – folytatta Suger kuncogva és élvezve Hands döbbenetét, amit azért a férfi a hírnevéhez hűen ügyesen palástolt –, akkor jobb, ha megszokja. Az elkövetkezendő hónapokban mondjon le a családjáról, Lovag, mert az emberi történelem minden terhét a vállára kell majd vennie és bizonyítania kell. No, nem saját magának, mert az elmúlt két évtized alatt ezt már maradéktalanul megtette, hanem nekem kell bizonyítania, hogy jól fogok választani három hónap múlva. Igen, Hands, tavasszal visszavonulok, és magának óriási esélye van arra, hogy továbbvigye, amit én elkezdtem. Értjük egymást, Lovag?
Hands próbálta kontrollálni a hangját, mert úgy érezte, hogy túl rekedt lenne, ha most egyszerűen megszólalna.
– Igen, Excellenciás uram. Köszönöm a bizalmát. Minden tiszteletem az öné.
Suger visszafordult a hologram felé.
– Hagyja ezt, Hands! Magára nem jellemző az, hogy sűrű nyelvcsapások közepette közelítse meg a seggemet. Beszéljen inkább a szondáról! Az ügyet csak érintőlegesen ismerem.
Hands mielőtt az igazgató színe elé került volna, összehívott egy munkacsoportot a tudományos osztályról és a technikusoktól. Megpróbált átfogó tájékoztatást kapni a szonda-üggyel kapcsolatban. Fogalma sem volt arról, hogy Suger miért őt bízta meg a koordinációval, egészen a mostani pillanatokig.
„Tehát föl akarja ajánlani nekem a Bíboros posztját”, gondolta Hands. „De miért nem választott komolyabb horderejű ügyet? Egy vacak automata elromlott kétezer-kétszáz évvel ezelőtt, és most nekem kell eltakarítanom a szemetet?! Egy egyszerű osztályvezetőt is megbízhatott volna a tudományosoktól.” Handsbe hirtelen úgy hasított bele a felismerés, mint a villám a korhadt fába egy nyári zivatar alatt. „Suger tud, vagy legalábbis sejt valamit!” Mindig bejöttek az intuíciói.
Hands rövid öt percben összefoglalta az igazgatónak, hogy mi volt a szondaprogram lényege és mi lesz Jenningsék feladata, ha le kell menniük 64-be. Elhatározta, hogy megpróbálja kiugrasztani a nyulat a bokorból, és az összefoglalója végén így szólt:
– Van egy megérzésem, uram, ám lehet, hogy csak az óvatosság mondatja velem. Itt nem egyszerű műszaki hibáról van szó. Olyan megérzéseim vannak, hogy válsághelyzet van készülőben.
Hands várta a hatást, ami Sugerre jellemző módon kiszámíthatatlan volt.
– Csodálom Bernini zsenialitását, Mr. Hands, és tisztelettel adózom a művészete előtt. Persze, nem ő volt az egyetlen művész, aki odaadó figyelmet érdemel az olyan emberek részéről, akik fogékonyak az esztétika iránt. Ott van például a kortársa, Michelangelo, aki egyes művészettörténészek szerint az összpontosítás és a komolyság terén meghaladta a mi Bernininket, de az ilyen ítéletek mindig szubjektívek és nem lehet belőlük általános következtetéseket levonni. – Suger egy pillanat szünetet tartott, aztán így folytatta: – Most menjen, Hands Lovag, és tegye a dolgát, mert a problémák tétlen szemlélése túl szörnyűséges azok számára, akiket a kihívások éltetnek.
Hands szó nélkül meghajolt, és távozott. Tette a dolgát.

2294. december 22. Reggel. Nevada, az Időkutatási Intézet indítóbázisától hat mérföldre, a 436-os út mentén.

B1LLY SPARKS a „Billy-féle falatok” tulajdonosa és vezetője unottan lapozgatta a Modells legújabb számát a pultra könyökölve. Néha felpillantott és a parkolót szemlélgette. Talán bejön valaki ezen a kora reggeli órán, de a különféle gravokocsik és kamionok rendületlenül száguldottak tova a 436-oson, és eszük ágában sem volt letérniük, hogy utasaik megkóstolhassák Sparks szalonnás rántottáját, ami pedig méltán híres. Sparksnak csupán egyetlen vendége volt, a tömzsi kis kínai, aki rendszeresen betért ide, habár ma ő is nagyon korán érkezett. Szokott helyén, az ablak mellett ült, és elmélyülten pötyögtette a személyi számítógépét. Sparks korántsem volt fajgyűlölő, de a kínaiakat mégsem szerette. Nyomasztotta az állandó mosolyuk, amivel az indulataikat palástolták, hiszen szinte már művészi tökélyre fejlesztették az érzelmeik elrejtését. Sparks lapozgatta a magazint, és unott pofával megvakarta hordónyi hasát.
– Kér még valamit, Mr. Csen?
Fu Macs Csen fölnézett. Vetett egy pillantást a szalonnás rántotta maradványaira, aztán Sparksra, és vigyorgott.
– Tulajdonképpen még egy teát meginnék, Mr. Sparks, ha nem terhelném vele.
Sparks morgott valamit, aztán kitöltötte a teát, és kimozdult a pult mögül, hogy odavigye. Az üres tányért elvette a kínai elől, és visszament a pult mögé.
Mabel, a huszonéves fiatal lány, aki máskor segített neki, most hazautazott a karácsonyi ünnepekre, így Sparks egyedül volt. Nem mérgelődött. Még két nap, aztán úgyis bezár az ünnepekre, addig meg kibírja valahogy Mabel nélkül is.
– Ma nagyon korán kelt, Mr. Csen. Meglep, hogy itt látom, azt hittem, szabadságon van.
Sparks úgy tudta, hogy a kínai a közeli mezőgazdasági kutatóintézetben dolgozik. Komolyan meglepődött volna, ha tudná, hogy a kínai egy Nobel-díjas időfizikus. Nem tudta. Megérintette a vörös előhívó csíkot az újság alján, és a következő pillanatban egy meztelen lány háromdimenziós képe forogni kezdett a pult fölött.
– Ezt nézze meg, maga barackkutató! Ezeket a hamvas barackokat – mondta röhögve, és kacsintott egyet a kínai felé, aki szótlanul itta a teáját.
Fu Macs Csen letette a csészét, és visszafordult a számítógéphez.
– Nincs ehhez még túl korán, Mr. Sparks?
A kínai időevolvenciális számításokat végzett. A képletek, amelyek ott vibráltak a képernyőn, a Földön élő tízmilliárd ember közül mindössze féltucatnyinak jelentettek volna valami kézzel foghatót, és Fu Macs Csen negyvenéves korára elérte azt, hogy benne van az első háromban. Mosolygott magában, mert akárhogy is vesszük, ez dobogós helyezésnek számít. Tudományos karrierje hasonlatos volt egy üstököshöz a fizika egén. Rekordidő alatt végzett az alapfokú Whealer-féle elemi oktatási programmal, és a rendszer a szülei nagy örömére – akik egyszerű gyári munkások voltak a General Motorsnál – komolyabb tesztlapok kitöltését kérte tőle. Akkoriban mindössze ötéves volt, és úgy ment át a legnehezebb lépcsőkön, mint kés a vajon. Felfedezték zseniális matematikai tudását, ami elemi követelmény volt ahhoz, hogy később időfizikus legyen. Tizennégy évesen lett a William Martens University fizikai tanszékének hallgatója, és alig lett nagykorú, már a NASA alkalmazta a fényklipper hajtóművek fejlesztőmérnökeként; de mint később kiderült, nem ez lett a pályája csúcsa. Az időfizika és a materializációs technika területén elért tudományos eredményeiért alig harmincöt évesen átvehette a fizikai Nobel-díjat, s ekkor keresték meg a Katedrálistól. Fu Macs Csen természetesen igent mondott, és nem csak a világ egyik legnagyobb fizetési kategóriája miatt. Az Időkutatási Intézet minden lehetőséget megadott neki, hogy az elméleti kutatásait megvalósíthassa a gyakorlatban. Századában ő állt legközelebb ahhoz, hogy megoldja a jövőbe való utazás lehetőségét, és úgy döntött, rááldozza az életét. Fontos ember volt egy fontos helyen, de az igazán nagy tudósokra jellemző módon ez egyáltalán nem tükröződött a személyén. Egyszerűen öltözködött és egyszerűen élt, habár tagadhatatlan tény volt, hogy valamilyen misztikus aurát sugárzott, ami sokak számára áthatolhatatlan falként magasodott köréje.
A férfi, akit a Katedrálisnál a „kínai” névvel illettek, annak a műszaki teamnek volt a vezetője, amely a legmesszebbre jutott az időtranszponációs kutatásokban. Egész életét a műszaki tudományoknak szentelte. Negyven éves volt és nőtlen. Sokak szerint az ideális tudóst testesítette meg. Nyugodtan dolgozott, és az sem izgatta különösképpen, hogy negyvennyolc órája nem ment be az indítóbázisra. A maga módján készült a karácsonyra. A szíve keresztény volt, de az esze megmaradt keletinek.

Pár kamionos mégis csak betért Sparkhoz, hogy bekapjon valamit. A sofőrök már a kávénál tartottak, amikor két gravokocsi állt be a parkolóba. Csen kipillantott a koszos panoráma ablakon, mert tudta, hogy őt keresik. Tipikusan keleti intuíciója most sem hagyta cserben. A kocsikból biztonságiak szálltak ki, aztán felbukkant egy ismerős arc. Az ablakon keresztül azonnal észrevette Csent, és odaszólt az öltönyös alakoknak. Elindult befelé. Belökte a lengőajtót, és szólt Sparksnak, hogy inna egy kávét, aztán odament Csenhez.
– Szevasz. Hol a francba voltál az elmúlt két napban?
– Kivettem két nap szabadságot. Egy kicsit önkényesen…
William Klippel fáradtan megdörzsölte a tarkóját.
– Tegnap este óta alfa-kéken hívlak az egész naprendszerben. Már a legrosszabbra gondoltam…
– Nem kell az ördögöt a falra festeni, kedves Will! Fönt voltam a tavaknál pecázni, és a hívórendszert egyszerűen kikapcsoltam.
Sparks közben meghozta a kávét, és ezzel megakadályozta, hogy a fiatal időmérnök valami csúnyát mondjon. Sparks elvette Csen üres csészéjét, és nehéz testét fujtatva visszavonszolta a pult mögé.
– Mind ez idáig úgy tudtam, hogy ezt a rendszert nem lehet kiiktatni… biztonsági okokból.
– Azt is tudtad, hogy a rendszert én terveztem? – mosolygott Csen.
– Jézusom!… A rendszer kiiktatása kihágás.
– Egy kiiktathatatlan rendszer kikapcsolása nem kihágás, hanem műszaki bravúr – helyesbített Csen a teáját kortyolgatva.
Klippel megcsóválta a fejét. Egész éjjel nem aludt Csen miatt, és mégsem tudott rá haragudni. A fejével kibökött az ablakon.
– Mit gondolsz, kik ezek?
– Pszi-Tech testőrök. Csak nem rád vigyáznak, Klippel fiam?
– Nincs ekkora szerencsém. Ezek a pasik ettől a perctől fogva téged követnek mindenhova.
– Mivel érdemeltem ezt ki?
– Mit gondolsz, miért kereslek tegnap óta? Azonnal be kell menned a Katedrálisba. Ezek a fickók onnan jöttek. A tudományos részleg tegnap elveszítette az egyik sast, azt, amelyik a Római Birodalom fölött állt. Az elsődleges kiértékelés szerint az optikai- és a vezérlőrendszer tropára ment és nem lehetett visszahozni a jelenbe. A belső biztonsági rendszer állítólag nem volt beszerelve, mert kellett a hely a vulkanológiai mérőműszereknek. Ma éjjel egy ügynök az ókorkutatástól és egy akciócsoportos lementek az adott korba, hogy kézi vezérléssel lehozzák valahol Pompeji mellett.
Fu Macs Csen halk koppanással letette a csészét, és hátradőlt a széken.
– Ki adott arra engedélyt, hogy kiiktassák a belső biztonsági rendszert, ami visszahozza, ha bajban van?
– Honnan tudjam? – vonta meg a vállát Klippel. – Majd találnak valahol egy papírt egy akkora aláírással, mint egy vírus, és megvan a tettes. A te szereped egyébként az lenne, hogy el kell végezned a kiértékelést, és erről jelentést kell tenned a Bíborosnak.
– Már csak azt kellene tudni, hogy miért pont rám van szükségük? – morogta Csen. Soha életében nem foglalkozott meghibásodott szondákkal.
– Szerintem a legjobbakat akarják összehozni egy válságstábban, és bizalmasan megsúgom neked, főnök, hogy a műszaki vonalat te fogod képviselni, ez tuti!
– Tuti? – nevetett Csen, és elkezdett összepakolni. – Vajúdnak a hegyek, és egér születik.
Vetett egy gyors pillantást a parkolóban álló biztonságiakra. Úgy álltak ott, mint egykoron a madárijesztők a búzatáblában.
Harci komputerek! Mi az isten folyik itt?
A kínai szólt Sparksnak, hogy fizetne, és előhalászta a hitelkártyáját. A testes férfi összeszűkült szemmel méregette, és morgott valamit. Valószínűleg sejtette már, hogy a kis kínai mégsem mezőgazdász. 
– Honnan tudtad, hogy itt vagyok? – kérdezte Csen a helyettesétől.
– A kocsidat vettem észre. Voltam a lakásodon is.
– És nem vetted észre, hogy a botok közül kettő hiányzik? – vigyorgott Csen.
Klippel vágott egy grimaszt:
– Én időfizikus-mérnök vagyok és nem államszövetségi ügynök.
A kínai felállt, és a hóna alá csapta kopott táskáját. Visszakapta a hitelkártyáját Sparkstól, és elindult kifelé. Klippel izgatottan követte.
– Egyébként mi a helyzet? – kérdezte Csen.
– Kerwin ezredes és a kettes intervencióból három ember ezekben a percekben megy le a XIII. századba. A középkorkutatás két ügynöke nem tért vissza ma nulla órára.
– Mivel voltak megbízva?
– A középkori boszorkányság gyökereit kutatták. Valószínűleg elkapták őket odalent.
Fu Macs Csen nem válaszolt. Klippellel az oldalán kilépett a szikrázó napsütésbe. Úgy gondolta, ez a „szonda-ügy” nem veszi majd el sok idejét.
Ez volt élete eddigi legnagyobb tévedése…

II.

2294. december 22. Los Angeles, alsó szintek

MARK a kertvárosi szinten parkolta le a kocsit, mert nem akart gravóval lemenni, hiszen csak felhívná magára a figyelmet, és ez volt az, amit a leginkább el akart kerülni. Lassan lopakodni a házak közt a szűk sikátorokban és elkerülni a világítótestek mocskos szürke fényét – ez tűnt most az egyetlen lehetséges taktikának. Fogalma sem volt, hol keresse a lányt, de az ilyen helyeken előbb vagy utóbb mindig akad egy „barát”, aki némi ellenszolgáltatás fejében útbaigazítja. Mark bulvárlapnál dolgozott, és tucatnyi mocskos dolognak utánajárt már, tehát nem volt ismeretlen számára a kihívás, hogy olyan helyekre tegye be a lábát, amelyet a normális emberek nagy ívben elkerülnek.
A kertváros alatt egyszerű lakószintek voltak. Odafönn most késő éjszaka volt, és a lakószinteken ennek függvényében csökkentették a világítást, hogy az embereknek ne boruljon fel a bioritmusa. Ha a XXIII. század adott valamit az emberiségnek, akkor az a napszakok illúziója, gondolta cinikusan Mark, miközben kitapogatta az üveg Ballantinest a dzsekije alatt.
A klímaberendezések egyenletesen dolgoztak, és a tizenhat emeletnyi mélységben enyhén fújt a szél. A férfi hallotta, hogy a keleti parton ítéletidő tombol, és áldotta az istent – már ha isten felelős érte –, hogy Kalifornia üdülőövezet. Utálta a telet. Los Angelesben – és alatta – kellemes volt az időjárás, csupán a sötétség tűnt egyre nyomasztóbbnak.
Mark a távolból gyermekzsivajt hallott, amelybe fülszaggató macskanyávogás vegyült. A férfi egy pillantást vetett a csuklójára. Éjfél elmúlt. Megvolt a véleménye azokról a szülőkről, akiknek az ártatlan csemetéi éjfél után azzal szórakoznak, hogy macskákat kínoznak. Mark átvágott egy parkolón, aztán a villogó zöld nyilat követve, amely a következő szintek felé mutatta az irányt, lement egy betonrámpán és egy rács előtt találta magát. A rácson egy tábla függött, és félreérthetetlenül jelezte, hogy az épeszű embereknek itt célszerű megállniuk:

FIGYELEM! KÖZÜZEMI SZINT
AAA-23 BLOKK
A RÁCSON TÚL TARTÓZKODNI TILOS!

Mark csupán a halálfejet hiányolta. Felhúzta a dzsekin a cipzárt, és felkapaszkodott a rácsra. A kaput hajdanán őrizhették, mert pár méterre ott voltak az őrség épületének a maradványai. Az újságíró egy pillanatra megrettent attól, hogy az automatikus védelmi rendszer még működhet, de szakavatott szeme semmilyen biztonsági berendezést nem látott. Ettől függetlenül, ahogy a túloldalon volt, gyorsan futásnak eredt, míg be nem ért egy transzformátorépület jótékony árnyékába. Kivette a whiskyt a dzsekiből, és lenyelt egy kortyot. Egy sötét árnyék cikázott át az úton. Kutyának túl kicsi volt, talán még macskának is. Markot megdöbbentette az a felismerés, hogy a XXIII. század végén egy százmilliós nagyvárosban patkányok élhetnek, aztán eszébe jutott, hogy nem lenne szabad illúziókat táplálnia azzal a hellyel kapcsolatban, ahol éppen tartózkodik.
Mark tovább indult. A környék valamilyen energiaközpont lehetett. Helyenként hatalmas energia-kisülések villantak az oszlopok között, és a férfi kezdte úgy érezni magát, mint egy huszadrangú fantasztikus film magányos hőse az idegen bolygón.
Legnagyobb meglepetésére talált egy telefonfülkét. Kíváncsi volt, működik-e; amikor belökte az ajtaját, undorodva tapasztalta, hogy valaki vécének használhatta nem is olyan régen.
– Hé, testvér! 
Mark megpördült.
Egy hosszú és mocskos ballonkabátot viselő férfi állt Marktól pár lépésnyire. Mark elég rosszul látta az utcai lámpa fényében, aztán egy közeli energia-kisülés kékes fénye teljesen megvilágította az alakját, harminc és negyven közöttinek vélte a korát. Hosszú, rendezetlen szakálla a mellét verdeste, a haja csimbókokban lógott, és az újságíró már régen nem látott ilyen beesett szemet. Az ismeretlen férfi mindkét kezét a kabátzsebébe süllyesztette, és Marknak kétsége sem volt afelől, hogy valamelyikben markol is valamit. Remélte, hogy csak kést.
– A frászt hozod rám, testvér – mondta gyorsan Mark, és nem hagyta, hogy a másik megszólaljon, ezért máris nekiszegezte a kérdést: – Kell egy kis pia?
A szakállas erre szó nélkül előhúzta az egyik kezét. Nem kés volt benne, hanem egy tűpisztoly, s mivel Mark nem tudhatta, hogy milyen kapszula van betöltve, jobbnak látta, ha óvatosabb lesz. Tekintetével a menekülés lehetőségeit kutatta. Ha rálőnek és eltalálják, az is lehet, hogy csak alszik egy keveset és egy szál gatyában ébred majd valami konténer tövében egy sikátor mélyén. Ám ha a kapszulában cianid van, akkor nem sok jót jósol magának. Fölemelte a két kezét.
– Oké, te vagy a jobb! Mi kell, pénz?
– Ne pofázz annyit, dobd ide a tárcádat! – dörrent rá a férfi.
A hangja rekedten szólt, és Mark még méterekről is érezte az olcsó pálinka bűzét.
Mark ellépett a fülkétől. Lassan mozgott.
– Jól van, testvér, csak ne izgasd fel magad! – mondta, és tudta, hogy a következő pillanatban megpróbál majd elrohanni. Benyúlt a dzsekijébe. – Odaadom a tárcámat!
A következő másodpercben a férfihoz vágta a Ballantinest. A torzonborz alak azonnal lőtt, de a mikroszkopikus méretű kapszula csak a telefonfülke ajtaját találta el.
Mark rohant, és bevetette magát az első szűk sikátorba. Majdnem hasra esett egy szeméthalomban, aztán rohant tovább. A mennyezeten futó csőrendszer valahol megrepedhetett, mert a víz úgy ömlött, mintha nyári zápor zuhogott volna. Mark bokáig gázolt az undorító mocsokban, és mire kiért a vízből, úgy nézett ki, mint egy természeti katasztrófa túlélője. Átvergődött a mocskon, és kiért a sikátorból. A támadójának több esze volt annál, hogy utána menjen. Mark nem ért neki annyit.
Az újságíró lihegve támaszkodott egy konténernek, és jelenleg minden emberi bölcsesség belefért számára a következő szavakba:
– A kurva életbe!
Körülnézett. Egy térre jutott ki, amelynek a túloldalán nem éppen a legszimpatikusabb épületek sötétlettek. Néhány helyen a késő éjszaka ellenére égett a villany és a távolból a klíma által keltett langyos szellő halk zenefoszlányokat sodort idáig.
Azért hozta magával a whiskyt, hogy lefizessen egy-két hobót. Amikor arra gondolt, hogy az elsőhöz máris hozzávágta, halkan felnevetett. Megpróbálta letisztítani magáról a mocskot, majd átvágott a téren a házak felé. Büszkén állapította meg magáról, hogy nem egy gyáva alak, ettől függetlenül azt is tudta, hogy most tette be ide utoljára a lábát. Számára még a lány sem ért meg ennyit.
„Bátor teremtés lehet”, gondolta Mark, amikor meghallotta a tűsarkok kopogását a járdán. A fiatal lány felbukkanása ebben a pokolban, ahol csupán pár dollár az élet, teljesen hihetetlennek tűnt az újságíró számára. Aztán eszébe jutott, hogy a különböző szektorokat más-más bandák tartják az ellenőrzésük alatt, és ez a fiatal lány nyilván valamelyik banda védelmét élvezi. Ha nem így lenne, akkor valószínűleg nem lenne mersze az alsó szinteken sétálni.
Mark számára úgy tűnt, az ismeretlen lány nem céltalanul lődörgött az éjszakában. Határozott úti célja lehetett. Ügyesen kerülgette a szeméthalmokat és a csőrendszerekből előtörő gőzfelhőket. Átszaladt az úttesten, és elindult Mark felé, aki most kilépett az árnyékból.
– Jó estét, hölgyem!
A lány megtorpant. Pár méterre állt Marktól, és a férfi meglepetten tapasztalta, hogy nem ijedt meg tőle, pedig rémes látványt nyújthatott.
A lány szűk, fehér szoknyát hordott és átlátszó szintetikus melltartót. Apró, gyerekesen fejlett melle volt és a bimbót kékre festette. Hosszú, szőke haja a vállát verdeste, melyen egy ismeretlen állatka ült, és apró, fekete gombszemét az újságíróra szegezte. A lány talán tizenöt éves lehetett, és szótlanul méregette a férfit, majd teljesen váratlanul felnevetett, és csípőre tette a kezét.
– Maga honnan mászott elő? A szemétből? – kérdezte a lány, aki a hangja alapján alig léphette át a serdülőkor küszöbét.
Mark fellélegzett. Örült, hogy végre talált egy normális embert idelent.
– Igen, a szemétből – felelte. – Belevaló gyerek vagyok, mi? Az az igazság, hogy valaki megtámadott az energia-elosztóknál, és át kellett bukdácsolnom egy sikátoron, amelyben több mocsok volt, mint egy pöcegödörben.
– Maga fentről jött, ugye?
– Igen. Honnan jött rá? Úgy hiszem, hogy már elég jó álcám van – jegyezte meg ironikusan Mark, miközben valamilyen ismeretlen eredetű és szúrós szagú váladékot próbált lerázni a dzsekije ujjáról.
– Akinek van egy kis fogalma az idelenti viszonyokról, az nem teszi be a lábát az energia-elosztó környékére. Mellesleg ki maga és mit keres itt? – kérdezte az ismeretlen lány, és odasétált Markhoz. Meglepően csinos arca volt és hatalmas kék szemét a férfira szegezte. Tisztogatni kezdte Mark dzsekijét. Nem tűnt finnyás teremtésnek. Mark orrát kellemes parfümillat csapta meg. Elhárította a segítséget.
– Hagyd a fenébe, még összekoszolod magad! Mi a fene az a válladon, patkány?
– Menyét.
– Értem – mondta Mark, aki soha életében nem látott még ilyen állatot. – Azt kérdezed, mit keresek itt?
– Túl értelmesnek tűnsz ahhoz, hogy valami rosszban sántikálj – mondta a lány olyan magabiztosan, hogy Mark szinte elröhögte magát.
– Nem túl korai ez a megállapítás részedről? Alig egy perce ismersz.
– Értek az emberekhez.
– Mondd csak, hány éves vagy?
– Mi közöd hozzá? – kérdezett vissza a lány.
– Végül is semmi, de komolyan érdekel, hogy mi az az életkor, ami komoly emberismerővé tesz valakit?
– Tizenöt.
– Múltál, vagy leszel?
– Mielőtt lejöttél ide, nem mondták neked, hogy ne kérdezz túl sokat?
Marknak eszébe jutott Tom és a figyelmeztetése.
– De igen, csakhogy ez nálam szakmai ártalom. Újságíró vagyok. Mellesleg Marknak hívnak.
A lánynak az arca sem rezdült.
– Miért kellene elhinnem, hogy firkász vagy; ezt bárki mondhatja magáról. Az is lehet, hogy rendőr vagy.
– Ha rendőr lennék szerinted az energia-elosztónál jöttem volna le az A szintre?
A lány erre nem válaszolt semmit. Mark közben előhalászta az igazolványát és odaadta a lánynak, aki hosszan tanulmányozta. Amikor visszaadta, mosolygott.
– Arra a kérdésemre még nem válaszoltál, hogy mit keresel idelent. Az nem mentség, hogy újságíró vagy, mert melyik az a degenerált lap, amelyik sztorit lát abban, hogy mi folyik a közüzemi szinteken, a város alatt?
Mark egy pillanatra elgondolkodott azon, mit is feleljen. Ha kerülgeti a forró kását, semmire se jut és nem sok esélye marad, hogy eljusson Tess közelébe. Félperces ismeretség után nincs sok értelme megbíznia ebben a gyermeklányban, de mivel nem sok esélye volt, hogy idelent találkozik még egy normális emberrel, úgy döntött, beavatja a lányt.
– A Szürke Cápákat keresem. Állítólag ez az ő területük.
– Ezt meg honnan veszed?
– Jó informátoraim vannak.
– Értem. Mit akarsz tőlük? Nem fognak neked interjút adni.
– Keresek valakit, aki közéjük tartozik. Pár nappal ezelőtt rám bízott valamit, és most vissza akarom neki adni.
– Kit keresel?
– Azt a lányt, aki pénzért verekszik. Tessnek hívják.
A menyétes lány megcsóválta a fejét, és lassan elindult, de Mark nem tágított mellőle.
– Hé, most mi lelt? Tudod, hol keressem őket?
– Nagyon jól ismerem a Szürkéket. Lényegében a védelmük alatt állok, de nem akarok neked segíteni, mert tudom, hogy mi lenne a sorsod. Tess a főnökük nője és úgy bánnak vele, mint a mesebeli királykisasszonnyal: aki rápillant, az a halál fia! Több esetről tudok, hogy Tesst keresték, de mindenki a lefolyóban végezte. Azt hiszem, volt közöttük újságíró is. Jackson rettenetesen féltékeny, és téged sem fog tárt karokkal fogadni, ha felbukkansz Tess közelében. Mit akarsz visszaadni neki?
Mark elmondta az egész történetet, s azt a furcsa párbeszédet is megemlítette, ami lezajlott közte és Tess között. A menyétes lány továbbra is a fejét rázta.
– Ha ezzel a sztorival odaállsz Jackson elé, azonnal lyukat égetnek a homlokodba. Add nekem azt a kurva pólót, én eljuttatom Tesshez, te meg felejtsd el őt!
Ám az újságíró hajthatatlan volt.
– Figyelj rám, kicsim, te ismered őket! Arra kérlek, vezess el hozzájuk, és a többi az én gondom, oké? Ha kell, megfizetlek érte…
Alig pár lépésnyire tőlük kék színű villám sült ki, és végigsöpört a konténerek között. Mark ijedten hátrahőkölt, a lánynak a szeme sem rebbent. Ő itthon érezte magát.
Na bassza meg!
A sztatikus kisülés elenyészett, a lány megvonta a vállát, és ibolyakék szemét Markra függesztette:
– Hát jó. De ha úgy alakulnak a dolgok, akkor engem ne hibáztass! Odaviszlek hozzájuk, de más segítséget ne várj tőlem! Ha szarban leszel, nem fogom kihívni a rendőrséget, egyébként is csak a robotjárőr jön le ide… hetente egyszer.
Mark nem táplált illúziókat a későbbiekkel kapcsolatban.
– Mi a neved?
– Marion.
– Oké, Marion. De mégis mit keresel te idelent?
– Kurva vagyok.
– Helyes. Akkor menjünk!

64. június 17. Róma, a Birodalom fővárosa

A SUDÁR termetű, fiatal nő karján megcsörrentek a díszes ékszerek, amikor magasra emelte a kupát. Az átrium mennyezeti nyílásán át betűző napfény megcsillant az arany karpereceken, és a nő nevetve szavalta Varró halhatatlan sorait:

„A bornál nincs kellemesebb, nincs jobb ital
bajűző, búfeletető orvosszerünk,
vidámság magvetője, édes iskola,
a társaságot összeforrasztó erő.”

Leszámítva a görög rabszolganőket, akik zajtalanul hordták a díszes boroskancsókat és holtra vált arccal figyelték Severus minden pillantását, az átriumban hatan tartózkodtak, elnyúlva a kényelmes lectusokon. Két nő és négy férfi. Rómaiak voltak mindannyian.
Severus, a pirospozsgás arcú, medvetermetű borkereskedő, a ház ura, a Varró sorait szavaló nővel szemben feküdt, és miközben nagyokat kortyolt a borából, a kupája pereme felett a nőt bámulta. Ő tudta, hogy mi következik, a vendégei még nem. Severus elégedetten böffentett. Az erős caecubusi bor, amit vízzel higítottak az ereje miatt, most lecsordult a nő állán, ahogy mohón belekortyolt a borba és izgató vérpatak gyanánt folyt be a keblei közé. A nőt Herminának hívták és az egyik legdrágább kurtizán volt Rómában, leszámítva a görög Aktét, aki Néró ágyasaként híresült el. Hermináról azt híresztelték, hogy csak nemesekkel bújik ágyba, sőt, egyesek vele kapcsolatban még Nérót is emlegették, persze, csak csendben, mert a rendszeres kicsapongásairól híres császár tőrrel és méreggel jutalmazott minden pletykát. Severus bejáratos volt a Domus Transitoriába, és ő is tisztában volt vele: Róma uralkodója egy őrült!
Hermina közben megemelkedett a kereveten, és a körülötte könyöklő férfiak tekintetének mohó kereszttüzében lecsúsztatta stóláját a bal válláról és a másik kezét is kibújtatta a ruha redőiből. A könnyű anyag lehullt övvel szegélyezett derekáig, hogy feltárja gyönyörű mellét.
– Milyen ügyetlen vagyok, hogy e drága borral öntözöm a testem ahelyett, hogy meginnám. Nézzétek, jó urak, a két keblem csupa bor!
A férfiak, Severussal az élen Hermina egészségére ürítették a kupáikat és dicsérték a nő szépségét, mely „hasonlatos Vénuszéhoz”.
Hermina udvarias mosollyal nyugtázta a bókokat, és egy apró mozdulattal intett a társnőjének. Az előtte térdelő fiatal lány felemelte a serlegét és a tartalmát Hermina testére loccsintotta, aki kacagva hátradőlt. A lány vele mozdult, miközben kibújt a tunikájából. A híres kurtizán szétvetette két kezét és lehunyta a szemét, mintha látni sem bírná ezt a sok romlottságot…
Severus egy mozdulattal kiparancsolta a rabszolgákat, és odahajolt Gaiushoz, aki szintén gazdag kereskedő volt – talán ha nem a leggazdagabb.
– Az istenekre mondom, kedves amice, hogy ennek a két nimfának a látványa még az olyan szíveket is megdobogtatja, mint az enyém.
– Severus, ha ez csak a szívedre van hatással, akkor komolyan sajnállak – mondta nevetve Gaius, és felemelt egy fürt szőlőt. A császárság egyik leggazdagabb embereként nem sok gondja volt. Tucatnyi szenátort tartott a markában, és most bortól csillogó szemmel nézte, ahogy a fiatal lány teljesen ráhajol Herminára és nyalogatni kezdi a bort a két melléről. A mozdulatsor jól megkomponált volt, és látszott, hogy a két nő nem először játssza ezt el az urak mulattatására.
„Vajon Nérót is így szórakoztatták?”
A lány fürge ujjai ügyesen bontották ki a kurtizán övét, miközben izmos kis nyelve egyre lejjebb körözött a hófehér bőrön. Hermina lassan széttárta combjait, és az ujjai, amelyen vagyont érő gyűrűk csillogtak, most beletúrtak a lány hajába.
A kurtizán fiatal társnője már a nő ágyékát csókolgatta, Hermina felnyögött, és saruba bújtatott lábát összefonta a lány derekán.
Severus egyik vendége tapssal jutalmazta ezt az izgalmas végkifejletet, de Severus pisszegett neki, hogy csendre intse. Nyilván a tetőpont még odébb van…
Hermina sóhajtozása lassan fájdalmas nyögésbe ment át és egyre jobban mozgott az ágyéka. Mintha a lány is egyre vadabb lett volna. Valósággal harapdálta a nő szemérmét és körmeit a combjaiba vájta.
Egy perc sem telt el, és a kurtizán elélvezett…
„Megjátssza magát”, gondolta Severus. Ő észrevette, a többiek nem.
Hermina hirtelen hanyatt lökte a lányt, és csókolózni kezdett vele, aztán fölegyenesedett, és a másik arca felé térdelt. Belemarkolt a hajába, és lehunyta a szemét. Megpróbált ellazulni…
– O tempora, o mores! – suttogta valaki. Severus vetett egy gyors oldalpillantást a vendégeire.
Gaius kiejtette a szőlőt a kezéből, és kikerekedett szemmel nézte a nőket. A többi vendég az elragadtatásának adott hangot:
– Százezer sestertiust adok ezért a lányért! Ki ad többet?
– Jupiterre, ilyet én még nem láttam…
Severus örömmel konstatálta, hogy a célját elérte. Ha ennek a kis cenának híre megy – márpedig efelől semmi kétség –, akkor egyre több befolyásos embert láthat majd vendégül ezeken a bacchanáliákon. Severusnak határozott céljai voltak itt Rómában, de erről senkinek sem beszélhetett…
Az átriumot az előcsarnoktól elválasztó velariumot félrehajtotta valaki és szinte hangtalanul osont be a vendégekig. Marius volt, a kereskedő bizalmasa. Manapság titkárnak mondanánk. Odahajolt az urához, és a fülébe súgott valamit. A következő pillanatban ugyanolyan nesztelenül távozott, mint ahogy bejött.
Severus ismét Gaiushoz hajolt.
– Vendégeim érkeztek, barátom. Ezt a gyönyörűséges látványt nélkülem kell, hogy tovább élvezzétek. Marius őrt áll majd, és kezeskedik róla, hogy rajtam kívül senki sem lephet meg bennetek, ha netán a szerelem oltárán akartok áldozni e két romlott nőszeméllyel.
Gaius megemelte a kupáját.
– Siess vissza, barátom!
Hermina közben korbácsolni kezdte a lányt, de Severus már rájuk sem nézett. Felállt, rendbe szedte tógáját, és átsétált a tabliumba. A függönyt elrendezte maga mögött.
A ház belső kertjéből madárcsicsergés hallatszott, és a júniusi forróságban szinte vibrált a levegő. Severus átment a dolgozószobán, és kilépett a peristülionba.
A szökőkút medencéje mellett két férfi állt. Mindketten tógában voltak. A hőség döglesztő volt, de mégsem izzadtak. Severus azonnal felismerte az egyik látogatóját, a másikat viszont sohasem látta.
– Salve! – köszönt a magasabbik férfi, és római módra a karját nyújtotta.
– Salve! – mondta Severus is. – Úgy hallom, kurva hideg telük van.
– Igen, állítólag huszonöt évvel ezelőtt esett ennyi hó.
– Még jó, hogy szabályozzuk az időjárást – nevetett Severus, akit valójában George Moore-nak hívtak, és a Katedrális állandó ókori ügynökeként már három éve játszotta idelent a gazdag borkereskedőt.
A peristüliont övező oszlopsorok között színes tunikákba öltözött rabszolgák sürgölődtek, és kíváncsi pillantásokkal méregették a vendégeket.
Severus-Moore kettőt tapsolt, mire mindenki fejvesztve menekült. A kertben csak a három hófehér tógás férfi maradt.
– Amikor három évvel ezelőtt elkezdtem idelent a munkát, elhatároztam, hogy lojális leszek a rabszolgáimmal, de rá kellett döbbennem, hogy könnyebb flagrummal idomítani, mint rózsával. Későbbre vártam, önöket, uraim.
– Változott a program – közölte Jennings ügynök. – Engedje meg, hogy bemutassam önnek Petersent, az akciócsoporttól.
– Üdvözlöm – mondta Severus, és a kezét nyújtotta.
A beszélgetés kellően lehalkított hangon és angolul folyt.
Petersen mozdulatai kimértek voltak és a tekintete rezzenéstelen. Severusnak az sem kerülte el a figyelmét, hogy Cornelius Hands embere még csak nem is hunyorog, pedig szemben áll a szikrázó délutáni nappal. Az implant elektronikus szemlencsék tökéletesen megszűrték a vakító fényt.
Az átrium felől egyre hangosabb volt a korbács csapkodása, és egy nő kéjesen sikoltozott.
– Egy kis szórakoztatás pár előkelőségnek – mentegetődzött Severus. – Rómában éljen úgy az ember, mint a rómaiak. Fontos számomra, hogy kapcsolatokat alakítsak ki, és ehhez a legextrémebb eszközöket is kénytelen vagyok felhasználni; de jó lenne, ha ezt mégsem említené meg a jelentésében. Még azt hihetnék a Cégnél, hogy perverz vagyok.
Jennings biztosította Severust, hogy a dolog nem fog kitudódni, sőt, szívesen végignézne ő is egy ilyen kis bemutatót. Petersen arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Őt nem azért küldték ide, hogy ilyen kérdésekben állást foglaljon. Tulajdonképpen nem volt ellene kifogása. Hiába minősült egy „két lábon járó” harcászati komputernek, azért ő is férfi volt. 
– Térjünk a lényegre! – váltott témát Jennings. – Milyen szintű tájékoztatást kapott?
– Tegnap kaptam egy info-sugarat, és abban felvázolták előttem az esetet, miszerint a műhold ma délelőtt meghibásodott Pompeji fölött. Gondolom, azért jöttek, hogy lehozzák.
– Pontosan.
– Mikorra tervezik az akciót?
– Ma éjszaka. A vonósugár holnap tíz nulla-nullakor jön értünk a Porta Appia mellett, addigra végeznünk kell.
– És ha nem tudják lehozni a szondát? – kérdezett rá az álkereskedő.
– Petersen idelentről megsemmisíti.
– Korrekt! – A Katedrális állandó római ügynöke egy márványpad felé invitálta Jenningséket. – Uraim, akkor tervezzük meg az akciót!

Petersen és Jennings elhagyták Severus házát, és helyet foglaltak az ügynök által felajánlott gyaloghintóban. Estig még rengeteg idejük maradt, és Jennings úgy döntött, hogy egy kissé áthágja a szabályokat. Ha már itt van az ókori Rómában, akkor vásárol valamit a feleségének. A nő tudta, hogy a férje időügynök, hiszen szintén a Katedrálisnál dolgozott. Más esetben Jennings nagyon nehezen tudta volna elmagyarázni a feleségének, honnan képes szerezni egy ókori gyöngysort, ha nem tört be egyetlen múzeumba sem…
A gyaloghintót négy hatalmas termetű rabszolga emelte a magasba, és elindultak a tömegben. Jennings és Petersen behúzták a függönyöket.
– Moore pár hónappal ezelőtt írt egy kiváló jelentést Néró Rómájáról. Nagy része a keresztények egyre erősödő jelenlétét tárgyalta, de nem ez volt benne a lényeges rész. Moore azt állítja, hogy rengeteg ügynök van idelent, és nem csak a mi korunkból. Az egész jövő fokozottan figyeli ezt a kort. Talán ez a magyarázat a szonda megvakítására?
– Lehet – felelte kurtán Hands embere. – Néró július közepén visszatér Rómába, pusztán passzióból felgyújtja, és ez kezdő lökést ad a keresztényüldözéseknek, talán ezért van idelent olyan sok ügynök. Moore-nak vannak bizonyítékai?
– Csak intuíciói vannak, de úgy tűnik, helytállóak.
– Elég jól élhet idelent ez a fószer. Jó meló, az biztos.
– No, igen. Képzelje el, Petersen, ezt a Moore-t több millió korabeli sestertiussal látta el a gazdasági osztály! Azt beszélik, állítólag nem is olyan régen vásárolt egy villát Pompejiben, pusztán pihenés és kikapcsolódás céljából, megáll az eszem!
Jennings nem tudta és később sem tudhatta meg, hogy azt a villát Moore azért vásárolta, mert utasítást kapott rá a Katedrálistól. Moore sem tudta, miért kellett ezt megtennie. Egyikük sem tudta, hogy mi az igazság; csak parányi fogaskerekek voltak egy óriási gépezetben.
A gyaloghintó egy fogadó előtt haladt el, és a nyüzsgő, kavargó tömegben befordult az utasokkal a márványlapokkal borított, széles Esquilinusra. Petersennek elméletileg észre kellett volna vennie azt a korabeli ruhákba öltözött alakot, aki az épület egyik emeleti ablakából figyelte őket, de a műszerei semmit sem jeleztek. A férfi Petersen korából érkezett – ismerték egymást –, de mégis sokkal korszerűbb felszereléssel rendelkezett. Thomas Stanley Jactának hívták és a Katedrális leghíresebb fejvadászaként vált legendává. Ő és a társai legalább sejtették, hogy jelen pillanatban mi történhet Pompejiben.
Jennings és Petersen semmit sem tudtak. Az ő szerepük csupán annyi, hogy lehozzanak Pompeji fölül egy sérült szondát, de fogalmuk sem volt arról, ezzel milyen bonyolult ügyet indítanak útjára.
A híres fejvadász egyik társa most szintén megjelent az ablakban, és hosszan nézett a távolodó gyaloghintó után.
Cornelius Hands volt az! A válaszokat arra, hogy Hands miért állt abban az ablakban, csak nagyon kevesen fogalmazhatták meg; és azon a XXIII. századvégi decemberen még a kérdések sem léteztek.
Ez a misztérium.

1232. október 15. Németalföld

A SOK böjtöléstől és imától elaszott férfi komor és szótlan közönnyel bámulta a vihart. A szél rendszeresen kivágta az ablaktáblákat, és ilyenkor dühös süvítés hallatszott a várkastély falain belül. A fáklyák fénye apokaliptikus árnyékokat vetített a falakra, és ez az alkalmanként felvillanó villámokkal párosulva, melyek csak pár pillanattal előzték meg a fület repesztő dörrenéseket, olyan félelmetes és nyomasztó hangulatot keltett, hogy az ember önkéntelenül is rettegni kezdett az ódon falak között. A csontig hatoló hideget nem tudták ellensúlyozni a hatalmas kandallókban égő öles hasábfák sem, és a szerzetesek, akik a vár fogadótermében gyülekeztek, egyre jobban fáztak egyszerű csuhájuk alatt.
Marburgi Konrád, Németalföld első inkvizítora meg sem rezdült, amikor a kivágódó ablakon át az eső az arcába csapott. Az isteni kiválasztottság biztos tudatában égette el az eretnekeket immáron három éve, és nem volt olyan erő vagy hatalom, mely előtt meghajolt volna. Egyedül a feszület volt az, amely előtt tisztelgett, valóságos fanatikus keresztényi szeretettől eltelve, és tudta, biztosan tudta, a sorsát nem kerülheti el. Isten ostora ő, hogy rendet vágjon a pokolbéli légiók között, amelyek itt járnak az emberek között, hogy megmételyezzék a lelküket. Ha ő nincs, a pokol kapui már réges-rég megnyíltak volna, hogy elnyeljék ezt a bűnös világot és hogy az örök sötétség legyen úrrá a földön.
Nemesi családban született, és a premontrei rend tagja volt. Ám később mivel lenyűgözte Krisztus szerénysége, kilépett a rendből és visszautasított minden egyházi kiváltságot. Marburgi Konrád egyszerű pap volt, de a szigorúan aszketikus életvitele alkalmassá tette arra, hogy harcba szálljon mindenféle eretnek, elhajló, istenkáromló és boszorkány ellen – és ő meghálálta az elöljárói bizalmát.
Sőt…
Türingiai Erzsébet gyóntatójaként sokszor a legapróbb vétkekért is a legszigorúbb fenyítést szabta ki a bűnbánó lélekre, és sok esetben ő maga volt az, aki a fiatal nő meztelen testét véresre korbácsolta úgy, hogy a kolostor falai beleremegtek a sikolyokba. Élvezte a fröcskölő vér látványát, mert a Megváltó vérére emlékeztette. Jajgassanak csak az emberek! Hol van az ő fájdalmuk Krisztus fájdalmához képest?! III. Siegfried a mainzi érsek már többször figyelmeztette, hogy mérsékelje magát, mert a tucatjával elégetett emberek – köztük nők és gyermekek – vére már Rómára kiállt, de Konrád hajthatatlannak bizonyult.
A domonkos és ferences-rendiek engedelmeskedtek neki, és nem volt olyan erő Németalföldön, ami gátat vethetett volna a hatalmának. Amerre járt, rettegték, hiszen a legkisebb gyanú esetén máglyahalálra ítélt bárkit, még akkor is, ha nemes volt az illető, egyházi ember, vagy egyszerű paraszt.
Az inkvizítor megvető arccal nézte, amint egy apród odaugrik az ablaktáblákhoz, és bereteszeli. Aztán két kezének ujjait összekulcsolta, s imára hajtotta a fejét. Az ajkai alig mozogtak, de a mormogását még így is hallani lehetett, mert amikor a rettegett ember Istenhez szólt, a teremben mindenki visszafojtotta a lélegzetét. Konrád kisvártatva keresztet vetett, és odafordult a herceghez, aki a hatalmas kandalló mellett állt. Széles pallosát a kőpadlónak szegezte és vaskesztyűs kezét ott nyugtatta a markolaton. Halkan fújtatott a nehéz páncél alatt, amelyen még ott csillogott az éjszakai ítéletidő nyoma.
– Nemes úr – kezdte Konrád –, mivel jó keresztényként tudtad, mi a kötelességed, ezért személyesen jöttél hozzám Wormsba, mert azt mondod, hogy az az eset, amely a tartományodban történt, olyan horderejű, hogy csak én ítélkezhetek benne?
– Pontosan, nagyuram.
– Nem vagyok úr, csupán Krisztus alázatos szolgája – javította ki szigorúan Konrád, mire a herceg elsápadt.
– Bocsáss meg… – hebegte.
– Ahh! – Konrád legyintett, majd így szólt a herceghez: – Akkor most arra kérnélek, Henrik, hogy mondd el a társaimnak is a részleteket!
A herceghez időközben odaugrottak az apródjai, és lesegítették róla a páncélt. A férfi a széles pallost átnyújtotta az egyik apródnak, majd egy mozdulattal a hatalmas asztalhoz invitálta az inkvizítort. Az asztal a terem nagy részét elfoglalta, és Henrik szolgái már jó előre roskadásig pakolták hideg sültekkel és pástétomokkal. Az öblös ezüstkupákon ott csillogott a fáklyák lobogó fénye.
– Ön, atyám és a kísérete természetesen a vendégem a hosszú és fárasztó út után, s még egyszer köszönöm, hogy eljött.
– Krisztusnak köszönd, fiam – mondta Konrád, de azért leült a herceg jobbján az öblös karosszékbe. Nem nyúlt az ételhez, se akkor, se később.
– Beszélj! – kérte Henriket.
A herceg mohón ivott a kupából, majd a kézfejével megtörölte a száját. Végigszemlélte az asztalnál ülő szerzeteseket, aztán tekintete megállapodott az inkvizítoron, és így szólt:
– Az erdőn túl, a faluban van egy fogadó, ahol az elmúlt héten megszállt egy ismeretlen férfi a feleségével. Mint később a tanúvallomásokból kiderült, az erfurti vásárba igyekeztek. Egy kordéjuk volt, amit kint tartottak az istálló előtt és egy lovuk, aminek az ellátását jól megfizették. Rendes, tisztességes házasfeleknek látszottak, csak az tűnt fel a fogadósnak, hogy az asszony mindenféle furcsa dolgokat kérdez az eretnekekről, meg azokról az ördögfattyú boszorkányokról, aztán meg magát is kérdezték, atyám, vajon most merre járhat. Az asszonyi állat meglehetősen kíváncsi teremtmény, és ez még fel sem tűnt volna senkinek. De a fogadós felesége áldott állapotban volt, és amikor ez a házaspár megérkezett, már útban volt a gyermek is, tehát értesítették a bábaasszonyt… Akkortájt is ilyen vihar tombolt, mint ma éjszaka. Bizony igaza van azoknak, akik azt mondják, hogy az ördög ilyenkor jön föl a túlvilágról… Szóval a fogadós felesége azon az éjszakán fiút szült, de a csecsemő kisvártatva meghalt, mire nagy lett a riadalom. Ez a nő, akit egyfolytában a boszorkányok érdekeltek, ott volt a szülésnél és segédkezett a bábának. Amikor viszont meglátta a halott csecsemőt, mindenféle varázsszereket hozatott a férjével, és feltámasztotta a halottat…
Az asztalnál ülő szerzetesek felhördültek, és izgatottan tárgyalták az eseményeket. Sokan már most tisztán láttak mindent.
– A férfi maga az ördög. A nő pedig boszorkány… 
Konrád csendre intett mindenkit.
– Mi történt ezután?
– A bábaasszony ezt látva mindent elmondott a papnak még azon az éjszakán, és kisvártatva a hír az én fülembe is eljutott. Nem vesztegettem az időt. A várkápolnába siettem, és hosszan imádkoztam. Kértem Istent, hogy öntsön elég bátorságot a szívembe, hogy megküzdjek az ördöggel… Még azon az éjszakán rajtuk ütöttem a legjobb embereimmel, és a nőt sikerült elfognunk… A férfi meghalt.
– A férfi holttestével mi történt? – kérdezett közbe az inkvizítor.
– A parasztok elföldelték a trágyadombon.
– Amikor megöltétek, a teste nem vált köddé, nem tűnt el mintegy varázscsapásra? – tudakolta Konrád.
– Nem.
– Akkor a férfi nem volt démon – közölte Konrád.
– A holttestet el kellett volna égetni! – kiáltotta közbe egy domonkosrendi, de a herceg könnyedén kivágta magát:
– Hatalmas vihar tombolt és ömlött a víz. Nem volt módunk máglyát gyújtani.
Konrád bólintott, és elgondolkodva hátradőlt a székben. Sokáig csak a vihar tombolása és a kandallóban lángoló fák ropogása hallatszott. Villám fénye vágott be az ablakon, és az ég hatalmasat dörrent. Sok szerzetes, aki már egyébként is remegett az előbb hallottaktól, most rémülten pislogott. Mindenki Konrádot nézte, aki lehunyt szemmel ült, szinte szobormereven. Nem lehetett tudni, mi jár a fejében. Sokan úgy vélték, hogy ilyenkor Istennel beszélget.
Marburgi Konrád kinyitotta a szemét. Egy őrülettől csillogó szempár nézett a hercegre.
– Most hol van a nő?
– A pincében a patkányok közt. Jól őriztetem.
– Megkínoztattad?
– Az öcsém, Hans megkorbácsolta, de egy szó sem hagyta el az ajkát.
Konrád gúnyosan elmosolyodott. Ő tudta, hogy miként kell fájdalmat okozni. Ezt a nőt igazi élvezet lesz vallatni. Kár, hogy a domonkos-rendi Conrad Torsó és a félszemű Johannes, a társai nincsenek itt. Egy boszorkány, aki feltámasztja a halott gyermekeket! Ó, apage, Satanas!
– Beszéltél nekem valamiféle ördöngös szerkezetekről, amelyeket a nőnél találtatok – jegyezte meg az inkvizítor.
A herceg kupája megállt félúton a szája és az asztal lapja között. Most már bánta, hogy idefelé jövet az ismeretlen eredetű tárgyakról is említést tett, mert ki tudja, hogy mire használhatóak, ha az ember megfejti titkaikat. Az egyiket látta működni, amikor megrohanták a fogadót. Az egyik katonáját mintha a villám terítette volna le, olyan volt az a fényes sugár, még a júliusi napnál is vakítóbb. Henrik a maga módján nem volt ostoba ember. Véres karddal a kezében bejárta a Szentföldet, és ott látott sok csodát. Tudta, hogy az a valami egy fegyver – és óriási hatalom van a birtokában annak, aki tudja a titkát, hogy mi módon lehet forgatni a csatában.
– Ezeket a szerkezeteket az embereim a tűzre hányták, amikor visszatértünk a várba.
„Hazudik”, gondolta Konrád, de a sejtésének egyelőre nem adott hangot. „Te is ugyanolyan eretnek vagy, mint a többi. A boszorkány után te következel!”
– Mikor kezdi el vallatni a boszorkányt, atyám? – kérdezte Henrik a kupája mögül, és mivel látta, hogy az inkvizítor homlokán ráncot vetnek a gyötrő gondolatok, ezért gyorsan hozzátette: – Azt javallanám, önnek, atyám, haladéktalanul sújtson le rá Isten haragja és ne várjon rá, amíg a hajnalért kiállt a kakas!
Konrád hirtelen felállt. Döntött.
– Látni akarom ezt a nőt. Ha bevallja bűnös mivoltát, akkor sem kegyelmezhetünk neki. Mindenképpen égnie kell.
A szerzetesek sűrűn bólogattak, és a társaság élén Henrikkel és Konráddal kitódult a vár nagyterméből. A katonák kezében tartott fáklyák rőt fénybe vonták a vastag és nyirkos falakat, amint egyre lejjebb hatoltak a pincében. A bűz egyre elviselhetetlenebb volt.
– A herceg jön – kiáltották az őrök, és megnyíltak a rácsok. A sebhelyes arcú, mosdatlan és mogorva férfiak összesúgtak Konrád láttán, és titokban keresztet vetettek.
Az inkvizítor a gondolataiba merült, és mint egy élőhalott úgy ment Henrik után. Arra eszmélt, hogy megállnak egy megvasalt ajtó előtt. A pince ezen a ponton olyan alacsony volt, hogy szinte meg kellett görnyedniük. A katonák megvilágították az ajtót, és egy iszonyúan csúf arcú gnóm, aki talán egész életét Henrik herceg pincéiben élte le, félretolta a reteszt és belökte. Egy sötét odú tárult fel előttük. Henrik kikapott egy fáklyát egyik alattvalója kezéből, keresztet vetett, és közben bevilágított.
Az egyik sarokban lévő rothadó szalmán egy nő feküdt. A testén cafatokban lógott a ruha, és még a fáklyák fényénél is lehetett látni a véres korbácsnyomokat a combján és a hasán. Hosszú, szőke haja az arcába lógott, de a mocskos haj mögül mégis elővillant a szeme, amelyekben meglepő módon nyoma sem látszott a félelemnek. A nő szeme inkább fájdalmas szomorúságot tükrözött. Konrádot ez meglepte. Elvárta, hogy féljenek tőle. A félhomályban nem volt mód pontosan behatárolni a nő korát, de az inkvizítor úgy vélte, nem lehet több negyvennél.
– Hogy hívják? – kérdezte Konrád a herceget, de az megvonta a vállát.
– Semmilyen kérdésre sem válaszolt.
– Egyáltalán szólt egy szót is?
– Nem.
Az inkvizítor felegyenesedett. Henrik még soha életében nem látott ilyen magabiztos mosolyt senkinek az arcán, mint Konrádén.
– Kínzóeszközeid vannak?
– Természetesen.
– Akkor most véget vetünk e szerencsétlen teremtés hallgatásának.
A herceg intett, mire két katona megragadta a nőt, aki nem tanúsított különösebb ellenállást. Az inkvizítornak nem kerülte el a figyelmét, hogy a nő rettenetesen fázik.
– Nem vagy te érzéketlen – morogta.
A katonák a nőt a hajánál fogva húzták végig a folyosón, de a szerencsétlen még mindig csöndben volt. A herceg már-már arra gondolt, hogy ez a nő néma, de elhessegette a gondolatot, hiszen a tanúvallomások alapján úgy tudta, hogy a boszorkány bizony nagyon is kíváncsi természetű, aki folyton faggatódzik. Hans korbácsolása alatt viszont meg sem mukkant. Na, majd a tüzes vas! A Szentföldön sokszor elszórakoztak a foglyul ejtett mór nőkkel. Az a nő, akinek izzó vassal égetik az ágyékát, nem bírja sikoltozás nélkül. A boszorkány sem fogja bírni. Henrik vigyorgott. Tudta, hogy élvezni fogja a látványt.
A nőt berángatták a kínzókamrába, majd a kövön kuporgott addig, amíg az egyik katona lehajolt hozzá, és a hajánál fogva felrántotta az arcát. A boszorkány hangtalanul sírt.
Hans dühöngött.
Henrik bátyja, ez a kapitális barom – hogy a szaracénok rohasztották volna meg a Szentföldön! –, most idehozatta ezt a szadista papot, akitől az egész Németalföld rettegett, mert jó kereszténynek akar mutatkozni az Egyház előtt. Hans mérgesen csapkodta a kardmarkolatát és szitkozódott magában, mert nagyon jól sejtette, hogy Henriket semmi más sem késztette erre, csupán a gyávaság, a Marburgitól való félelem. Rettegés attól a gondolattól, hogy egyszer majd őt vádolja be valaki, és akkor jól jön majd az első inkvizítor kitüntető ismeretsége.
– Rohadnál meg, te hülye! – suttogta magában az öcs.
Hans is részt vett a fogadó lerohanásában. Sötét éjszaka volt, és éppúgy dühöngött a vihar, mint most. A boszorkány férje kemény ellenfélnek bizonyult, és nála volt az a valami, ami villámokat szór, de már nem maradt ideje használni ördögi hatalmát. A testét lándzsa járta át. Az ördöngös szerkezet ott volt a kezében… és még sok másik a szobában. Hans egész éjszaka duruzsolt Henrik fülébe, hogy nem lenne okos dolog értesíteni az inkvizítort. A nőből ki kell csikarni minden titkot, aztán el kell vágni a torkát. Henrik is tudta ezt, de gyáva volt. Egész éjjel csak imádkozott, aztán maga ment Wormsba Konrádért.
Hans kiköpött a gondolatra, és maga mellé intve két emberét, átvágott a várudvaron a kapuőrség irányába. A vihar továbbra is tombolt, és hatalmas széllökések ostromolták a vár falait. Hans köpenye pillanatok alatt átázott. Ma nagyon rossz éjszakája lesz, vélte a férfi. Ellenben jó érzés volt tudni, hogy az ördögi szerkezet ott lapul a köpenye alatt. Henrikkel titokban még aznap éjjel kipróbálták, és addig forgatták a kezükben, amíg ismét szórni kezdte a villámokat. A tűvékonyságú fénysugár, mely vakítóbb volt mindennél, úgy égette át az egyik lovagi páncélt a nagyteremben, mint a tábortűzből kicsapó szikra a mellette kuporgó inget. S Hans máris tudta, hogy jövőre visszatér a Szentföldre… és meghódítja.
Erre ez az ökör idehívja Konrádot! – morgolódott Hans.
A szél velőtrázó sikolyokat hozott az öregtorony felől. Hans vigyorgott, és kivillantak odvas fogai.
„Azt hiszi ez az ostoba pap, hogy majd ő kiszed mindent a nőből?” gondolta Hans. „Ha nekem nem sikerült, hát neki sem fog… Talán ennek a nőnek meg kellene hagyni az életét, hiszen méltó szeretőm lenne… Hm!”
A következő pillanatban felharsant a kapuőrség kiáltása:
– Lovasok a kapu előtt. Hé, fáklyákat ide, gyorsan!
Hans félrelökte az egyik íjászt, és kihajolt a mellvéden, de az éjszaka és a tomboló vihar miatt szinte semmit sem látott. Mintha fehér köpenyek lebegnének a szélben. Az őrök íján megfeszült az ideg és az acélhegyű vesszők az éjszakát célozták.
– Kik vagytok odalent? – kérdezte ordítva az őrparancsnok, hogy túlharsogja a süvítő szelet.
Hirtelen villám hasított az éjszakába, és az éles fény négy lovast világított meg a hatalmas kapu előtt az árok túloldalán. A fejüket sisak borította és hosszú, fehér köpenyükön, mely korbácsként csapkodott a szélrohamok alatt, ott virított a vörös színű kereszt.
– Templomos lovagok – harsogta az egyik őr, de Hans máris ott termett. Most már ő is látta őket.
A Szentföldek legkiválóbb harcosai, a középkor legendás alakjai kértek bebocsátást. Hans nem rajongott értük különösképpen, de a lovagoknak túl nagy volt a hatalma, hogy Hans kikezdjen velük.
– Leengedni a hidat – ordította, és máris ment le a kopott lépcsőkön.
– A Szentföldről hoznak híreket – harsogták az őrök.
A felvonóhíd nyikorogva elindult lefelé és a karvastagságú kötelek felhúzták az erős kovácsoltvas rácsot. Az udvar hamarosan fáklyák fényétől volt világos. A lópaták dobogása egybefolyt az újabb égzengéssel, amikor a négy Templomos bevágtatott az udvarra. A rács elindult lefelé. Az őrök megbabonázva nézték a lovagokat, akik az udvar közepén táncoltatták vad paripáikat. Az egyik Templomos, aki nyilvánvalóan a vezetőjük volt, felharsant. A hangja még a vihar tombolását is elnyomta, földöntúli hang volt, és a legközelebb állók visszahőköltek:
– Hol van a boszorkány?
Hans ekkor ért le az udvarra, és mindent megértett. Az ő korában nem volt sok lehetőség másra gondolni.
– Az ördög! Az ördög eljött a nőért! – ordította a férfi, és a köpenye alól előkapta a varázsfegyvert. Ráfogta a legközelebb álló Templomosra, és lenyomta a gombot. Tudta, hogy így kell csinálni… mást nem tudott.
A XXIII. századi technika a XIII. századi katona kezében ugyanúgy működött, de a hatása más volt, mint amire Hans számított. A férfiak nem templomosok voltak, de nem is démonok, akik a pokolból jöttek. Hans a Katedrális különleges kommandósaira lőtt. A lézersugár elsüvített a hátráló őrök feje felett, de úgy pattant le a lovag páncéljáról, mint jég az ablaküvegről egy nyári zivatar alatt. Hans elhajította a pisztolyt, és kardot rántott.
A kettes intervenciós csoport tagjaiból koncentrikus kék színű körök sugároztak ki, és az őrség tagjai úgy dőltek el, mint a krumpliszsákok. Pár íjásznak még maradt ideje megfeszíteni a húrt és ellőni a vesszőt, de ha a sugárkezelt mellvértek a lézert is kivédték, akkor a középkori fegyverek semmit sem érhettek a lovasok ellen. Az íjászok rémülten menekültek, de a kék sugarak őket is elérték. Pillanatokon belül minden elcsendesedett, csak a zápor zuhogott továbbra is rendületlenül.
A kommandósok leszálltak a lovakról. A sisakok lekerültek a fejekről. Az egyikük egy huszonöt év körüli nő volt, fiúsan rövidre vágott frizurával. Leoldotta magáról a fehér köpenyt, és különleges sugárkezelt műanyag páncéljában máris eltűnt a sötétben. Tudta a dolgát.
– Megszerezték a felszerelését – mondta az egyik férfi, és ő is leoldotta a köpenyét. Ugyanolyan futurisztikus páncélzata volt, mint a nőnek, akinek az útját csak az őrök elfojtott sikolya jelezte a vár különböző pontjain.
– Az a nagydarab szőke képes volt használni a lézert. Megáll az eszem! – hüledezett egy másik lovas.
Hármójuk közül a legmagasabb, aki legutoljára oldotta le a köpenyt és vette le a sisakot, csupán ujjmozdulatokkal jelzett valamit, mire a másik két férfi is eltűnt az éjszakában. Ők is tudták, mi a dolguk. A legmagasabb férfi pedig átlépdelve az elkábított őrök mozdulatlan testén, odament a lépcső tövében elterülő Hanshoz, és a hátára fordította. Lekapcsolt valamit az övéről, és odaszorította a kábult férfi homlokához. Hans teste megrándult, és a következő pillanatban felnyitotta a szemét. A herceg öccse egy markáns arcvonású harminc-harmincöt éves, fekete hajú férfit látott az arca elé hajolni. A földre hullott fáklyák fénye ott parázslott az idegen szemében, amikor megragadta Hans bőrzekéjét.
– Nincs sok időm – mondta ónémet nyelven, tökéletesen formálva a szavakat. – Hol van a nő?
Hans valami gombócot érzett a torkában. Még sohasem félt ennyire, mint most, hiszen az ördög tartotta a markában.
– A pincében… a kínzókamrában. 
A férfi arca meg sem rezdült.
– Hol lehet lemenni a pincébe?
Abban a pillanatban szólalt meg az egyik kommandós hangja a férfi fülébe helyezett apró rádióban.
– Ezredes, hallottunk mindent. Megvan a lejárat és halljuk a nő sikoltását. Adjon engedélyt!
John Michael Kerwin a kettes intervenciós csoport parancsnoka egy rövid pillanat alatt döntött, és csak ennyit mondott a páncélzata gallérjából, a szája elé ívelő mikrofonba:
– Behatolni! Kábító fokozat!
– Figyelem behatolunk. MOST! – hallatszott az apró rádióban.
Az akció elindult, és az ezredes hallotta a fülébe szerelt rádiónak köszönhetően az energiafegyverek süvítő hangját.
A háta mögött fegyvercsörgés hallatszott, és a férfi visszanézett. Henrik három katonája került elő. A fegyverzetük pajzs volt és lándzsa. Lépésben közeledtek. Tudták, hogy az a férfi, aki ott guggol Hans mellett, nem evilági lény. Az ezredes elcsodálkozott a bátorságuk láttán, de nem különösebben izgatta a dolog. Egy gyors mozdulattal megszorította Hans nyaki ütőerét, és a férfi egy pillanat alatt visszazuhant az öntudatlanság állapotába. A három lándzsás már csak pár lépésnyire volt. Kerwin keze ráfonódott annak a kardnak a markolatára, amelyet mindig magánál hordott, bármilyen akcióban vett részt, majd lassan felegyenesedett. A kardot magától Okadzaki Maszamunétól kapta 1322-ben, és nem véletlenül. Ha Kerwin a középkori Japánban született volna, akkor máig legendaként említenék a szigetország történelem tankönyvei. Kerwin a leghíresebb szamurájok tanítványa volt, és túltett minden mesterén. A német zsoldosok nem tudták ezt.
Az egyik katona előredöfött a lándzsával a pajzs mellől, de ez volt az utolsó mozdulata, míg élt. Az ezredes a pillanat törtrésze alatt előrántotta a japán kardot, és kettévágta a lándzsát. Azután oldalt lépett, és sisakkal, pajzzsal együtt a zsoldost is kettéhasította.
A kard kettőt villant, és a másik katonának lerepült a lándzsát tartó keze, majd a feje vált el a törzsétől. Az ezredes előrelépve az összeomló testből kirobbanó vér felhőjében egy gyors mozdulattal átdöfte a harmadik zsoldost, akinek a vér bugyogva és fröcskölve tört elő a száján, miközben sikolyra nyitotta az ajkát. Kerwinnek mindössze öt másodpercre volt szüksége mindehhez, s amikor az utolsó támadója is összerogyott és elterült az eső meg vér áztatta porban, a kard leírva egy rituális ívet, amely alatt lerázódik a pengéről a sikamlós vér, már vissza is került az enyhén ívelt hüvelyébe.
A férfi halk kattanást hallott a bal fülében, és megszólalt benne a kommandó női tagja.
– Megvan a nő felszerelése.
– Rendben van, Michelle. Mozogj! Hamarosan eltűnünk innen.

– Meg kellene ölni ezt a rohadt állatot – mondta dühösen Michelle, miközben egy adag neuralgicont fecskendezett a nő karjába a pneumatikus pisztollyal.
Az ügynöknő testét égésnyomok borították és sokkos állapotban volt. Érthetetlen szavakat nyöszörgött.
Az ezredes elfordította a tekintetét az elgyötört testről, aztán így szólt:
– Sajnálom, Michelle, de még élnie kell. Történelmi figura volt szegény barom. Majd 1233. július 30-án fogják meggyilkolni a Mainz és Marburg közti országúton… Remélem, én leszek az. Serrault! – fordult egy másik emberhez.
– Uram!
– Aktivizálja a pszichoszondát! Akik ma éjszaka itt voltak a várban, semmire sem szabad emlékezniük. Galland, maga meg porlassza el a hullákat ultrahanggal!
– Igen, uram!
Percek múlva az emberek éledezni kezdtek a várban; és senki sem emlékezett semmire… így készült a történelem.

2294. december 22. Los Angeles, az alsó szintek

MARK utoljára a Közlekedési Múzeumban látott ilyen szerkezetet. Motorkerékpárnak hívták, és valamilyen kőolajszármazékkal működött, amit időnként bele kellett tölteni. Hangos volt és büdös, de mindezek mellett megadta az embernek a szabadság érzetét. A sikátorban, ahol álltak, több ilyen motor is állt. Marion egy tagbaszakadt fickóval tárgyalt, aki úgy állt egy füstös és zajos helyiség ajtajában, ami a sikátor oldalában nyílt, mint valami élő kordon. A férfi ujjatlan mellénye alól kidomborodtak az izmai és hanyagul egy lézerpisztoly volt a széles bőrövébe dugva; Mark bátran lemerte volna fogadni, hogy nincs rá engedélye. Majd' félórán keresztül keringtek a mocskos utcákon, míg eljutottak ebbe a szűk sikátorba. Hajdanán itt raktárépületek állhattak. A távolban valamilyen gyár magasodott a csövekkel borított mennyezetig. Éjjel egy is elmúlt. A fejük fölött százmillió tisztességes ember aludt, de idelent zajlott az élet. A távolban lövések dörrentek. A kóbor kutyák vonyítva iszkoltak a váratlan zaj hallatán. Ezen a környéken rossz lehetett a klíma, mert erős szél fujt. Mark fázott és a nyakáig húzta a dzseki cipzárját.
Marion visszajött Markhoz. Az izomkolosszus az ajtóból a tekintetével követte, aztán a pillantása megállapodott Markon.
– Ez itt a Szürkék törzshelye, de egyikük sincs itt. Max azt mondja, hogy ma éjjel még megjelenhetnek. Ha van időd… és merszed várni, akkor bemehetünk. Maxnak azt mondtam, hogy a bátyám vagy.
– Rendben van, hugi, menjünk be, mert megfagyok. Marion megvonta a vállát, és belékarolt a férfiba. Max félreállt az útból, és beléptek.
Odabent még két biztonsági ember állt a belső ajtó előtt. Mindegyik lézerfegyvert viselt, és semmi kétséget sem hagytak afelől, hogy ha kell, akkor használnák is. Mark megpróbált marcona pofát vágni, és már bánta, hogy az elmúlt három napban rendesen borotválkozott. Marion belökte a belső ajtót. Markot valósággal mellbe vágta a rockzene és a whisky szaga. A helyiségben, amely félig diszkó, félig meg kocsma funkcióját töltötte be, szinte vágni lehetett a füstöt. Az alsó szintek csőcseléke még mindig a dohányzás rabja volt.
Marion átverekedte magát a tömegen, és az üvöltő zenét túlharsogva minden ismerősének odaordított, hogy Mark nem más, mint a bátyja. Mark kezdte úgy érezni magát, mint Alice Csodaországban. Marion ismert egy asztaltársaságot, és helyet szorítottak nekik. Az újságírónak szerencséje volt az asztalnál ülő „hölgyeknél”, akiknek a foglalkozása hasonlónak mondható Marionéhoz, mert percek alatt több ajánlatot kapott. Kisvártatva Marion a férfi ölébe ült, és csak a hülye nem látta, hogy nincsenek rokoni kapcsolatban. Egy idő után Marknak fájni kezdett a feje a füsttől és a zajtól, s javasolta Marionnak, hogy menjenek ki egy kicsit levegőzni. A lány hosszan nézett a szemébe, aztán a menyétet levette a válláról, és odaadta az egyik barátnőjének, hogy vigyázzon rá.
Átverekedték magukat a tömegen, de most az ellenkező irányban, és amikor kiértek az utcára, Mark számára a sikátor bűzös levegője valóságos megváltásnak bizonyult. Marion eldobta a cigarettát, és valósággal belebújt Mark dzsekijébe.
– Fázom egy kicsit – nyöszörgött a lány, miközben hozzábújt a férfihoz, aki hirtelen nem tudta, mit kezdjen ezzel a gyerekkel, aki már ilyen fiatalon a testével kereste a kenyerét. Megfogta a lány állát, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.
– A kurvák nem csókolóznak, ugye? – kérdezte Mark.
Marion szó nélkül felkínálta az ajkait. Vadul csókolták egymást, de a lány hirtelen kibontakozott és valósággal ellökte Markot magától.
– Nem vagyok normális – dühöngött. – Tiszta hülye vagyok!
Markot a bent elfogyasztott alkohol melegítette, ezért mint egy jól nevelt Grál lovag kibújt a dzsekijéből, hogy a lány vállára terítse. Marion mozdulatlanul tűrte. Szőke haja a szemébe lógott. Mark gyengéden kisimította az arcából.
– Nem vagy te ezek közé való – mondta Mark.
Marion szemében düh csillant, és pofon vágta a férfit. A dzsekit lekapta a válláról, és odahajította Mark lába elé, majd sarkon fordult, s visszaszaladt az ivóba.
– Hülye liba – morogta Mark, és fölvette a dzsekit a földről. Hirtelen elment a kedve mindentől. A pokolba kívánta az alsó szintet és Mariont. Hagynia kellene az egész cikket a francba és sürgősen el kellene felejtenie a fekete hajú, gyönyörű lányt, aki puszta kézzel osztja a halált sötét parkolók mélyén. Legszívesebben visszament volna a felszínre, de soha életében nem hátrált meg semmi elől, és ezért dolgozott bulvárlapnál, habár a szíve legmélyén valahol érezte, hogy Tessnek semmi köze az ő elhivatottságához. Valami ismeretlen erő hajtotta a lány felé.
– Milyen barom vagyok! – mondta Maxnak, aki szótlanul nézte az újságírót, és keresztbefont karokkal állt a bejáratnál. Mark meg sem próbált visszamenni a lebujba, inkább meghúzódott egy falmélyedésben. Max nem foglalkozott vele. Egy vörös hajú nővel csevegett, majd rutinosan turkált a szoknyája alatt.
Mark vetett egy pillantást az órájára. Elmúlt hajnali két óra.

A motorok teljesen váratlanul fordultak be a sarkon, és a szűk sikátorban szinte lépésben haladtak egymás után. A gépeken ülő férfiak fegyvert viseltek, és nem is titkolták, hogy nem éppen békés állampolgárok. Max eltaszította magától a vörös nőt, és lelépett pár lépcsőfokon. Összeölelkezett valakivel.
A motorok leparkoltak a lebuj előtt, és a marcona külsejű fickók csoportosulni kezdtek a bejáratnál. Az a férfi, akit Max az előbb megölelt, kibontakozott az ölelésből, majd átkarolta egy fekete hajú lány vállát.
A lány Tess volt. Az egész ruházata vékony bőrpántokból állt, amelyek a lábát borító saruból kígyóztak fölfelé a testére. A bőrpántok összefonódtak az ágyéka és a két mellbimbója előtt. Más „ruhát” nem viselt. Fantasztikus alakja volt, és Mark megbabonázva nézte. Tudta, hogy hülyeséget csinál, de elindult a csoport felé. A dzseki zsebéből kivette a lány pólóját.
– Hello, Tess! Nem hagyott el valamit? 
Markra a következő pillanatban tucatnyi energiafegyver szegeződött, és a bőrdzsekis, vad férfiak pillanatok alatt közrefogták. Mark tudta, hogy a halál fia, ha megmozdul, ezért ott állt a lánytól háromlépésnyire, és kinyújtott kézzel tartotta előre az apró ruhadarabot. Tisztában volt vele, hogy a következő pillanatokban sok minden eldőlhet, ezért nem akart lehetőséget adni a motorosoknak a gondolkodásra. Amíg szóval tartja őket, addig talán nem lövik le. Igazából az zavarta, hogy Tess szemében nyomát sem látta annak, hogy felismerné…
– Hé, emberek! Hé, mi a franc van! Tess rám bízott valamit, amikor a múlt héten kicsinálta azt a behemót faszt a parkolóban, és a nagy kavarodásban, mire visszaadtam volna neki, már el is húzta a csíkot. Vagyok olyan lovagias, hogy ide is utána jöttem. Remélem, fiúk, nem veszitek rossz néven, és mielőtt még arra gondolnátok, hogy zsaru vagyok, ezt gyorsan felejtsétek el! Tegnap éjszaka óta itt bolyongok az alsó szinten, hogy a Szürke Cápákra bukkanjak… Azzal kezdtem, hogy az energia-elosztónál egy faszkalap majdnem kicsinált egy tűpisztollyal, és ha nem vágok hozzá egy üveg Ballantinest, otthagyom a fogam. Utána találkoztam valakivel, aki elhozott ide, hogy itt megtalálhatlak benneteket. Egyébként újságíró vagyok és Mark Wilsonnak hívnak. Ha kell, megmutatom az igazolványom. Ha akartok, kutassatok át, csak egy trimenziós felvevő van nálam… – Mark a fentieket egy szuszra hadarta el, aztán a végén még hozzátette: – Ez van, basszátok meg!
A férfi elhallgatott, és lakonikus közönnyel várta, hogy lelőjék.
A Tess mellett álló nagydarab fickó, aki minden bizonnyal Jackson lehetett – Mark azonnal ráismert Marion leírása alapján –, felröhögött, mire a banda, látva főnöke reakcióját, szintén vad nyerítésbe kezdett, és a sugárfegyverek csöve elmozdult Markról. Tess nem nevetett. Mark számára olyan volt, mint egy márványba faragott, antik istennő, csábító bőrszíjakba öltözve. Csak a szája szögletében derengett fel valami halvány mosoly. Lassan bólintott Mark felé. Látszott az arcán, hogy megismerte a férfit, habár csak egyszer látta. Mark tudta, hogy rajta röhögnek, hát úgy látta jónak, ha ő is bekapcsolódik az általános vidulásba. Ám az arcára fagyott a mosoly, amikor látta, hogy Jackson arca egy pillanat alatt kőkeménnyé változik, és váratlan mozdulattal az övéből előkapta az energiafegyverét. A pisztoly még föl sem emelkedett, amikor a bandavezér a hüvelykujjával máris feltolta a fokozatszabályozót a maximumig…
– Hülye firkász! – mondta Jackson, és lenyomta a gombot. Ám ami a következő pillanatban történt, arra senki sem számított.
A lány gyorsabb volt, mint bárki, akit eddig Mark látott élete huszonnyolc éve alatt. A lövés pillanatában a keze félrecsapta Jackson könyökét, mire a vörös energianyaláb az egyik motor üzemanyagtankjába vágódott.
A Harley Davidson nyomban tűzgolyóvá változott és izzó fémdarabkák spricceltek a szélrózsa minden irányába. Valaki lángba borult és üvöltve hentergett a földön. Kitört a káosz. Tess nem próbálta elvenni Jacksontól a fegyvert és meg sem ütötte a férfit. Miután félrecsapta a fegyvert tartó kezet, a következő mozdulatával Mark elé ugrott, Jackson fegyverének a csöve és a férfi közé.
Jackson és Tess tekintete egybefonódott, aztán a férfi leengedte a fegyvert tartó kezét.
– Oltsátok el azt a kurva tűzet! – harsogta.
Mindez rövid másodpercek alatt játszódott le. A lebujból tucatnyian tódultak ki a robbanás hangjára, és a szűk utcácska hamarosan megtelt emberekkel. A motorokról lekerültek a poroltók, és a bőrdzsekis fickók gyorsan elfojtották a lángokat.
Jackson és a bőrszíjakba öltözött lány még mindig mozdulatlanul méregették egymást, aztán a főnök odaszólt Tess válla felett a döbbenten szemlélődő Marknak.
– Egy percet adok, hogy húzd el innen a csíkot, rohadt firkász! 
Mark nem válaszolt.
Jackson arca szinte rángatódzott a dühtől. Lépett volna Mark felé, de Tess megint közbeavatkozott. Hátralépett az egyik lábával és az egyik tenyerét Jackson melle elé tartotta. A másik keze ökölbe szorult, ütésre készen.
– Hagyd őt békén! – mondta.
Jackson arca bíborvörössé vált, aztán a férfi váratlanul megenyhült, olyan hirtelen, mintha varázspálcával intett volna valaki.
– Miért véded? – kérdezte Jackson.
Mark számára úgy tűnt, hogy a nagydarab mogorva fickó fél a lánytól. Ez még akkor is meglepőnek tűnt az újságíró számára, ha tudta, hogy Tess tíz férfival is felér.
– Szükségem van rá – felelte csendesen a lány. – Beszélni akarok vele.
Jackson erre nem válaszolt semmit, hanem dühösen szuszogott, majd váratlanul sarkon fordult.
– Na, elég a mókából! Mindenki befelé! – harsogta, és félrelökdösve az embereket megindult a lebuj bejárata felé. Látszott rajta, hogy rettenetesen dühös. A nagy felfordulásban nagyon kevesen látták a közte és Tess között lejátszódó jelenetet, de mégis úgy érezte, hogy a saját nője megalázta a banda előtt. A fegyvert még mindig a kezében tartotta, és az egész ember remegett a visszafojtott indulatoktól, amelyek kitörni készülő vulkán gyanánt feszültek benne. Tess a tekintetével követte, aztán mikor a férfi széles vállai eltűntek az ajtóban, leengedte a két kezét és Mark felé fordult.
A férfi köpni-nyelni nem tudott, csak nézte a lányt szótlanul, aztán hosszú pillanatok múlva végre kinyögte:
– Köszönöm.
– Ki tanácsolta magának azt a baromságot, hogy itt megtalálhat?
Mark felemelte a kezét, amelyben még mindig ott szorongatta a lány pólóját.
– Csak ezt akartam visszahozni.
– Maga tiszta hülye! – sziszegte dühösen Tess, kikapta a pólót a férfi kezéből és elhajította. – Most tűnjön innen azonnal, ha kedves az élete!
– Tess, maga azt mondta ennek a baromnak, hogy beszélni akar velem… nos, adjon nekem legalább öt percet, hogy…
Tess hirtelen mozdulattal mellbe lökte Markot, és ő hátratántorodott. Látszólag nem volt nagy ütés, de a férfi mégis úgy érezte, hogy egy kalapáccsal vágták mellbe.
– Mark Wilsonnak hívják, ne féljen, nem felejtem el! De most tűnjön innen, mert lehet, hogy perceken belül lézer járja át a fejét, és lehet, hogy az enyémet is, ha tovább védem önt, uram!
Egy pillanatra összefonódott a tekintetük úgy, mint akkor a parkolóban, de Mark semmit sem vélt kiolvasni a lány szeméből, amely még a sikátornál is hűvösebb volt.
– Vigyázzon magára! – mondta a férfi, és mivel tudta, hogy ma éjszaka valószínűtlenül sokszor volt szerencséje, és minden jó sorozat megszakad egyszer, ezért nem habozott. Sarkon fordult, és felszívódott a sikátor félhomályában. Kisvártatva elnyelte az alakját a sötétség.
Tess hosszan nézett utána, aztán Jackson egyik embere lépett oda hozzá, és ráterített szinte meztelen testére egy kabátot. A lány elindult befelé. Úgy érezte, végre valami jót cselekedett, mert az utóbbi években túl sok ember halála száradt a lelkén.
Végre egyet sikerült megmentenie.
A maga módján boldog volt…

III.

2294. december 22. Katedrális

– Excellenciás uram, szeretnék önnek javaslatot tenni az első fokozatú válsághelyzet elrendelésére. A rendelkezésünkre álló információk alapján száz százalékos biztonsággal állíthatjuk, hogy a kutatószondát támadás érte…
– Rálőttek?
– Igen.
– Akkor mégsem műszaki zavar? 
– Nem, Bíboros úr.
A Bíboros megállt, felnézett a magas férfira, aki mögött ott tornyosult a Katedrális gigászi épülete. Hands és Suger a székesegyházat övező hatalmas parkban sétáltak.
– Ne haragudjon, hogy félbeszakítottam – mondta az aggastyán –, kérem, folytassa!
– Miután Petersen és Jennings ügynökök sikeresen felhozták nekünk a szonda műszaki blokkját, Nevada azonnal megkezdte a kiértékelést. Már a vizsgálatok első perceiben egyértelmű volt, hogy a sasra lézerfegyverrel lőttek rá; ez okozta az optikai és a vezérlőrendszer nagyfokú meghibásodását. Ha az energiasugár nagyobb intenzitású, akkor még ennyi információval sem rendelkeznénk, mint most.
Hands alig egy órával ezelőtt kapta meg a kínai első jelentését, és azonnal kihallgatást kért Sugertől. A testőrség egyik tagja a parkban tartózkodó Bíboroshoz kísérte, aki furcsa módon meglepően nyugodtnak tűnt.
– Mennyi időt töltött a műhold az adott korban?
– Alig tizenkét órát.
– Mikor lőtték le, és honnan?
– Június tizenhetedikén, 11:30-kor. A lövést Pompeji városából adták le egy villa belső kertjéből. Egyszerűen képtelen vagyok elhinni, Excellenciás uram!
Suger nem válaszolt, hanem a hallgatás elefántcsonttornyába zárkózva tipegett Hands mellett, akinek az oldalán valóban törpének tűnt. Lassan odaértek egy padhoz, és a vénember fáradtan leült. Szemét a Katedrális mérhetetlen magasságokig felnyúló acél, üveg és króm tornyaira függesztette, mintha az Idő Temploma mindenre megadhatná a válaszokat. Suger sokáig hallgatott, és Hands az udvari etikett előírásai szerint nem szólíthatta meg.
Hosszú percek teltek el.
– Nyilván nem a rómaiak lőttek ránk – mondta végül a Bíboros. – Foglalja össze, amit jelen pillanatban tudunk, azután próbáljunk valami döntést hozni, Lovag. Ugye, mondanom sem kell, hogy ezt az ügyet, ettől a perctől kezdve maga koordinálja. Minden létező felhatalmazást megkap tőlem, és ha sikeresen a végére jár, azonnal átveheti az igazgatói posztot. Elfogadja az ajánlatomat?
– Ezt fölösleges volt kérdeznie, Bíboros úr – felelte Hands, és fejet hajtott.
– Soha semmit sem kérdezek fölöslegesen – jegyezte meg Suger, és felnézett Handsre. – Elég nyugtalannak látszik, Lovag. A tegnapi beszélgetésünk óta a személyiségének egy számomra teljesen ismeretlen oldalát kezdem megismerni: Cornelius Hands a csodálkozó és a bizonytalan? Ez nem jellemző önre, Lovag.
– Nem értettem, miért bíz rám egy meghibásodott szondát.
– Ezt a kérdést tegnap még feltehette volna. Mára viszont többet tudunk, és itt az alkalom, hogy megválaszoljam: azért, mert a Krisztus utáni 64. év hatodik hónapjában valaki vagy valakik nagyteljesítményű energiafegyverrel tüzelnek a XXIII. század kutatóholdjára. Ez az ügy ezért az öné! Persze ezt tegnap még nem tudhattam, de rendezze le a dolgot magában azzal, hogy kitűnő intuícióim vannak. Elfogadja a válaszomat?
– Excellenciádnak mindig kitűnő válaszai vannak.
– Na, ne udvaroljon nekem, Lovag! Halljam, mi a fészkes fenét keresett az a műhold Pompeji felett, és ahogy kértem az előbb, számoljon be arról, hogy mi az, amit biztosan tudunk!
Hands engedélyt kért arra, hogy rágyújthasson, és miután megkapta, belefogott a beszámolóba:
– A szonda 17-én nulla-nulla órakor lépett le az evolvensről; az időpont alatt természetesen az Itáliai-félsziget akkori zónaidejét kell érteni. Az éjszakai felvételek alapján biztosra vehetjük, hogy nagyon szép felhőtlen idő volt, tehát a megjelenés pillanatában a vizuális észlelhetőség határán belül lehetett. Elképzelhető, hogy voltak páran odalent az őslakosok közül, akik észrevehették az energiaemanációt; de nem lehetett feltűnő, hiszen az akkor készült csillagászati feljegyzések nem említik. A műholdat az ókorkutatás küldte fel, kettős feladattal. A program főrésze az volt, hogy figyelje meg 64 nyarának Rómáját. A július tizennyolcadikán kezdődő és hat napon át tartó nagy római tűzvészt vette volna fel. A másik program Pompeji általános vizsgálata volt. Ezen a városon akarták tesztelni a RÓMA-64 elnevezésű főprogramot. A Pompeji program két részből állt. A megjelenését követő hetvenkét órában a város vizuális és műszeres megfigyelése, hagyományos optikai rendszerrel és infravörösben, majd ezt követően a Vezúv és környezetének szeizmológiai és vulkanológiai vizsgálata. Ezt a programrészt a tudományos kutatóosztály is támogatta. Nyilván ők súgtak Nevadának, hogy hagyják ki a biztonsági automatikát… Ezt az ügyet még vizsgálja a belső elhárítás. Ha megtalálják a felelőst majd jól seggbe rúgják…
Hands engedélyezett magának egy gyors slukkot, majd azonnal folytatta:
– Az optikai rendszer az evolvensről történő lelépés után azonnal elkezdte Pompeji vizsgálatát. Éjszaka infravörösben dolgozott, aztán amikor a fényviszonyok elégségesek voltak, átváltott a hagyományos megfigyelésre. Az egész várost látjuk és a felvételek kiváló minőségűek. A lövés pillanata a felvételen csupán egy fénylő pont. A fényvillanást követő, mérhetetlenül kicsi időintervallum után az optikai rendszer kiég, a lézer célba talál. Valószínűleg számítógép vezérlésű fegyverrel lőttek… Az Összefüggések jelen pillanatban azon dolgozik, hogy a megfelelő képi nagyítást követően számítógépes elemzés alá vonja a kérdéses épületet, amelynek a peristülionában felállíthatták a fegyvert. Ezekben a percekben itt tartunk, Bíboros úr! Az Összefüggések legjobb elemzői foglalkoznak az üggyel, és remélhetőleg hamarosan választ kapunk a következő kérdésekre: Ki lőtt a szondára és mivel? A felmerülő harmadik, és egyben legérdekesebb kérdésre, miszerint „miért”, pedig valószínűleg csak akkor tudunk választ adni, ha leküldünk oda valakit… Nyilvánvalóan intervenciósokat. Ennyit tudok mondani Excellenciádnak.
– És ez sem kevés – dünnyögte Suger, és a botját forgatta az ujjai között. A Katedrális fölött ragyogó mesterséges nap fénye vakítóan csillogott a bot végén pirosló öklömnyi rubinon. Handsnek hunyorognia kellett, és elpöckölte a cigarettáját. Suger lebiggyesztett ajkakkal nézte a pázsiton sétáló pávákat. Az egyik peckesen sétáló madár csak pár lépésnyire volt a padtól. Suger megriasztotta a botjával. Az idő és a történelem ura, szinte gyerekesnek tűnt ezekben a pillanatokban. Hands szobormereven és rezzenéstelen tekintettel állt a pad mellett. Ő tudta, hogy ez a „pávariogató” öregember a Világegyetem legrettenetesebb hatalmát birtokolja. Úgy játszadozhat a kozmosszal, mint valami univerzális puzzle-val…
– Nem a rómaiak lőttek – mondta ki Suger ismét azt, amit már úgyis mindenki tudott, de most továbbvitte a gondolatot. – Valaki a jövőből lement 64-be, és most elég nagy galibát okozott azzal, hogy felfedte a kilétét…
– Inkább a jelenlétét, Bíboros úr – javította ki Hands. Jelenleg még semmi elképzelésünk sincs, hogy ki lehet ez az ember. Remélem, nem egy potenciális őrülttel van dolgunk. Ha a lézerfegyvert átadja a rómaiaknak, akkor nagyon komoly fordulatot vehet ez az ügy.
– Ugyan már, Hands Lovag, maga is nagyon jól tudja, hogy ez az ember már eleve vesztes. Az, hogy mi itt ülünk, azt is jelentheti, hogy az ókoriak sohasem jutnak majd a lézertechnika birtokába, mert ha nem így lenne, akkor már régen megváltozott volna a történelem, márpedig a történelem olyan, amilyen. Talán a birtokukba kerül pár modern fegyver, de nyilván mágiának tekintenék és félnének tőle. A mi őrült barátunk legfeljebb annyi veszélyt jelenthet számunkra, hogy mondjuk le akarja lőni Nérót. De mielőtt megtenné, mi lőjük majd le – kuncogott Suger.
Handset egyre jobban kezdte idegesíteni ez az ügy, de mindenesetre próbálta palástolni a mérgét.
– Az, hogy itt ülünk… tehát minden úgy fog történni, ahogyan írva vagyon… nem csak azért lehetséges, mert a rómaiak nem birtokolják majd a lézertechnikát, és nem csak azért, mert egy embernek, aki a jövőből jött, nem sikerül majd átvennie odalent a hatalmat, hanem talán éppen azért, mert sikerül neki Róma császárává lenni…
Suger felnevetett, és a fejét rázta:
– Mondja, Hands, ha újra kezdhetné, ismét időutazó lenne?
– Nem tudom, Bíboros úr, talán szívesebben lennék szertáros a New York Rangersnél.
Nevettek. Suger fáradtan felállt, és botjával a Katedrálisra bökött.
– Ha kívánja, visszaküldök valakit és belenyúlhatunk a múltjába… Na, jöjjön Hands, kísérjen vissza, s közben okoskodjunk ki valamit! Amit az előbb mondott, elvileg lehetséges, de gyakorlatilag képtelenség. Ha valaki visszamegy a múltba, mert olyan hatalomra vágyik, amit a saját korában nem kaphat meg, akkor annak egyértelmű nyomai lennének. Ha megjelenik egy ember az ókori Rómában, akkor miért játszaná el azt a Nérót, akit ismerünk? Ha valaki rossz szándékoktól vezettetve átmegy az időn és odalent is marad, az egy idő után lebukik.
– Leonardo? Nostradamus?
– Ne menjünk ebbe bele! Maga is nagyon jól tudja, hogy a múlt megváltoztathatatlan!
– Igen, Excellenciás uram. Ön most az úgynevezett „nagypapa paradoxonra” gondol?
– Pontosan, Lovag. Nem ölhetem meg a nagyapámat, mert akkor nem születne meg az apám és így én sem. Ha tehát egy ember elindul vissza a múltba azzal a szándékkal, hogy a nagyapját megölje, akkor tisztában kell lennie azzal, hogy ez nem sikerülhet neki. A paradoxonból az is következik, hogy az az ember, aki elindul az ókori Rómába a történelem megváltoztatásának a szándékával, annak tudnia kell, hogy a vállalkozása eleve kudarcra van ítélve, mert ha sikerülne, akkor talán sohasem indulhatott volna el.
– Bíboros úr, amit mond, azt egy ép elme tökéletesen átlátja, de egy potenciális őrült képtelen a racionális gondolkodásra.
– Úgy gondolja, hogy potenciális őrülttel van dolgunk?
– Csak egy elmeháborodott lőne rá a műholdunkra.
– Maga szerint honnan jött?
– Gondolkozzunk logikusan! – felelte Hands, és újból cigarettáért kotorászott, de Suger egy rosszalló pillantással nyugtázta a kézmozdulatot, mire Hands kénytelen volt visszatenni a cigarettatárcáját. – Szerintem egyértelműen kizárhatjuk annak a lehetőségét, hogy az illető a 2294. előtti évekből indulhatott, hiszen az időutazás eltelt ötven éve alatt csak mi birtokoltuk az evolvenst. Ha valaki felnyitotta volna, hogy az ókorba menjen, azonnal tudnánk erről. Ugyanez vonatkozhat a jelen korra is, hiszen mind ez idáig csak a mi monopóliumunk az időutazás. Ha valaki ma délután a Föld vagy a Konföderáció bármelyik pontján átmenne az időn, Nevada azonnal észlelné, tehát már csak egyetlen alternatíva marad: a jövő!
– Tehát csak abból a jövőből jöhetett – kérdezte az öreg –, amely még a mi részünkre is kifürkészhetetlen?
– Nem tudok mást elképzelni. Valaki vagy valakik a jövőből! Sajnos, az időutazás ma még egyoldalú dolog, mert nem tudunk felmenni az evolvensen. Le tudunk menni a múltba és vissza tudunk jönni az indulás korába, de képtelenek vagyunk a jövőbe utazni. Sokat gondolkodtam ezen a problémán, és szerintem nem is időfizikai, hanem filozófiai kontextusban kellene vizsgálnunk a kérdést. Arra a konklúzióra jutottam, hogy az ember sohasem tud majd utazni a jövőbe. Tudja, miért?… Amikor az ember istenné válik, akkor a hatalmánál fogva ezt megakadályozza majd. Az eljövendő szupercivilizációk lezárják a hozzájuk vezető utat.
– Látom, átrágta magát Asimovon!
– Igen, az az ember zseni volt; föl kellene hoznunk.
– A Lawrence-programot már leállítottam – mondta komolyan a Bíboros, és a botjával ismét a székesegyház irdatlan magasságú tömbjére mutatott. – Asimov író volt, az meg ott a valóság! Tudja, elfogadható munkahipotézisként az a megállapítása, hogy az ismeretlen időutazó a jövőből jött, de ez rengeteg új problémát szül. Fölmerülhet a kérdés, hogy ez az illető tudja-e, hogy az a műhold a feje felett a XXIII. századé? Ha tudja, akkor csak a későbbi Katedrálisnak dolgozhat, mert mi az archívumunkat sohasem hozzuk majd nyilvánosságra. Ha tudja, hogy az a műhold melyik koré, akkor csak belső ember lehet! Ezek után kérdezem én, hogy a XXIV. vagy a XXV. századi Katedrális miért lőné le a több száz évvel ezelőtt indított saját műholdját?
A Bíboros kíváncsian fürkészte Hands arcát, mintha valami választ várna az előbbi okfejtésére, de az akciócsoportok parancsnoka szótlan maradt, és Suger folytatta:
– Szerintem az az ember vagy akárhány ember… mert lehet, hogy többen vannak… nem tudta, hogy mire irányította a lézert. Ha tudta volna, nem tesz ilyet. Tudja, miért? Azért, mert senki sem lehet annyira ostoba, hogy kikezdjen a Katedrálissal! A támadó a jövőből jöhetett egy olyan technológiával, ami független a Székesegyháztól, és valószínűleg azt hihette, hogy az övéi kémkednek utána.
– Övéi?…
– Persze. Nem adok neki ötven évet, és legalább fél tucat olyan multinacionális konszern lesz a Földön, amely képes lesz utaztatni az időben. Tudom, hogy fantasztikusan hangzik, de hamarosan eljön majd az az idő, amikor ilyen hirdetéseket olvashat a Timesban: „Akar ön tirannosaurus rexre vadászni az őskorban? Semmi akadálya, előjegyzést fölveszünk!” Lesznek majd magántársaságok, amelyek jó pénzért elrepítik a milliomosokat az ókorba egy jópofa turistaútra.
– Ez még kezelhető lesz, de mit szól majd az emberiség egy olyan közveszélyes őrülthöz, aki meg akarja ölni Napóleont Austerlitz előtt?
– Ez megmarad a mi gondunknak. Mi leszünk az idő CBI-josai! Az intervenciósaink gyorsreagálású erőként bárhol beavatkozhatnak majd, ahol szükséges.
– Excellenciás uram, ez úgy hangzik, mint egy sci-fi novella – mondta fáradtan Hands, és lenézett Sugerre.
A Katedrális legfőbb ura megkopogtatta a férfi mellkasát a botja végével.
– A science fiction a futurológia irodalmi változata – figyelmeztette. Nincs ebben semmi meglepő. Magának nagyon jól kell tudnia, hogy a fegyverzetfejlesztésen hogyan dolgoznak! A kutatómérnökök már időtlen idők óta csak azokat a fegyvereket próbálják megalkotni és túlfejleszteni, amiket a tudományos-fantasztikus filmekben láthattunk a XX. és a XXI. században. Az Idegen, a Predátor, meg az a… segítsen, Hands! Bádogember?
– Az az Ózban volt, Bíboros úr! A terminátorra gondol?
– Ahhh, igen! No, ha ezek hárman összefognak, körülbelül tizenöt másodpercig tudnák tartani magukat egy rohampáncélos intervencióssal szemben. A mi ismeretlen barátunk, aki a jövőből jött, most nagyon ráfázik! A XXIII. század az időutazás hőskora, és ez idő alatt nem engedhetjük meg, hogy gyengének mutatkozzunk.
A Bíboros nagyon magabiztosnak tűnt, de Hands egyre gondterheltebbnek látszott, hiszen ha Suger okfejtése helyes és az ismeretlen támadó valóban a jövőből jött, s nem a Katedrális embere, akkor…
– Bíboros úr, ha ez az ember a jövőből jött, akkor lehet, hogy jelen pillanatban még meg sem született.
– Ez elképzelhető.
– Ez esetben milyen fegyverzete lehet?
Suger bólogatni kezdett.
– Hát, igen…
Hands várta, hogy a férfi folytatja, de csalódnia kellett. Lassan elértek az irdatlan hosszúságú lépcsősor aljáig. A vörös palástos és kámzsás harci robotok kettős sort alkotva jöttek lefelé, hogy közrefogják és felkísérjék őket, de Suger nem mozdult. A botjával értelmetlen ábrákat rajzolt a sétaút műkavicsába, és töprengő arcot vágva szemlélte a művét.
– Maga, mit gondol? – szegezte neki Handsnek a váratlan kérdést. – Van valamilyen prekoncepciója?
– Korai lenne bármit is mondanom, Excellenciás uram. Még csak most futnak be a kiértékelés legelső adatai; igazából azt sem tudom pontosan, hogy gyakorlatilag mennyi időn keresztül figyelte a szonda Pompejit. Azt hiszem, csak reggel nulla-hét órától. Nem tudom. Egyelőre várom a további adatokat, és majd ezek ismeretében alakítom ki a végső véleményemet és teszek önnek javaslatot a további lépésekre.
– Most akkor reggel nulla héttől figyelte a sasunk Pompejit?
– Nem vagyok biztos az időpontban, de ha kívánja, akkor…
– Nem érdekes, hamarosan úgyis megtudjuk. Mikor végez az Összefüggések!
– Ahogy tudnak valami érdemlegeset mondani, azonnal tájékoztatni fognak.
– Helyes! Rendelje be Nicholsont, mert nagyon valószínű, hogy intervenciósokat kell leküldenünk! Ha az Összefüggések végzett, a Vörös Teremben elrendelem a Nagy Tanács ülését. Kék fokozatban vagyunk.
Hands most már tisztában volt vele, hogy lőttek a karácsonyának.

2294. december 22. Los Angelestől délre

MARK délig aludt, aztán felkelt, és elkezdett bepakolni. Már hetekkel ezelőtt elhatározta, hogy átmegy az anyjáékhoz az ünnepekre Dallasba, mert semmi kedve nem volt karácsonykor eljátszani a magányban megfáradt férfit, aki éppen szakítás után van. Mona nagy veszekedések nélkül távozott úgy három héttel ezelőtt, és csupán egy operabérlet maradt utána, amit Mark fanyar mosollyal dobott a hamvasztóba. Így kell eltörölni két évet? Az első napokban viszonylag jól tűrte a lány hiányát, de amikor azt kezdte érezni, hogy a felgyülemlett feszültség levezetése végett gyorsan „nőznie” kellene, inkább leült a számítógéphez és a munkájába menekült. Egy cikksorozaton dolgozott, amelyben híres emberek magánéletét kiáltotta világgá, némi iróniával nyakon öntve a témát. Különösképpen nem rajongott azért, amit csinált, mert tudta, hogy szemetet gyárt, de meg kellett élnie valamiből. Persze logikusnak tűnt, hogy nem fogja megkapni a Pulitzer-díjat az elkövetkező húsz évben sem, ha így folytatja. 
Los Angeles alsó szintjéről a hajnali órákban kecmergett elő, és még mindig zsongott a feje az átélt élményektől. Az éjszakai támadó, a motorosok, Marion a menyéttel és legfőképpen a csodaszép Tess még álmában is üldözte. Dél körül úgy ébredt fel a ház számítógép-rendszerének az ébresztőjére, mintha egész testét vizes törülközőkbe csavarták volna. Hosszú percekig állt a zuhany alatt, hogy felfrissüljön. Felöltözött, és éppen a vállára kanyarította a sporttáskáját, amikor az éles bim-bam belehasított a lakás csendjébe.
– A francba! – morogta Mark, és visszadobta az ágyra a táskát. – Ki az? – kérdezte a számítógépet, aki szenvtelenül válaszolt a maga kimért és megfontolt hangján.
– Ismeretlen nő.
Mark mielőtt még arra gondolhatott volna, vajon ki lehet az, a keze automatikusan nyúlt is a gomb felé és megnyomta. Az ajtó halk zümmögéssel félrecsúszott, és a férfi kis híján felkiáltott.
Tess volt.
Úgy öltözött fel, hogy az ember leginkább egy rocker-lánynak nézhetné. Mark háza a város határán túl húzódott a mezőgazdasági szektorban, így december ellenére is kellemes volt az idő. Tess csupán a vállára vetette a bőrdzsekijét. A felsőtestét még mindig a bőrszíjak borították, és Mark csak most vette észre a piciny anyajegyet a lány nyakán, amelyben most is ott függött az aranykereszt, mint akkor azon az éjszakán, amikor megölte Braddockot.
– Jó napot! – köszönt a lány, és levette a napszemüvegét. Sötét lilásfekete szeme a férfit fürkészte, aki sóbálványként állt az ajtóban.
– Üdvözlöm, Tess – motyogta Mark. – Atyavilág, maga aztán tud meglepetést okozni. Jöjjön be! – Állt félre az útból.
A lány belépett az ajtón, és kellemes parfümillatot árasztva besétált a szobába.
Mark mielőtt még bezárta volna az ajtót, gyorsan kinézett, de amerre a szeme ellátott, csak a búzatáblák lengtek. Gravokocsinak vagy motorosoknak semmi nyoma sem látszott. A távolban a 146-os út vörös vonala fénylett.
A lány egyszerűen lehajította magáról a dzsekit a szőnyegpadlóra, és kíváncsian nézelődött a szobában, amíg Mark a feje búbját vakarva be nem jött. A férfin látszott, hogy a lány váratlan betoppanása komoly meglepetést okozott a számára. Zavartan körbemutatott.
– Nem egy luxuslakás, de képtelen lennék Los Angelesben élni, mert mindig is rühelltem a nyüzsgést. Hogyan talált rám? – tette fel Mark az ügyeletes kérdést, attól függetlenül, hogy tudta a választ.
– Csak egy telefonfülkébe kellett bemenni – válaszolta Tess.
– Rengeteg Mark Wilson van Los Angelesben és a környékén.
– Újságíró csak egy – felelte a lány, és sarkon fordult. Kihívóan nézett Mark szemébe.
– Persze, persze… – rötyögte a férfi. – Üljön le, hölgyem!
– Szeretném, ha csak egyszerűen Tessnek szólítana. Rendicsek?
Ez az utóbbi szó a Los Angeles-i bandák jassznyelvén szólt, és Mark nem értette, de sejtette, hogy mit jelenthet.
– Oké, Tess. Megkínálhatom valamivel?
– Köszönöm, nem kérek semmit.
– Legalább leül?
Tess leült, és a bőrsaruba bújtatott lábát fölhúzta maga mellé. Az altestén és a lábán végig kígyózó bőrszíjak fölé most egy bő szabású farmert húzott. Mark meglepődve tapasztalta, hogy nem festette magát és a körmei is rövidek voltak, aztán eszébe jutott, hogy ez utóbbiak zavarnák a küzdelemben. Ha nem látta volna a két szemével, akkor képtelen lett volna elhinni, hogy ez a nő puszta kézzel képes megölni bárkit is.
– Nem hittem volna, hogy valaha még látom magát… Tess.
– Mondtam, hogy beszélni akarok magával. Nem azért mentettem meg az életét, mert sajnáltam.
– Értem. Valami olyat is mondott, hogy szüksége van rám – jegyezte meg gyorsan Mark, és örült, hogy kezdi megtalálni a saját hangját.
– Igen, így van, s most azért vagyok itt. Nem zavarom? Mintha készült volna valahová?
– Dallasba, de ez ráér, na, elő a farbával.
– Tessék?
– Én is tudok olyat, mint a rendicsek.
A lány felnevetett.
– Maga jó fej.
Egy rövid pillanatig hallgattak, és a lány arca a szokásos nyugodt és kifürkészhetetlen szépségét vette föl újból. Mark leült az asztal sarkára és keresztbe fonta a melle előtt a két karját.
– Segítségre van szüksége? – kérdezte hirtelen a lánytól, aki úgy tűnt, örül a kérdésnek, mert magától nehezen kezdte volna el azt, amit el akart mondani. Mark úgy érezte, mintha a lány vívódna valami miatt. A dolog egyre érdekesebbnek tűnt a férfi számára.
Tess a nyakában függő apró keresztet babrálta, és egy hosszú pillanatra lehunyta a szemét, aztán amikor újra felnézett, már nyoma sem volt zavarnak a tekintetében.
– Pár nappal ezelőtt Detroitból megérkezett egy illető, akivel hamarosan meg kell küzdenem, és valószínű, hogy meg fog ölni.
– Ha így áll neki a küzdelemnek, akkor biztosan – mondta nyersen Mark. – Maga, Tess, túl jó ahhoz, hogy így berezeljen.
– Az a nő a tai chi chuan egyik legnagyobb mestere.
– Minek a mestere? – értetlenkedett Mark.
– Ez annak a harcművészetnek az egyik ága, amit én művelek, ám az a nő nagyon jó.
– Mi a neve?
– Li Ying.
– Ez kínai név ugye?
– Igen – felelte a lány.
– Magát, Tess, igen csak a markában tarthatja a menedzsere. Nincs módja arra, hogy lemondja a mérkőzést?
A lány egy ideges kézmozdulattal hátrasimította a haját, s fájdalmas mosoly futott át az arcán.
– Ez nem egy fizetett mérkőzés lesz valami parkolóban, vérszomjas milliomosok szórakoztatására, hanem privát összecsapás. Az a nő egy ismert bérgyilkos.
– Mindent értek – mondta Mark. – Valaki ki akarja csináltatni magát. Tudja, hogy ki?
– Persze.
– Ki az?
– James Walther Burns, a Novus Ordo Seclorum pearlje! 
Marknak kikerekedett a szeme. Az Új Világrend egyik közismert előkelőségéről volt szó!
– Európa szenátoráról beszél? – kérdezte.
– Róla.
– Tudja, hogy miért?
– Tudom, de nem azért, amire maga gondol.
– Miért, én mire gondolok? – kérdezte gúnyosan Mark, de a lány nem adta jelét, hogy megsértődött volna.
– Maga arra gondol, hogy az egyik ellenfelem, aki megküzdött velem és meghalt, neki valami köze van Burnshöz?
– Ráhibázott.
– Nos, nem ilyen egyszerű a dolog. Burns nem bosszút akar állni, hanem el akar hallgattatni, mert olyan, a személyét terhelő bizonyítékok vannak a birtokomban, amellyel a villamosszékbe tudnám juttatni attól függetlenül, hogy vezető földi politikus és a Világkormány tagja.
Marknak felcsillant a szeme, mert felébredt benne az újságíró. Előrehajolt, elfelejtett Dallast, karácsonyt, Monát, mindent.
– Beszéljen, Tess, ez nagyon érdekes! Ezek a dokumentumok mit bizonyítanak a szenátorról?
– Azt, hogy Burns a maffia tagja és nyakig benne van a drogüzletben. 
Mark halkan füttyentett. Az elmúlt húsz év legnagyobb sztorija kezdett az ölébe hullani.
– Folytassa!
– Én nem véletlenül élek az alsó szinteken – kezdte Tess, és Mark érezte, hogy most egy hosszú monológ fog következni. – Ez volt az egyetlen épkézláb megoldás, ha el akartam tűnni. Ahhoz, hogy pontosan megértse az összefüggéseket, egy kicsit beszélnem kell a múltamról. Nos, öt évvel ezelőtt az újságírók címlapon hozták azt a hírt, hogy a nyugati parton a maffia soraiban véres leszámolás folyik és több család „vendettát” fogad egymás ellen. Ez vérbosszút jelent, és mi, szicíliaiak, ha ezt a szót halljuk, tudjuk, mire számíthatunk. A családok azért kezdték el a leszámolást egymással, mert nem tudták eldönteni békés úton, hogy ki legyen a keresztapa… Tudja, mit jelent ez a kifejezés? – kérdezett közbe a lány, és amikor látta, hogy Mark bólint, folytatta: – A véres események azzal kezdődtek, hogy kiirtották szinte az egész Montelini családot, akinek a feje Geraldo Montelini. Ő volt a keresztapa. A Monteliniket Burns irtotta ki, mert bizonyos fokú üzleti kapcsolatban állt velük, s úgy látta, le kell számolnia Geraldóval, aki túl nagy falatot akart elharapni a szenátor elől. A mélyebb összefüggéseket én sem értem, de ami nyilvánvaló az az, hogy Burnsnek nem volt más választása. Nem akart félmunkát végezni, ezért az egész családot megölette, majd úgy állította be a dolgot, hogy helyi leszámolásnak tűnjön, aminek az okát az olaszok egymás között keressék és így okuk legyen a vendettára. A Montelini szövetségesei, a Bramantik nekiestek egy másik családnak, és Burns a háttérben csak röhögött a markába. Soha senki nem gyanúsította Burnst, hogy köze lenne a dolgokhoz. A családok és a CBI sem, ami tudtommal máig nem zárta le az ügyet. Egyetlen ember van ezen a földön, aki börtönbe tudná juttatni Burnst, vagy akár a villamosszékbe, mint ahogy az előbb mondtam. És ez az ember az utolsó Montelini lány, aki szerencsésen megúszta a családja kiirtását… ez a lány én vagyok. Az igazi nevem Evangelin Montelini. Geraldo Montelini az apám volt.
Marknak tátva maradt a szája.
Éppen akkoriban kezdte az újságírói pályafutását, amikor ez az ügy az idegeket borzolta az egész amerikai sajtóban. Burns neve természetesen fel sem merült. A fedhetetlen erkölcsű politikai nagyságról, aki mellesleg a világ egyik leggazdagabb embere volt, senki sem tételezhette fel azt, hogy a maffiával áll kapcsolatban. Mark felállt, és hozott a konyhából két doboz sört. Most igazán jól esett neki. Ha ezt a sztorit megírná, hát robbanthatna vele… Amíg a sörét kortyolgatta, rájött, hogy ettől a pillanattól kezdve talán ő is számíthat egy emberre Detroitból, hiszen beavatott lett. Ez a lány előtte Evangelin Montelini, akinek a holtestét nem találták meg.
– Jézus Mária! – morogta Mark. – Mennyi idős volt akkoriban?
– Tizenhat éves.
– És Burns tudja, hogy magának vannak ellene irányuló bizonyítékai?
– Természetesen.
– Mik ezek?
– Apám és Burns szerződéseinek a felvételei.
Mark szótlanul nézte a lányt, aki egyszer csak előredőlt, a földről felvette a dzsekijét, és egy tenyérnyi videólapot húzott elő a zsebéből. Odanyújtotta Marknak, a férfi elvette.
– Ezen rajta van minden. Öt éve hurcolászom.
– Miért nem ment el a CBI-hez? – kérdezte a férfi, miközben a lapot vizsgálta, majd letette az asztalra.
A lány visszadőlt az ágyon, és nagyot sóhajtott. A keble, amelyen csak a mellbimbókat takarták az összefont bőrszíjak, izgatóan megemelkedett.
– Az utóbbi másfél évben illegális küzdelmekből éltem és körözés alatt állok. Mit gondol, Wilson, ha ezek után az államszövetségiekhez fordulok, akkor hinnének nekem? A dolog másik fele pedig az, hogy félek Burns befolyásától, ami szerintem még a CBI-on belül is érvényesül.
– Mielőtt még elkezdett volna verekedni, a CBI szerintem szóba állt volna magával.
– Maga egy naiv hülye, Wilson, ha elhiszi, amit az előbb mondott! Mint imént említettem, nem bízom a CBI-ban!
Marknak egy pillanat alatt vörös lett a feje, amiért a lány naiv hülyének titulálta és legszívesebben pofon vágta volna, de tudta, hogy Tess, vagyis Evangelin öt helyen törte volna el a kezét, mielőtt még megüthetné. A lány látta Mark mérgét, és előrehajolt. A kezét rátette a férfi combjára.
– Bocsásson meg, Mark, ez kicsit erős volt, elismerem.
A férfi rátette a kezét a lányéra, de az visszahúzódott, mintha félt volna az érintésétől.
– Miben segíthetek önnek, Miss Montelini? – kérdezte kisvártatva Mark.
– Kérem, ezt a nevet ne használja! – kérte csendesen Tess. Az egyik könyökét feltette az ágy támlájára és a kezére hajtotta a fejét.
Mark a fél életét odaadta volna, ha egyszer megölelhetné, de tudta, hogy ez a lány nem könnyen kapható. Kortyolgatva itta a sörét.
– Nem válaszolt a kérdésemre.
– Ha összeakadok Li Yinggel, és ő megölne engem, akkor szeretném, ha maga, Wilson, kiteregetné a lapjában ezt a mocskos ügyet…
– Oké, erre még visszatérünk! Mi van akkor, ha maga öli meg Li Yinget?
– Akkor visszaadja a dokumentumokat, és segít nekem igazolványokat szerezni, hogy eltűnjek valahol, természetesen új néven.
– Óriási, kedves Tess! És miből gondolta, hogy én tudok magának új iratokat szerezni? Maga él az alsó szinteken, ahol minden kapható. Hamis személyazonossági bármikor. Ha jól tudom, önt most Tess Gordonnak hívják. Nyilván, aki ezt az igazolványt készítette, tud másikat is csinálni?!
– Nekem egy kitelepülési engedély kell, ezt pedig nem tudnak készíteni akárhol. Los Angeles alsó szintjein biztosan nem.
– Aha – jegyezte meg Mark. – El akarja hagyni a bolygót?
– Igen.
– Van valami elképzelése, hová menne?
– A Marsra.
– Fogalmam sincs, hogy miként szerezzek önnek kitelepülési engedélyt – mondta Mark, és széttárta a két kezét. – Nincsenek ilyen kapcsolataim.
Tess megint kisimította hosszú, fekete haját az arcából, és megvonta a vállát.
– Ezekre a küzdelmekre nem szoktak újságírókat beengedni, maga mégis ott volt, amikor megöltem Braddockot, nyilván azért, mert kitűnő kapcsolatai vannak. Ön a Los Angeles Starsnak dolgozik, és nem tudna megélni egy szennylapnál, ha nem rendelkezne összeköttetésekkel, nem igaz?
Marknak el kellett ismernie, hogy hatásos érvelést hallott. Kapcsolatai valóban voltak, mert nem tudott volna labdába rúgni a pletykarovatnál…
– Ott hagyta abba, hogy megölték a családját…
– Igen. Azt a mészárlást sikeresen megúsztam, aztán átjöttem ide, Los Angelesbe. Itt összeálltam egy idősebb pasassal, aki egy pitiáner bűnöző volt, de megbízhatónak tartottam, s tudtam, hogy rá számíthatok. Egy kínai étteremben kezdtem dolgozni, és ott ismerkedtem meg a mesteremmel. Gordon Csangnak hívták, és már tíz éve élt az Államokban. Egy idő után Gordon mindent jelent a számomra. Ő volt az apám, a bátyám… a szeretőm. Mindenem, amíg… – Tess elhallgatott.
– Amíg? – sürgette Mark.
– Amíg meg nem halt – felelte fájdalmas hangon a lány, és Mark látta, hogy még mindig nagyon eleven ez a seb. Nem feszegette a dolgot.
– Tőle tanult meg verekedni?
– Igen, sok mindent tanultam tőle, habár azt tudni kell, hogy már gyermekkorom óta csak a harcművészetek érdekeltek. Amíg más kislányok babáztak, én állandóan karate filmeket néztem, és az apám is megadott minden segítséget. Látta, hogy csak ez érdekel, és a legjobb mestereket bérelte fel, hogy foglalkozzanak velem. Nem tudom, talán fiúnak kellett volna születnem? – kérdezte végül bánatos hangon a lány, de Mark megrázta a fejét.
– Maga nem mindennapi nő.
– Köszönöm.
– Miért kezdett el hivatásosként bunyózni?
– Meg kellett élnem valamiből.
– Értem – sóhajtotta Mark, majd fölállt. – Szeretnék pár percig nyugodtan gondolkodni az ajánlatán, ugye, megérti?
– Természetesen.
Mark fogta magát, és kiment a ház elé. A másik sört a kezében vitte. Állt szótlanul, és nézte a ringó búzatáblát, ami már lassan megérett a januári évi első aratásra. A naptár szerint tél volt, és a nap izzó korongja már lefelé vándorolt a kora délután ellenére, de a szektort megvilágító tükröket még nem fordították el az űrben, és a férfi elgondolkodva nézte az öt fényes négyzetet Los Angeles fölött. Azok a terhelő adatok, amelyek a videólapon vannak, az élete legnagyobb lehetősége, hogy karriert csináljon, de nagy az ára ennek. Burnst megpiszkálni nem veszélytelen dolog.
A tükrök lassan elfordultak, és a férfiban ugyanígy formálódott meg a döntés, élete nagy lehetőségével kapcsolatban. Hallotta, amint a lány kijön a verandára. Visszanézett a válla fölött. Tess nekitámaszkodott az egyik oszlopnak, és hunyorogva nézte a tükröket.
– Mit gondol, Burns hogyan talált magára? 
– Az illegális küzdelmekről készült privát felvételek megjelentek a feketepiacon. Talán így.
Mark lepattintotta a másik doboz ital tetejét.
– Tényleg nem kér egy sört?
– Nem iszom szeszt.
– Mióta él abban a bandában?
– A Szürke Cápákra gondol?
– Igen.
– Amióta verekszem.
– Tudják, hogy eljött hozzám?
– Nem.
– Egyáltalán tud róla valaki?
– Marion.
– Azt hittem, hogy nem is ismeri – hitetlenkedett a férfi.
– Marion a legjobb barátnőm.
– Érdekes, ő mindig úgy beszélt magáról, mintha csak felületesen ismerné.
– Félórája ismerte magát. Miért bízzon meg egy ismeretlenben?
– Igen, igaza van.
– Tud fegyvereket szerezni a Cápáktól? – kérdezett rá az újságíró.
– Miért? – csodálkozott Tess.
– Mert Li Ying sem üres bőrönddel jött, az biztos.
– Nézze, ez Li Ying meg az én ügyem! Ha összetalálkozunk, akkor puszta kézzel fogunk megküzdeni, ez biztos. Li Ying tudja, ki vagyok, és elég nagy az önbecsülése ahhoz, hogy letegye majd a fegyvereit.
– Most meg én mondom, hogy maga egy naiv hülye – jegyezte meg Mark, és kihívóan nézett a lányra, aki rezzenéstelen arccal viszonozta a pillantását.
Hallgattak pár pillanatig, aztán a csendet a férfi törte meg.
– Hogyan jött ki hozzám? Nem látok semmilyen járművet.
– Stoppal.
– Aha… majd visszaviszem kocsival, ha kívánja.
– Döntött már? – kérdezte hirtelen Tess, és Mark ugyanolyan gyorsan válaszolt:
– Igen. Megpróbálok önnek papírokat szerezni, hogy kitelepüljön, de nem lesz olcsó.
– Ez nem probléma.
– Oké, és attól függetlenül, hogy maga megöli-e Li Yinget, vagy nem, a Burnst terhelő anyag ezentúl nálam marad.
– Megírja?
– Lehet…
– Remélem, tudja, mit vállal? – kérdezte a lány.
– Tudom – felelte Mark, és visszafordult a búzatábla felé.
– Eddig maga kérdezett, Wilson – szólt a lány –, de most én szeretnék kérdezni valamit.
– Csupafül vagyok.
– Miért jött le az alsó szintekre, hiszen tudnia kellett volna, hogy nem veszélytelen vállalkozás?
– Olvasta gyermekkorában két karate film között a Hamupipőkét?
– Igen, de hogy jön ez ide? – értetlenkedett a lány.
– Na, látja! Abban volt az a töketlen királyfi, aki egy pár báli cipővel rohangált, hogy megtalálja a kedvesét. Én azt a nőt kerestem, aki belefér egy pólóba, ami nálam maradt…
A lány felnevetett, és lelépdelt a három lépcsőfokon. Megfogta a férfi karját, aki lassan megfordult. Tess hirtelen megfogta a nyakát, és az ujjait belevájta a húsba. Mark rettenetesen megijedt, a sör majdnem kiesett a kezéből.
– Hé, most mi a hézag? – kérdezte fuldokolva, és a szabad keze a lány erős csuklójára fonódott, de az istennek sem tudta megmozdítani.
– Ha most egy kicsit megszorítanám, akkor maga meghalna, Wilson. 
Mark értetlenül pislogott, és lassan könnyek gyűltek a szemébe. Már-már lábujjhegyre állt a kíntól, amikor a lány szorítása enyhült, és a keze hátracsúszott a férfi tarkójára. Most hihetetlenül lágynak tűnt az érintése, és Mark azonnal feledte a sajgó nyakát. A következő pillanatban a lány húzni kezdte Mark fejét az övéhez, és a szemében tükröződő csillogás nagyon ismerős volt a férfi számára. Látta ezt már megszámlálhatatlanul sokszor az életében.
Megcsókolták egymást, aztán Mark egy perc múlva a lány meztelen hátához nyomta a hidegen gyöngyöző sörösdobozt, mire Tess felszisszent.
– Ha ezt sokáig nyomom a hátadhoz, akkor megfagysz – mondta az újságíró, aztán együtt nevetett a lánnyal, amikor visszamentek a házba egymás vállát átkarolva.
Mark sejtette, hogy nem utazik Dallasba.

2294. december 22. Katedrális. Vörös Terem

FIATAL férfi, aki most a Chronosi Lovagrend fekete köpenyeibe burkolódzó férfiak felé fordult, alig múlt huszonhat éves, de sokan az Összefüggések legjobb elemzőjének tartották. Polgári foglalkozását tekintve festőművész volt, és a szűkebb környezetéből sem tudta senki, hogy a Katedrálisnak dolgozik már évek óta. Különc természetére vallott, hogy hosszú, hullámos szőke haját copfban fogta össze, amely alacsony termete ellenére is meglepően izmos vállára hullott. A Katedrális urai elnézték neki ezt a szokatlan formációt, mert tudták, hogy zsenivel állnak szemben. A fiatal férfit csak Mr. Cohariként emlegették, és nagy jövőt jósoltak neki az időkutatás szolgálatában.
Egy alacsony emelvényen állt és a papírjait rendezgette. A háta mögött a falon az itáliai-félsziget műholdfelvétele volt látható. A Vörös Terem nem véletlenül kapta ezt az elnevezést, mert ez volt az uralkodó szín, amely szinte minden részét jellemezte. Vérvörösek voltak a szőnyegek, a falak és a színes ablakokat takaró bársonyfüggönyök is, amelyek most a Katedrálisra vetülő délutáni napfényt voltak hivatottak kirekeszteni.
A Lovagrend jelenlévő tagjai halk pusmogással múlatták az időt és várták a Bíboros megérkezését, aki mint mindig, most is halálosan pontosan érkezett, mert az általa megadott időpontban kinyílt a terem hatalmas kétszárnyú ajtaja és a testőrök kíséretében bevonult, hogy elfoglalja a helyét a hosszú tanácskozóasztal legvégén. Az igazgatót szótlan felállással üdvözlő lovagok azután visszaültek a díszes és faragott karosszékekbe, amelyek mind egytől-egyig a XVIII. századi bútoripar jelen századba átmentett remekei voltak és várakozásteljesen pillantottak az emelvényen álló férfi felé.
Nem voltak sokan jelen.
A Bíboros a legnagyobb titkosítási fokozattal látta el a „szonda ügyet”, és csak a Katedrális osztályvezetői ültek a tárgyalóasztalnál. Hands társaságában, aki a Bíboros jobbján ült, ott volt még az ókorkutatás első embere, Sir George McPall és a Római Birodalommal foglakozó részleg vezetője, William Rabb. Őszes halántékú, sokat tapasztalt kutató volt, aki állandó ügynökként húsz évig élt Augustus császár Rómájában. Jelen volt még John J. Nicholson vezérőrnagy az intervenciós csoportok parancsnoka, és mint olyan Hands második helyettese. Az Összefüggések osztályvezetője, Viktor Parnov az asztal lapján kopogva az ujjaival, izgatottan várta az embere beszámolóját. Nem véletlenül volt kissé ideges. Ő már ismerte a többi lovaggal ellentétben az elemzés lényegét, és tudta, hogy hamarosan „bomba fog robbanni” a székesegyház falai közt.
Fu Macs Csen a Bíboros megérkezéséig Handsszel társalgott, de most ő is a szokott, keleti nyugalmába zárkózva várta, hogy Cohari elkezdje a beszámolót. Elmaradhatatlan jázminteája ott gőzölgött előtte. A kínai képviselte a technikusokat, akiket mostanra már mindenki felmentett, hiszen egyértelművé vált, hogy a műhold kieséséről nem ők, hanem valami ismeretlen szabotőr tehet, aki lézersugarat irányított rá.
A Bíboros egy fejbólintással üdvözölt mindenkit, miután leült, és intett a fiatal férfinak, aki megköszörülte a torkát, és így szólt:
– Tisztelt Lovag urak! Az Összefüggések szakértői megvizsgálták a kérdéses felvételt, amely lenti idő szerint reggel nullahét és tizenegyharminchat között mutatja Pompeji városát az optika kétmérföldes magasságát tekintve, és arra a meggyőződésre jutottak, hogy klasszikus terrorcselekménnyel állnak szemben. Azért vagyok itt, hogy ennek bizonyosságáról meggyőzzem önöket. Kérem, szíves figyelmüket! A menet közben felmerülő kérdéseket nyugodtan tegyék fel, igyekszem azokat megválaszolni. Itt szeretném jelezni azt is, hogy mindegyikük előtt az asztalon található egy dosszié, amelyben az itt elhangzásra kerülő anyag, az adott felvételeket mellékelve részletesebben kifejtve megtalálható. Szeretném kihangsúlyozni, hogy az események tárgyalásánál nem időrendi, hanem sajátos logikai sorrendben haladunk majd, és legfőképpen két fő kérdésre keressük a választ: pro primo: mivel lőtték le a műholdat? Pro secundo: ki lőtte le a műholdat? Az Összefüggések csoportnak természetesen nem áll módjában felvázolni az önök által minden bizonnyal elindítandó elhárító akció alapvető vonásait – Cohari itt vetett egy gyors pillantást a rezzenéstelen arccal ülő Hands felé –, de elemzésünkkel reméljük, hozzájárulhatunk az optimális terv megalkotásához. Infravörös és hagyományos állóképeket, illetőleg folyamatos felvételeket fognak látni az adott területről, amely egy ház, pontosabban szólva annak a peristülionja, vagyis belső kertje. Ezen említett vizuális információk mellett vannak közvetlen audiovizuális információink is, amelyet az általam kidolgozott Pantomim program segítségével szereztünk meg. Mivel sokan önök közül még nem ismerhetik érdemben a Pantomim lényegét, ezért pár mondatban szeretném fölvázolni, hogy miről is van szó. A Pantomim program képes az emberi történelem összes élő és holt nyelvén szájról olvasni, tehát megadja nekünk a lehetőségét, hogy a beesési szög függvényében megérthessük a megfigyelt alany beszédjét. Az elemzés során sok olyan információ fog elhangzani, amelyet csupán a vizuális megfigyelés útján semmiképpen sem szerezhettünk volna meg, és a pontos megértés javítja az esélyeinket, ha az akciót elindítjuk…
Cohari most azt csinálta, amit a szónokok már több ezer éve. Egy pillanatra elhallgatott, és ivott egy kortyot. A poharat visszatette az előtte lévő áramvonalas pultra, aztán odafordult a hatalmas műholdfelvételhez, amely a terem egész oldalsó falát elfoglalta.
– Uraim! Jelen műholdfelvételen az Itáliai-félsziget látható Krisztus születése után 64. június 17-én délelőtt. A helyi időt állandóan láthatják majd a kép bal felső sarkában. A jelenlegi technikai felkészültségünk azt is lehetővé teszi, hogy akár egy földre dobott pénzérmén megnézhetjük a császár képét, tehát meglehetősen pontos részletekkel szolgálhatunk. A felvételek körülbelül huszonöt fokos beesési szög szempontjából láthatóak…
Cohari rátette a kezét a pulton látható kezelőegységre, és a kép villant egyet. Meglehetősen jó minőségű felvétel jelent meg, amelyen egy város volt látható. A hófehér házak szikráztak a kora reggeli napsütésben. A következő képen egy lakóház belső kertje látszott. A közepén elhelyezkedő medence mentén rendezett virágágyások virítottak, és az enyhe szellő gondosan nyírt örökzöldeket lengetett.
– A délelőtt folyamán a peristülionban megfordult rabszolgák és más személyek beszélgetéseiből azt az információt szűrtük le, hogy a ház tulajdonosa egy Marcus Arminius nevű férfi… tíz óra magasságában majd meg is jelenik a felvételeken… aki rabszolga-kereskedelemmel foglalkozik. Majd mutatunk egy totálképet az egész házról, és akkor látható lesz, hogy milyen nagy kiterjedésű épületről van szó, amelyhez még tekintélyes méretű kiszolgáló épületek is tartoznak. Az infravörös ezekben a helyiségekben komoly mozgást mutat és a bentlakók nagy száma is jellemző, tehát minden bizonnyal Arminius rabszolgáiról van szó. Ezekben a pillanatokban délelőtt kilenc óra van, és azért hagyom futni a folyamatos felvételt, mert hamarosan megjelenik a képen egy nő, akinek a későbbiekben fontos szerepet tulajdonítunk… tessék, uraim, itt is van.
Egy fiatal római nő jött ki a kertbe a ház hátsó része felől. Egy barna tunikás rabszolgalány követte, akinek kosár volt a kezében. A nő, aki az átlagos római divat szerint öltözött, most odasétált a virágba borult rózsatövekhez és egy apró késsel lemetszett pár virágot. A rabszolga elhelyezte őket a kosarában, és mondott valamit. A fiatal nő odafordult elé, és ekkor látni lehetett az arcát. A következő pillanatban a kép kimerevedett és ugrott egyet. A Vörös Terem falát a nő arca foglalta el. Hands számára tipikusan latin jelleggel bíró karakternek tűnt. A kor szokásaihoz híven a haját feltornyozva hordta és nem volt különösképpen szép arca. A kezében tartott rózsa árnyéka az arcára vetült.
– Ez a nő lövi majd le a műholdat – jegyezte meg lakonikus nyugalommal Cohari, és amikor látta a lovagok izgatott mozgolódását, gyorsan folytatta: – Nem tudjuk, hogy ki ő, és a nevét sem sikerült megtudnunk. A rabszolgák egyszerűen csak nobilissimának szólítják, ami leginkább a mi „hölgyem” szavunknak felel meg. Arminius amikor egyszer megjelenik, akkor vele beszélget majd a kertben, de érdemben semmi különöset nem mondanak egymásnak. Nem tudjuk, hogy a nő milyen kapcsolatban van a ház urával. Lehet, hogy a rokona. Amit biztosan tudunk, az az, hogy mindössze két hete tartózkodik itt és Rómából jött. Önökben nyilván megfogalmazódik a kérdés, hogy miképpen tudja ez a nő egy ilyen környezetben felszerelni az energiavetőt, amivel majd a lövést leadja? A továbbiakban erre keressük a választ.
Újból váltott a kép. A bal felső sarokban a számok 10:45-öt mutattak, és ami odalent játszódott a kertben, izgatott sugdolódzást váltott ki a lovagokból. Egyedül a Bíboros maradt nyugodt, de még ő is előrehajolt a karosszékében, hogy jobban lásson. Összevont szemöldökkel tanulmányozta a felvételt, amelyen egy férfi szorgoskodott, és éppen fölállított egy energiavetőt a medence mellett. A férfi a rabszolgák öltözetét viselte, ugyanakkor szakemberre valló ügyességgel szerelte össze a fegyvert. A titokzatos nő ott állt mellette, és mozdulatlanul figyelte, hogyan dolgozik. A férfinak egy pillanatig sem lehetett látni az arcát. Mindig úgy fordult, hogy a tekintete a földre irányuljon. Az Összefüggések nem ment el szótlanul a dolog mellett:
– Nem tudjuk, hogy ki ez a férfi, mert az arcát sohasem látni, ha beszél, sőt, meg merjük azt is kockáztatni, hogy egyáltalán nem beszél, mert a nő sem beszél hozzá. A kettősük olyan, mint egy jól koreografált pantomimjáték, ahol a szereplők a mozdulataikkal kommunikálnak egymással. Korabeli férfi semmiképpen sem lehet, mert a mozdulatain látni, hogy ért az energiafegyverhez.
– Szeretnénk látni a fegyvert – szólt közbe Nicholson az intervenciósok parancsnoka, és a kérése máris teljesült.
A képen látható energiavető a laikus számára nem jelentett semmit, de Nicholson és Hands tekintete összevillant. Egyikükről sem lehetett volna megmintázni a nyugalom szobrát.
– Hasonlít a mi HCS-4-esünkhöz – morogta Nicholson, és Hands is egyetértett vele, habár volt hozzáfűzni valója.
– Pár módosítás látszik rajta. Úgy tűnik, mintha a HCS korszerűsített változata lenne. Talán öt vagy hat év múlva fog így kinézni…
Hands itt abbahagyta a mondatát, mert látta, hogy többen kérdően néznek rá, mintha ő már tudna valamit. Az akciócsoportok parancsnoka látta a lovagok reakcióját, és gyorsan hozzáfűzte az előbb mondottakhoz a következőket, hogy nyugtassa a kedélyeket:
– Csak hangosan gondolkodtam, uraim! Kérem, ne vonjanak le messzemenő következtetéseket!
– Folytassa, Mr. Cohari! – szólt közbe a Bíboros.
– Kérem. Ez az ismeretlen férfi csak ezen az egy felvételsoron látható, és mint említettem az előbb, az arcát sohasem látjuk. Az elemzőink szerint tudatosan fordítja lefelé a tekintetét, s ebből azt a következtetést vonhatjuk le, hogy a férfi számunkra talán ismerős lehet. Ő tudja, hogy mi felismernénk, ezért mindent elkövet, hogy a személye titokban maradjon. Felvetődött egy érdekes kérdés: miért nem beszélnek egymással? A férfi és a nő körülbelül harmincöt percig látható együtt a kertben, de mindvégig szótlanok. Először arra gondoltunk, hogy olyan profikkal van dolgunk, akik tudják, hogy odaföntről olvashatunk a szájukról, de ez esetben éppen azzal tudnák magukról elterelni a gyanút, hogy semleges dolgokról kellene beszélniük, vagy a nőnek is takarnia kellene az arcát. A férfi minden bizonnyal időügynök és úgy is viselkedik, de a nő szerepét nem értjük. Önök viszont jogosan kérdezhetik, hogy miért állítok akkor olyat, hogy a nő lövi le a műholdat? Erre azt tudom mondani, hogy a nő olyan fontos szerepet játszik, amely egyértelműen őt exponálja a vezető szerepre, és ezt akkor értjük meg, amikor megvizsgáljuk azt a kérdést, hogy mit csinálnak a ház lakói akkor, amikor ezek ketten a kertben éppen a fegyvert szerelik fel.
A kép váltott, és mindenki számára világosnak tűnt, hogy infravörös felvételt látnak. A felvétel az egész házat mutatta, és az idő nem változott az előbbihez képest.
– Az infravörös felvételen azt látjuk, hogy amíg ezek ketten a kertben a fegyvert állítják be, addig a ház lakói mozdulatlanok. Nem a földön fekszenek összerogyva, hanem mindenki megállt ott, ahol éppen tartózkodott. Ez az állapotuk azóta tart, amióta a férfi és a nő kiléptek a kertbe a fegyverrel. Ez utóbbi 10:15-kor volt.
– A lövés pillanatában is mozdulatlanok? – kérdezte Hands.
– Igen, uram. Az utolsó pillanatokban mozdulatlannak látjuk őket.
– Ez lényegében azt jelenti, hogy valamilyen erő hatására több mint egy órán keresztül mindenki mozdulatlanul áll?
– Pontosan. Először azt gondoltuk, hogy ez a két illető leállította odalent az időt, hogy nyugodtan dolgozhassanak. Tudom, hogy ez hiperreális feltevés, habár a jövőben talán adott lesz erre a technikai feltétel, de két oknál fogva az előbb említett feltevést azonnal el is vetettük. Először is ha ezek ketten a távoli jövőből érkeztek, ahol a helyi idő leállítása már kivitelezhető, akkor miért használnak egy HCS-4-hez hasonló fegyvert. A fegyver típusa azt jelzi számunkra, hogy akik odalent vannak, azok nem a távoli jövő emberei és így nem lehet a kezükben időleállító technológia… ehhez több száz év kell még.
Cohari vetett egy gyors pillantást Fu Macs Csenre, aki komoran bólintott, hogy egyetért ezzel.
– A másik dolog, ami miatt elvetettük az időleállítás eshetőségét, az pedig az, hogy a mozdulatlan alakok továbbra is részesei a helyi időnek, mert tapasztalhatóak rajtuk életmegnyilvánulások, csupán drasztikusan csökkent mértékben. Olyan állapotban vannak, mintha hipnózis alatt állnának.
– Pszichoszondájuk lenne? – tudakolta Nicholson, de Cohari már várta ezt a kérdést, és így gyorsan reagált.
– A Rómában tartózkodó Severus fedőnevű állandó ügynök legutóbbi jelentésében az áll, hogy a birodalom területén minden bizonnyal találhatóak más korszakok ügynökei, mert a közelgő tűzvész nyilván még sok kutatót izgatni fog a jövőben is. Kielemezve ezt a jelentést, a tudományos osztály a sast felszerelte a pszichoszondázás bioelektromos jeleit felkutató műszerrel is, ami egyértelműen jelezné számunkra az ügynöki tevékenységet. Ez a műszer folyamatosan méréseket végzett, és teljesen biztosak lehetünk abban, hogy Arminius villájában nincs ilyen készülék.
– Az Összefüggések mivel magyarázza akkor, hogy a ház összes lakója úgy viselkedik, mint a Csipkerózsika szereplői? – kérdezte Fu Macs Csen, és belekortyolt a langyos teájába. Az összes jelenlévő lovag fejében felmerülő kérdést fogalmazta meg egy személyben.
– Mentális erőről van szó – felelte Cohari.
– Tehát nem fegyver vagy készülék okozza a ház lakóinak mozdulatlanságát, hanem valamilyen képesség? – tudakolta az ókorkutatás vezetője, Sir George McPall.
– Igen, Lovag, ez nagyon valószínű.
– Tudja ezt bizonyítani az Összefüggések?
– Igen. Kérem, nézzék meg a következő jelenetet! 
A kép és az időpont váltott. Az óra 10:15-öt mutatott, és a nő belépett a peristülionba. A felvételt néző lovagok számára a látvány valóban döbbenetes volt. A fegyvert tartalmazó modern és áramvonalas konténer ott úszott a nő mellett a levegőben. A nő csak a kezét tette rá, és a súlyos test úgy lebegett mellette, mint egy léggömb. A sort a férfi zárta, az arcát a föld felé fordítva.
– A francba! – morogta Nicholson.
– Feltételezésünk szerint – folytatta Cohari – az ismeretlen nőnek számunkra teljesen ismeretlen eredetű természetfölötti képességei vannak, amelyek segítségével befolyásolni tudja a környezete viselkedését, tömeghipnózist tud okozni és tárgyakat emel fel a levegőbe. A megfelelő technikai apparátus segítségével ilyen jelenségeket mi is tudunk produkálni, de a műszeres bemérés alapján egyértelmű, hogy az az ismeretlen nő nem használ semmilyen segédeszközt! Itt szeretném megragadni az alkalmat arra, hogy visszatérjek a nő és a férfi közötti kommunikáció problémájára. Feltettük tehát azt a kérdést, hogy miért nincs közöttük verbális érintkezés? Tegyük fel azt, hogy nem értik egymás nyelvét. Ebben az esetben látva a nő képességeit az sem lehetetlen, hogy telepatikus úton érintkeznek. További kérdés: ha mindketten a jövőből jöttek… és ezt a továbbfejlesztett HCS bizonyítja, akkor miért vannak nyelvi nehézségeik? Hogyan lehet valaki ügynök Néró korában, ha nem beszél latinul? Ha mindegyikük beszélne latinul, akkor tökéletesen tudnának kommunikálni, de az egyikük nem érti ezt a nyelvet, s ez nem más, mint a férfi! Mire alapozzuk ezt a kijelentést? Nos, a nő több alkalommal beszél a rabszolgákkal a kertben és latinul érintkezik velük, sőt, a délelőtt folyamán jön majd hozzá egy nő, akivel görög nyelven fog társalogni… ez utóbbi egy érdekes beszélgetés lesz és a felvétele valóságos technikai bravúr volt. Majd szeretném, ha később megnéznénk, de most térjünk vissza a férfira. A viselkedése… miszerint ügyesen takarja az arcát… azt bizonyítja, hogy tudja, ha látnánk őt, akkor lehet, hogy felismernénk, s ez talán azért probléma a számára, mert ebben az esetben máshogy döntenénk, mint ahogy majd dönteni fogunk, és ez a férfi ezt el akarja kerülni. Ő már ismeri a mi döntésünket, mert a mi jövőnkből jön, és azzal, hogy titkolja a személyét, azt akadályozza meg, hogy máshogy alakuljon az ő jövője. Ez a viselkedés profira vall, de az, hogy nem beszél latinul, számunkra érthetetlen dolog.
– Maga arról beszél, hogy ez a férfi, ha felismernénk, akkor nem tudna lemenni Pompejibe? – kérdezte a Bíboros.
– Igen, Nagyuram. Részben.
– Ha tudnánk, hogy ki ő, akkor sem akadályozhatjuk meg, hogy lemenjen, hiszen látjuk, hogy odalent van.
– Ez világos az Összefüggések előtt is, azért tettem még hozzá, hogy „részben”. Megvonva a konklúziót, ez a férfi nem azért takarja az arcát, hogy megakadályozzuk a lemenetelben, hanem azért, mert nem akar azzal senkit sem befolyásolni, hogy ő van odalent! Ezért mondtam, hogy el akarja kerülni azt, hogy másképpen döntsünk, mint ahogy fogunk… és ő odalent tudja már, hogy mi hogyan döntünk.
– Szerencsés ember – morogta Hands.
– A két ember személyével kapcsolatban a következőket tudjuk összefoglalni. Feltételezésünk szerint a nő egy profi időügynök a közeli jövőből, olyan természetfölötti képességekkel, amelyek eredete számunkra ismeretlen. A férfi pedig egy olyan időutazó, aki nagy valószínűséggel nem ismeri a helyi nyelvet, de beavatott a Katedrális titkaiba.
A Lovagok felzúdultak erre a konklúzióra.
Handsnek eszébe jutott a beszélgetése a parkban a Bíborossal, és újfent felmerült benne az a gondolat, amit akkor elhessegetett magától, mert nem látta a reális alapját. Most, hogy nézte a műhold által készült felvételeket, újra megfogalmazódott benne a kérdés: – „Talán földönkívüliek?” A nő képességei ezt sugallják, de vajon ki a férfi? Honnan tud a Katedrális titkairól, ha nem az Időkutatás embere, ha ugyanis az lenne, akkor beszélne a nővel és nem játszaná a némát, mivel értenie kellene a latin nyelvet. A Katedrális sohasem küldene le olyan embert az ókorba, aki nem beszéli az adott korszak nyelvét. Hands úgy vélte, hogy Coharinak jó a meglátása, miszerint a férfi csupán csak egy „időutazó”, de nem tudott ésszerű magyarázatot találni arra, hogy miképpen kerülhetett Pompejibe?
– Mr. Csen, mi az esélye annak, hogy a Földön a jelen korban valaki kifejleszt egy időgépet az Intézettől függetlenül? – kérdezte Hands a kínait.
Csen elgondolkodva dörzsölte az állát.
– Ennek elenyészően kicsi az esélye – válaszolta. – Az átlövéshez olyan energiaszint szükséges, amelyet jelenlegi ismereteink szerint csak a fúzióból nyerhetünk, és ilyen reaktorok nincsenek magánkézen. Ha mégis valaki kifejlesztene egy időgépet és a megfelelő energiaszintet is elérné, akkor az evolvens felnyitását nekünk észlelni kellene, vagyis a Katedrális tudta nélkül nem lehetne átlépni a múltba. Teljesen bizonyos vagyok abban, hogy az időutazás rövid története alatt még senki sem ment át a tudtunk nélkül, és a Katedrálison kívül senki sem fog átmenni az eljövendő száz évben sem.
– Azok ketten odalent a mi feltételezett és nem is olyan távoli jövőnkből jöhettek, és nem hiszem, hogy mi, a Katedrális fogunk majd útba indítani két ügynököt pár év múlva, hogy lelőjék a saját műholdunkat, ezáltal megteremtve a jelenleg előkészületi stádiumban lévő akciónk alapját – mondta a Bíboros, amivel mindenki egyetértett.
– Az a tény, hogy a férfi képtelen a verbális kommunikációra, viszont azt jelzi, hogy nem lehet a mi későbbi ügynökünk. Ez az ember nem beszél latinul. Mi egy ilyet sohasem tennénk le az ókori Pompejiben – vetette közbe Rabb, és lényegében ugyanazt fogalmazta meg, amit az előbb Hands gondolt végig. Az Összefüggések vezetője, aki most szólalt meg először, tovább bonyolította az ügyet.
– Lehet, hogy a mi ügynökünk, és azért játssza el a némát, mert tudja, hogy annak idején számunkra a némát kellett eljátszania.
– Na, akkor itt álljunk meg! – jegyezte meg a Bíboros. – Azzal a kérdéssel még foglalkozni fogunk, hogy ki lehet ez az ember, de most szeretném, ha Mr. Cohari elmondaná, hogy miért tart fontosnak megmutatni nekünk egy olyan felvételt, ami, hogy az ő szavait használjam, „technikai bravúr”?
Cohari szótlanul bólintott. A kezét rátette a kezelőegységre, és a kép 09:3O-ra állt.
A feltételezett ügynöknő a kerti medence melletti kőpadon ült, és egy másik nővel beszélgetett. Áthajoltak a medence peremén, és a kezüket belelógatták a vízbe, ahol fürge aranyhalak fickándoztak az ujjaik között.
– A szájuk mozgását a víztükörből sikerült felvennünk, és körülbelül a nyolcvan százalékát értjük annak, amit beszélnek. A másik nőt Nauszikaának hívják, és görög származású. A beszélgetésből annyit sikerült leszűrnünk, hogy bizalmas kapcsolatban állnak egymással. Ha szabad ezt az archaikus kifejezést használnom, jelenleg pletykálkodnak, ugyanis éppen arról beszélnek, hogy Arminius csalja a feleségét, mégpedig egy Júliának hívott nővel…
– Miért tartja ezt fontos információnak, Mr. Cohari? – tudakolta Hands.
Az Összefüggések elemzője megtámaszkodott a pulton, és kissé előrehajolt.
– Azért, Esőfelhő, mert ez a nő nagyon sokat tudhat arról, ami Arminius házában folyik, és az ismeretlen nővel folytatott beszélgetése alapján bizalmas barátnője lehet annak. Az Összefüggések a személyét kulcsfontosságúnak tartja az elkövetkező akcióban. Az erre vonatkozó javaslatunkat az önök előtt látható jelentésben minden összefüggésében árnyaltabban kibontjuk majd, ám most csak annyit szeretnék mondani, hogy célszerűnek látnánk a Nauszikaának nevezett nő pszichoszondázását, illetve egy reá megtévesztésig hasonlító ügynöknő felderítő akcióját Arminius házában. Az Összefüggések elképzelése a következő. A Katedrális a megfelelő felkészítés után átdob 64-be egy ügynöknőt, akinek a biztosításaképpen felvonul a legjobb intervenciós csoportunk, hogy ha kell, akkor akcióba lépjen. A nő és a kommandós csoport a szonda kiesése után érkezne az adott helyszínre, és behatolnának a Nauszikaának nevezett nő villájába, ami a város legelőkelőbb villanegyedében található. A házról és az adott időintervallumon belüli belső mozgásokról már elkészítettük a felvételeket. A Katedrális ügynöknője felveszi Nauszikaá személyiségét és elmegy Arminius házába, ahol kapcsolatba kerül az ismeretlen nővel. Olyan ügynöknőt kell beküldenünk, akinél semmilyen felszerelés sincs, mert az ellenfél mentális képességei segítségével érzékelhetné a technikai apparátus jelenlétét. A felderítőnknek ellen kell állnia a mentális támadásnak, és ezért nem alkalmazhatunk biológiai replikánst, aki a megtévesztésig hasonlít Nauszikaára. Az Összefüggések nem javasolja az intervenciós csoport azonnali beavatkozását Arminius házában, mert nagy valószínűséggel a jövőből érkező és szabotázscselekményt végrehajtó ügynök vagy ügynökök… s itt szeretném jelezni, hogy a felvételeken látható két gyanús személy mellett, akár egy tucatnyian is lehetnek odalent… nem tudhatjuk, hogy milyen fegyverzettel vannak ellátva.
Hosszú csend telepedett a Vörös Teremre. A Bíboros volt a legelső, aki összeszedte magát.
– Az Összefüggések tehát nem javasolja egy biológiai replikáns beküldését és el is mondja, hogy miért. Ha belegondolunk, ön, Mr. Cohari hatásosan érvelt, de remélem, tudja, hogy a Katedrálisnál dolgozó ügynöknők közül szerintem egy sem hasonlít erre a Nauszikaára… mindegy megoldjuk.
Cohari széttárta a két karját.
– Az Összefüggések ezt tartja a legbiztonságosabb megoldásnak. Nem küldhetjük az intervenciósainkat olyan emberek ellen harcba, akiknek nem ismerjük a technikai felkészültségét. Azok, akik odalent vannak, talán még meg sem születtek akkor, amikor a csoportunk elindul. Mindenképpen felderítésre van szükségünk.
– Küldjük be az állandó ügynökünket Mr. Moore-t – mondta az ókorkutatás vezetője, de Cohari azonnal lesöpörte az asztalról az elképzelését.
– Mr. Moore sohasem tudna olyan szabadon a nő közelébe jutni, mint a Nauszikaá személyét felvevő ügynöknő…
Újabb rövid csönd telepedett a teremre, amit most Hands tört meg.
– Ez a Nauszikaának nevezett hölgy kicsoda? Mit tudunk róla?
– A peristülionban dolgozó rabszolgák elejtett megjegyzéseire tudunk hagyatkozni, ami alapján azt kell, hogy állítsuk: Nauszikaá egy előkelő prostituált.
– Fantasztikus – jegyezte meg Hands. – Meddig tartózkodott a hölgy Arminius házában?
– Mindössze tíz-tizenöt percet. A kertben sétálgatott vele, aztán leültek a medence mellé beszélgetni. A nő tíz előtt pár perccel távozott, de előtte még szót váltott Arminiusszal, aki éppen kilépett az átriumból.
– Miről beszélgettek?
– Rossz volt a beesési szög, uram.
– Értem. Mit csinált addig az ismeretlen nő?
– Továbbra is ott ült a medence mellett és őket nézte… de ha kívánják megmutatjuk az egész jelenetet.
Hands legyintett.
– Nem hiszem, hogy ez fontos lenne. Mi történt ezután?
– Az ismeretlen nő pár szót váltott a ház urával, aztán távozott.
– Arminius?
– Egy fiatalemberrel beszélgetett, aki minden bizonnyal a fia és szintén az átriumból lépett ki pár perccel az apja után, majd mindketten elmentek. Ezek után pár percig üres a belső kert, aztán az infravörös szerint mindenki megmerevedik és újból megjelenik a nő, de most már vele van a férfi, akit mellesleg most látunk először és a fegyver… de az előbb innen már láttunk mindent.
– Igen… sok felvételt csináltak erről a Nauszikaáról?
– Természetesen, uram. Kívánják megtekinteni?
– Kívánjuk…
A lenyugodni készülő nap rőtes fénye ragyogó hidat vert az óceánon és a Katedrális tizenkét tornyának aranyozott csúcsai égő ujjakként mutattak az ég felé. Az utóbbi órákban alábbhagyott a tomboló hóvihar. Napok óta tartó tébolyult kavargása elcsöndesült, csak egykedvűen havazott, aztán már azt sem, és a felszakadozó felhőtakaró mögül lassan előbukkant a nap.
Az Atlanti-óceánon épített mesterséges szigetről, amelyen a székesegyház emelkedett, már-már látni lehetett a mérföldekre húzódó partvonalat, és ha beáll a teljes szürkület, talán még New York fényei is feltűnnek észak felől a horizonton.
Cornelius Hands az ablaknál állt, és lassú mozdulatokkal emelte a szájához a kezét, amelynek az ujjai közt ott füstölgött az elmaradhatatlan cigarettája. Tudta, hogy csupán pár slukkot enged magának, aztán nyomban elnyomja, hogy újra rágyújtson – ez rossz szokása volt –, de sohasem volt türelme kivárni, amíg valamelyik végig ég. Hands az alatt a huszonöt év alatt, amíg átjárt az időn – olyan nyugalommal, mint ahogy egy ember az utca túloldalára megy át –, töménytelen rossz szokást szedett fel, de mindig örömmel nyugtázta magában, hogy ezekkel sohasem keserítette meg a szűkebb környezete életét. Próbálta palástolni az érzelmeit, habár az utóbbi napokban ez az esemény, ami foglalkoztatta a Katedrálist, még őt is kizökkentette a szokott nyugalmából.
Hands szótlanul állt, és nézte a piszkosszürke óceánt.
A bágyadt napfény bevetült az ablaktáblákon, és megvilágította az enyhén gomolygó füstöt, amely úgy ülte meg a szobát, mint köd a hajnali tájat. A férfi megérintette az ablakot, és az üvegtábla úgy tárult fel, mintha varázspálcával intettek volna. A füst egy tömegben nekilódult, kavarogni kezdett, és a friss levegő úgy tódult be Hands dolgozó szobájába, amelyben az ember úgy érezhette magát, mintha visszautazott volna a XVIII. j századba. Az ízlésesen berendezett barokk környezetben minden eredeti volt, és Hands gyűjtőszenvedélyét bizonyította. Hands eljött az ablaktól, és leült a mahagóni fából faragott íróasztala mögé, majd elnyomta a cigarettáját egy Cathy Mund által készített ezüsthamutartóban, ami a XXI. század ötvösművészetének volt a drága reprezentánsa. A hamutartón és az elektronikus berendezéseken kívül, amelyek Hands századát jelenítették meg, más modern darab nem volt a szobában. Egy szakavatott muzeológus vagy műgyűjtő minden bizonnyal elalélt volna a látványtól, de ez a gondolat egyáltalán nem hangolta jókedvre a férfit, hiszen a probléma amivel hamarosan meg kell majd küzdenie, borús hétköznapokat ígért a közeljövőben.
John J. Nicholson, az intervenciós csoportok parancsnoka rettentő kényelmetlennek találta azt a XIV. Lajos korabeli székét, amelybe most kénytelen volt belepréselődni a hatalmas testével, amelyen az élete elmúlt hatvan éve alatt sem fogott az idő – és izgatottan fészkelődött. Hands hosszú pillanatokig szótlanul nézte az első helyettesét, aztán fanyar mosollyal az arcán nekiszegezte a kérdést.
– Ideges, John?
– Voltam már jobban is.
– Aha… Mi a véleménye az Összefüggések elemzéséről? Konkrétan a Nauszikaának nevezett nő pótlására gondolok…
– Korrekt munka.
– Értem. Nézze, John, én tudom, hogy maga és a fiai a világtörténelem legjobban kiképzett katonái és nem kenyerük a sok beszéd, de azért arra kérném, hogy szedje össze a gondolatait, s próbálja számomra érthetően interpretálni, ha megkérhetném.
Nicholsonnak meg sem rezdült az arca.
– Tökéletesen egyetértek az Összefüggésekkel azzal a kérdésben, hogy szükség van e felderítőre még az intervenciósok behatolása előtt. Én is úgy látom, hogy a kommandó akcióját nem alapozhatjuk a jó szerencsére, mert az az esemény, ami Pompejiben lejátszódott és a sas megvakításához vezetett, túl sok kérdést vet föl. Ki az a nő és legfőképpen ki az a férfi, akit a felvételeken látunk? Jónak és kivitelezhetőnek találom azt a tervet, hogy küldjünk be valakit, aki felveszi a Nauszikaának nevezett nő személyiségét, de gondolom, hogy ön is elemezte már magában azokat a kérdéseket, amelyek ebben az esetben felmerülnek. Biológiai replikációt nem alkalmazhatunk, mert a technológia ugyan tökéletes hasonmásokat produkál, ám azok inkább hasonlítanak egy erős hipnózis alatt álló személyre, mint önálló, független gondolkodású individuumokra. Az a nő odalent a képességei segítségével azonnal látná, hogy egy valóságos zombi áll előtte Nauszikaáként, s ugyanilyen oknál fogva robotot sem alkalmazhatunk. Nincs más megoldás, a Nauszikaát helyettesítő személy hús-vér embernek kell lennie, és jó ügynöki… sőt, hadd fogalmazzak így: „színészi” képességekkel kell rendelkeznie. A Katedrális ügynöknői kiválóan alkalmasak erre a szerepre, de Nauszikaá helyettesítésénél nem is annyira a belső, hanem inkább az alkati tulajdonságoknak kell dominálniuk. Lovag, a tanácskozás során és itt a szobában mi ketten több száz felvételt megnéztünk erről a nőről, s nyilvánvaló, hogy nincs ilyen alkatú ügynökünk és azért nincs, mert mi az Időkutatással foglalkozunk, s nem a Playboy szerkesztésével…
Nicholson tartott egy kis hatásszünetet, aztán folytatta:
– Valamelyik ügynökünkön végezhetünk természetesen modern plasztikai átalakítást, de a citológiai átalakításnak egyetlen hátránya van: csak rövid ideig áll fenn és bizonyos hőmérséklet fölött a sejtstruktúra bomlásnak indul. 64 nyara rettenetesen forró volt. Ha az ügynöknőnk egy sejttenyészettel a teste fölött megy be Arminiushoz, lehet, hogy éppen akkor rohad le róla az egész, amikor megöleli a mi ismeretlen barátnőnket, aki erre a telekinetikus képességeivel valószínűleg szétrobbantja a fejét…
Nicholson felemelt egy műholdfelvételt az asztalról, amely Nauszikaát ábrázolta, amint a villája egyik szökőkútjában állva anyaszült meztelenül élvezte a testére csorgó vizet. A két karját a feje felé emelte és az arcát az égnek fordítva mosolygott. A nő gyönyörű volt, ezt mindenki elismerte, aki látta a képet. Fiatal és ruganyos testű, párducmozgású lány, akinek hosszú, fekete haja csigákban omlott le hófehér hátán. A testén végigcsorgó víz érintése megkeményítette mellbimbóit, és mély erotikus töltettel ruházta fel a műholdfelvételt.
Nicholson Hands elé lökte a szökőkút alatt álló fiatal lány képét, és megvonta a vállát.
– Valószínűleg ezt a tervet ejtenünk kell, Cornelius, mert ilyen nőt nem tudunk reprodukálni se biológiailag, se pedig elektronikailag, illetve tudnánk, de csak arra lenne jó, hogy dugjon vele az ember, már ha kedve van szeretkezni egy sejttenyészettel vagy egy mechanikussal. Két lehetőség marad a továbbiakban. Először: magát az igazi Nauszikaát használjuk fel hipnózis alatt, vagy másodjára ott van a tizenkettes direktíva, amit tudtommal még nem használtunk. 
A tizenkettes direktíva a Katedrálistól független polgári személy beszervezését jelentette és Nicholson tudta, hogy ez utóbbiba az Időutazás csak a legvégső esetben menne bele. Nicholson elhallgatott. Várta Hands reakcióját, ami igen meglepő volt, mert a férfi kihúzta az egyik asztalfiókot, és elővett egy üveg bourbont és két egyenes falú üvegpoharat. Az egyiket odatolta Nicholson elé és töltött. Töltött magának is, aztán halk koppanással letette az üveget, és hátradőlt az „ötszáz éves” karosszékben, amit mindössze tíz évvel ezelőtt készítettek, hiszen Hands úgy hozta magával 1762-ből, alig két évvel ezelőtt.
– Akkor most igyunk a tizenkettes direktívára, John, ugyanis a Bíboros engedélyezte. Nicholson keze megállt a pohár felé félúton. Az öreg katona valóban meglepődött.
– Ezt nem hittem volna. 
– Én sem, de a Bíboros ebben az ügyben minden lehetőséget föl fog használni, és teljesen szabad kezet adott nekem.
Nicholsonon látni lehetett, hogy nagyon kérdezne valamit, de visszafogja magát. Hands szúrós pillantást vetett rá, és a férfi vett egy mély levegőt.
– Azt hallottam, hogy az öreg visszavonul. Valóban maga lesz az új Bíboros?
Hands fölöslegesnek látta, hogy kerteljen: úgyis mindenki tudta már.
– Igen. Valószínűleg, hamarosan átveszem a Katedrális vezetését.
– Gratulálok – mondta Nicholson, és megemelte a poharát. Látszott rajta, hogy őszintén úgy is gondolja, amit mond.
A két férfi egy hajtásra eltüntette a bourbont, aztán az intervenciósok parancsnoka ismét kézbe fogta a Nauszikaát ábrázoló felvételt, és nézni kezdte.
– Hol kezdjük keresni? – kérdezte. 
Hands felnyitotta egy ébenfa dobozka tetejét, és kiemelt egy szál cigarettát. Rágyújtott, aztán szórakozottan megvonta a vállát:
– A modell ügynökségeknél.
– Tökéletesen kell beszélnie ógörögül és latinul.
– Ez nem probléma. Egy körülbelül kétezer szavas készletet az alapvető fontosságú grammatikai és fonetikai ismeretekkel együtt az oktatógépek egy hét alatt tökélyre fejlesztenek.
– De két hét alatt elfelejt mindent…
– Elég nagy baj lesz az nekünk, ha több mint két hétig szükségünk lesz rá – jegyezte meg Hands.
– Értem. Az időutazás okozta pszichés és fizikai sokk?
– Megpróbáljuk felkészíteni a terhelés elviselésére.
– És az a pszichés megrázkódtatás, ami akkor éri, amikor megtudja, hogy kik vagyunk és mit akarunk tőle?
Hands vigyorogni kezdett.
– Az emberiség legnagyobb titka az időutazás. Tíz emberből kilenc szeretné kipróbálni, hogy milyen érzés. Ez a lány sem lesz különb.
Nicholson most sokkal tovább hallgatott, mint az előbb, és Hands sejtette, hogy mire gondol, ezért elébe ment a kérdésnek.
– Miután eljátszotta Nauszikaá szerepét, természetesen egy kicsit belenyúlunk abba a szép fejébe, és elfelejt majd mindent. Lehet, hogy ez morál-etikailag nem a legoptimálisabb megoldás, de mi nem erénycsőszök vagyunk, hanem a világ urai.
Nicholson hangos koppanással letette az üres poharat az asztalra és előrehajolt. A következő pillanatban a profi időutazó és katona véleménye hangzott el.
– És ha odalent derül ki, hogy alkalmatlan eljátszani Nauszikaát… ha belebukik?
– Akkor meghal – mondta Hands a világ legtermészetesebb hangján, olyan nyugalommal formálva a két szót, hogy Nicholson beleborzongott. Ez annak a Handsnek a hangja volt, aki még annak idején egyedül elintézte Ottó von Skorzeny kommandósait 1944-ben úgy, hogy csak korabeli fegyverei voltak.
Nicholson felállt, hogy kinyújtóztassa a végtagjait. Járkálni kezdett a szobában. Hands a tekintetével követte.
– A tizenkettes alkalmazása ugye, a maga ötlete volt? – kérdezte Handset, aki szótlanul bólintott.
– Cornelius, maga hallatlanul optimista! – Nicholsonnak ennyi volt a reflexiója.
– Elvégre karácsony van.
– Hm… – mordult egyet az öreg katona. – Hazatér a családjához? Két nap múlva Szenteste.
– Mindenki hazatér. Megnyugtatom, maga is, John, csak az Összefüggések dolgozik, mint az őrült… keresik a nőt.
– Mi a biztosítéka, hogy rövid időn belül megtalálják?
– Az Összefüggések bárkit és bármit megtalál, mert az a dolga.
– Rendben van, Cornelius, nem kötekszem – felelte mosolyogva Nicholson.
– Beszéljünk egy kicsit a szigorúan vett szakmai részről – mondta gyorsan Hands, mert el akarta terelni a beszélgetést a leendő dublőrről, aki minden bizonnyal egy fotómodell lesz és kész szentségtörésként átmegy az időn. – Melyik csoportot fogja felkészíteni?
– A kettes intervenciósok mennek – válaszolta rövid gondolkodás után Nicholson. – Ők a legjobb csapatunk, és Kerwin vezeti őket.
– Az ezredes?
– Igen.
– Volt már az ókorban?
– Sokszor – felelte kurtán Nicholson. – Mindig őt küldjük, ha nagy szar van odalent. Majdnem az összes holt nyelven beszél, és a ma élő nyelvek közül is ismer vagy tizet. Kész kuriózum, de a japán vagy a kínai nyelvből akár le is doktorálhatna Oxfordban. Az összes létező fegyver szakértője a kőbalta óta, és mestere a japán kardvívásnak. Ő az intervenciós csoportok harcászati kiképzője és diverzáns metodikát oktat Fort Bragban a hagyományos katonai erőknél. Harmincöt éves és többször visszautasította a lovagi rangot.
– Erről most hallok először – csodálkozott Hands. – Miért? – kérdezte meg a lovagi rang visszautasítására célozva.
Nicholson a lehető legkönnyebben tért ki a válaszadás alól.
– Fogalmam sincs, Cornelius. Majd kérdezze meg tőle! Nekem nem mondja el.
– Nős?
– Nőtlen, de legjobb tudomásom szerint együtt él a saját tisztjével, Michelle Morell hadnaggyal.
– Oké, John, kerítse elő ezt a pasast, de a teljes titkosítás miatt nem használhatja még a celluláris rendszert sem.
– Természetesen. Ha jól tudom, éppen tegnap tért vissza Németalföldről, de ahogy leadta a jelentését, már távozott is Nevadából, és ha minden igaz, Indonéziában van.
– Akcióban?
– Szabadságon.
– Jó, adjon neki pár napot, de az új évben ez legyen az első dolga. Az indonéz nők és egyéb látványosságok megtekintésére szerintem egy hét bőven elegendő. Nem igaz, John?
Nicholson vágott egy grimaszt. Jellegzetesen rövidre nyírt ősz hajával leginkább egy jóságos nagyapóra hasonlított, valamilyen régen elfeledett meséből.
– Ha nem használhatjuk a titkos telekommunikációs rendszert, akkor egy kisebb expedíció szükséges Kerwin felhajtására, mert ő nem turistaként szokott csámborogni Pápuaföldön. Minden szabadságát a kukukukuk földjén tölti. Valószínűleg futárt kell küldenünk érte.
– Kiknek a földjén van? – kérdezte Hands, és a szemöldöke felszaladt a homlokára.
– Kukukukukat mondtam. Ez egy kannibál törzs Kelet-Indonéziában.
– És mit keres köztük az ezredes?
– A törzs barátja… azt hiszem, istenként tisztelik.
– Mindig úgy tudtam, hogy én vagyok a legnagyobb különc az időutazás történetében, de most kezdem azt hinni, hogy a vezető helyem megrendült. Erre az emberre van szükségem! A csoport többi tagja?
Nicholson pillantása és a hangja büszkeséget sugárzott:
– A XX. századi balkáni konfliktust két nap alatt lerendezték volna. 
Hands erre felállt, és újból töltött a poharakba.
– Nos, John, akkor itt az ideje, hogy azt mondjam: Boldog karácsonyt!
– Hasonló jókat! – kívánta az öreg katona.
Koccintottak, és nem is sejtették, hogy ezzel a mozdulattal indították el az utóbbi évszázadok legizgalmasabb kalandját.

IV.

2294. december 29. Los Angelestől délre

MARKNAK már évek óta nem volt ilyen jó karácsonya. Az elmúlt egy hetet majdnem mindig együtt töltötte Tess-szel, és a férfi már-már kezdte azt hinni, hogy ennek a paradicsomi állapotnak sohasem szakad vége.
Mark még 22-én odaszólt videofonon az anyjának, hogy ne várják, és mivel ismerte a szüleit, ezért nem mondta meg az igazi okot. Azt találta ki, hogy az ünnepek alatt a Stars megbízásából át kell ruccannia Európába, de föltétlen telefonálni fog, nem fogja elfelejteni. Persze, megmondhatta volna az igazi okot, hiszen nem lett volna belőle családi botrány, ami elrontja a karácsony hangulatát, csupán az anyja „követelné”, hogy menjenek át Dallasba mindketten, és Mark nehezen tudta volna az értésére adni, hogy ez lehetetlen.
Mark nagyon jól tudta, Tesst nem vihetné magával, no, nem azért, mert a lány nyomasztónak találná, hogy a férfi máris ennyi idő után „felvonul vele” a szűkebb család előtt; hanem azért, mert nem kockáztathatta meg, hogy Tesst kivigye a kontinentális utakra, ahol rengeteg ellenőrzés van, főleg az ünnepek miatt. A férfi tudta, hogy a lányt körözik, és ez meglehetősen szűken behatárolta a mozgásterüket. Tess persze biztatta Markot, hogy nyugodtan menjen el Dallasba, mert ő addig bátran itt marad, de a férfi egyértelműen leszögezte, hogy nem hagyja magára. Mark ezt olyan határozottan jelentette ki, mintha rajta múlna a lány élete, pedig tudta, hogyha Li Ying felbukkan valahol, akkor Tesst semmivel sem tarthatja vissza, és legfeljebb okos szemlélője lehet majd az eseményeknek, mert buta szereplőként csak halottként végezné.
Tess az elmúlt napok alatt többször visszatért az alsó szintre, és ilyenkor Mark a kínok kínját állta ki, mert még mindig nem érezte azt, hogy a lány megbízik benne. Amikor viszont telefonált, mindig megkérte Markot, hogy forduljon el, és valahányszor látta a férfin, hogy neheztel emiatt, akkor elétoppant és elmagyarázta neki, az ő érdekében teszi, mert nem akarja, hogy belekeveredjen.
Persze, Mark már így is belekeveredett, és ezt mindketten nagyon jól tudták.
Mark mindig elkísérte a lányt, és idegességében a körmét rágva várt rá a gravokocsiban, ismeretlen és sötét mellékutcákban parkolva. Tess különféle titkos utakon kerülgetve a rendőrség és a műszaki blokkok sugárrácsait, hogy beszéljen valakivel odalent – sohasem mondta meg, kivel –, ám mindig időben visszatért, és a karácsony utáni első napon egy sporttáskát hajított be a hátsó ülésre. Egész úton nem szóltak egymáshoz, aztán a lány végül kimondta, amit Mark már napok óta várt.
– Marionnak megadtam a számodat. Szeretnék pár napot nálad maradni, ha lehet. Egy kicsit el kellene tűnnöm, mert Li Ying nincs egyedül.
Mark nem szólt semmit, és a lány tudta, hogy a férfi hallgatása a beleegyezés jele. Hozzábújt, és a vállára hajtotta a fejét.
A lány kiszámíthatatlan volt és lobbanékony, mint a tűz. Az indulatok, amelyeket a lelke gyógyíthatatlan sebei okoztak, alkalmanként robbanásszerűen törtek ki belőle, és Mark tudta, hogy ilyenkor jobb visszavonulót fújni… Az elmúlt napok alatt megtanulta „kezelni” a lányt, és mindezt az első éjszakájuknak köszönhette, ahol mindketten valami újat kaptak az élettől.
Aznap délután, amikor a lány megcsókolta, majd utána bementek a házba, Mark azt hitte, akkor és ott máris megtörténik a dolog, ami ilyenkor elkerülhetetlenül bekövetkezik. Ám Tess az egyik pillanatról a másikra visszatáncolt, és amikor látta, hogy a férfi mennyire csalódott, még bocsánatot is kért tőle, de ezzel éppen az ellenkező hatást váltotta ki Markból. A férfi már-már kezdte úgy érezni, elveszítette Tesst – mielőtt még istenigazából megszerezte volna –, aztán amikor a lány mégis azt kérte tőle, hadd töltse nála az éjszakát, egy kissé megnyugodott. Mivel azonban tudta, hogy a lánynál több sikertelen kísérlete nem lehet, mert nevetségessé tenné magát, nagyvonalúan fölajánlotta a hálószobát Tessnek, míg ő szótlanul kivonult a kanapéra. Tess egy „Jó éjszakát, Mark, és ne haragudj!” után már el is tűnt a fürdőszobában, hogy aztán a férfi az éjszaka kellős közepén egy parfümillatú ruganyos és forró test simulására ébredjen fel, és mielőtt bármit mondhatott volna, a száját már be is tapasztotta a lány vad és szenvedélyes csókja. Az a vadság, amivel a lány uralni akarta a férfi testét, annak a feszültséggel teli és vad környezetnek volt az üzenete, amelyben élete meghatározó éveit töltötte. Mark megdöbbent, mert sejtette, hogy a lány mozdulatai részei annak a küzdelemnek, amit a soha meg nem tapasztalt orgazmusért vívhatott már évek óta. Tess nyöszörögve és agresszív módon hajszolta a gyönyört, de ez olyan kút volt a számára, amely már serdülőlány korában elapadhatott és nem olthatta ezt az égető szomjúságot. Mark lefejtette a lány kezét véresre karmolt hátáról, csitítgatta, mint egy megriadt madarat, majd olyan gyengéden és figyelemmel kezdte el szeretni, mint ahogy nőt még soha. Amikor Tess ajkát az első apró sikoly elhagyta, ami hosszú évek óta felszakadni készült, a férfi tudta, hogy hihetetlen győzelmet aratott. Szerette órákon át a lányt, és amikor Tess ágyéka egyre jobban követelte a jutalmát, Mark beleadta minden dühét, mint egy hosszútávfutó az utolsó négyszázon, és olyan vadul tette magáévá, mintha ezen múlt volna az élete. Az érzelmek és a kéj fortissimója alatt Mark szinte megmámorosodott a lány orgazmusától, aztán hosszú percekig csak szótlanul ölelte az izzadt és remegő testet. Tess ott zokogott a karjaiban, és Mark úgy érezte, mindörökre boldoggá tette. A lány könnyes szemmel beszélt hozzá valamilyen dallamos nyelven, amit Mark azonnal felismert – olasz – de nem értett, ám nem bánta, hiszen így is tudott mindent. Összefonódva, egymás karjaiban aludtak el.
Másnap reggel Mark arra ébredt, hogy Tess nincs mellette. Odakint talált rá a ház mögött. Nekitámaszkodott az ajtónak, és lenyűgözve nézte a lány mozdulatait. Mark még sohasem látott kung-fu formagyakorlatot, és most magával ragadta a bonyolult kéz- és lábmozdulatok dinamikus szépsége, ami a lágyság és a keménység robbanékony keverékeként már több ember halálát okozták.
A mezőgazdász komputer program által szabályozott reggeli eső az egyik pillanatról a másikra eleredt, de a lány továbbra is átszellemült arccal harcolt képzelt ellenfelei ellen. Anyaszült meztelen volt, és Mark újból megkívánta. Hirtelen úgy érezte, még soha senkit nem szeretett ennyire. Talán egész életében egy ilyen lányra várt és nem is mert gondolni arra, hogy Tess talán vele kapcsolatban nem így érez.
Visszament a házba, és magára kapott valamit, aztán beprogramozott egy bőséges reggelit, és mire a lány bejött odakintről, már meg is terített. Tess kijött a fürdőszobából, és szótlanul leült az asztalhoz. Nem volt apró termetű nő, de Mark fürdőköpenyében mégis úgy nézett ki, mint egy riadt madárka, aki dédelgetésre vágyik. Amíg a pirítóst kenegette a vajjal, amit Mark tett elé, huncut mosollyal nézte a férfit. A szép arcot félig eltakaró, vizes hajkorona őrülten erotikusnak tűnt; Mark átnyúlt az asztal fölött, és a vizes tincseket kisimította a lány arcából.
Az elmúlt napokra ez a békebeli nyugalom volt a jellemző, eltekintve azoktól az estéktől, amikor Tess visszavitette magát Los Angeles legsötétebb bugyraiba. Karácsony után pedig, amikor a sporttáska odakerült a hátsó ülésre, a férfi egy kissé megnyugodott, és próbálta elterelni a gondolatait arról, hogy egyszer csak ciripelni kezd a videofon és Marion hívja őket. Tess akkor el fog menni, és lehet, hogy sohasem látja többé.
Mark gyűlölte Mariont.

Karácsony után történt, hogy váratlanul vendéget kaptak. Mark már akkor meghallotta a sportkocsi süvítő hangját, amikor az rákanyarodott a ház felé vezető, kék színű, műanyag útra. Kiment a verandára, és az egyik oszlopnak támaszkodva nézte, amint az egyik kollégája leparkol. A férfi már messziről integetett, és amikor megállt a kocsival, az volt az első, hogy felkapott egy üveg Ballantinest – Mark nagy kedvencét –, és meglóbálta.
– Rendezhetnénk egy kis karácsonyi piálást, öregem. Éppen erre jártam, gondoltam, beugrok.
Mark vigyorogva lelépdelt a lépcsőn, és nyújtotta a kezét.
– Szevasz! Örülök, hogy itt vagy, gyere be!
Jacob Knox kipattant a kocsiból, és a két férfi elindult befelé a lakásba. Mark előre tessékelte a vendégét, és épp mondani akarta, hogy nincs egyedül, amikor Knox meglátta a fotelban kuporgó Tesst, aki éppen a sportcsatornát nézte, majd a férfi szobába való belépésekor lassan felemelkedett, és kikapcsolta a készüléket.
– Hello – mondta Tess a földbe gyökeredzett lábbal álló férfinak, és a kezét nyújtotta. Egy apró, fekete tangát és egy egyszerű trikót viselt, ami sokkal többet mutatott, mint amit első találkozáskor illik. Knox fotós volt a Starsnál, és amíg Tess kezét rázogatta, szakértő szemmel méregette a lányt.
– Maga modell? – firtatta.
– Isten ments! – felelte nevetve Tess.
– No, mert csak azért kérdezem, hogyha lenne kedve fotózni, akkor szívesen készítek magáról pár képet – mondta vigyorogva Knox, és alig akarta elengedni a kezét.
Mark nevetve közölte Tess-szel, hogy Knox a legnagyobb nőcsábász Los Angelesben és a környékén, ezért majd odafigyel rájuk…
Ezen mind a hárman jót nevettek, aztán kibontották a Ballantinest. Mark meginvitálta Knoxot, hogy maradjon vacsorára, kínai specialitások lesznek, és Tess készíti. Mihelyt a lány kiment a konyhába, Knox a könyökével úgy oldalba bökte Markot, hogy az kis híján kiöntötte a whiskyt. Már várta, hogy Knox kérdésekkel bombázza.
– Kurva jól néz ki ez a csaj! Hol szedted össze, te piszok?
– Ugyan már, Jacob, ő az unokahúgom…
– Persze, hülye gyerek… addig a húgod, amíg meg nem dugod. 
Mark vigyorgott, mint a vadalma. Megvonta a vállát:
– Nincs egy hete, hogy együtt vagyunk. A városban szedtem össze – jelentette ki Mark olyan hangon, hogy Knoxnak semmi kétsége se legyen afelől, hogy igazat mond.
Mark elérte a célját, Knox hagyta is a témát, a továbbiakban pedig a Starsnál lévő dolgok kerültek terítékre, majd a vacsora alatt – ami fantasztikus volt, ezt mindkét férfi elismerte, egy olyan téma került szóba, amiről Mark akkor és ott még nem tudhatta, hogy valamilyen formában előrevetíti mindkettőjük jövőjét. Ha valaki elmondta volna neki, hogy mi lesz a jövője, hát nem hitte volna el. Mark túl fiatal és tapasztalatlan volt ahhoz, hogy tisztában legyen vele: a képzelet csupán a valóság leánygyermeke.
A dolog úgy indult, hogy Knox átnyúlt az asztal fölött, és az ujjbegyére ültette a lány nyakában lógó láncon csillogó aranykeresztet.
– Divatból hordod, vagy azért, mert hiszel benne? – kérdezett rá. Hármójuk közül csak a lány evett pálcikákkal. Nagyon ügyesen bánt velük, de úgy látszik, most komoly kérdést kaphatott, mert csupán piszkálgatta az apró húspogácsákat a tányérjában, aztán felnézett.
– Gyermekkoromban a szüleim kereszténynek neveltek és máig hiszem, hogy Krisztus volt a Megváltó… aztán ahogy teltek az évek, más hatások és kultúrák befolyása érvényesült bennem. Azok, akiket igazán szerettem, keleti emberek voltak és sokat beszéltek nekem a vallásukról is. Igen, hiszek istenben, ha ezt kérdezi, de hiszek abban is, hogy összhangban kell élnünk a természettel. A tűz, a víz, a föld és az ég, a négy meghatározó elem, s ez a szent négység legalább olyan fontos számomra, mint a szentháromság, amely a hitem keresztény oldalának a legfőbb reprezentánsa. Valamilyen furcsa keveréke vagyok a panteizmusnak és a teizmusnak… most biztosan kinevet, ugye?
Knox megnyugtatta Tesst, hogy nagyon is komolyan veszi, amit mond, de ami a meglepőnek tűnt a számára, az nem a lány válasza, hanem Mark reakciója volt. Mark komolyan meglepődött, mert ő sohasem mert effajta kérdésekről beszélgetni a lánnyal, akit nagyon érdekesnek tartott, de nem hitte volna róla, hogy ilyen kérdésekre is tud összefüggő válaszokat adni. Mark dühös volt magára, mert úgy érezte, nem tartotta elég okosnak Tesst. Örült, hogy a lány nem veszi észre a zavarát.
Knox a villájával hadonászott.
– Hát nem tudom… én nem hiszek semmilyen természetfölötti erőben. A világ mára már túlságosan is racionális lett az emberek számára. Mindent a népek uralnak és nem Isten felelős a lelki üdvünkért, hanem a komputerrendszerek. Hovatovább gépektől születünk és gép lesz majd, aki eltemet… sőt, tudom, hogy morbid a gondolat, de talán az mond imát fölöttünk… A tudomány racionalizmusa elsöpri az irracionális bitet. Az űrflotta már odakint van a csillagközi térben, és régen lejárt az idealizmus kora.
Mark ezzel nem értett egyet.
– Te éppen arról feledkezel meg, Jacob, hogy a modern tudomány racionalizmusa sokkal közelebb áll a misztikumhoz, mint Tess kínai univerzizmusa. Hinni a természeti erők és az ember kapcsolatában, vagy hinni a feltámadásban, korántsem olyan misztikus dolog, mint hinni az időutazásban. 
Knox legyintett.
– Ja, csakhogy az időutazás létezik és a dolgok racionalitásának az alapja nem más, mint maga a létezés.
– Sok emberrel találkoztam már életemben, de soha senki nem tudta nekem bebizonyítani, hogy a Katedrális nem csak az emberi képzelet terméke. Azt mondják, valahol az Atlanti-óceánon áll egy sziget, amin található a székesegyház. Magasabb mindennél, amit emberkéz épített, és gravitációs sugarak tartják, hogy össze ne omoljon a saját súlya alatt. Soha senki nem látta még, mert emberi szem számára láthatatlan… Knox, a gyomrom nem veszi be ezt a gigantikus hülyeséget! A XXIII. század nem a legendák százada…
– Az időutazást a legszigorúbb titok övezi. Az ügynökök a munkájukat nem a nyilvánosság előtt végzik. Miből gondolod, hogy te a százezredik senki majd bizonyosságot nyerhetsz velük kapcsolatban?
Markot dühítette, hogy százezredik senkinek nevezték. Dühösen lecsapta az evőeszközöket, és már-már felpattant, amikor Tess az evőpálcákkal megcsípte a fülét. Mark feljajdult, Knox pedig elröhögte magát. A lány a másik szabad kezét rátette Mark kezére. Az érintés megnyugtatta a férfit.,
– Ízlik a vacsora? – kérdezte mosolyogva a lány. Szerette volna, ha a két férfi befejezi ezt a meddő vitát egy olyan dologról, amelyről legfeljebb intuícióik lehettek, de bizonyosságuk nem.
Pár perc múlva már el is felejtették az egészet. Ha tudták volna…

2295. január 5-én. Kelet-Indonézia, Az Iszonyat-folyó partján

EGÉSZ éjszaka esett, de kora hajnalban elálltak az ég csatornái és a keletre elterülő sötét hegyláncok irányából felkelő nap sűrű ködpárát világított meg a buja őserdő felett. Reggel hétkor már elviselhetetlen volt a forróság, és Philip Fernandez elfojtott egy rövid káromkodást, amikor arra gondolt, hogy hamarosan le fognak szállni és onnan gyalog kell folytatniuk az utat. Tökéletes papírjai voltak arról, hogy ő a madridi egyetem etológusa, így nem volt akadálya annak, hogy az indonéz kormány területileg illetékes képviselője csupán sok szerencsét kívánjon az útjához, de túl simán ment volna minden, ha még nem tette volna hozzá:
– A kukukukuk tiltakoztak a kormánynál az állandó átrepülések miatt, és a dolog egészen odáig fajult, hogy a NOS is foglakozott az üggyel. Három évvel ezelőtt született egy megállapodás, miszerint az Iszonyat-folyó és a Keleti-hegység között semmilyen modern közlekedési eszköz sem szállhat le, illetve nem ereszkedhet alább háromezer méternél. Ne kérdezze, hogy ennek mi értelme, mert én csak alkalmazom a jogot, de a döntések más íróasztalnál születnek.
A hatalmas ventillátorok lustán keverték a fülledt levegőt a kormányzóságon, és a fehér inges, nyakkendős tisztviselő fáradtan megtörölte az izzadságtól gyöngyöző homlokát. Nézte a vele szemben ülő Fernandezt, és a pokolba kívánta. A spanyol férfi még csak meg sem izzadt. Mosolyogva kortyolgatta a felkínált whiskyt. A csillogó jégkockák halkan csörögtek, amikor meglötykölte az italt.
– Mi az igazság abban, hogy néha még ma is esznek embert? – kérdezte Fernandez, és kíváncsian várta a választ.
A hivatalnok az arca elé tartotta az asztali ventillátort, és megvonta a vállát.
– Erre semmilyen bizonyíték sincs. Két évvel ezelőtt eltűnt egy társaság… Két lány és három fiú. Jóformán még gyerekek voltak. Az egyik srác apja valamilyen befolyásos amerikai üzletember volt, és évekig járt a kormány nyakára, még az Amnesty International is idejött, de nem találtak semmit. Senki sem tudja, mi lett velük…
– Értem – mondta Fernandez, és felállt. – Úgy hiszem, érdekes utam lesz.
A fejére igazította könnyű szövetkalapját, és kisvártatva távozott. A tisztviselő hosszan nézett utána, aztán dühösen odébb lökte a ventillátort az asztal lapján.
– Hülye tudós – morogta, és remélte, hogy Fernandez is eltűnik valahol az Iszonyat-folyóján túl.
Ha tudta volna, hogy Fernandez a Katedrális ügynöke, akkor az arcára fagyott volna a mosoly még ebben a döglesztő hőségben is. De nem tudhatta, és így egy ember valahol már megint szegényebb lett egy illúzióval

A gravitációs hullámok úgy simították le az embermagas kunaifüvet, mintha egy láthatatlan óriás taposott volna az aljnövényzetbe. A folyó vonalától talán százlépésnyire szálltak le, és Fernandez anélkül, hogy visszanézett volna, már el is tűnt a sűrűben. A Gorokában bérelt gravoplán pedig süvítve emelkedni kezdett, és pár pillanat múlva már ott sem volt. Fernandez a kazuárok és más számára ismeretlen madarak rikoltozása közepette tört előre, és kezében ütemesen dolgozott a széles pengéjű bozótvágó kés. Még reggel nyolc óra sem volt, de a csuklóján lévő műszer – amit túl egyszerű lett volna csupán karórának nevezni – mutatta, hogy 34 fok fölött van a hőmérséklet és a páratartalom 96 százalékos, ami gyakorlatilag azt jelentette, hogy szinte gőzben halad előre.
A férfi csizmája valósággal elmerült az iszapban, és az utolsó szakaszon szinte minden méterért meg kellett küzdenie. A rothadás szaga hirtelen megszűnt és az egymásba kapaszkodó liánok szövevényén keresztül ott csillogott előtte az Iszonyat Folyója. Fernandez belegázolt a méltóságteljes lassúsággal hömpölygő folyóba, és miután lemosta az arcát, meg a tarkóját is kellőképpen megnedvesítette, elindult a part mentén a folyásiránnyal szemben.
Megnyomta a megfelelő gombot a csuklójára csatolt készüléken, és az kirajzolta elé, a fülledt levegőbe a térképet. Jelenlegi tartózkodási helyét egy villogó piros pont jelezte, és az áttetsző kép jobb felső sarkában látható számok azt mutatták, hogy mindössze kétmérföldnyire van a gázlótól, amelyen átkelve és egyenesen északnak tartva elérheti a kukukukuk faluját. Fernandez úgy számolt, hogy legkésőbb délre ér oda. Megigazította a hátán vízhatlan zsákját, és rendületlenül haladt tovább előre.
Nem sajátos passzióból vállalkozott erre az útra, hanem utasítást hajtott végre, és nem tudta, hogy mi az az üzenet, amit az ezredeshez kell eljuttatnia. A Katedrális futárjaként az volt a feladata, hogy bármit bárhova elvigyen és a bármelyik időben sem volt akadály. Fernandez kikapcsolta a térképet, és a dzsungel láthatatlan madarai rikoltozva üdvözölték, amerre elhaladt.

Olyan hang hallatszott, mintha tucatnyi megvadult kakukk zendített volna rá, de a hang nem az őserdő lombsátorának magasságából áradt, hanem a zöld színű hömpölygő víz hozta át a túlpartról, amely alig ötvenlépésnyire húzódott. A térképen a villogó sárga vonal a gázló helyét mutatta, és a férfi már nem lehetett messze. Fernandez megállt és fülelni kezdett. A kakukkolás egyre erősödött, és a férfi hirtelen megértette, miért kukukuknak hívják az itt élő törzset. Ez a rémisztő hang nem állattól származott, hanem tőlük. Ám amíg ezt végiggondolta, már fel is bukkantak a túlparton, és folytatva az eszeveszett kakukkolást belegázoltak a folyóba, és Fernandez felé rohantak.
Az ügynök nem tudhatta, hogy támadással áll szemben vagy csupán üdvözölni akarják, aztán az első nyílvesző – ami elől még könnyedén félreugrott – gyorsan megértetett vele mindent. A fűszoknyába öltözött és rikító színűre mázolt pápuák egyre több nyílvesszőt lőttek felé, és a férfi lenyúlt az övéhez. Mark-2000 típusú fegyvertechnikai komputere volt, és akár egész Indonéziát megsemmisíthette volna, de most mégis megijedt: tudta, hogyha megöli a bennszülötteket, akkor komoly bonyodalmak származhatnak az ügyből. A Mark-2000 nem rendelkezett kábító fokozattal, és Fernandeznek csupán pár másodperc állt rendelkezésére, hogy döntsön, amikor megérkezett a váratlan segítség.
Éles füttyszó hasított a levegőbe, és körülbelül harminc méterrel fölfelé, a Fernandezzel szemközti parton egy férfi lépett ki a dzsungelből. Terepszínű nadrágban és katonai bakancsban volt. A felsőtestét csak egy piszkos zöld színű trikó borította, amely szinte teljesen átizzadt a jól kidolgozott izmok fölött. A kezében egy energiavető volt, amit hanyagul fölfelé tartott. Belegázolt a folyóba, és elindult a pápuák felé, miközben valamilyen szörnyűséges nyelven ordibált nekik. A bennszülöttek viszonzásul felé is nyilakat lőttek, de az ismeretlen férfi nem volt olyan tanácstalan, mint Fernandez az imént. Hanyag eleganciával feléjük fordította a fegyvert, és szó nélkül beleengedett egy sorozatot a folyóba a pápuák lába elé.
A hatás frenetikus volt, és Fernandez kis híján elröhögte magát. A lézernyalábok vijjogva szelték át a levegőt, és amikor sisteregve becsapódtak, olyan hang hallatszott, mintha izzó vasat vízbe dugna az ember. Az intenzív energiától több köbméternyi víz nyomban gőzzé változott és öt méter átmérőjű körön belül valósággal fölforrt a folyó. A kukukukuk ordibálva kapkodták meztelen lábukat a forró vízben, és rémülten visszaszaladtak a dzsungelbe. Pillanatokon belül úgy eltűntek, mintha ott sem lettek volna. A fegyveres most intett Fernandeznek, hogy bátran átkelhet a folyón, mert itt is át lehet gázolni a túlpartra, mire a férfi elindult.
Az Iszonyat-folyó közepén alig ért mellig a víz, és Fernandez alig egy perc alatt át is evickélt. Amikor hallótávolságon belül ért, üdvözölte a férfit, aki olyan rezzenéstelenül állt az enyhe sodrású vízben, mintha egy szobrot szemelt volna ki magának példaképül. Fernandez tudta, hogy kivel áll szemben.
– Gerald Serrault törzsőrmester a kettesektől?
– Pontosan, uram! Ön meg Fernandez, a Cég futárja… Cégnek nevezte a Katedrálist, akárcsak a CIA ügynökök Langleyt…
– Igen, az vagyok. Kívánja az azonosítási kódot?
– Kíméljen meg tőle! Látom, akadt egy kis problémája? Fernandez abba az irányba bökött a fejével, amerre a bennszülöttek eltűntek a dzsungelben.
– Örülök, hogy felbukkant, őrmester, mert semmi kedvem nem volt itt tűzijátékot rendezni. Nem tudom, mi lehetett velem a bajuk. Úgy informáltak, hogy csak akkor támadnak, ha valaki baszogatja őket, már pedig én még egy hangos szót sem szóltam.
Serrault ráfektette az M-5000-est melle előtt keresztbe vetett egyik karjára, és megvonta a vállát. Atléta termetű, széles vállú férfi volt, és Fernandez úgy vélte, nem lehet több harminc évesnél. Egy kendővel kötötte át a fejét, hogy visszatartsa a homlokán gyöngyöző izzadságot, és a haját akárcsak a többi hivatásos katona úgy megnyíratta, hogy szinte kilátszott a fejbőre. Alkatilag nem látszott különbség közte és a többi katona között. Amennyiben több volt másoknál, az a fejében lapult…
– Az ezredes ma hajnalban tudta meg, hogy a kukukukuk több emberölő járőre elhagyta a falut, ezért kiküldött maga elé a gázlóhoz. Ezekben a hetekben folynak az avatási szertartások, és abban a csoportban, amelyik elindult a folyó felé, van egy fiatal bennszülött, aki addig nem térhet haza és nem válhat igazi harcossá, amíg föl nem mutat egy levágott fejet. Nem akartuk megkockáztatni azt, hogy ön áldozatot hozzon egy ifjú harcosért…
– Korrekt megfogalmazás volt, őrmester – jegyezte meg Fernandez, és elindult Serrault után, aki kigázolt a partra. – Érdekesek ezek az avatási szertartások. Különböző kultúrkörökben más és más igényeket támasztanak azokkal szemben, akik férfinak akarják nevezni magukat. Az őseim spanyolok voltak, és azoknál az járja, hogy csak azt lehet igazán férfinak tekinteni, aki életében legalább ültet egy fát, megöl egy bikát és van egy fia.
– Ez nagyon érdekes, de ne haragudjon meg, amiért azt mondom, szerintem a spanyol birodalom ezért omlott össze, ugyanis ezt a három dolgot, kis szerencsével, bárki megteszi.
Fernandez felnevetett.
– Beszél spanyolul, őrmester? – kérdezte a kommandóst.
– Si senor!
– Az előbb említette a spanyol birodalmat. Volt hozzá valami köze? 
Serrault szótlanul ment elöl, miközben sűrűn csapkodott a bozótvágó késsel, és Fernandez már kezdte azt hinni, hogy a férfi nem hallotta a kérdést, amikor váratlanul választ kapott:
– Amikor a győzhetetlen Armada 1588-ban megtámadta Angliát, az ezredessel ott voltunk a vezérhajón… jó buli volt.
– Mi volt a feladatuk? – kíváncsiskodott Fernandez.
Serrault megállt, és megfordult a kazuárok rikoltozása közepette. A bozótvágó kését visszacsúsztatta a tokjába.
– Kiértünk az ösvényre. Ha jól kilépünk, akkor egy óra múlva a faluban lehetünk. Ha netalán összefutnánk egy kukukuku járőrrel, akkor bízza rám a dolgot… és felejtse el az Armadát!
Fernandez erre elvigyorodott, és szótlanul ment a férfi után.
A kukukukuk faluja kellemes meglepetés volt Fernandez számára, mert arra számított, hogy a lehető legprimitívebb állapotokat fogja majd megtapasztalni ennél a kőkorszakban ragadt törzsnél. Ám a bambuszból és pálmalevélből épült kunyhók szabályozott rendben sorakoztak a férfiház körül, amely a falu közepén magasodott, és a tisztaság is jellemző volt a terültre. Fernandez rengeteg gyereket és nőt látott, de a fiatal férfiak mind eltűntek. Amikor megkérdezte Serraultot, hol vannak a harcosok, az csak annyit mondott, harcolnak valahol.
Az ezredes kunyhója a falu túlsó végén emelkedett, és már messziről látni lehetett rajta, hogy ezt az építményt civilizált ember emelte, habár ugyanazon anyagokból készült, mint a többi lakóépület – már ha a kukukukuk kunyhóit lehetett így nevezni. A ház alapját a ledöngölt földre fektetett deszkapallók adták, és erre húzták fel a kunyhót, amelynek szabályos ajtaja és ablakai is voltak, persze, ez utóbbiakat nem műanyagból vagy üvegből készítették, hanem egyszerűen kivágták a gyékényből font falat és a nyílást szúnyoghálóval fedték el.
Serrault belépett a szélesre tárt ajtón, és a fegyverét nekitámasztotta a falnak. Intett Fernandeznek, hogy lépjen be.
Odabent hűvös volt és félhomály. A férfi levette a napszemüvegét, és bement a kunyhóba.
A helyiség spártai egyszerűséggel volt berendezve, és Fernandez nyomát sem látta a XXIII. századnak. A falak mentén különféle ládák és zsákok sorakoztak, s a szabályos rendet csupán egy kunaifűvel tömött matrac törte meg, amely a bejárattal szemben feküdt. A matracon egy fiatal nő hevert. Teljesen meztelen volt, és azt nézte, amint egy kukukuku lány valamilyen furcsa jeleket fest lecsupaszított ágyékára. Fernandez belépésére a nő csupán egy futó pillantást vetett az ajtó felé, de nem tett semmit, hogy takarja a meztelenségét, habár apró bikinije ott hevert mellette a deszkapadlón. Még a matracon fekve is látszott rajta, mennyire kidolgozott izmai vannak. Fernandezt egy atlétanőre emlékeztette. Vakítóan szőke, szinte már fehér haja nem sokkal volt hosszabb, mint Serraulté.
A kunyhóban egy felületesen összeeszkábált asztal is volt, amely körül alacsony zsámolyok sorakoztak. Az egyiken egy férfi ült, és amikor a Katedrális futára belépett, becsukta azt a könyvet, amit éppen olvasott – több száz évvel ezelőtti kiadás lehetett, mert manapság a könyveket nem nyomtatással állították elő –, majd fölemelkedett és a kezét nyújtotta.
John Michael Kerwin ezredes volt a második intervenciós csoport parancsnoka. Fernandez eddig csak képről látta az ezredest, de most ő is úgy vélte, hogy Kerwin nem egy kommandó parancsnokára, hanem inkább egy hollywoodi filmszínészre hasonlít, aki göndör, fekete fürtjeit, sötét, átható tekintetét és kékre borotvált arcélét nyugodtan mutogathatná a Vogue címlapján ahelyett, hogy végigharcolja az egész történelmet Mezopotámiától a legmodernebb háborúkig. Az átlagnál jóval magasabb, karcsú, de feltűnően izmos testalkatú férfi minden mozdulata visszafojtott energiákról árulkodott, mert hatalmas erőt kellett kordában tartania, és ezt Fernandez meg is tapasztalta amikor az ezredes megszorította a kezét.
Csupán egy könnyű sortot és bőrszandált viselt. A nyakában egy vékony bőrfonaton valamilyen furcsa medál lógott. Fernandezt meglepte az a közvetlenség, amivel Kerwin fogadta, mert miután igazolta magát, mint a Katedrális ügynöke, a férfi csupán ennyit kérdezett tőle:
– Mit iszik? Whiskym van és söröm, de ha az előbbit kéri, akkor mondjon le a jégről, mert ez nem a Sheraton Hotel.
– Sört kérek – felelte Fernandez, és lecsatolta a hátizsákját.
– Serra, dobjon ide két dobozzal! – szólt az ezredes, mire Serrault, akinek úgy tűnt, ez a beceneve, fölnyitotta a hűtőláda tetejét. Kivett három doboz sört. Kettőt odahajított az asztalhoz, és Kerwin elkapta őket, a harmadikkal meg kiment az ajtón, amit behúzott maga után. Kerwin várt még egy pillanatig, amíg a beosztottja hallótávolságon kívülre ért, aztán odabiccentett az ágy felé.
– Az ott Michelle Morell hadnagy, a csoport műszaki tisztje. Amint látja, a hölgy egy kicsit furcsa, de azért kiváló katona.
Fernandez vigyorogva bólintott Michelle felé, aki halvány mosollyal az arcán nyugtázta a férfi üdvözlését, majd egy kézlegyintéssel elküldte a bennszülött lányt, aki összeszedte a festékes tégelynek használt és félbevágott kókuszdióit, az ecsetet helyettesítő falapocskákkal együtt, és szó nélkül kiment a kunyhóból. Michelle visszabújt parányi bikinijébe – Fernandez közben megállapította róla, hogy nagyon jó alakú nő –, és odalépett hozzájuk. Leült az egyik zsámolyra.
– Hello – mondta halkan. Olyan rekedtes hangja volt, mintha egy teljes éjszakán át dohányzott és whiskyzett volna valahol egy ócska lebujban.
Az ezredes eléje rakta a doboz sört, aztán hátradőlt és nekitámaszkodott a gyékényfalnak. – Miért nem használták a celluláris rendszert? – kérdezte Fernandeztől, aki egy lapos, biztonsági zárral ellátott dossziét és egy kocka alakú tárgyat helyezett az asztalra Kerwin elé. – Vörös-kék fokozat van érvényben, és ebben az esetben csak a személyes kapcsolattartást engedélyezik. A celluláris rendszeren csak annyit tudtunk közölni önnel, hogy mikor érkezem… a többi itt van – tette még hozzá Fernandez, és a nyomaték kedvéért rácsapott a holografikus vetítőre.
Kerwin a kezében forgatta a vetítőt, aztán letette az asztal szélére. A személyi kódját használva felnyitotta a dossziét. Kétdimenziós, hagyományos és infravörös felvételek voltak benne. Az ezredes az első pillanatban megállapította, hogy nagy valószínűséggel műholdfelvétel mindegyik. Az egyik felvétel egy várost ábrázolt. A kép jobb alsó sarkában egy jellegzetes hegy emelkedett a magasba. A hegycsúcson vulkáni kráter sötétlett. Kerwin megmutatta a nőnek a felvételt, aki csak ennyit mondott:
– Pompeji. 
Kerwin a Katedrális futárjára emelte a tekintetét.
– Megtenné azt a szívességet, Senor Fernandez, hogy magunkra hagy minket? Javaslom, keresse meg az őrmestert, ő majd megmutatja, hol lesz a kunyhója! A mai éjszakát még itt töltjük, és holnap hajnalban indulunk Gorokába.
– Természetesen, ezredes. 
Fernandez felállt, a felszerelését ott hagyva az asztal lábánál, kifelé indult, ám a sörét magával vitte. Az ajtóban megtorpant, és visszafordult.
– Elnézést, ezredes, de kérdezhetek valamit?
– Természetesen – felelte udvariasan Kerwin.
– Nem erős oldalam a numizmatika, de ami a nyakában lóg, az nem egy második világháborús német kitüntetés?
Az ezredes a tenyerébe ültette a bőrfonaton lógó jelvényt.
– Ha erre gondot, ez egy tölgyfalombokkal ékesített vaskereszt.
– Megkérdezhetem, miért hordja?
– Kérem… Abban a világháborúban a Katedrális sokszor beavatkozott a harcoló felek oldalán és mindig azon az oldalon, ahol szükség volt rá… 1943-ban egy angol kommandó azt a feladatot kapta, hogy ölje meg a Führert. Nagyon jó katonák voltak és közel jártak ahhoz, hogy ez sikerüljön nekik. Ha ez megtörténik, máshogy alakult volna a történelem, tehát meg kellett akadályozni. Akkoriban engem Franz Rosen SS őrnagynak hívtak… Akar még kérdezni valamit?
Fernandez tudta, hogy fölösleges kérdeznie bármit is, mert megértette, hogy Kerwin miért lett ezredes már harmincöt évesen. A futár behúzta maga után az ajtót, és Kerwin kisvártatva bekapcsolta a vetítőt. A kunyhó félhomályos sarkában kék színű fény áradt szét, és megjelent John J. Nicholson alakja.
Beszélni kezdett…

– Mit szólsz hozzá, Michelle? – kérdezte Kerwin a nőtől, miután megnézték a holografikus üzenetet és hosszasan tanulmányozták a műholdfelvételeket.
Michelle, akiről mindenki tudta a csoporton belül, hogy gyengéd szálak fűzik Kerwinhez, most vágott egy grimaszt, amiből a férfi arra következtetett, hogy nincs elragadtatva az Összefüggések jelentésétől és Nicholson utasításaitól.
– John, ez az egész egy rakás szar!
– Mi már sokszor csináltunk a szarból aranyat – jegyezte meg Kerwin, és kezdte összepakolni a műholdfelvételeket. A keze megakadt annál a felvételnél, amelyik a szökőkút vízsugaraiban álló Nauszikaát ábrázolták, és most odatette a nő elé: – Ehhez mit szólsz? – kérdezte, és kíváncsian várta a választ, mert sejtette, a nőt ez bosszantja a leginkább.
Michelle reakciója tökéletesen igazolta Kerwin sejtését, mert a nő felcsattant. Meg sem próbálta palástolni a mérgét:
– Ez rettenetesen kényes ügy, hiszen modern fegyverek vannak odalent, ráadásul az ellenfélnek nagy valószínűséggel mentális képességei vannak, s erre bedobják a tizenkettes direktívát. Nem is tudom, hogy volt-e erre példa egyáltalán a Katedrálisnál az elmúlt ötven év alatt… Nem is olyan régen azért kellett lemennünk a Németalföldre, mert egy professzionális kiképzést kapott ügynöknő volt olyan ostoba, hogy elfogassa magát a helyi régensherceggel, ráadásul a felszerelése is idegen kézbe kerül… bassza meg! Ezek után egy ilyen kényes szituációban, le akarnak küldeni a biztosításunkkal egy civil libát, aki csak azért alkalmas, mert kitűnőek az alkati tulajdonságai? John, ha ez így van, akkor odafönt megőrültek a nagyságos lovag urak…
Michelle visszalökte a képet Kerwin elé.
– Az a nő, aki így néz ki, vagy egy ostoba liba… vagy egy büdös kurva – tette még hozzá, és dühösen felállt, hogy hozzon magának egy újabb doboz sört.
Kerwin szótlanul nézte a Nauszikaát ábrázoló felvételt, és tökéletesen tisztában volt azzal, hogy Michelle Morell hadnagynak igaza van, s azt is sejtette, hogy ebben az ügyben emiatt még komoly konfliktusok várhatóak. Bárki is lesz a görög lányt helyettesítő dublőr, Michelle nem fogja szeretni, de ebben nem csak „szakmai” okok fognak majd közrejátszani, hanem nagyon is emberi motivációk. Kerwin halvány mosollyal az arcán nyugtázta azt a gondolatát, hogy Michelle féltékeny – már most – a leendő dublőrre, és ez tökéletesen érthető, hiszen Nauszikaá nagyon szép lány, és ha az Összefüggések megtalálja a tökéletes hasonmását, akkor a kommandó női tagja valószínűleg az ősi ösztönök csapdájába kerül, miszerint bármennyire is többre tartotta magát saját nemének többi tagjánál, női mivoltát nem tagadhatta meg… A hűtőládán egy hatalmas, szőrös pók mászott, de Michelle nem torpant meg ijedtében, hanem alátámasztva a férfi előző gondolatait, egyszerűen megfogta a tenyérnyi szörnyűséget, és a sarokba hajította. Ebből is látszott, hogy Michelle nem mindennapi nő, de ízig-vérig nő, és Kerwin tudta, hogy most életében talán először érzi, mi az a féltékenység.
Kerwin tudta, hogy nem szép tőle, amit csinál, de mégis hangosan felnevetett, és amikor Michelle egy újabb sörrel a kezében visszanézett rá a válla felett, csupán széttárta a karját.
– Azt hiszem, utálni fogod azt a lányt, aki helyettesíteni fogja majd Nauszikaát – jelentette ki az ezredes, és úgy vigyorgott, mint egy filmszínész az Oscar-díj átadáson.
Michelle visszacsukta a hűtőláda tetejét, és leült rá. Onnan nézte szótlanul Kerwint.
– Nos? – kérdezte kurtán a férfi.
– Ha elbassza ezt az ügyet, keresztüllövöm. Nagyon gyorsan és nagyon durván – mondta visszafojtott hangon Michelle, és lepattintotta a doboz tetejét. – Ha pedig veled fog kekeckedni, akkor kikaparom azt a szép, zöld szemét! Most megnyugodtál, John?
– Sohasem voltam nyugodtabb, még attól is eltekintve, hogy felnőtt nő létedre úgy viselkedsz, mint egy gyerek – jelentette ki Kerwin, és ugrásra készen megfeszültek az izmai, hiszen nagyon jól ismerte a vele szemben ülő párductestű, barna bőrű nő reakcióit, amelyek olyan robbanékonyak voltak, mint egy tornádó a Karib-tengeren.
Ám Michelle meglepetést okozott: felállt, és Serrault törzsőrmester után ment. Egy pillanatra megállt a fűkunyhó ajtajában.
– Egy éppen most felserdült hülye picsa vagyok, ugye drágám? – kérdezte gúnyosan, és kiment.
Kerwin arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Percekig ült mozdulatlanul, aztán a műholdfelvételekért nyúlt, és előkereste Nauszikaá egyik fotóját.
Arra a nőre gondolt, aki majd hasonlítani fog erre a több ezer éve halott lányra. Nagyon sokáig nézte a képet, hosszú-hosszú perceken át, és nagyon távoli emlékek kezdték marcangolni a lelkét. John Michael Kerwinnek szörnyű titkai voltak, és nem beszélhetett róluk senkinek…
– Tudtam, hogy így lesz – suttogta, és a műholdfelvétel kihullott az ujjai közül. – Istenem, köszönöm…

2295. január 6. Washington, D. C.

A HATÁS lenyűgöző volt, és a tökéletes átélés érzetét biztosította a résztvevők számára, akik most a vitorlás hátsó fedélzetén álltak, hogy gyönyörködjenek a trópusi tenger minden csodájában. Hands a hőmérsékletet 27 Celsius fokra állította be, mert nem akart kiizzadni, és beprogramozott egy kis gyenge szellőt is. Úgy tűnt, alig pár csomóval haladnak előre a nyugodt tengeren, de a férfi tudta, hogy csupán a táj halad feléjük. Amit hiányolt, az a hajó mozgása volt, de ez alig rontotta az összhatást.
Hands gyengéden átkarolta a felesége vállát, és szótlanul nézték a tengert, amely olyan békés és szemkápráztatóan kék volt, mintha egy utazási prospektus elevenedett volna meg a luxuslakásában. Mabel, Hands második felesége volt, és a férfi a régészet legnagyobb eseményének köszönhette ezt a házasságát, hiszen akkor ismerkedtek meg, amikor Howard Carter a Tutanhamon-ásatásokon lebontotta a sírkamrába vezető falat. A fiatal ügynöknő biztosítása az akciócsoportosoktól maga Hands volt. A férfi akkoriban már méltó hírnévre tett szert a Katedrálisnál, és buzgott benne a tettvágy – ez állítólag jellemző a gazdag és frissen elvált férfiakra –, aminek az lett az eredménye, hogy akkor és ott megszerették egymást. Egy hónapot töltöttek a XX. századi Egyiptomban, és amikor visszatértek a saját századukba, már mindketten tudták, hogy elválaszthatatlanok egymástól. Mabel egy év múlva már a feleségének mondhatta magát, és ahogy a férfi emelkedett a Katedrális ranglétráján, úgy mondott le az aktív szolgálatról – ezt Hands is szorgalmazta –, és az ikrek születése után végre anya lett, közel harminc évesen.
Tizenkét éve voltak házasok, ennek ellenére Hands még mindig úgy érezte, szerelmes a feleségébe, ami korántsem volt számára meglepő – hiszen az időn átmenve nagyon is jól tudta, hogy mi a romantika… Maradéktalanul becsülte a nejét, mert Mabel azon kevés nők közé tartozott, akiknél a szépség párosulni tudott az ésszel, és tisztán „férfi-soviniszta” alapon elemezve a kérdést ez még a XXIII. században is figyelemre méltó teljesítménynek számított egy nő részéről.
Az emberiség időközben belépett a hiperűrbe, átment az időn, de a nők még mindig bizonyos jogokért harcoltak, habár az elmúlt évszázadok alatt sok minden változott… A férfi és a nő kapcsolatában beállt változást talán az mutatta a legjobban, hogy lehullott minden szexuális tabu, és sok minden átértékelődött, ám a két nem örök harca nem csitult el véglegesen. Hands hallott valami mozgalomról, ami azt hangoztatta, hogy a férfiak is hordjanak ki gyerekeket, de nem különösebben figyelt oda rá, és Mabel is csak nevetett a dolgon…
A vitorlák lustán csapkodtak a gyenge szélben, és a hajó enyhén megdőlt – legalábbis úgy érezték –, amikor fordulóba kezdett. Az ikrek tíz évük minden lelkesedését beleadták a visítozásba, amikor meglátták a bálnákat, és ha Gretchen – Hands első házasságából származó, húszéves nagylány – nincs ott, és nem kapja el őket, akkor biztosan nekiszaladnak valami bútornak, amit most ügyesen eltüntetett a vetített holografikus kép.
Hands és Mabel felnevettek, aztán alig csitult el az örömük, amikor a férfi csuklóján csipogni kezdett a celluláris hívója. Hands az arca elé tartotta a parányi készüléket és megérintette az oldalán. A kis képernyő villant egyet, és Johnson arca jelent meg rajta.
– Két perc múlva önnél vagyunk, Esőfelhő – közölte Johnson, és kikapcsolt.
Hands elkérte Gretchentől az Illusion kezelőegységét, amit a lány az övére tűzve hordott, és megérintett rajta egy gombot. Háromlépésnyire előttük a jacht fedélzetén megjelent egy ajtó. Úgy tűnt, tökéletes materializációt lát az ember, de Hands tudta, hogy ez a szoba igazi ajtaja, csupán az Illusion most nem vetített rá semmit. A férfi visszaadta a lánynak a kezelőt, és kilépett az ajtón… a lakása előszobájába. A tenger zaja egy pillanat alatt megszűnt, és szinte nyomasztó volt a nagy csönd.
Hands a téli hónapokat mindig a washingtoni luxuslakásában töltötte a családjával. A felhőkarcolót jellemzően csak Elit Toronynak hívták, és a legolcsóbb apartman hárommillió dollárba került. Hands lakótársai a 168. emeleten egy szenátor és egy szobrászművész volt, és ahogyan ő sem tudott róluk semmit, azok sem sejthették, hogy férfi valójában kicsoda… Ha tudnák, valószínűleg félnének tőle.
A robot-komornyik és Hands szinte egyszerre értek ki a hallba, amikor megszólalt a csengő lágy dallama. Hands időközben magára kanyarított egy köntöst, és éppen az övét kötözte össze…
– Hagyja csak, Albert, engem keresnek – mondta a komornyiknak, és megérintette az ajtó kezelőjét. Az aranyozott fémlap zümmögve félrecsusszant, és Johnson állt a nyílásban.
– Parancsol esetleg valamit, uram? – kérdezte az emberszabású robot, miközben szolgálatra készen állt a hal közepén.
– Majd csengetek, köszönöm – felelte a házigazda, és utat engedett Johnsonnak, aki szó nélkül elindult Hands dolgozószobája felé. A férfi követte, és behúzta maga után a hatalmas kétszárnyú ajtót.
Hands dolgozószobájában a legdominánsabb bútordarab a hatalmas íróasztal volt. A falak mentén könyvespolcok sorakoztak, és az ajtóval szemben egy igazi kandalló sötétlett.
– Fényt! – adta ki az utasítást Hands, mire kigyúltak a fények. – Üljön le, Johnson! – fordult a beosztottjához. – Kér valamit?
– Köszönöm, nem – válaszolta a fiatal férfi, és leült az egyik fotelba anélkül, hogy levette volna a kabátját. Hands látta rajta, hogy izgatott.
– Mi történt? – kérdezte, és cigarettáért kotorászott a zsebében, aztán amikor nem talált egy szálat sem, odament az asztalhoz, felnyitotta egy apró díszes dobozkának a tetejét, és kivett egy szálat. Villant az öngyújtó lángja, és a férfi kifújta a füstöt. – Nos? – tette nyomatékossá az előző kérdését, majd ő is leült.
Johnson elővett a zsebéből egy holografikus vetítőt, és letette az asztal zöld posztóval fedett lapjára.
– Itt az Összefüggések kissé megkésett karácsonyi ajándéka. Szeretném, főnök, ha most ezt megnézné és elmondaná a véleményét! Tudom, hogy holnap egyébként is bejön a Katedrálisba, de nem tudtam vele várni másnapig.
– Nocsak – jegyezte meg kurtán Hands, és magához húzta a tenyérnyi vetítőt. – Kapcsolatban van a Pompeji üggyel? – kérdezte, habár sejtette a választ.
– Igen, uram. Kérem, indítsa el!
Hands parancsszavára lecsökkent a fény, és ahogy a vetítő bekapcsolt, kékes ragyogás vonta be a könyveket a falak mentén. A szoba közepén két alak jelent meg, akik jól láthatóan pusztakézzel harcoltak egymással. Az alakok valósághűen arányosak voltak, de a felvételen látni lehetett, hogy nem a legjobb minőségű. Többszöri másolat lehetett, mert a kép enyhén vibrált.
Johnson nem várta meg, míg kérdezik.
– Kalózmásolatról van szó. Ez a felvétel egy illegális küzdelemről készült, és a küzdők pénzért verekednek életre-halálra. Az ilyen felvételek be vannak tiltva és természetesen a verekedések is, de a pénz hatalmas motiváló erő… Amint látja, itt egy fiatal nő verekszik egy férfival… Arra kérném, uram, jól nézze meg a nőt!
Hands lelassította a küzdők mozgását, és felállt. Intett Johnsonnak, hogy vegye le a hangot, mert ebben a helyzetben semmi értelme a kísérő zajoknak, majd két kezét a háziköntöse zsebébe süllyesztve, cigarettával a szája sarkában odalépett a holografikus alakok mellé.
A verekedő lány szinte teljesen meztelen volt, és csak keskeny bőrfonatok hálózták be a testét, amely csillogott az izzadságtól és az ellenfele vérétől, aki férfi létére már alig állt a lábán…
– Állítsa meg, Johnson! – mondta gyorsan Hands, és még közelebb lépett. A nő, aki ott vibrált vele szemben… – Hát ez nem lehet igaz! – morogta Hands, és kapkodva szívta a cigarettáját. – Nagyítsa ki a lány arcát!
Johnson megtette, és most már egyértelmű volt… Mindketten látták, mert nem voltak vakok: a hologramon látható fekete hajú, fiatal lány akár az ikertestvére is lehetett volna a kétezer-háromszáz évvel ezelőtt élt Nauszikaának. A hasonlóság olyan döbbenetes volt, hogy Hands hitetlenkedve csóválni kezdte a fejét.
– Hát ez óriási! Hol készült a felvétel?
– Ezen a kazettán több felvétel van erről a lányról, és sok esetben láthatóak a körben parkoló gravomobilok rendszámai. Los Angeles-i rendszámokról van szó.
– Értem! Tudjuk, ki ez a nő?
– Már felvettük a kapcsolatot a CBI-jal. Ma délben átküldtek egy szakértőt, és ő azonnal azonosította. Tess Gordonnak hívják, és közel másfél éve körözik.
– A vád?
– Előre megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság. Minden ellenfelét megöli.
– Ó! – morogta Hands. – Tehát a hölgy kissé agresszív!
– Attól tartunk, igen.
– Hogyan talált rá erre a felvételre az Összefüggések'? – tudakolta Hands.
– Teljesen véletlenül. Az egyik elemzőnek a harcművészetek a hobbija, és privát úton jutott hozzá. Amikor meglátta a felvételeken a lányt, a kazettát azonnal bevitte az Összefüggésekre. Úgy gondolta, a lány hasonlít Nauszikaára.
Hands felhördült:
– Hasonlít? A kurva életbe, ez maga Nauszikaá! Mindenképpen elő kell kerítenünk ezt a nőt! Gondolom, a CBI-nak sokat segített a Los Angeles-i rendszám; lehet, hogy ők már tudnak is valamit mondani. A Katedrális megfelelő titkosszolgálati úton vegye fel a kapcsolatot a szövetségiek Los Angeles-i irodájával, és ha azok megtudnak valamit erről a Tess Gordonról, akkor nyomban értesítsenek minket, továbbá az Összefüggések küldjön ki ügynököket a nyugati partra, akik mindent megtudnak nekünk ezekről az illegális küzdelmekről! Kik szervezik őket, hogyan lehet eljutni a küzdőkhöz, és így tovább… tudja a dolgát, ugye, Johnson?
– Ez csak természetes – felelte Hands helyettese, és felállt.
– A Katedrálisnak ismét hallatlan szerencséje van, és ezt a lehetőséget nem fogjuk kihagyni! Elő kell keríteni ezt a nőt… méghozzá élve! Ha a kezünkben lesz, már könnyen megdolgozzuk és nagyon örülök, hogy egy ilyen kis vadóc került a horgunkra… Induljon, fiam, és hozza el nekem Tesst!
– Nehéz lesz, uram – mondta csendesen Johnson, de Hands legyintett:
– A világ urai vagyunk!
Johnson fanyar mosollyal az arcán meghajolt, és a Chronosi Lovagrend hivatalos jelmondatát használta amikor megszólalt:
– Flectere si nequeo superos, Acheronta movebo.

2295. január 7. Los Angelestől délre

KÉSŐ éjszaka volt, és az ágyban feküdtek. A hangfalakból egy háromszáz éve halott, rekedt hangú énekesnő szólt, és egymást átkarolva szótlanul hallgatták a bluest. Mark a tenyerével végigsimított Tess feszes hasán, aztán az ujjai befurakodtak az ágyékszőrzet rövid, göndör bársonyába és játszani kezdett a lány szeméremajkával. A két kebléről csókolta az izzadságot, majd hirtelen megharapta a nyakát, és végül teljesen hozzásimult.
– Piszok – morogta a lány, aztán átkarolta Markot, és nem hagyta, hogy mondjon bármit is, mert egy csókkal tapasztotta be a száját.
Aznap este csúnyán összevesztek, és nem sok hiányzott hozzá, hogy a lány otthagyja…
Tess a férfi szemére vetette, hogy semmit sem tesz annak érdekében, hogy segítsen rajta, mert még mindig nem intézte el, hogy új papírokhoz jusson. Erre Markból szinte egyszerre kitört minden feszültség, ami az elmúlt két hétben felgyülemlett benne. Ott ordibált a konyha közepén Tess-szel, miszerint fogalma sincs arról, hogy miképpen kell egy ilyen ügyet lerendezni! Mark közvetlenül egyetlen olyan embert sem ismert, aki képes lenne elfogadható minőségben dolgozni, és így ő is a többi kapcsolatától függ. Egyelőre várja bizonyos emberek videofonját, és jó lenne, ha Tess letenne valami pénzt az asztalra, mert Krisztus koporsóját sem őrizték ingyen. Tess villámló szemmel nézte, aztán órákig nem szólt hozzá, de végül ő volt az, aki bocsánatot kért tőle. Mark morgott valamit, és a vállát rángatta, s olyan volt, mint egy durcás kisgyerek, akit eltiltottak a kedvenc játékától.
– Jobb lenne, ha elmennék? – kérdezte csendesen Tess.
Ám Mark olyan fájdalmas arcot vágott, hogy a lány szinte megijedt attól a gyermeki rajongástól, amivel a férfi ragaszkodott hozzá. Tess jól tudta, hogy kettőjük kapcsolata nem tarthat örökké, és amikor rádöbbent, hogy ennek a tudata Markban is ott fészkel, akkor jött rá, hogy a férfi minden feszültsége ezzel magyarázható. Tess megpróbálta tisztázni ezt a dolgot Markkal, de a férfinál süket fülekre talált.
Mark nem szívesen beszélt olyan dolgokról, amelyek kellemetlenek voltak a számára. Amit a legszívesebben elmondott volna a lánynak, az az volt, hogy pakoljanak össze és tűnjenek el ők, ketten… ha kell a világ végére. Ám sejtette, hogy a lány, akinek az élete arról szólt, hogy az előtte lévő félelem folyamatosan táplálta a mögötte lévő fájdalmat, erre csendesen csupán a fejét rázná, mert szerette Markot, de nem szerelemmel, és ezt a férfi is tudta.
Mark kért még Tesstől pár nap haladékot, és amikor a lány hozzásimult és megcsókolta, tudta, hogy ezt meg is kapta…
Most gyengéden simogatta a lány ágyékát és hamiskás mosollyal az arcán mocskos szavakat suttogott a fülébe egészen addig, amíg végre a lány lassan széttárta a combját, és ugyanolyan vulgáris szavakat nem nyögdécselt Mark nagy gyönyörűségére…
Amikor Tess nagy nehezen kimondta azt a két szót, hogy „dugjál meg”, akkor szólalt meg a videofon ciripelő hangja, és Mark szíve akkorát dobbant, hogy majdnem kiugrott a mellkasából.
– A francba! – morogta a férfi, és átnyúlva a lány teste felett, a készüléket fölvette a padlóról. A digitális kijelző 23: 16-ot mutatott, és Mark tudta, hogy nem őt hívják.
Az apró képernyő nem adott képet, de mindketten sejtették, ki lesz a vonal végén.
Marion volt.
Tess egy határozott mozdulattal fölült az ágyon, és kikapta a készüléket a férfi kezéből, aki dühösen visszahanyatlott a párnák közé, hiszen bekövetkezett az, amitől az elmúlt napokban rettegett.
Megérkezett Marion videofonja, ami azt jelenti, hogy…
– El kell mennem – mondta Tess, és fölpattant. Kiszaladt a hálószobából.
Mark kisvártatva utána ment, de tudta, hiába marasztalná. Annyira már ismerte Tesst, hogy tisztában volt vele, ilyenkor jobb, ha nem áll az útjába.
A lány ördögi ügyességgel kapcsolta és tekerte magára a bőrfonatokból álló furcsa felszerelését, miközben a feszültséget próbálta palástolni az arcán. Ám sikertelenül, mert Mark észrevette, és megjegyezte.
– Ha most elmész, megölnek.
Undorító, rohadt kijelentés volt, és a lány egy pillanatra megmerevedett, de nem szólt semmit.
– Hallod? – ordította a kérdést Mark, és elindult a lány felé, de félúton megtorpant, mert olyan szikrázó gyűlölet villant a lány két szemében, hogy a férfinak földbe gyökeredzett a lába.
– Marion bajban van – mondta Tess. – Szeretném, ha elvinnél… vagy hívj egy taxit!
Mark szó nélkül öltözni kezdett, mert tudta, úgy sem lenne maradása. Az asztalfiókból magához vette az energiafegyverét, és betűzte az öve mögé. Ráhúzta a dzsekijét, de Tess észrevette a mozdulatot.
– Jobb lenne, ha nem keverednél bele – szólt a lány.
– A picsába… már így is benne vagyok nyakig – mondta dühösen Mark, és tudta, nagy valószínűséggel használni is fogja a lézerpisztolyt, ha módja lesz, Tess védelmében. Volt egy olyan rossz sejtelme, hogy ma éjjel a lány bajba kerül, s ebben a helyzetben jó, ha fegyver van náluk. Ugyanakkor nem volt meggyőződve arról, hogy a fegyvert jobban kezeli, mint Tess.
Úgy tűnt, a lány kitalálta a gondolatát.
– Lőttél már energiafegyverrel?
– Persze – felelte gyorsan Mark, és máris ment az ajtó felé.
– Emberre? 
Mark nem válaszolt.
Mielőtt elérték volna a várost, letértek az autóútról és a régi MGM Stúdiók felé hajtottak. Mark kocsija iszonyú sebességgel száguldott a mellékúton, amely a magára hagyott és düledező stúdióépületek felé vezetett, de a férfi biztosan uralta a volánt, és meglepődve tapasztalta magán, hogy még csak nem is remeg a keze, pedig volt oka rá. A lány hallgatásba burkolózva ült mellette és mereven nézett előre. A Holdat mocskos felhőfoszlányok takarták, és csak a gravomobil reflektoraira hagyatkozhattak a sötét éjszakában, amely nyomasztó módon telepedett a környékre.
– Milyen egy kibaszott rohadt hely ez? – nyögte Mark, amikor behajtott a régen elhagyott stúdió- és raktárépületek közé. Levette a sebességet, és szinte lépésben haladtak.
– Azt hittem, csak az ágyban beszélsz csúnyán – jegyezte meg a lány, és humornak szánta, amit mondott, de Mark nem vette a lapot.
– Hova megyünk pontosan? – kérdezte színtelen hangon, és lehúzta a dzseki cipzárját, hogy szabadon hozzáférhessen a Cobrához, ha elő kell rántania.
– Majd mutatom az utat… Marion azt mondta, ott találkozzunk, ahol a svéddel verekedtem. Az a régi huszonhármas stúdió… Egyenesen menj, és majd ott fordulj jobbra, annál a raktárnál!
– Jól ismered ezt a környéket?
– Igen.
– Honnan?
– Sok küzdelmem volt itt.
– Mi a francot akar?
– Marion?
– Igen.
– Nem tudom – felelte halkan a lány. – Azt mondta, sürgősen találkoznunk kell, de videofonon nem tud semmit sem mondani…
– Miért nem adott képet a készüléken?
– Azt mondta, rossz fülkéből beszél.
Mark morgott valamit, miközben befordult a raktárnál. Ha Marion hallotta volna, hogy mit, azt nem teszi ki az ablakba.
– Megbízol benne? – kérdezte Tesst, de már akkor tudta, hogy fölöslegesen kérdezett.
– Maradéktalanul – hadarta a lány, és előremutatott egy hatalmas raktárépületre, ami leginkább egy haldoklásnak indult szerelőcsarnokra emlékeztette a férfit. – Az a huszonhármas.
Kisvártatva megálltak a raktár fala mellett, és Mark kikapcsolta a reflektorokat. Egy kút fenekén sem lehetett volna sötétebb, mint itt, az elhagyott MGM stúdiók között.
Mark régen látott már ilyen barátságtalan környéket.
– Nem tetszik nekem ez a hely – suttogta a férfi, és oldalra fordulva megérintette a lány arcát, aki ránézett. Mark látta rajta, mennyire ideges, és váratlanul odabújt.
A férfi megcsókolta, de Tess kisvártatva kibontakozott az ölelésből, és rácsapott az ajtónyitó gombjára.
– Várj meg itt! Azt hiszem, Marion odabent van.
– Nem – tiltakozott határozottan Mark, és kipattant a kocsiból.
A lány mérgesen nézett rá, de nem szólt semmit. Elindult előre a raktár fala mentén. Ő nyilván tudta, hol lehet bejutni. Mark rezzenéstelen arccal ment utána, elővette az energiapisztolyt. Észrevette, hogy a tenyere izzad a műanyag markolaton, ezért a fegyvert átvette a másik kezébe, amíg az izzadt tenyerét beletörölte a nadrágjába. Ám semmit sem nyert vele. Mark tudta magáról, hogy fél, és meglepődött, hogy ezt be meri magának vallani.
A lány megállt egy hatalmas ajtó előtt, és egy határozott kézmozdulattal meglökte. Az ajtó – vagy inkább kapu – nyikorogva odébb csusszant a számára kialakított sínen, és feltárult előttük a raktár belseje. Mark arra számított, hogy feneketlen sötétbe lépnek, de odabent égtek a fények. Nem vakító reflektorok világítottak, hanem apró helyzetjelzők, de így is elég fény volt, hogy jól lássanak.
A hatalmas raktár teljesen üresen állt, a túlsó fal mentén sorakozó pár konténertől eltekintve. Mark körülkémlelt, és gyorsan levonta a konklúziót:
– Tűnjünk innen, Tess!
A lány nem mozdult, aztán hirtelen felderült az arca.
– Odanézz!
Marion menyétje kuporgott az egyik konténer tövében, és a lány elindult felé.
– Marion itt vagy? – kiáltotta, és a kérdést visszhangozták a magas falak. Ám nem a lány hangja volt rá a válasz, hanem a mögöttük felhangzó ajtó zaja.
Mark és Tess megpördültek, de már késő volt.
Két férfi állt ott.
Az egyik valamilyen energiafegyvert szegezett rájuk, míg a másik egy határozott mozdulattal betolta az ajtót, és csatlakozott a társához. Ő pisztolyt tartott a kezében.
Jól öltözött volt mindkettő, csak a fenyegető fegyverek voltak zavaróak, amelyek rezzenéstelenül csillogtak a kezükben.
Ha Markot valaha, valaki kiképezte volna arra, hogy egy ilyen helyzetben mi a teendő, akkor biztos, hogy nem azt csinálta volna, amit a következő pillanatban, ám a férfit a reflexei hajtották előre és nem a profi megfontoltsága. A férfi előrántotta a Cobrát, de persze nem volt ideje lőni vele, mert a pisztolyos egy energiasugarat engedett a lábába. Az ismeretlen férfi kiváló céllövő lehetett, ha egy ilyen helyzetben ezt a megoldást választotta, de Mark számára ez nem jelentett vigaszt. Az újságíró felsikoltott, és a szétégett combját markolászva összerogyott. Tess kőszoborként állt az összeomló Mark mellett, és még csak a szeme sem rebbent…
A következő pillanatban a konténerek mögül fegyveresek léptek elő, és Markék körül bezárult a csapda, amelybe ostobán belesétáltak. Mark összeszorított fogakkal és nyöszörögve fetrengett a földön. Valaki odalépett, és a kezéből kihullott fegyvert elrúgta a közeléből. A pisztoly elszánkázott a raktárépület betonpadlóján, amíg egy drága olasz cipő nem keresztezte az útját. A cipő gazdája, aki az egyik konténer mögül lépett elő, most lehajolt és fölvette. Úgy méregette a kezében, mintha a súlyát próbálná megsaccolni. Mark a könnyein keresztül egy magas, kopasz, végtelenül csúnya embert látott, aki annak ellenére, hogy nem a legszebb férfi, igen előkelően öltözködött. Mark nem tudta, hogy kik lehetnek a támadóik; de nem a törvényt képviselik, az nyilvánvaló.
A talpig fekete öltönyben lévő kopasz férfi még mindig Mark pisztolyát forgatta a kezében, és gúnyosan kuncogott. Hihetetlenül éles és sipító hangja volt, amikor megszólalt:
– Ilyen fegyvert csak a buzik használnak, Mr. Wilson! Ugyanis a Cobra-23 nőknek készült, hiszen úgy van kialakítva a markolata, hogy még a hosszú körmök sem vájnak bele használója tenyerébe, ha kézbe fogja – mondta vihogva a férfi, és átnyújtotta a fegyvert az egyik emberének.
Mark keze szétégett combjára szorult, de az iszonyú fájdalmak közepette is volt még lelkiereje, hogy odasziszegje a fogai között:
– Kurva anyád a buzi… 
A fegyveresek laza kört alkotva közrefogták őket, de az öltönyös most odalépett az újságíróhoz, és gúnyosan mosolyogva csóválta a fejét.
– Látszik, hogy szennylapnál dolgozik, Wilson…
Mark várta, hogy a férfi belerúgjon vagy lelője, de csupán annyi volt a reflexiója, amit az előbb mondott.
A mozdulatlanul álló és földre szegezett tekintetű Tessre nézett, aki a fegyveresek alkotta kör közepén állt.
– Szépen belesétált a csapdánkba, Miss Montelini – mondta a lánynak. – Azt hittem, több esze van. Hálás lehet a barátnőjének, a kis Marionnak, aki úgy énekelt nekünk, mint a kismadár. Nem lett volna szabad megbíznia abban a gyermekkurvában, hisz' tudhatta volna, hogy a fájdalom elviselése csak a felnőtt férfiak kiváltsága és nem a kislányoké. Ön viszont elég ügyes volt az elmúlt öt évben, kedves Evangelin! Már-már azt hittük, hogy sohasem bukkanunk a nyomára, de az a barom, aki elárasztotta a feketepiacot az illegális küzdelmekről készült felvételekkel, akarva akaratlan nagyon is sokat segített abban, hogy eljussunk önhöz. Meg kellett volna operáltatnia azt a bájos pofikáját, szívecském, így talán nyugta maradhatott volna élete végéig. Ám még mindig erős a kötődése ahhoz a büdös ribanchoz, aki az anyja volt, hiszen nagyon hasonlít rá és amikor tükörbe néz, őt látja viszont. Az emlékei, amelyek a családjához kötik, azok segítettek az azonosításában. Amikor megláttuk a hologramon, azonnal tudtuk, hogy kicsoda az a Tess Gordon…
A kopasz és dülledt szemű gnóm elhallgatott egy pillanatra, és a zsebébe nyúlt. Mark meg volt győződve arról, hogy fegyvert vesz elő, és így hamarosan véget ér minden, de csupán egy arany fogpiszkáló csillogott az ujjai között. A férfi a szája sarkába dugta, és teátrális mozdulattal megigazította a mandzsettagombját…
– Adunk önnek egy lehetőséget, Miss Montelini…
A férfi kivárt egy kicsit, de a lány még mindig szótlanul nézett a lába elé, ezért tovább folytatta sipító hangján.
– Megmondja nekem, hol vannak a szenátort terhelő bizonyítékok és futni hagyjuk mindkettőjüket. Sajnos, Marionról le kell mondania, mert olyan hévvel segített nekünk az ön megtalálásában, hogy belehalt szegény. Áldozatok mindig vannak, ha igaz ügyről van szó, és csak magán múlik, hogy a számuk szaporodni fog-e az elkövetkező percekben… Nos?
Tess a férfira emelte a tekintetét. Az arca nyugodtnak tűnt, de a szeme valósággal szikrákat szórt. A két keble föl-le emelkedett, ahogy pihegve szedte a levegőt.
– Basil, maga még mindig ugyanaz a rohadt mocskos állat, aki volt.
A férfi vihogni kezdett.
– A nyelve még ugyanúgy föl van vágva, mint tizenhat éves korában, de a teste már egy érett nőé… csodálatosan néz ki, Evangelin. Sajnálatos tényként viszont meg kell állapítanom, hogy a józan ítélőképessége nem egy huszonegy éves nőé, hanem egy tizenéves csitrire emlékeztet, aki azért nyávog, mert nem kapta meg a babaházat karácsonyra…
– Neked meg a hangod olyan… Basil, a kurva…
Mark aki az iszonyatos fájdalmai és a vérveszteség ellenére még mindig aktív részese volt az eseményeknek, nem tudta befejezni a mondatot, mert a playboy kinézetű férfi villámgyorsan megpördült, és úgy rúgott az újságíró megégett lábába, hogy az üvöltve hátra hanyatlott és majdnem elájult.
– Nyugalom, Mr. Wilson, nem tart már sokáig, mert hamarosan lelövöm és megszabadítom önt a fájdalmaitól. Ám fontos tudnia, hogy haláláért, ami gyors lesz és kíméletes, nem én leszek a felelős, hanem Evangelin, hiszen csak neki van lehetősége megmentenie azzal, ha elmondja nekem, hol vannak a felvételek.
– Ne mondd el neki az istenért… – nyöszörögte Mark, és várta a következő rúgást, ami valószínűleg menetrendszerűen meg is érkezett volna, ám a lány közbevágott a szavaival:
– Mark, tudom, hogy mindig magadnál tartod. Add oda neki!
– Neee! – nyögte Mark, de Basil intésére máris ketten ugrottak oda hozzá, és pillanatok alatt átkutatták. A videolemez a hátsó zsebében volt, és Basil máris eltüntette az öltönye belső zsebében.
– C 'est la vie – mondta, és elhátrált tőlük.
Tess odalépett a földön fekvő férfihoz, és térdre ereszkedett mellette. Letörölte a könnyeket Mark arcáról, aztán megsimította a homlokát.
– Hagyja futni Markot! Megkapta, amit akart! – mondta mérgesen a kopasznak, aki töprengő arckifejezést erőltetett magára, és a fogpiszkálót a nyelvével áttolta a szája másik szögletébe.
A fegyverek még mindig rájuk szegeződtek, és most volt az első alkalom, hogy a lány körülnézett. Kilenc fegyveres vette körül. Meglepően jól öltözött volt mindegyik. Burns szenátor emberei adtak magukra.
A lány tudta, semmi esélye, ha nekik rontana. Visszafordult a sérült férfihoz, és alig figyelt arra, amit Basil mond.
– Tudja, kedvesem, a barátság kötelezi az embert, így kényszerű kötelességem, hogy bemutassak önnek valakit, aki igen közel áll hozzám és egyenesen Detroitból érkezett, hogy megismerkedjen a híres utcai harcossal, aki még nem talált legyőzőre…
Tess lassan felnézett, és a fegyveresek háta mögött, ott, ahol Basil állt, egy karcsú alak lépett elő a félhomályból. Mind ez idáig nem avatkozott bele a dolgok menetébe, de úgy látszott, most eljött az ő ideje.
Basil félreállt az útjából.
Egy távol-keleti nő volt, és Tess azonnal tudta, kivel áll szemben, habár még sohasem látta. Li Ying.
Sokkal idősebbnek tűnt, mint Tess, de a fajtájára jellemző módon nehéz lett volna meghatározni pontosan a korát. Marknak úgy tűnt, hogy közel harminc éves lehet. Kínai létére meglepően magas volt, és ezt a hatást még az is növelte, hogy tűsarkú cipőt hordott, ami fenyegetően kopogott a betonon. Hosszú, fehér ballonkabát borult a vállára, amit egy mozdulattal ledobott, mihelyt közel ért Tessékhez, és megállt előttük pár lépéssel. Mosolygott. Ez a mosoly leginkább egy viperát juttatott az újságíró eszébe, aki éppen marni készül. Jellegzetesen nyírt kleopátra frizurája volt és legalább olyan hollófekete haja, mint a lelke.
– Szívem szerint minél gyorsabban szeretnék innen eltűnni – szólt közbe Basil –, de nem hagyhatom ki ezt a nagyszerű összecsapást. Evangelin, maga már kislányként is igen ügyes volt, és mára méltán híres bizonyos körökben. Itt az alkalom, hogy megmutassa, mit tud… Ha megöli ezt a kínai nőt, akkor futni hagyom mindkettőjüket.
A Mark mellett térdeplő lány és Li Ying szótlanul nézték egymást. A kínai nőn csupán egy áttetsző fehér selyeming és egy rövid, fekete, testhez simuló sort volt. A tűsarkú cipőit nem vette le a lábáról. Tess tudta, hogyha földre kerül, és ezekkel a tűsarkokkal beletaposnak, akkor meghal. Mark döbbenten látta, hogy Li Ying sötét mellbimbói megkeményednek az izgalomtól, és a nőnek valóságos kéjes kifejezés ül ki az arcára. Valószínűleg szexuális vágyat érzett arra a gondolatra, hogy harcolnia kell a szinte teljesen meztelen Tess ellen. Nyilvánvaló volt, hogy Li Ying beteges alkat; egyértelműen látható szadista hajlamai azt az üzenetet hordozták Tess számára, hogy borzalmas halála lesz, ha nem ő kerekedik felül…
Mark most értette meg, hogy a lány miért félt Li Yingtől, és amikor Tess megmozdult, hogy fölemelkedjen, megragadta a csuklóját… 
Mark azzal, hogy megragadta a lány kezét, nagy veszélybe sodorta. Ám amikor erre rádöbbent, már késő volt.
Li Ying egy ugrással mellettük termett, és éles kiáltást hallatva úgy mellbe rúgta Tesst, hogy az valósággal lerepült a férfiról. Li Ying átlépte a férfi testét, hogy neki támadjon a jobb mellét markoló és fájdalomtól nyöszörgő lánynak, aki a földön feküdt összekuporodva, de Mark keze ráfonódott a kínai izmos bokájára. Tess odébb hengeredett a földön, és megpróbált felállni.
Li Ying visszafordult, és a másik lábával olyan rúgást mért Mark oldalára, hogy az odébb pördült a földön. Ha ezt a rúgást a fejre vagy a veséjére kapta volna, már halott, ám így csak a bordái törtek ripityára, és magát a férfit is meglepte, hogy nem veszti el az eszméletét.
Mark valószínűleg megmentette azzal Tess életét, hogy egy pillanatra visszatartotta a kínai nőt, mert mire Li Ying ismét Tessre támadt volna, ő már talpon volt. Az arca eltorzult a fájdalomtól, mert az a rúgás, amit kegyetlen módon a teste egyik legvédtelenebb és sérülékeny pontjára mértek, pokoli kínokat okozott számára. A lábát és a két kezét a sáska stílusra jellemző módon tartva várta, hogy Li Ying megrohanja. A kínai nő nem habozott, mert tudta, hogy Tess még mindig az előbb kapott rúgás hatása alatt állva nem teljes értékű harcos.
Összecsaptak…
Mark, akinek a fájdalom az oldalában és a lézerrel szétégetett lábában már akkora volt, hogy vörös köd kezdett a szeme elé ereszkedni, még nem látott a valóságban olyan küzdelmet, amikor két kung-fu stílus találkozik. A kéz- és lábmozdulatok dinamikusak, összehangoltak, de érthetetlenek voltak a férfi számra, aki laikusnak számított a harcművészetekben. Ám annyit mégis megértett abból, ami előtte zajlott, hogy Tess védekezik és mindent elkövet, hogy ne kapjon még egy rúgást vagy ütést a mellére. Li Ying szakadatlan a mellkasát támadta. Tess tudta, hogy a fájdalomtól még el is alélhat, és akkor vége mindennek, mert a kínai nő többé nem hagyja, hogy felálljon. Tess védekezett, és hátrált a fegyveresek alkotta körön belül, ami elég nagy volt, hogy kellő terük legyen a küzdelemre.
Li Ying a tai chi chuan egyik jellegzetes tenyeres ütésével újból eltalálta a lány keblét, és Mark a szívébe markoló fájdalom miatt szinte nyöszörögve nézte, hogy a kedvese már zokog, de nem adja fel. Li Ying egy szemmel követhetetlen és bonyolult kéztechnika után megragadta Tess egyik alkarját, és a másik keze úgy csapott le a lány felkarizmára, mint a vércse.
Tess felsikoltott, de – még Basil emberei is felhördültek – kiszabadította a karját, ami bénultan hullott le az oldala mentén, és tovább hátrált, miközben egy kézzel védekezve folytatta a küzdelmet egészen addig a pillanatig, amíg nem kapott még egy ütést a mellére és az arcára… A lány a földre zuhant.
Li Ying megállt felette, hogy kiélvezze a győzelem ízét és kegyetlen mosollyal az egyébként bájos arcán nézte a betonon kuporgó, izzadt testű, zokogó lányt, aki most méltó ellenfelére talált. Tessről cafatokban lógott a bőrruhája és a hosszú, gyönyörű haja elterült a porban. Li Ying könnyedén végezhetett volna vele, de még mindig nem mozdult. Tess lassan feltérdelt, és ép kezével a mellét fogta.
Koszos és izzadt arcát, amelyet a szeméből patakzó könnyek is áztattak, most Li Yingre emelte, aki ott állt előtte, aztán mondott neki valamit kínaiul…
Li Ying ugyanazon a nyelven válaszolt. Megígérte Tessnek a gyors halált. Odalépett elé, bal kezével belemarkolt a lány hajába és hátrafeszítette a fejét. A másik keze ütésre lendült és…
Tess bénult keze, ami a teste mentén lógott, megelevenedett, és mielőtt a bérgyilkos nő észbe kapott volna, már előre is csapódott.
Li Ying túl közel állt ahhoz, hogy erősen meg lehessen ütni, de ez az ütés nem is igényelte a puszta nyers erőt. Tess tenyere Li Ying hasára csapott nem sokkal az ágyéka fölött, és a kínai nő felsikított, amikor valósággal szétrobbant az alteste.
Marknak kedve lett volna talpra ugrani amikor ezt meglátta. Tess egyszer elmondta neki, hogy vannak a kung-fuban olyan ütések, amelyek a belső energiát adják át az ellenfélnek és a hatásuk gyakran halálos, ha az nincs felkészülve a fogadására. Tess ütése ilyen volt, és Li Ying összerogyott.
Holtan…
Tess nem tudott örülni a győzelmének. Továbbra is a mellét fogva előrebukott és zokogott.
– Istenem! – szipogta, és a fejét a betonon nyugtatva összekuporodott.
Mark kúszni kezdett feléje.
– Tess… drága angyalom… Jaj, a kurva életbe, mit csináltatok vele?! A fegyveresek egykedvűen nézték őket, ahogy összekuporodnak. Páran Basilre pillantottak, aki teátrális mozdulatokkal elővett a hóna alól egy matt fekete Walther lézerpisztolyt. Még arra is volt gondja, hogy kivegye a porcelánból készült fegyver energiatelepét, és megnézze a kijelzőt. Visszatolta a markolatba a hengert, aztán bekapcsolta a fegyvert, és kibiztosította.
– Maga hallatlanul ügyes, drága Evangelin, és szörnyen sajnálom, hogy műmellet kap ilyen fiatalon, ezért pusztán humánus okoknál fogva inkább megkímélem attól, hogy ezzel a tudattal kelljen élnie. Sajnos, le kell lőjem önt, mert az az igazság, hogy Burns szenátor biztosan neheztelne rám, ha megkímélném az életét… Ezt persze elmondhattam volna az előbb is, de biztosan nem harcolt volna ilyen elszántan, ha tudja, hogy úgyis hiába… Mr. Wilson, ön pedig azért fog meghalni, mert túl sokat tud. Nyilván tudja, hogy vannak olyan emberek, akik számára túl kellemetlen annak a tudata, hogy mások is ismerik a titkaikat. Ön túl közel került a tűzhöz, és most megégett… Éhes vagyok a romantikára, kérem, csókolják meg egymást!
Mark tudta, hogy meg fog halni, de nem érzett félelmet. Olyan nyugalom szállta meg, mint még soha. Gyengéden babusgatta Tesst, aki ott nyöszörgött a karjaiban. A kezét nem lehetett lefejteni a kebléről. A sérült kezével sután átölelte a férfi nyakát.
– Bocsáss meg, drágám, bocsáss meg! – motyogta a férfi, és az ajka a lányét kereste. A lány két ajka száraz volt és a lehelete forró. Még mindig patakzottak a könnyei és apró körmeit a férfi tarkójába vájta.
– Lőj már, te köcsög! – ordította Mark Basilnek, aki rájuk emelte a pisztolyt. Az arcán nem tükröződtek érzelmek és semmi kétség sem volt afelől, hogy pillanatokon belül megnyomja a gombot… Ebben a pillanatban berobbant a raktár ajtaja. A detonáció kis híján lesöpörte Burns embereit a lábukról, de nem veszítették el a lélekjelenlétüket, mert azonnal tüzet nyitottak a raktárba nyomuló három éjfekete ruhás alakra, akiknek csuklya borította a fejét, és furcsa fegyvereket tartottak a kezükben.
Marknak volt annyi lélekjelenléte, hogy lerántotta Tesst a betonra, és odasimult hozzá… Burnsék lőttek, mint az őrült, de pár pillanat múlva megszólaltak az ismeretlenek fegyverei is.
Mark nem volt katona, de látott már filmeket, így tudta, milyen egy kommandó, ha akcióban van. Ám amit most látott, mindent felülmúlt, még az emberi képzeletet is.
A három kommandósnak valamilyen ismeretlen technológia lehetett a birtokában – ugyanis a lézertalálatok lepattantak róluk, és folyamatos elektrosztatikus villámokat bocsátottak ki magukból, miközben előrenyomultak. Amikor viszonozták a tüzet, Mark azonnal tudta, hogy megmenekültek. A kommandósok fegyvereinek tűzpiros sugara hihetetlenül pontosan talált célba. Akit eltaláltak, azonnal lángba borult; és ez az izzás nem adott esélyt arra, hogy remény legyen a túlélésre.
Basil teste felizzott, de nem lángolt sokáig az iszonyú eleven fáklya. A férfi már akkor szénné égett kupac volt, amikor a földre rogyott. Mark döbbenten vette észre, hogy arany fogpiszkálója a másodperc tört része alatt ráolvadt az elszenesedett állára. Az újságírónak még arra sem volt ideje, hogy hányingere legyen a látványtól, mert mire kavarogni kezdett volna a gyomra, már mindenki füstölgő torzóként hevert a betonon…
– A kurva anyját, kik ezek? – hitetlenkedett a férfi, és lassan térdre emelkedett.
A fekete ruhás alakok leengedett fegyverekkel közeledtek, és a férfinak kikerekedett a szeme, amikor látta, hogy az egyik kommandós egyszerűen rálép Burns egyik emberének maradványaira, és az elszenesedett test zizegve roppan össze alatta, mintha megégett papírból lenne.
A fegyveresek odaértek hozzájuk, és az egyik lekapcsolt valamit az övéről.
– Tess Gordon? – kérdezte a félholt lánytól, aki még mindig a földön kuporgott. Ám fölösleges kérdés volt, hiszen a kommandós nem várta meg a választ. Az övéről lekapcsolt tárgyat Tessre irányította, mire a lány elnyúlt a földön.
Mark nem értett semmit, és megpróbált felállni. Azt még látta, hogy a furcsa alak a vállára veszi a lány elalélt testét, aztán rémülten tapasztalta, hogy farkasszemet néz egy különös pisztoly csövével.
– Hamarosan kihallgatja majd a rendőrség és a CBI. Mondja el nekik, Wilson, hogy mit látott – hallatszott a csuklya alól.
Mark kiabálni kezdett, amikor látta, hogy a lányt viszik kifelé, de a következő pillanatban elsötétült előtte minden. Összerogyott. Feneketlen sötétségbe zuhant.

V.

2295. január 8. Los Angeles-i rendőrség

A HATALMAS panorámaablakon túl már hajnalodott. A több ezer hatalmas felhőkarcoló és üvegtorony keletre néző oldala megcsillant a felkelő nap fényében. A férfi meggyötört arccal nézte a ragyogást és két ujjával fáradtan megdörzsölte az égő szemét.
A szobában négyen tartózkodtak, de nem a nyomozók voltak a legfáradtabbak, hanem Mark, aki az asztal mellett ült és bambán nézett maga elé.
– Kérhetnék egy kávét? – kérdezte.
Az egyik nyomozó fáradtan megmozdult.
– Ez lesz a nyolcadik, Wilson! – figyelmeztette.
– És azt hiszi, érdekel? – kérdezett vissza Mark.
A nyomozó kiment a folyosóra az automatához. Az ajtót nyitva hagyta, és odabentről hallani lehetett a gép zümmögését, amint kitöltött egy újabb adag koffeint.
Az ablaknál álló férfi megfordult, és egy pillanatra összefonódott a tekintete azzal a nyomozóval, aki az asztal sarkának támaszkodva felé nézett. A tiszt keresztbe fonta a két karját a széles mellkasa előtt, és a fejét rázta. Az ingnyakát kigombolta, feltűrte az ingujját, de a fegyverét nem csatolta le a hóna alól. Az ablaknál álló férfi visszament az asztalhoz, és ismét leült Markkal szemben.
Eközben Mark elé letették a műanyag poharat, aki úgy nyúlt érte, mint egy automata.
– Miért néz minket hülyének, Mr. Wilson? – kérdezte a széken ülő, és fáradt pillantását Markra emelte. De az újságíró még mindig a padlót nézte, és nem reagált semmire.
Mark a mentőautóban tért magához, ami a Martensbe vitte, ahol ellátták. A lézer ujjnyi vastag helyen égette ki a lábából a húst, de nem robbantotta szét a combcsontot. Megmondták neki, hogy hallatlan szerencséje volt. A bordáival már nem volt ilyen szerencsés. Nem sok kellett hozzá, hogy az egyik átszúrja a tüdejét. A jobb oldalon három bordája tört el, pokolian fájt. Jobban, mint a combsérülése, amin pneumatikus kötés feszült és megfelelő módon érzéstelenítették is. Lábra állni nem nagyon tudott, de egyébként sem tudott volna fölegyenesedni az oldalát kínzó, szúró fájdalom miatt, ezért kapott egy kocsit, amit arra hivatkozva, hogy a sérülései nem veszélyesek, máris tolni kezdett az egyik zsaru. A másik kettő árgus szemmel biztosította a helyet, és idegesen lökdöste félre a televíziósokat, akik az isten tudja, honnan kerültek elő.
Mark, miközben átszállították a Los Angeles-i rendőrségre, megtudta, hogy a zsaruk azért idegesek, mert váratlan esemény bonyolította az ügyet.
A rendőrséget egy ismeretlen telefonáló értesítette a lövöldözésről és emellett még riasztotta a sajtót is, ami pár perccel a rendőrség után már ott is termett, hogy világgá röpítse a hírt. Los Angelesben nem volt váratlan egy ilyen összetűzés, de a helyszínen maradt brutálisan elintézett áldozatok szenzációs ügyet ígértek mindenkinek.
Éjjel kettőkor kezdődött el Mark kihallgatása, de addigra a férfi összeszedte magát, mert tudta, hogy nem mondhat el nekik mindent. Először arra gondolt, hogy Tesst sem említi, mert ki tudja, hogy ebben az esetben még milyen messzire kell elmennie a kérdésekre adott válaszaival, aztán rájött, hogy ez ostobaság lenne, hiszen így semmi esélye sem lenne a lánynak, hogy kiszabaduljon azoknak a kezei közül, akik elrabolták – mert elrabolták, a dolog nagyon úgy nézett ki. Marknak fogalma sem volt arról, hogy kik voltak az éjfekete ruhás kommandósok, mint ahogy a rendőrségnek sem. Amikor Mark elmondta, amit látott, a zsaruk először röhögtek, aztán az arcukra fagyott a mosoly, hiszen megérkezett az első szakértői jelentés. Olyan speciális fegyverekről volt szó, amit csak az elitalakulatok használnak és teljesen kizárt, hogy illegális úton hozzájuk jusson valaki vagy valamilyen csoport. Amikor Mark elmondta azt is, hogy a három alakból villámok csaptak ki, a rendőrök már nem nevettek, csak hallgattak.
Mark tehát elmondta, hogy az ismeretlenek elvitték magukkal Tess Gordont, de nem mondta el, hogy kik voltak azok, akik szénné égve hevertek a raktárban. Mark azt a mesét találta ki, hogy Tess egy illegális küzdelemben vett részt.
– „Látták a kínai nő holtestét?” – kérdezte a rendőröktől, s azt állította, miszerint ő újságíróként volt jelen, mert elintézték, hogy megnézhessen egy ilyen küzdelmet.
Tesst akkor és ott látta életében először – közölte, sőt, az sem biztos, hogy Tessnek hívják, és nem tudja, hogy kik voltak a „nézők”.
Mark először arra gondolt, hogy elmondja, amit tud, de aztán eszébe jutottak a lány szavai a CBI-ról és Burnszel kapcsolatban.
Mark tisztában volt vele, ha most kitálal mindent, akkor hamarosan halott ember, hiszen a bizonyíték összeolvadt Basil zsebében, és az egyetlen ember, aki igazolhatná az igazát, nem tudni, hol és kinek a fogságában van. A nyomozók azon kérdésére, hogy szerinte kik voltak azok, akik Tess Gordont elrabolták, Mark azt válaszolta, hogy fogalma sincs. Amióta a kihallgatása tartott, ez volt az egyetlen, amit őszintén elmondott.
A nyomozók a sérüléseire való tekintettel többször megszakították a kihallgatását, és ilyenkor Mark legalább össze tudta szedni a gondolatait. Az tény, hogy Basilék Burns emberei voltak, és ezt nem is titkolták. Azok, akik Tesst onnan „kihozták”, nyilván ellenlábasai a szenátornak, de hogy kicsodák, rejtély maradt. Nem lehettek szedett-vetett bűnözők, de még a Montelini klánnal szimpatizáns családok fegyveresei, azaz a maffia sem, mert ilyen technológiájuk nekik sem lehet. Ha így lenne, a maffia nem az árnyékból irányítana, hanem bátran átvehetné a hatalmat a bolygón, és az sem mellékes, hogy a maffia embere nem fogja azt mondani az egyetlen túlélőnek, hogy mindent mondjon el a CBI-nak! Annak a ténye, hogy valaki értesítette a rendőrséget és a sajtót is, ismét csak nem vallott az olaszokra. Mark arra is gondolt, hogy esetleg a CBI húzódik a háttérben, de ennek sem volt semmi értelme, hiszen a szövetségieknek hülyeség ezt az ügyet így túlbonyolítani. Mark sejtette, hogy a háttérben feltáratlan összefüggések sorakoznak, de fogalma sem volt arról, hogy ki vagy kik látják át tisztán az ügyet. Kik azok, akik mozgatják a szálakat?! Ha nem fájt volna annyira az oldala és nem lenne szétégetve a combja, akkor még mosolyogna is arra a gondolatra, hogy végre életében először többet tud egy ügyről, mint a rendőrség.
Mark tehát bizonyos kérdésekben jobbnak látta, ha hallgat, aztán megérkezett a Novus Ordo Seclorum hírhedt rendőrsége, a CBI…

A két ügynök megkérte a rendőröket, hogy hagyják őket hármasban Markkal, és amikor az átizzadt és feltűrt ingujjú nyomozók kimentek a helységből, az egyik egy széket húzott Mark elé és a támláját a férfi felé fordítva leült rá. Jó negyvenes, rutinos róka volt. A részleteket már ismerték, de most Mark következett. Az újságíró tudta, hogy ezentúl minden szavára odafigyelnek és vigyáznia kell, hogy mit mond…
– A nevem, Murray, az meg ott a társam, Joys ügynök. Remélem, nincs ellene kifogása, hogy felvesszük ezt az egész beszélgetést – kezdte az ügynök.
Joys állva maradt, és megérintett egy apró készüléket az övén. Korszerű trimenziós felvevő volt. Mark még nem is látott ilyen parányi darabot.
Nem szólt semmit.
A CBI ügynök egy dinamikus mozdulattal megdörzsölte az állát, aztán gyorsan elhadarta a következőt:
– Nézze, Mark, nincs maga ellen vádemelési eljárás folyamatban. Maga ott volt és látott valamit… mi nem voltunk ott és nem láttuk, tehát most maga lesz a mi szemünk.
– Már vagy ötször mondtam el, hogy mit láttam – sóhajtotta fáradtan Mark, és nem kellett megjátszania, hogy elege van az egészből, mert valóban így volt.
– Tudjuk, hogy sokszor elmondta, de mi nem kiscserkészek vagyunk, hanem a CBI, és jogunk van bárkit úgy seggbe rúgni San Franciscótól New Yorkig, hogy kirepüljön az országból, sőt, az egész Földről! Érti?
– Oké, Murray ügynök – sóhajtotta Mark. – Mit akar tudni azon kívül, amit már elmondtam a zsernyákoknak is?
– Na, látja, ezt már szeretem. Tudott arról, hogy Tess Gordont másfél éve körözzük?
– Nem.
– Mikor ismerte meg Miss Gordont?
– Ott láttam először.
– A huszonhármas stúdióban?
– Ja – bólintott az újságíró.
– Mikor érkezett meg a stúdiókhoz?
– Éjfél körül… nem tudom pontosan.
– Oké. A maga kocsija parkolt a fal mellett?
– Persze.
– Otthonról jött? – tudakolta az ügynök.
Mark fejében megszólalt a vészcsengő, de már túl későn ahhoz, hogy kimásszon a szarból.
– Igen, otthonról – felelte rekedten Mark, és próbált nem a férfi szemébe nézni.
A CBI ügynök bólintott, mint aki jelezni szeretné, na, akkor itt a poén!
– Akkor legyen szíves megmagyarázni nekem azt, hogy mi a fenéért van tele Tess Gordon ujjlenyomataival a kocsija és az egész lakása? Elavult módszer, tudjuk, de jobbat még mindig nem találtak ki… A lakásban vannak kéthetes ujjlenyomatok, sőt, még régebbi is. Ezek után azt javaslom, önnek, Mark, hogy menjünk vissza tavaly karácsonyig, és kezdjük onnét, oké?
Mark előre hajolt, hogy jobban hallják.
– Rendben van. Lassan már három hete kúrtam ezt a nőt. Ezt akarta hallani?
A CBI-osnak a szeme sem rebbent.
– Ez engem nem érdekel. Felőlem kúrhatja a Szabadság-szobrot is, ha van gusztusa a hideg márványhoz. Engem az érdekel, miket mondott önnek Tess két kúrás között. De nem ilyeneket akarok hallani, hogy „ugye, még nem hagyod abba, drágám”.
Mark elmosolyodott. Eltekintve a szituációtól, a pasas tetszett neki. Volt stílusa.
Mark újságíróként dolgozott, tehát volt némi fantáziája. A következő percekben körített egy mesét, hogy mit csináltak ők két hétig, de a konklúzió az lett, hogy ha Tess itt lenne, még ő sem tudná megmondani, kik voltak, akik végül magukkal cipelték.
Murray szótlanul nézte, aztán intett a társának, hogy kapcsolja ki a felvevőt. A két ügynök pusmogni kezdett, majd kimentek, de Murray visszaszólt az ajtóból.
– Még nincs vége, Mark. Most pihenjen egy kicsit!
Az egyik nyomozó megállt az ajtóban, és egy kávéval a kezében Markot nézte, akinek a háta mögött közben felkelt a nap. A panorámaablak fokozatosan sötétedni kezdett. Az a rendőrtiszt, aki megkérdezte Marktól, hogy miért nézi őket hülyének, most a borostás állát vakargatva kérdőn nézte Murrayt.
– Nos?
A CBI-os nem méltatta válaszra.
– Szükségem lenne egy biztonsági vonalra. 
– Jöjjön velem!
A nyomozó kinyitott egy üvegajtót, és egy piros készülékre mutatott. Murray odament, és úgy állt, hogy ne lássák, milyen számot üt le.
Murray intett a társának, hogy csukja be az ajtót, és közben megtörtént a kapcsolás.
Női hang jelentkezett, de a kis képernyő sötét maradt.
– Jordan és Társa szállítási vállalat. Parancsoljon!
Murray egy apró műanyaglapot vett elő a zsebéből, és beolvasott egy számsort, ami azon volt látható.
– Kérem, várjon! – mondta a női hang, de kép még mindig nem volt. Murray a lapocskát megcsípte az oldalán, és beledobta a szemétkosárba, ami az asztal sarkánál állt. A műanyaglap elolvadt.
Pár másodperc múlva megvillant a képernyő, és egy fiatal férfi jelent meg rajta. Murray nem tudta, ki az, de nem is volt joga tudni, sőt, azt sem tudta, kiket hív videofon. Utasítást hajtott végre, és szó nélkül teljesítette a parancsot.
– Tessék! – mondta a férfi a képernyőn. Olyan arca volt, mintha márványból faragták volna.
– Tess Gordon felbukkant. Ma éjszaka a régi MGM stúdiók területén körülbelül nulla óra húszkor…
Murray összefoglalta, amit tudott. Los Angeles időközben új napra virradt…

2295. január 8. Katedrális

– Tess Gordon felbukkant. Jó ötlet volt bevonni a CBI-t.
– Hallgatom önt…
– Ma hajnalban Los Angelesben egy ismeretlen telefonáló riasztotta a rendfenntartó erőket egy lövöldözéshez, ami a régi MGM stúdiók területén volt. A sajtó szinte egy időben a rendőrökkel ért oda, vagyis a bejelentő őket is értesítette. A CNN-X éjszakai hírműsora közölt felvételeket a történtekről, és a látvány döbbenetes. Az egyik elhagyott stúdióban tíz hulla volt, akik közül kilenc valamilyen ismeretlen eredetű fegyver hatásától valósággal szénné égett…
– Azonosították már a fegyvereket?
– A CBI szerint energia-dezintegrátorral lőttek.
– Érdekes… Folytassa!
– A helyszínen maradt egy túlélő, aki kapott egy sima lézertalálatot a lábába. A pasas, akit Mark Wilsonnak hívnak, azt állítja, hogy azok lőttek rá, akik a többieket szétégették. A CBI viszont nem akarja elhinni, mert úgy vélik, hogy a férfi sok mindent elhallgat és nem úgy meséli el a dolgokat, ahogy történtek. Valószínű, hogy annak a nőnek falaz, akit az ismeretlen támadók, miután végeztek mindenkivel, elvittek magukkal. Ez a nő Tess Gordon. A halottak között van egy női holttest, akit Wilson szerint Tess Gordon ölt meg pusztakezes küzdelemben. A halott nő ismert alvilági figura volt. A neve Li Ying, és a CBI szerint bérgyilkos.
– Ennek a Wilsonnak volt valami elképzelése arról, kik vitték magukkal Tesst és hogy miért?
– Nem tud semmit.
– A CBI?
– Négerek az alagútban.
– Kik voltak, akikből pernye lett? 
– Passz…
Rövid csönd.
– A CBI mikor értesített minket?
– Ma a kora reggeli órákban.
– Jó… Most délelőtt tíz óra van. Az elkövetkező órákat szánja arra, hogy megtervezi az akciót. Azt akarom, hogy Tess Gordon sértetlenül ússza meg ezt a kis kalandot… Ugye, tudja, mit kell tennünk?
– Ezt hívják hatos direktívának.
– Pontosan. A múltkor a jelmondatunkra hivatkozott, nos, Johnson, akkor most kopogtasson a pokol kapuján.

2295. január. 9. Miami, Hotel Zikkurat

NÉHA A HANG gyorsabban terjed, mint a fény…
Amit először érzett, az nem volt más, mint a tenger monoton zaja, amint a hullámok partot érnek, aztán már megérezte azt a jellegzetes illatot is, ami egyértelművé tette a végeláthatatlan óceán közelségét. Emberektől származó, állandó zsivajt is magával hozott az enyhe szellő, és a lány érezte az arcán a lágy fuvallatot. Kinyitotta a szemét, de máris hunyorognia kellett a vakító fénytől. Meg sem kísérelte megmozdítani a jobb kezét, mert még így is érezte benne a tompa fájdalmat, hogy az ölében nyugodott. A másik kezét a szeme elé tartva kissé felemelkedett az áramvonalas nyugágyon, amelyben feküdt. A háttámla követte a mozdulatát, és Tess szótlanul nézte a vakítóan kék óceánt, amely ott terült el a terasz alatt, ahol magához tért.
Még jobban felemelkedett, és elvált a háttámlától, amint kinézett a korláton. Alatta teraszok sora látszott, rajta napozó emberekkel. Ha felnézett, úgy tűnt, hogy a hófehér műanyagból készült épület szinte az égig ért. Az oldala olyan meredeken és befelé hajolva emelkedett, mint egy piramisé. Nyilvánvaló volt, hogy valamilyen szállodában van, de pontosan hol, arra nem adott választ a lenyűgöző panoráma, amely megelevenedett poszter gyanánt ott látszott előtte.
A part vonalán végig emberek nyüzsgő ezrei napoztak, vagy fröcsköltek a vízben. A távolban, kint a vízen a szörfösök tucatjai mozdultak egyszerre, mintha egy láthatatlan karmester intésére tették volna, amint feltámad a szél. Tesst a látvány egy madárcsapatra emlékeztette, amely ott köröz az égen, és várja, hogy végre elinduljon valamerre. A lány valósággal megszédült a látványtól, és lehunyt szemmel visszahanyatlott a nyugágyra.
A hirtelen mozdulat által keltett fájdalom a testébe hasított, és ez végképp magához térítette. A két keble sajgott a Li Yingtől kapott ütésektől és rúgásoktól. Óvatosan megtapogatta őket a narancssárga fürdőköpenyen keresztül, és amikor megérintette a jobb mellét, felszisszent a fájdalomtól. A szeme könnybe lábadt, de kényszerítette magát, hogy megfékezze a feltörni készülő sírást. Ezekben a pillanatokban nem lehet gyenge. Megpróbálta elterelni a figyelmét a fájdalomról és attól a gondolattól, hogy Li Ying milyen aljas módon tönkretette ezt a fiatal és csodálatos testet…
Kidörzsölte a könnyeket a szeméből, és megpróbált visszaemlékezni, mi történt.
Addig a pillanatig tisztán emlékezett mindenre, hogy az ismeretlen fegyveresek berontottak az ajtón. Valami rémlett neki, hogy rákérdeznek a nevére, de utána végeláthatatlan sötétségbe zuhant, amely csak most ért véget itt, ebben az ismeretlen szállodában. Tesst két megválaszolatlan kérdés gyötörte leginkább.
Kik voltak az ismeretlen fegyveresek, akiktől váratlan segítséget kaptak, és miért avatkoztak közbe? Valamit akarhatnak tőle, de mi ez a valami. Az eljövendő percek vagy órák titka.
Tess nagyon szerette volna tudni, hogy mi történt Markkal. Egyáltalán él még egyáltalán, és ha igen, akkor hol van?
Vajon ő is itt van valamelyik teraszon, és ugyanilyen kétségek között gyötrődik?
Tess az ölébe ejtett kezével és tágra nyílt szemmel meredt a vakítóan kék égre. Egy magányos sirályt nézett, mintha az megválaszolhatná a kérdéseit.
Nyilván nem Burns emberei avatkoztak közbe, ez nyilvánvaló, és nem lehetett a rendőrség sem, mert akkor nem valószínű, hogy egy pazar szálloda napfényes teraszán térne magához.
Lehet, hogy a CBI végig a sarkában volt, és most lecsapott?
A lány fájdalmasan felsóhajtott, és megpróbált felülni, aztán a meztelen talpát letette a halványzöld padlószőnyegre.
A teraszon a nyugágy mellett csak egy kicsiny asztalka volt, körülötte székekkel. Minden bútordarab nádból készült, és nagyon barátságosnak tűnt. A lány nem látott még ilyen anyagot, és most bátortalanul megérintette az egyiket. Úgy vélte, valamilyen fából van. A teraszra nyíló ajtó nyitva állt, és a gyenge szellő, amely az óceán felől fújt, egykedvűen mozgatta a függönyt.
A lány még függönyt sem látott. Ez nem meglepő, hiszen hiába töltötte élete első tizenhat évét családi környezetben, ebben a században, ahol az ablakok automatikusan vagy utasításra sötétednek el, már nem volt divatban.
Tess beletörölte a szemét a függönybe, és belépett a hűvös szobába. Valóban úgy nézett ki a dolog, hogy egy szállodában van. A széles franciaágy mellett lévő kis szekrénykén egy áramvonalas lámpa állt, mint minden más hotelszobában és nem hiányzott a televízió sem. Tess szólt a készüléknek, hogy kapcsoljon be, de az néma maradt. A lány bosszúsan odament hozzá, kereste a kapcsolót, de nem találta, aztán hagyta az egészet a fenébe, hiszen úgysem kaphatott volna tőle választ a kérdéseire. Oldalt egy ajtó nyílt, kilincs volt rajta, ami megint csak egy elfelejtett dolog volt, de azért Tess ezzel már könnyebben megbirkózott. Benyitott.
Fürdőszobába jutott, és a lány nagy meglepetésére egy igazi porcelánkád csillogott a közepén. Muzeális darab. A mosdókagyló fölött ott függött az elhagyhatatlan tükör, a lány odament.
Óvatosan és szinte csak a bal kezét használva kibogozta a fürdőköpeny övét – az, hogy ki adta rá és hol van a bőrfonatos ruhája, már teljesen mellékesnek tűnt –, aztán hagyta, hogy a ruha lehulljon a bokájáig.
A jobb keble duzzadt volt és feszült rajta a bőr, mintha anya lenne és szoptatná a kicsinyét. Tessnek nem voltak illúziói azzal kapcsolatban, hogy egy onkológus mit mondana, ha ezt meglátná. Nő volt, és nagyon jól tudta, hogy ezeknek az ütéseknek milyen következményeire számíthat az elkövetkező napokban. Nem bírta visszatartani a hirtelen reátörő zokogást, és végre itt ezen az ismeretlen helyen kitört belőle minden. Már-már fuldokolva a zokogástól végre hosszú évek múltán elsirathatta a családját, Gordont, az egész tragikus és elrontott életét… és talán Markot is, aki lehet, hogy jobban szerette, mint bárki eddig.
Percek telhettek el így. Szipogva és könnyekkel a szemében arra eszmélt, hogy a padlón kuporog a hátát a hideg csempének vetve, amikor meghallotta a cipők kopogását és a nyitva maradt fürdőszoba ajtón óvatosan belépett egy fiatal nő.
Tess felnézett rá, és tudta, hogyha bántani akarják, akkor van még annyi ereje, hogy öljön, ha kell. A lánynak olyan gyűlöletet és fájdalmat sugárzott a szeme, hogy bárki hátrahőkölt volna.
Ám a nő, akin egy fantasztikusan modern szabású, barackvirág színű, könnyű kosztüm volt, csak mosolygott a szótlanul a földön kuporgó lányra, és nem mutatta jelét félelemnek. Amikor megszólalt, a hangja is nyugodt volt, nem csak a tekintete. A nőnek olyan hangja volt, mintha mézbe mártogatták volna a hangszálait. Tessnek nem jutott jobb hasonlat az eszébe. Valami azt súgta neki, hogy ez a nő nem akarja bántani.
– Üdvözlöm, Tess. Jól van? 
A lány nem szólt semmit, csak nézte a fiatal nőt, aki nem lehetett még harminc éves. Hosszú, szőke haja művészien elrendezett csigákban omlott a hátára, és bájosan mosolyogva nézte a falnál kuporgó lányt, akinek még mindig olyan volt a pillantása, mint egy sarokba szorított ragadozónak. Mivel Tess nem szólt egy szót sem, ezért a nő folytatta:
– Cynthia Rhodisnak hívnak, s azért vagyok itt, hogy mindenben a segítségedre legyek és megválaszoljam azokat a kérdéseket, amelyek minden bizonnyal felmerültek benned. 
A nő felemelte Tess fürdőköpenyét.
– Gyere, bújj bele, mert föl fogsz fázni!… Kérlek, állj fel!
Tess továbbra sem mozdult, felhúzott térdét átkarolva kuporgott a nő lábánál. A Cynthiának nevezett nő várt még egy pillanatig, aztán lenyúlt az övéhez és bekapcsolt rajta valamit. A tárgy nem volt nagyobb, mint hajdanán egy gyufás skatulya, de a hatása meghazudtolta a parányi méreteit.
– Állj fel! – mondta a nő.
Nem volt hangos, ahogy mondta, de a tükör megrepedt a falon.
A pszichoszonda a szó inmaginatív ereje által arra kényszerítette a lányt, hogy megmozduljon. Nem tudott parancsolni a lábának, és muszáj volt feltápászkodnia.
– Kapcsolja ki azt a szart! – mondta rekedt hangon Tess, mert sejtette, hogyha azt mondanák neki, hogy ugorjon ki a teraszról, akkor megtenné.
– Persze – felelte a nő. – Bocsásson meg, de még nincs abban a helyzetben, hogy szabad akaratából döntsön! Ön erős fájdalomcsillapítók hatása alatt áll. És nagyon jól tudom, hogy ebben az állapotában nehezen látja át a dolgokat. Hamarosan megtud mindent, hogy ki vagyok, és ön miért van itt. Utána azt csinálhat, amit akar, de addig, kérem, engedelmeskedjen nekem! Nem akarok ártani, önnek, Miss Gordon.
A nő most nem bizalmaskodott vele és nem szólította Tessnek sem. A hangja hivatalosnak tűnt. Egy mozdulattal kikapcsolta a készüléket az övén, és óvatosan rásegítette a lányra a köpenyt. Miközben megkötötte az övet, Tess orrát megcsapta a másik nő parfümének az illata. Ismeretlen illat volt.
Tess nagyon megijedt volna, ha tudja, hogy ezt a kölnit már kétszáz éve nem gyártják.
Visszamentek a szobába.
A teraszon egy távol-keleti pincér tett-vett, és amikor a két nő megjelent, sűrű hajlongások közepette távozott. Az ajtót behúzta maga után, így a nők kettesben maradtak.
Cynthia intett Tessnek, hogy menjenek ki a teraszra. A nádból font asztalon egy ezüsttálca csillogott, rajta teáskanna és két csésze. Cynthia jelzett, hogy üljenek le. Tess még mindig nem szólt egy szót sem, és nem vette le a tekintetét a nőről. Az izmai ugrásra készen megfeszültek. Még mindig nem tudta, mire számíthat.
– Kérsz teát? – kérdezte a nő ismét bizalmasabb stílusban, és nem várta meg a lány válaszát, máris töltött. Olyan kimértek és szakszerűek voltak a mozdulatai, mint egy gésának.
Tess nem értette, miképpen lehet ilyen művészi tökéllyel teát tölteni. Két kezét a karosszék fonott karfáján nyugtatta, és nézte, amint az aranysárga ital megtölti a csészét.
– Cukrot, tejet? – tudakolta Cynthia.
– Semmit sem kérek bele – felelte Tess.
– Én is így szeretem.
– Hol vagyok? – kérdezte váratlanul Tess, de a szőke szépség nem lepődött meg a váratlan kérdéstől, hiszen már nagyon is várta, hogy a lány feltegye neki.
– Miamiban, a Zikkurat hotelben.
– Miért? – tudakolta Tess.
– Itt sem Burns szenátor, sem a rendőrség, sem pedig a CBI nem fog keresni.
Tess nagyon régen hallott már ilyen tökéletes választ egy kérdésre, hiszen kiderült belőle, hogy az ismeretlen nő kikhez nem tartozik. Azt, hogy lényegében kiket képvisel, még nem mondta el, de Tess sejtette, hogy ennek a fotómodell kinézetű nőnek, aki itt ül vele szemben, nincs titkolni valója.
– Gondolom, maguk voltak azok, akik az utolsó pillanatban közbeléptek? – kérdezett rá a lány.
– Így van.
– Miért? 
Egy percen belül ez volt a lány második „miértje”, de nem érdekelte, ha még száz is van hátra, ő tisztán fog látni, határozta el magában.
– Szükségünk van rád – hangzott a válasz a szőke hajú nő szájából.
– Ennyi emberélet árán is?
– A jezsuiták azt mondták, a cél szentesíti az eszközt, és mi példaképünknek tekintjük ezt az erősen spirituális alapokon szerveződő rendet.
– Ki az a mi? – firtatta Tess.
Cynthia belekortyolt a teájába, aztán halk koppanással letette a csészét.
– Amikor eligazítottak a főnökeim, azt mondták, erre a kérdésre óvatosan válaszoljak, ezért szeretném azt a játékot játszani, hogy visszakérdezek, és így elvezetve téged a végső konklúzióig, sokkal könnyebb lesz számodra feldolgozni majd a tényeket… Szerinted kik lehetünk?
Tessnek nem volt kedve játszani, de tudta, most nincs abban a helyzetben, hogy irányítsa az eseményeket. Megvonta a vállát.
– Burns szenátor ellenfelei… Valószínűleg a politikai ellenfelei. Nem tudok mást elképzelni.
– Hm… van némi közünk a politikához, de nem is annyira a napi politika érdekel minket, hanem a régen elhunyt államférfiak cselekedetei, amelyek formálták a történelmet. Férfiakat mondtam, habár nagyon jól tudjuk, hogy minden férfi mögött ott állt egy nő…
Tess lecsapta a csészéjét, hogy a tea kilöttyent.
– A francba! Maga nem arról beszél, ami engem érdekel!
– Tojásokon tipegünk a végső válaszok felé.
Tess dühösen kinézett inkább a vakítóan kék óceánra. A távolban hófehér jachtok ringatóztak a vízen. A lánynak volt egy olyan érzése, hogy valahonnan, valakik látják és hallják őket. Talán az egyik hajóról. Biztos volt benne, hogy Cynthia nincsen egyedül és tucatnyi társa vár ugrásra készen.
„Kik ezek”?
Tess visszafordult a szőke nő felé. Fogalma sem volt, milyen elvárásoknak kell itt megfelelnie. Talán mégis jobb, ha tovább játszik.
– Bocsásson meg az előbbi kirohanásomért!… Ugye, jobb lenne, ha Cynthiának szólítanálak?
A nő arca felderült. A lágy szellő egy tincset fújt az arcába, most kisimította. Meglepően hosszú rózsaszín műkörmei voltak és nagyon jól illettek a ruhájához. Cynthia úgy nézett ki, mintha egy divatlap topmodellje lelépett volna a címlapról, hogy megismerkedjen a lánnyal.
– Azt hiszem – folytatta Tess –, hogy közel álltok bizonyos kormánykörökhöz. Egy olyan szervezet képviselője vagy, ami nem a nagy nyilvánosság előtt végzi a tevékenységét.
– Alakul – mondta búgó hangon a nő.
– A CIA?
– Isten ments!
– Tehát nem amerikai szervezet?
– Nem.
– A Világkormánynak dolgoztok?
– Igen – jött a válasz.
– A Földnek biztosan van titkosszolgálata, de nem tudom, hogy mi a neve…
Tess itt elhallgatott.
– Nem az EIA vagyunk – mondta a szőke nő. Tess megvonta a vállát.
– Szerintem ez a játék nem vezet sehova.
Cynthia a csészéje pereme fölött nézte a lányt, és most egymás szeméből próbálták kiolvasni, hogy mit gondolhat a másik. Talán egy perc is eltelt így, míg végre a titokzatos nő megszólalt.
– Na, mondd ki, mire gondolsz, Tess!
A lány megrázta a fejét. Valóban gondolt valamire, de túl hihetetlen volt.
– Olvasol a gondolataimban? – hüledezett. – Honnan tudod, hogy gondolok valamire?
– Biztosan vannak különleges képességeim – felelte Cynthia. Olyan bársonyos és őszinte volt a mosolya, hogy Tess a szíve szerint megsimogatta volna az arcát, de persze nem mozdult. Kimondta, amire az előbb gondolt.
– Ti vagytok azok, akik átmennek az időn?
– Igen.
Tess az ajkába harapott.
– Hát ti valóban léteztek?
A nő nem nevetett, nem tárta szét a karját, sőt, egyáltalán nem csinált semmit azon kívül, hogy letette az üres csészét.
– Igen, létezünk – erősítette meg.
Tess Cynthiához „méltó” módon reagálta le annak a tényét, hogy egy időutazó ül előtte. Nem mutatott meglepetést, csak a másikkal ellentétben ő felvette az előbb lecsapott csészéjét, és mielőtt belekortyolt volna, kurtán megjegyezte:
– Hát ez kurva jó! Mit akartok tőlem?
– Szükségünk van rád.
Cynthiának rettenetesen tetszett Tess viselkedése, de palástolta az örömét. Megfelelő információkkal látták el Tess-szel kapcsolatban, és tudta, hogy a lány az elmúlt években, hogyan és miképpen élt. Úgy gondolta, egy utcán felnőtt, egyszerű gondolkodású és nyers modorú lánnyal lesz dolga, de már akkor sejtette, hogy Tess több ennél, amikor meglátta a fürdőszobában kuporogni. Cynthia úgy vélte, hogy a dolog nagyszerűen halad… és mások is így gondolták.
Tessnek jó megérzései voltak, mert a messzeségben egy hófehér jachton most egy magas és karcsú, fiatal férfi elvette a speciális elektronikus távcsövet a szeme elől, s hátba veregette a mellette álló idősebb férfit, aki nem volt más, mint maga John J. Nicholson, az intervenciósok parancsnoka.
– Könnyebben megy, mint hittük volna. Tess óriási, de a maga embere sem rossz. Ki ez a csinibaba? – kérdezte Johnson, mert ő volt az.
– Cynthia Rhodis zászlós a kettes intervenciós csoportból. Azért őt kértük meg erre a feladatra, mert ha Tess mégis belekerül a csoportba, akkor jó, ha ismer közülük valakit.
– Oké. Most mondjuk meg neki, hogy mi lesz a feladata? – kérdezte Johnson.
– Handsszel úgy állapodtam meg, hogy odaszólok neki, ha minden simán megy, és akkor idejön, ő mond el mindent a lánynak és azt is, hogyan mentettük meg… szerintem meg fogja érteni.
– Nagyon jó. Hallottam, hogy a lányt kicsit elverték, és hogy a melle…
– Azt hiszem, a zászlós hamarosan rátér erre is – mondta Nicholson. – Nézzük tovább!
Johnson ismét felemelte a távcsövet, közben Nicholson beleszólt a csuklójára kapcsolt miniatűr rádióba.
– Folytassák a felvételt, de a harci komputer lőelemzőjét fordítsák el Tessről!
Nicholson is felemelte a saját távcsövét. Olyan tisztán látta a két nőt a nyolcszáz méteres távolság ellenére, mintha egy szomszédos asztalnál ülnének. A két férfi a technikusok jóvoltából a fülében hallotta a nők beszélgetését.

– Valamivel meg akartok bízni? – kérdezte Tess.
– Igen, de sajnos, utasításom van rá, hogy ezzel kapcsolatban ne mondjunk semmi konkrétumot, sőt, az az igazság, hogyha akarnám sem tudnám megtenni, mert én sem tudok még sokat az ügyről.
– Ühüm… azt sem tudod, miért engem szemeltek ki? 
Cynthia kicsit habozott, de ez nem tartott sokáig.
– Ha jól tudom, hasonlítasz valakire.
– Értem… – felelte Tess. – Neki is műmelle van, mint ahogy nekem lesz?
A kérdés váratlanul érte Cynthiát, de neki bonyolultabb helyzetekben is meg kellett állnia a helyét. A hangjából olyan nyugalom áradt, ami ugyan nem oldotta meg Tess gondját, de feljogosította őt, hogy legalább reményeket tápláljon magában.
– Még ma délután Bostonból idehozzuk Dr. John Barrentset, aki az egyik legnevesebb onkológus, és ő fog megvizsgálni téged. Pár évvel ezelőtt még biztos, hogy elveszítetted volna a melledet, de azóta már tökéletesítették a citotranszplantációt. Ezzel a módszerrel megúszhatod a protézist, amiről ugyan tudjuk, hogy tökéletesen másolja a valódit, de gondolom, egyszer szeretnél gyereket, és nincs csodálatosabb érzés, mint amikor az anya szoptatja a csöppséget… A karod hogy van? – tudakolta a szőke nő.
– Az nem érdekes. Egy speciális fogást alkalmaztak ellenem, és ha nem tudtam volna kiszabadítani, akkor az a nő letépte volna a karizmomat… mindegy sikerült.
– Gratulálok a győzelmedhez.
– Hagyjuk ezt!… Mi van Markkal?
– Az a férfi, aki ott maradt a helyszínen? – kérdezett rá Cynthia.
– Igen.
– A rendőrségen van és kihallgatta a CBI.
– Mit mondott nekik? – kérdezte óvatosan Tess, de Cynthia csak a fejét rázta.
– Ezt nem tudom. A nagyfőnök még ma este idejön, és ő aztán valóban megválaszolja majd minden kérdésedet. Oké?
Tess ismét az óceánt nézte, szótlanul.
„Nem, nem oké semmi sem”, gondolta, de most nem volt abban a helyzetben, hogy elmondja a véleményét. Az időkutatás be akarja szervezni, és olyan fontos a dolog, hogy még Burns embereit is lemészárolták, mert útban voltak. Egy bonyolult parti kezdett kibontakozni a szeme előtt, és tudta, hogy az összes jó lap ezeknél az embereknél van, akikről már sokat hallottak, de jóformán senki sem látta őket. Eszébe jutott a beszélgetés közte, Mark és Knox között. Éppen az időutazás jött szóba. Mark nem hitt benne és tulajdonképpen ő sem… És most itt van. Burns egy időre vereséget szenvedett, Markot szorongatja a CBI, ő meg itt ül a világ egyik legdrágább szállodájában, és egy szőke szépséggel beszélget, aki úgy röpköd az időben, mint madár az égen…
– Istenem, ez nem lehet igaz…– sóhajtotta. Cynthia nem szólt semmit,
– Mi a helyzet akkor, ha nem vállalom? – kérdezte hirtelen Tess. Joga volt megkérdezni, ezt tudta, és nem érzett „félelmet”, amikor a nőnek szegezte a kérdést.
– Kérsz még teát? – tért ki a válasz elől a szőke nő.
– Kérdeztem valamit! – Tess megpróbálta utánozni Cynthia búgó hangját, és előrehajolt. Kissé felszisszent, amikor a köntös anyaga nekifeszült a keblének.
Cynthia sokáig nem szólt semmit, aztán megkérdezte:
– Tudom, hogy szakértője vagy a harc művészetének… Szerinted ki volt minden idők legnagyobb harcművésze?
– Úgy gondolom, Bruce Lee – válaszolta Tess.
– Szerintem is. Szeretnél vele találkozni?
– Ezt nem értem?
– Pedig értelmes nő vagy – mondta Cynthia. – Azt kérdeztem, mit szólnál ahhoz, ha visszamehetnél az időben körülbelül háromszázhúsz évet, és találkozhatnál vele?
– Viccelsz, ugye? – hüledezett Tess.
– Nem viccelek. Annak, aki az időben utazik, ez gyerekjáték. Nos, ennek a tudatában lehet egy ilyen ajánlatot visszautasítani?
Johnson morogni kezdett, aztán anélkül, hogy elvette volna a szeme elő a készüléket, odaszólt Nicholsonnak.
– Ha az embere ilyeneket ígérget Tessnek, akkor őrá fogjuk irányítani a lőelemzőt.
– Nem ígért neki semmit – kuncogta Nicholson.

– Arról lenne szó, hogy nekem is vissza kell mennem az időben? – kérdezte Tess.
– Azt hiszem, ennyit még büntetlenül elmondhatok neked. A válasz, igen!
– Tehát időutazás? – firtatta tovább Tess.
– Úgy valahogy.
– Kurva jó! Melyik korba?
– Legyél türelemmel! – kérte Cynthia. 
Tess egy kicsit meglazította az övét, hogy az anyag ne feszítse annyira a keblét.
– Meddig kell itt maradnom? – tudakolta a lány.
– Nem tudom. 
Rövid szünet. A két nő egymást méregette.
– És ha mégsem vállalom? – kérdezte ismét Tess. 
Cynthia felsóhajtott.
– Akkor elfelejtesz minket és visszamégy Los Angelesbe. Az agyadból pedig kitöröljük annak az emlékét, hogy mi létezünk.
Újabb szünet.
– Ismeritek az előéletemet? – kérdezte Tess.
– Ne haragudj, nem értem a kérdést.
– Mit tudtok mondjuk a gyermekkoromról?
– Én semmit – válaszolta a szőke nő. – Van titkolnivalód?
– Ezt éppen egy időutazó kérdi tőlem? 
Cynthia felnevetett. Kedvelni fogja ezt a lányt.
– Tudod, a főnököm majd meg fogja tőled kérdezni, hogy miért akartak megölni Burns szenátor emberei. Mondd el neki, jó?
– Majd meglátom – felelte csendesen Tess, és tudta, hogy el fogja mondani. – Honnan tudtátok, hogy Burnsék odacsaltak a raktárhoz, egyáltalán mióta figyeltek engem?
Cynthia könnyedén kivágta magát.
– Ne felejtsd el ezeket is megkérdezni, oké?
– Töltenél nekem még egy kis teát? – kérdezte rövid szünet után a lány, és lenyűgözve nézte a másik nő mozdulatait.
– Ezt hol tanultad? – kérdezte Cynthiát.
– Japánban.
– Voltál Japánban?… Irigyellek.
– Igen voltam.
– Mikor? – kérdezte Tess.
– 1947-ben. 
Tessnek kikerekedett a szeme, de nem szólt semmit. Lehunyta a szemét, és hátradőlt a fonott székben.
„Ó, ha Mark itt lenne, a fenébe is!”
Cynthia kinyitotta a falba épített szekrény ajtaját, és a kezét végigfutatta a ruhákon.
– Mind a te méreted és… – Cynthia lenyúlt a szekrény aljába, a kezében egy kupac bőrfonatot tartott – … ez is itt van. Majd' fél órába tellett, amíg leszedtük rólad.
Tessnek felderült az arca.
– Ennek örülök, hogy megvan. Köszönöm.
Cynthia felegyenesedett, és egyik lábáról a másikra állt. Körülbelül egyforma magasak lehettek. Az a pár centiméternyi előny, amivel a szőke nő vezetett, a tűsarkainak volt köszönhető. A Katedrális ügynöke körülkémkedett a szobában, mintha a szeme valami kivetnivalót keresett volna a berendezésben, aztán mivel mindent a lehető legnagyobb rendben talált, a tekintete megállapodott a lányon.
– Te hogyan kerültél közéjük? – kérdezte Tess. Lenyűgözte a nő bársonyos mosolya.
– Egyszer majd fogunk beszélgetni erről is, de most elmegyek. Hamarosan visszajövök valakivel, aki rendbe teszi a karodat, ha pedig megérkezik Mr. Barrents, akkor ismét találkozunk… Éhes vagy?
– Egy kicsit.
– Rendben van, felküldetek valamit.
Tessnek eszébe jutott valami, és gyorsan rá is kérdezett:
– Körülnéztem a szobában, és van egy-két dolog, ami hibázik. Például kellene egy videofon, mert szeretnék felhívni pár embert… vagy ezt most nem lehet? – kérdezett rá a lány, de biztos volt előre a válaszban, ami gyors volt és határozott.
– Sajnálom, de nem véletlen, hogy nincs videofon. Egyelőre tilos bárkinek is telefonálnod. Oké?
– Jó – mondta Tess, és próbálta palástolni a csalódottságát. – A televízió nem működik – intett a sarok felé. – Szeretném nézni egy kicsit, ha lehet.
Cynthia nevetett.
– Ez egy kétszáz éves típus, de tökéletesen működik, csak be kell kapcsolni. Biztosan észrevetted, hogy itt minden muzeális darab. Gondolom, csodálkoztál a kádon.
– Persze.
– Na, erről beszélek…
Cynthia megmutatta Tessnek a televíziót, ami a szobától független mobil rendszer volt, és nem a falat használta képernyőnek, aztán a végére hagyta azt, amit már régóta várt a lány.
– Szeretnék elmondani valami fontosat.
– Tessék – mondta Tess, és kíváncsian várta, hogy mi sül majd ki ebből. Amikor végighallgatta, nem lepődött meg.
– Nem vagy fogoly – kezdte Cynthia, –, ezt tudnod kell, de mégis arra kérlek, egyelőre ne hagyd el ezt a szobát! Nem fogjuk bezárni az ajtót, mert nem lenne korrekt a részünkről, ám ha mégis kilépnél rajra, akkor van pár emberünk, akik a lehető legdiszkrétebb módon, de megakadályoznák, hogy megszökj…
– Most még nem áll szándékomban – vágott közbe Tess, és Cynthia felkacagott.
– Jó, rendben van – mondta, és elindult az ajtó felé. Kinyitotta, de mielőtt behúzta volna maga után, visszaszólt a lánynak:
– A főnököm csodálatos dolgokat fog neked mesélni! Szeretném, ha igent mondanál az ajánlatára, és akkor fantasztikus kalandban lesz részed. Jó lenne, ha közénk tartoznál – mondta Cynthia, aztán rövid szünet után még hozzátette: – Harcos!
Ezzel az utolsó szóval végképp meglágyította a lány szívét, aki ott maradt egyedül a hűvös szoba kellős közepén, a fejében csapongó gondolataival küszködve.
Sarkon fordult, és kiment a teraszra.
Leült az egyik fonott karosszékbe, és töprengve nézte azt a lélegző és hatalmas élőlényt, amelyet Óceánnak hívtak…

2295. január 9. Los Angeles

MARKOT már nyolcadikán kora este kiengedték, de a nehézségek még csak ezután kezdődtek számára. A rendőrök megígérték, hogy hazaviszik, aztán amikor meglátták a rendőrség előtt az újságírók és televíziósok élő falát, a legszívesebben „visszamenekültek” volna az őrszobára. Mark apja időközben megérkezett, és ezt látva elhárította a segítséget, és kijelentette, hogy majd ő hazakíséri a fiát.
Peter Wilson délután érkezett meg Dallasból, ahol egy reklámirodát vezetett, s elég szépen megélt belőle. Már harminc éve élt boldog házasságban Juliával, Mark édesanyjával, és amikor megkapta Mark videofonját, azonnal átjött Los Angelesbe. Magas, kisportolt testalkatú férfi volt, aki idősebb kora ellenére még mindig elég agilis személyiség ahhoz, hogy kiharcolja Mark mielőbbi kiengedését. Ezt úgy érte el, hogy a legjobb Los Angeles-i ügyvédekkel fenyegetőzött, és kijelentette, hogy a végsőkig elmegy, ha a fiáról van szó.
Mark volt az egyetlen fiúk, és attól eltekintve, hogy nem nézték jó szemmel az újságírói pályafutását – főleg Julia nem –, nagyon szerették. Marknak volt egy nővére is, de sohasem voltak jóban egymással, sőt, amióta Kitty megházasodott, azóta nem is látta.
Mark még mindig tolókocsiban ült, és intett az apjának, hogy nyugodtan álljanak meg. Újságíróként dolgozott, és ő is volt már sokszor olyan helyzetben, mint most a kollégái. Mindig gyűlölte azokat a riportalanyokat, akik elzárkóztak a sajtó elől, ezért nem lett volna a részéről korrekt lépés, ha most ugyanígy tenne. Hunyorogva ült a kamerák és a villanó fények össztüzében. Nem tudta, hogy minek ez a felhajtás, de azért megpróbált összefüggően válaszolni a reá záporozó kérdésekre. A legkönnyebben a következő kérdést tudta megválaszolni:
– Hogyan érzi magát, Mr. Wilson?
– Szarul.
A tömegben egyszer csak felbukkant Jacob Knox, és átverekedte magát Markhoz. Mark szinte üvöltve, hogy túlharsogja a kiabálást, bemutatta a barátját az apjának, aztán hosszú küzdelem után végre ott ültek Peter Wilson gravójában. Amikor a tökéletesen hangszigetelt ajtók bezárultak, Mark végre kifújhatta magát.
– Mi a franc ez, elvégre nem az elnököt lőtték le! – zsörtölődött Mark, és kérdőn nézte Knoxot, aki ott ült mellette a hátsó ülésen. A fotós izgatottan dobolt a karfán.
– Elég messzire mutat ez az ügy, kisfiam – kezdte. – Bizonyos csatornákon az a hír szivárgott ki, hogy az egyik szénné égett pasasnál megtalálták az EIA igazolványát, vagyis a földi titkosszolgálat ügynöke volt.
Mark sejtette, hogy Basilról lehet szó, de persze erről nem tett említést. Se most Knoxnak, sem pedig odabent a CBI-nak. Elhatározta, hogy hallgatni fog, mint a sír, hiszen végül is azért ül itt már ilyen gyorsan az apja gravójában, mert semmit sem tudtak rábizonyítani… Még csak gyanús sem lett ebben az ügyben.
– Csodálom, hogy találtak valamit – morogta Mark.
– Ezek az igazolványok egymillió fokon semmisülnek meg, de képzeld, így is meg volt olvadva!
– Hogy te miket tudsz?! – nevetett cinikusan Mark. Rettenetesen fáradtnak érezte magát. – Tessről van valami hír? – kérdezte Knoxot.
A kérdés a sajtó hatalmát szimbolizálta, mégpedig tökéletesen, hiszen Mark, aki szenvedő alanya volt a történteknek, nem tudott annyit, mint az a kollégája, aki különböző illegális csatornákon jutott a hírekhez. Legalábbis bizonyos kérdésekben nem tudott többet…
Knox vágott egy grimaszt, és megrázta a fejét.
Tess úgy felszívódott, mintha sohasem létezett volna.

Késő éjszaka volt, amikor az apja és Knox elmentek. Mark időközben átolvasta az összes, aznap megjelent lapot, ami valamilyen formában tárgyalta az ügyet, de persze, attól sem lett okosabb. Bekapcsolta a tévét, és szinte egész este a falat nézte. Most is a CNN-X volt a legtájékozottabb, de hiába dolgoztak nekik a legrafináltabb tudósítók, ez az ügy egy tapodtat sem haladt előre. Az ismeretlen fegyveresek úgy felszívódtak, mint egy tócsa a tűző napon és semmilyen nyomot sem hagytak maguk után.
Mark a délután folyamán kapott egy tucatnyi hívást – az anyjáét volt a legnehezebb végighallgatnia –, de ezek közül csak kettő mondható igazán érdekesnek. Az egyik a lap főszerkesztője, aki nem sokat vacakolt, mert miután kifejezte Marknak a jókívánságait, szinte azonnal a lényegre tért.
– Remélem, minél gyorsabban összeszedi magát, fiam!… Engem nem érdekel, hogy maga mibe keveredett bele, Wilson! Engem csak az érdekel, hogy legalább tízflekkes cikk legyen belőle, amit jó lenne, ha hétvégére letenne az asztalomra. Oké?
– Nem lesz semmilyen cikk, Mr. Tubbs – felelte Mark, és nyúlt, hogy kikapcsolja a készüléket. A kis képernyőn látható színes bőrű férfi erre elvigyorodott. Hófehér fogai szinte vakítottak.
– Ugye, nem ment el a józan esze, Wilson? Most kap három nap rendkívüli szabadságot, aztán essen neki az anyagnak! Amit az előbb mondott, azt annak tulajdonítom, hogy telenyomták nyugtatóval, és most egy kicsit zavarodott. Na, viszlát!
Mark elfojtott egy káromkodást.
Elkérte Knoxtól a botját, amit még a Martensben adtak neki és kibicegett a konyhába. Az apja morgott valamit, hogy használja a kocsit, mert nem lenne szabad még erőltetnie a lábát. Ám Mark ordibálni kezdett, hogy hagyják őt békén, mert nem nyomorék ő, hogy kocsiba üljön! Mark kivett vagy tíz doboz sört a hűtőből, és elhatározta, hogy leissza magát.
– Mi baja van ennek a gyereknek? – kérdezte értetlenül Peter Wilson Knoxot, aki erre csak ennyit mondott:
– Nagyon szerette azt a lányt.
Mark apja viszont erre nem mondott semmit, hanem lassan szedelőzködni kezdett. Beszélt még pár percet a fiával, aztán barátságosan megveregette a vállát, és elment. Előtte felajánlotta Knoxnak, hogy elviszi, ám az udvariasan elhárította az udvarias gesztust.
Peter Wilson Chryslerjének a süvítése elhalt az éjszakában, és a két jó barát végre kettesben maradhatott. Mark szótlanul iszogatott, aztán Knox egyszer csak kivette a kezéből a sört, és nekiszegezte a kérdést.
– Akkor most halljam, hogy mi történt… Én a jófiúk oldalán állok, remélem, ezt tudod?
Knox tudta, kicsoda volt valójában Tess Gordon, mert annak idején, amikor hármasban töltötték az estét, a lány elárulta neki. Mark mondta a lánynak, hogy tökéletesen megbízhat a fotósban, és Tess nem habozott, mert tudta, hogy Mark az egyetlen reménysége, s ha már benne sem hinne, akkor tényleg vége mindennek.
Mark vett egy nagy levegőt, és beszámolt mindenről, ami tegnap este óta történt. Knox figyelmesen hallgatta, aztán minden emberi bölcsesség belefért a szavaiba, amikor a végén ezt mondta:
– Várj, és remélj!
Mark erre nem szólt semmit. Automatikusan bontogatta a söröket.

Knox hívott egy taxit, és magára hagyta Markot a gondolataival. A férfi bénultan ült a kanapén, és nézte a CNN-X-et, de persze nem lett tőle okosabb. Megpróbálta összeszedni Tess szétdobált cuccait, hogy ne legyenek szem előtt, ám amikor bement a hálószobába, és meglátta az ágyat, amelyben ott szeretkeztek a végzetes hívás előtt, olyan végtelen fájdalom hasított belé, hogy legszívesebben üvöltött volna. Persze, semmi nyoma nem volt annak, hogy az CBI járt a lakásában, és éppen azon tépelődött, hogy vajon a szövetségiek honnan ismerhetik Tess ujjlenyomatát, amikor ciripelni kezdett a videofon.
Mark odabicegett, és felvette.
Mona volt.
Másfél hónapja nem látta, és nem tudott róla semmit, de ez alatt a kis idő alatt a nő semmit sem változott. Rövid, fekete fürtjeit és csillogó szemét nehéz volt elfelejteni. A fülében az a klipsz csillogott, amit még Mark vett neki tavaly a huszonötödik születésnapjára.
– Hello – mondta a nő. – Jól vagy?
Mark csak nézte a volt barátnőjét, és tudta, hogy őrülten hiányzik neki.
– Azt hiszem, egy kicsit be vagyok rúgva – motyogta a férfi. – Látom, nézed a CNN-X-et.
– Hát igen… Mi történt?
– Csak annyi, amennyit a televízióból is tudsz.
– Jól vagy? – kérdezte már másodszor Mona, és látszott az arcán, hogy komolyan aggódik.
– Köszönöm jól – felelte kurtán Mark. – Honnan beszélsz?
– Itt vagyok Pasadenában.
– Dolgozol?
– Igen.
A lány manöken volt, és lényegében ez vezetett a szakításukhoz is, hiszen Mark nehezen tudta azt elviselni, hogy a lány az ideje nagy részét távol tölti Los Angelestől és az esetek nagy többségében idegen ágyban alszik, távoli helyeken. Mark nem volt féltékeny, de családra vágyott, és a nő ezt egyelőre nem tudta vállalni. Mindig azt mondogatta, hogy még pár éve van hátra, aztán úgyis kiöregszik ebből a szakmából. Mark legyen türelemmel, és utána soha semmi nem szakíthatja el majd őket egymástól. Mark nem volt türelmes és egyre többször veszekedtek, míg végül mindketten úgy látták, ezt nem lehet így folytatni.
Szakítottak, és a nő sírva távozott. Ahogy kilépett az ajtón, Mark máris megbánta az egészet, de túl büszke volt ahhoz, hogy visszatáncoljon. Talán hibát követett el, de mire ezt felismerte, már megjelent az életében Tess. A Tess-szel eltöltött három hét élete egyik legcsodálatosabb időszaka volt, de most, hogy minden összeomlott és nincs folytatás, csak a tragikus vég, a férfi válaszút elé került.
Nézte a csinos, fekete bőrű nőt, és most értette meg igazán, mennyire fontos neki.
– Mikor végzel? – kérdezte Mark.
– Hamarosan.
– Fotóznak?
– Persze, persze…
– Idejössz utána?
Hosszú szünet. Mona lesütötte a szemét, majd felnézett. Zavartan mosolygott.
– Ha szeretnéd…
– Nagyon szeretném – mondta lágyan Mark.
Elbúcsúztak egymástól, és Mark kikapcsolta a készüléket, majd visszadobta az ágyra.
Mintha új fejezet kezdődött volna az életében.
– Istenem, Tess…

VI.

2295. január 9. Miami

DR. BARRENTS annak ellenére, hogy a világ vezető onkológusainak a sorába tartozott, meglepően fiatal és jóképű volt. A szeme elé csatolt speciális műszerrel hosszan vizsgálta Tess mellét, aztán a lány legnagyobb megkönnyebbülésére kijelentette, hogy aggodalomra nincs oka, majd arra kérte, feküdjön fel az ágyra.
Tessnek fogalma sem volt arról, hogy Barrents és az asszisztense mit szándékoznak vele csinálni. Szívesen feltett volna az orvosnak pár kérdést, de mire megfogalmazta, már el is kábult azoktól az elektródáktól, amelyeket a halántékához tapasztottak.
Nem tudta, mennyi idő telhetett el, amíg öntudatlanul feküdt. Amikor magához tért, Mr. Barrents halkan pusmogott Cynthiával, és az asszisztens – Tess számára úgy tűnt, hogy szintetikus – már pakolt is befelé a hatalmas bőrtáskába. Amikor a lány felnyitotta a szemét, Mr. Barrents hozzálépett, és gyengéden megpaskolta az egyik kezét, ami a hasán nyugodott.
– Van fájdalma? – kérdezte az orvos mosolyogva, és ahogy megszorította Tess kezét, roppant magabiztosnak tűnt a lány válaszát illetőleg.
Tess keze felcsúszott a melléig, és megérintette.
– Nem, nincs…
– Fantasztikus. Szokott melltartót hordani?
– Nagyon ritkán.
– Jó. Ha melltartót használ, akkor jobb, ha újakat vesz, mert két számmal nőtt a mellmérete… Remélem, nem probléma?
Tess közben felült az ágyon, és kezével a keblét emelgette. Nehéznek tűntek, és úgy feszültek, mintha menzesz előtt lenne. Eddig sem volt kicsi melle, de most már határozottan nagyoknak tűntek.
– Úristen! – nevetett a lány. – Látom, a tudomány megoldotta a kis mellű nők problémáját anélkül, hogy szintetikus anyagokat használna a beavatkozáskor.
Barrents örömmel nyugtázta, hogy a betege jól érzi magát, és szedelőzködés közben válaszolt:
– Igen, csakhogy ez a módszer egyelőre nagyon drága, és nem sok nő engedheti meg magának. De persze azt is tudni kell, hogy ennél a beavatkozásnál nem a mell méreteinek a növelése a cél, hanem a citotranszplantáció, s a méretnövekedés csupán következmény… Viszontlátásra! – tette még hozzá a férfi, és távozott.
A doktornak úgy látszik, drága volt az ideje, mert ahogy végzett, már el is ment. Tess felsóhajtott, és visszabújt a köntösébe.
– Nem okoz ez számotokra problémát? – kérdezte Tess Cynthiát, aki kérdőn felvonta a szemöldökét:
– Micsoda?
Tess a köntös anyagán keresztül megérintette a mellét, és Cynthia egyből megértette, hogy a másik lány mire gondolt.
– Láttam annak a nőnek a képét, és azt hiszem, most hasonlítasz rá igazán.
Tess nem szólt semmit, csak mosolygott. Várta az estét, amikor állítólag minden kiderül…
Eszébe jutott valami, és rákérdezett:
– Dr. Barrents tudta, hogy kiknek a kérésére repült ide?
Nagyon jó kérdés volt. Cynthia úgy bólogatott, mintha közben ezt gondolná: „Ügyes, nagyon ügyes…”
– Mi a Jordan és Társa Szállítási Vállalat vagyunk – mondta hangosan.
Tess kuncogott, miközben a fejét csóválta, aztán lehunyt szemmel végigfeküdt az ágyon. Jóllakott, és elégedett macskának érezte magát.

– Tehát maga az a férfi, aki minden kérdésemet megválaszolja majd? – kérdezte Tess Cornelius Handstől.
– Ezt Cynthia Rhodis mondta önnek, kedvesem? – tudakolta a férfi.
– Igen.
– Hm… hát majd igyekszem. Remélhetem, hogy velem vacsorázik?
– Van más választásom? – kérdezett vissza a lány.
– Azért hoztuk erre a jachtra, hogy döntsön bizonyos kérdésekben, ez most az első kérdés, de nem ez lesz a legnehezebb.
Tess arcán halvány mosoly futott végig. Az előtte álló hófehér öltönyös és piros csokornyakkendős férfi végtelenül szimpatikusnak tűnt a számára, és az a kimért viselkedés, az udvarias gesztusok sora, amivel a lányt fogadta, úriembert sejtett. A férfi leginkább egy unatkozó milliomosnak tűnt, aki éppen flörtölni készül az óceánon ringatódzó luxushajóján, de Tess tudta, hogy a világtörténet talán legtitokzatosabb intézményének az egyik vezetőjét látja.
A férfi jó „ötvenes” lehetett, és a lány legnagyobb meglepetésére kézcsókkal fogadta, amikor kilépett a jacht hátsó fedélzetén leszálló gravoplánból. Cornelius Handsként mutatkozott be, és máris bevezette a lányt az egyik pazarul berendezett kabinba. A szőnyegek és a bútorok több száz évesek lehettek. A kerek ablakokon keresztül idelátszottak Miami csillogó fényei a távolból, és a jacht gyengéden ringatódzott a vízen. Tess hirtelen arra gondolt, hogy pár nap leforgása alatt milyen messzire jutott Los Angeles közüzemi szintjeitől. Ha jellemző lett volna rá a szentimentalizmus, akkor belecsípett volna a karjába, hogy nem álmodik-e, és őszintén megdöbbent, amikor a férfi megszólalt, hiszen úgy tűnt, kitalálta a gondolatát.
– Miss Gordon, ez maga a véres valóság! Hogy van a keble?
– Kö… köszönöm jól – hebegte a lány. – Mondja, maguk olvasnak az emberek gondolataiban? – kérdezte egy pillanattal később, de csalódnia kellett.
– Nem akarjuk elvenni a parapszichológusok kenyerét – felelte Hands –, csupán jók az intuícióink. Az a speciális munka, amit végzünk, e nélkül fabatkát sem érne.
– Bocsásson meg, de mi az a fabatka?
– Nekem kell elnézést kérnem, de néha kiszalad a számon egy-két olyan archaikus kifejezés, amit már nem használnak az angolszász nyelvterületen. Túl sok időt töltöttem az elmúlt évszázadokban, és felszedtem pár rossz szokást. Itt szeretném megragadni az alkalmat, hogy jelezzem: elég sűrűn rágyújtok majd, ha nem zavarja a füst… ez is egy rossz szokás.
Tess mosolyogva megrázta a fejét.
– A Los Angeles-i alvilágban éltem idáig, és ott még sokan dohányoznak, sőt, alkalmanként pár szálat még én is elszívok, habár nem szeretem.
– Akkor miért? – tudakolta a férfi.
– A társaság miatt.
– Ó… a társaság. Mióta élt abban a társaságban? – kérdezte Hands, és ha már szóba került a káros szenvedélye, akkor elővette az arany cigarettatárcáját és rágyújtott. Megkínálta a lányt, de ő elhárította.
Tess kényelmesen elnyúlt a faragott karosszékben. A háta mögött egy filippínó steward csörömpölt halkan az evőeszközökkel. A férfi bordó pantallót és fehér pincérkabátot hordott, és a lány meg volt győződve arról, hogy a lehető legpusztítóbb fegyverek vannak nála.
– Körülbelül két évet töltöttem közöttük – kezdte Tess. – Tiszteltek a képességeim miatt és a pénzt, amit a küzdelmekkel kerestem, majdnem mind nekik adtam.
– Értem – bólintott Hands. – És mit csinált, hol élt, mielőtt Los Angelesben alászállt volna?
– Hol itt, hol ott… – felelte óvatosan a lány. Nem tudta, hogy Hands pontosan mire akar kilyukadni, de a beszélgetés érdekesen indult. Úgy tűnt, mégsem ő lesz az, aki ma este kérdéseket fog feltenni.
– Ugye, tudja, hogy ez a válasz engem nem elégít ki? – kérdezte Hands cigarettafüst mögé burkolózva, és kíváncsian várta a lány reakcióját, ami nem váratott sokat magára.
– Maga kísértetiesen emlékeztet olyan valakire, aki szinte mindent tud rólam, de mégis az én számból kívánja hallani ezeket a dolgokat.
– Önnek, Miss Gordon, meglepően gyors a felfogóképessége. Pontosan erről van szó. Az embereink már akkor ott voltak a raktárnál, mielőtt azok megérkeztek volna, akik meg akarták önöket ölni, tehát volt szerencsénk végignézni az ott történteket, sőt, az egészről felvételünk is van. Ezek után nyilvánvalóan adja magát a kérdés, végül is ki az az Evangelin Montelini és James Walther Burns szenátor miért szabadítja rá a fogdmegjeit? Szeretném, ha elmondaná nekem ezeket a dolgokat, és utána ígérem, maga lehet az, aki kérdez.
Tess töprengve nézte a férfit, aztán a steward volt az, aki a „segítségére” sietett, mert egy apró zsúrkocsin odatolta a vacsorát, és szakavatott mozdulatokkal szótlanul tálalt, majd miután végzett, nyomtalanul eltűnt. Tess nem látott még ilyen ételt, és valósággal megkönnyebbült, amikor Hands váratlanul a gasztronómiáról kezdett csevegni, mintha el akarná terelni a szót a felmerült témáról. Tess érezte, hogy Hands lehetőséget ad neki a töprengésre, és óvatosan belement a játékba. Észrevett egy festményt a falon, és rákérdezett. Úgy tűnt, Hands élvezi a maga által teremtett szituációt, és a lány a következő pillanatban már azt tapasztalta, hogy a művészetekről beszélgetnek. Gyermekkori emlékei felszínre törtek, s az akkori olvasmányai és információi alapján próbált „lépést tartani” a férfival, aki hallatlan információmennyiséggel rendelkezett, bármiről volt szó. A vacsora végén jártak már, és Tess érezte, hogy a feszültség egyre jobban tapinthatóbb. Az utolsó fogás valamilyen tengeri halfilé volt, ami egy különös ízű mártásban lett megforgatva. A lány töprengve piszkálgatta a villájával. Hands magabiztosabbnak tűnt, mint eddig bármikor. Tudta, hogy a lány nem az ételen töpreng, de azért csak „tette alá a lovat”.
– Azt a mártást garumnak hívják, és az ókori rómaiak kedvenc csemegéje volt, de mára csak az igazi gourmadok fogyasztják előszeretettel. Ha nem túl finnyás, akkor elmondhatom, hogyan készítik, habár, ez nem jó „politika” a részemről, hiszen még meg sem kóstolta.
– Na, mondja csak bátran! – mondta kurtán Tess, és tanácstalanságát, hogy mit és mennyit áruljon el magáról, dühvel palástolta.
– Kérem! Bizonyos tengeri halak belső részeit egy speciális tartályban kirakták a tűző napra és hagyták érlelődni. A tartály felső részéből az alsóba lecsöpögő lé volt a garum… ez persze az ókori recept… Mintha valamin nagyon töprengene, Miss Montelini. 
Tess felkapta a fejét. Lassan letette a villát.
– Na, figyeljen ide, Mr. Hands! Először is mi a biztosítéka annak, hogy maguk azok, akiknek valóban mondják magukat?
– Bizonyosságot akar? – kérdezte a férfi.
– Igen.
– Megkapja, de őrizze meg a hidegvérét! – mondta faarccal Hands, és a belső zsebéből elővett egy tollat, amit átnyújtott Tessnek. – Kérem, fogja a szalvétát, és írjon rá valamit! Ám lehetőleg ne a nevét, hanem valami hosszabb szöveget, és ne mutassa meg nekem!
Tessnek fogalma sem volt arról, hogy mire jó ez a dolog, de azért rövid töprengés után írt valamit a szalvétára, majd visszaadta a tollat.
– És?… – kérdezte.
Hands elégedetten hátradőlt, és a kezével odamutatott egy hatalmas földgömb felé, ami a túlsó sarokban állt.
– Legyen szíves, menjen oda és fordítson rajta egyet!
Tess rezzenéstelen arccal felállt, és odament, közben félszemmel egyfolytában a férfira sandított, aki szinte mozdulatlanul ült a helyén.
Tess fordított egyet a földgömbön, és a legnagyobb meglepetésére azt a szalvétát látta feltűzve Itália mellett, amit az előbb otthagyott az asztalnál. Visszakapta a fejét. Az általa használt szalvéta még mindig ott volt a tányérja mellett. Ezek szerint nem lehetett ugyanaz, csak valami hasonló, de vajon honnan tudta előre Hands, hogy mit fog ráírni?
– Mit akarnak ezek tőlem” – olvasta a lány a saját kézírását, majd hitetlenkedve visszament az asztalhoz. – Maga bűvész, vagy mi a fene? – kérdezte, és összehasonlította a két papírt. Tökéletesen egyformák voltak. – Olyan, mintha ugyanaz lenne mindkettő… Hogy csinálta, és mire volt jó ez?
– Ez nem két hasonló szalvéta, Miss Gordon, hanem egy és ugyanaz! 
Hands megfogta azt a papírlapot, amire Tess írt az előbb, és felmutatta.
– Ezt most elteszem, és miután ön távozott innen, visszavitetem a múltba egy olyan időpontra, amikor ön még nincs a hajón, és feltűzetem a földgömbre. Ön bejön ide, elkezd kételkedni, és megír majd egy cédulát… Érti, amit mondok? Ha ez nem bizonyítja azt, hogy mi időutazók vagyunk, akkor nagyon sajnálom.
Tessnek leesett az álla, és hideg borzongás járta át a testét. Majdnem egy percnek kellett eltelnie, amíg összeszedte magát, és meg tudott szólalni:
– De hát ez lehetetlen!
– Miért lenne lehetetlen, hiszen az előbb látta, hogy lehetséges.
– Ezek szerint ha egy ember visszamegy a múltba, akkor találkozhat régebbi önmagával? – hitetlenkedett még mindig Tess.
– Persze, de a találkozást célszerű elkerülnie, hiszen ez időtörés lenne – jegyezte meg Hands, és ismét elővette a cigarettatárcáját.
– Na, adjon gyorsan egy cigit! – sürgette Tess, és előrehajolva kivett egy szálat a tárcából.
Tess hosszú, fekete bársonyruhát viselt. Hands egy pillanatra a mély dekoltázson felejtette a szemét. A lány a valóságban sokkal szebb volt, mint ahogy hitte a hologram alapján. Tess észrevette a férfi pillantását, és kihívóan a szemébe nézett.
– Furcsa pasas maga…
– Látom, rágyújt… Ezek szerint jó a társaság?
Tess nem válaszolt semmit, inkább kérdezett:
– Mit kerestek ott a raktárban? Egyáltalán honnan tudták, hogy ott történik majd valami? Ezután a szalvéta-dolog után, bármit elhiszek magának!
– Kihűl a garumja – figyelmeztette Hands, és eltette azt a szalvétát, amire Tess írt az előbb. Örömmel nyugtázta, hogy Rhodis zászlós jelentése megfelel a valóságnak. Tess Gordon kitűnő alany és nagyon értelmes. Tökéletesen alkalmas arra, hogy beavatott legyen.
– Egy kicsit vissza kell menjünk az időben, karácsony előttre – kezdte Hands. – Akkoriban merült fel a Katedrálisnál… mi bennfentesek így hívjuk az Időkutatási Intézetet… hogy szükségünk lenne valakire, aki a megtévesztésig hasonlít egy görög nőre. Ez a nő több mint kétezerháromszáz évvel ezelőtt élt, és a helyettesítésénél különböző okoknál fogva nem használhatunk szintetikust vagy robotot, ezért merült fel annak a gondolata, hogy dublőrt kellene alkalmaznunk. Ön, Miss Gordon, tökéletesen hasonlít Nauszikaára… így hívják a görög nőt. Amikor pedig megláttuk azokat az illegálisan készült felvételeket, amelyeken verekszik, azonnal tudtuk, hogy megtaláltuk a megfelelő embert a megfelelő feladatra. A kérdés már csak az volt, miképpen vegyük fel önnel a kapcsolatot, és ezért aktivizáltuk az ügynökeinket, illetve szóltunk a CBI-nak, hogy azonnal jelezze nekünk, ha Tess Gordon valahol felbukkan. Hallatlan szerencsénk volt, mert időközben önnel történt az a kis affér a régi MGM stúdiók területén, és az ügy olyan horderejűvé vált, hogy a CBI is belekapcsolódott a nyomozásba. Amikor kiderült, hogy önnek köze volt az ott történtekhez, akkor a Szövetségi Nyomozó Hivatal a megfelelő csatornákon keresztül értesített minket, és mi megismertük a részleteket. Annyit tudtunk, hogy önt, ismeretlen fegyveresek elrabolták, és azóta is rejtély, hova hurcolhatták el… Kívánja folytatni a saját történetét?
Tess már túl volt azon, hogy bármin is meglepődjön.
– Maguk visszamentek az időben, elraboltak, s azért használtak olyan borzalmas fegyvereket, hogy felhívják önmagukra a saját figyelmüket.
– Maga meglepően intelligens nő – jegyezte meg Hands. A lány elnyomta a cigarettát, és felvette a villát.
– Mi történt Markkal? – kérdezte a lány.
– A sérülései nem súlyosak és már ki is engedték a rendőrségről. Valószínű, hogy a CBI még egy darabig lóg a nyakán, de a fiú tiszta, mint a hó.
– Értem. Szeretnék beszélni vele.
Hands hallgatott egy darabig, aztán amikor látta, hogy a lány enni kezdi a mártást, ő is elnyomta a cigarettát.
– Erre most nincsen mód – jelentette ki. – Talán később lehet róla szó. Jobb, ha úgy tudja, hogy ön meghalt.
Tessnek erre felszaladt a szemöldöke.
– Mit terveznek? – kérdezte halkan.
– Megrendezzük majd a maga halálát, Miss Gordon. Ezzel tudjuk a legjobban pihentetni az ügyet, és Burns szenátor is visszabújik a vackába. Gondolom, ez nem elhanyagolható tényező ugye, Miss Montelini? – kérdezte váratlanul a férfi, és Tess tudta, most már nincs értelme játszani a titokzatost. Ezek az emberek segítenek neki felszívódni, és bolond lenne, ha visszautasítaná az ajánlatukat, de még mindig nem tudta, hogy igazából mi lesz ennek az ára.
– Mire kíváncsi, Mr. Hands?
– Az előéletére – felelte a férfi.
– Rendben van – sóhajtotta a lány.
Időközben a steward visszatért, és leszedte az asztalt, majd anélkül, hogy kérték volna, hozta a desszertet. A kiszolgálás egy előkelő étteremben se lett volna különb. Tess megvárta, amíg elcsendesedik minden, aztán belefogott az élettörténetébe…

Már túl voltak a kávén is, amikor a lány a végére ért a történetnek. Miután befejezte, sokáig hallgatott. Hands sem törte meg a csendet, mert sejtette, mennyire fájdalmas a lánynak ez a visszaemlékezés, és tudta, hogy a csönd a legjobb nyugtatószer az ilyen pillanatokban. Percek teltek el így, aztán a férfi megtörte a varázst.
– Csodálkozom, hogy sohasem hajtotta a bosszú, pedig az ön népére jellemző a vendetta… így mondják, ugye?
– Igen – helyeselt a lány. – De tudja, nem voltam soha abban a helyzetben, hogy lett volna valami esélyem Burns ellen, aki a Világkormány vezetői közé tartozik és egy komplett magánhadserege van. A törvényes utak pedig járhatatlanok voltak a számomra, az imént említettem önnek, hogy miért.
– Tökéletesen megértem önt.
– Segítenének nekem? – kérdezte a lány, és szomorúan nézett a férfi szemébe.
– Mit kíván?
– Új személyazonosságot. Azt szeretném, hogy végre nyugtom legyen, és ne kelljen ezt a keresztet cipelnem életem végéig! Szeretnék egy normális kapcsolatot! Szeretnék a fényben élni, és ezt ne csak képletesen értse! Tudja, az elmúlt években lent éltem a föld alatt, mert olyan volt az életem, mint az űzött vadé, akit azonnal leterítenének, ha kimerészkedne a vackából. Érti?
Hands bólintott. A dolog egyértelmű volt.
– Csak azt tudom mondani – közölte a férfi –, amit az előbb, hogy tökéletesen megértem a helyzetét. De nyugodjon meg! Nekünk megvan a lehetőségünk arra, hogy ön ezek után bárhol a Földön úgy élhessen, hogy soha senki sem bukkanhat a nyomára.
– És mit szándékozik tenni?
– Nézze, Miss Montelini! Önt megbízzuk valamivel, és ha a feladatát sikeresen elvégzi, akkor ígérhetem, hogy valahol új néven újjászülethet. A nevet és a helyet ön határozhatja meg. Új személyiséget kap, és meggyőződésem, hogy meg lesz vele elégedve.
– Mi van abban a helyzetben, ha nem végzem el sikeresen a feladatot? Ez esetben is ugyanilyen kondíciókkal vállalja, amit az imént mondott.
Úgy látszik, Hands nem volt az a típus, aki szerette a mellébeszélést. A szavai ugyanis nem hagytak kétséget.
– Ha nem teljesíti sikerrel a kitűzött feladatot, akkor nekünk nem lesznek ilyen gondjaink, hiszen ön nem tér vissza a XXIII. századba… ugyanis meg fog halni még odalent.
– Becsülöm az egyenes válaszát. Tehát nem veszélytelen a dolog?
– Nem veszélytelen, de ön szereti a kihívásokat! Ha nem így lenne, akkor most nem lenne harcművész.
– Ó, igen, a harcművészet – mondta halkan a lány.
– Mondja, miért olyan kegyetlen, amikor verekszik? – kérdezett közbe Hands, és nagyon kíváncsi volt a válaszra, mert úgy vélte, ez a lány bizonyos pillanatokban szinte ártatlan és törékeny teremtésnek tűnik, aki inkább arra alkalmas, hogy dédelgessék és nem arra, hogy modernkori gladiátorként küzdjön a saját életéért.
– Talán amikor harcolok – töprengett a lány –, a bennem felgyülemlett harag robbanásszerűen kitör belőlem, és ilyenkor bosszúlom meg a családom halálát…
– Az ellenfeleiben Burnst látja?
A lány arcán fájdalmas mosoly jelent meg, miközben a fejét rázta.
– Nem, ez így nem igaz. De talán tekinthetjük ezt valami kompenzációnak, nem gondolja?
Hands nem válaszolt. Elgondolkodva kavargatta a kávéját. Arra gondolt, hogy ez a romantikára éhes lány mit szól majd, ha meglátja az ókori Pompejit? Vajon vissza akar majd térni a saját századába? Érdekes kérdés volt, és Handsben életében először felmerült az a gondolat, hogy vajon ő ott maradna-e valahol, valamelyik elmúlt évszázadban?
– Miről lenne szó konkrétan? Azt hiszem, teljesen alkalmatlan vagyok minden ilyen feladatra – jelentette ki Tess, és ezzel kizökkentette Handset a gondolataiból, aki hosszan nézte a lányt, majd kisvártatva megkérdezte:
– Szerette a történelmet?
– Ühüm… – bólintott Tess. A szomorú arckifejezés már a múlté volt.
– Azért kérdem – folytatta a férfi –, mert kíváncsi vagyok, hallott-e már Pompejiről?
– Azt hiszem, hogy az egy ókori város, amit elpusztított a Vezúv.
– Így van. Krisztus után 79 augusztusában. Nos, ebbe a városba kell majd lemennie tizenöt évvel a vulkánkitörés előtt.
– Ebben a városban él az a Nauszikaá nevű lány, akire hasonlítok? – tudakolta Tess.
– Pontosan. Ennek a nőnek kell felvennie a személyiségét, és be kell majd mennie egy házba, ahol nagyon jól ismerik. Csupán annyi lesz a feladata, hogy odabent körülnézzen és jól megfigyeljen egy nőt meg egy férfit, aztán erről be kell számolnia azoknak, akik lent lesznek magával. Tekintse magát felderítőnek.
– Érdekesen hangzik – vélte Tess. – És miért nem mennek be egyből a maguk emberei? – firtatta.
– Ezt most túl hosszadalmas lenne elmagyaráznom, de időközben erre a kérdésére is választ fog kapni. Annyit talán elmondhatok, hogy a házban tartózkodó ismeretlen férfi és nő valószínűleg a mi jövőnkből jöhettek, és nem tudjuk, milyen fegyvereik vannak. Amit tudunk, az az, hogy nő mentális képességekkel rendelkezik.
– Parafenomén?
– Valószínű.
– Azt mondta, hogy a mi jövőnkből jöttek, tehát arra gondolt, hogy még meg sem születhettek, amikor én elindulok?
– Ismételten meg kell állapítanom, ön nagyon okos, kedves Tess… így van, ez is elképzelhető.
– És hogyan bukkant rájuk? – kíváncsiskodott tovább a lány.
– A terület fölött volt egy történelemkutatási műholdunk, és ezek ketten lézerrel lelőtték.
– Érdekes, és miért?
– Kisasszony, ha ezt tudnánk, akkor ön most nem ülne itt.
Tess sokáig hallgatott. Szótlanul babrált az üres kávéscsészéjével.
– Mondja, Mr. Hands, ez a nő vagy férfi megölhet engem? – kérdezte aztán.
– Nézze! – kezdte lassan Hands. – Ha odalent önt valami atrocitás érné, akkor az embereink valószínűleg közbelépnének. Ám ha tökéletesen alakítja Nauszikaá szerepét, akkor erre nem kerül majd sor, ebben biztos vagyok, mint ahogy abban is, hogy maga kitűnő „színésznő” lesz.
– Ön túlértékel engem, uram. Kik lesznek a maguk emberei, tudósok?
– Intervenciósoknak hívják őket, és minden idők legjobban kiképzett kommandósai.
– Ők voltak, akik megmentettek a raktárban?
– Ha azt az intervenciósok csinálták volna, akkor az egész MGM stúdió eltűnt volna a föld színéről.
– Hát nem egy pacifista társaság, az biztos. Ők a legyőzhetetlen és jóképű pasasok, akikről megmintázták a térhatású akciófilmek hőseit?
– Vannak közöttük nők is – mondta mosolyogva Hands, – Cynthia Rhodis is intervenciós… Őt már ismeri.
– Az a gyönyörű nő kommandós? – csodálkozott Tess. – Én azt hittem, hogy hostess, vagy valami hasonló.
– Ha kell, akkor hostess, és ha kell, akkor gyilkos. Könnyedén eljátszik egy ókori perzsa hercegnőt, de attól sem rettenne meg, ha lengyel zsidónőt kellene alakítania Dachauban.
– Nem vagyok én túl amatőr ezekhez az emberekhez képest? – mentegetőzött Tess, de Hands leintette.
– Maga nagyon talpraesett, ha szabad így fogalmaznom, és ha fiatalabb lennék, hát minden energiámat arra fordítanám, hogy elcsavarjam a fejét… ön gyönyörű nő. Ha nem úgy alakult volna az élete, ahogyan alakult, akkor a világ egyik legfizetettebb fotómodellje lehetne, kedvesem…
Tessnek majdnem sikerült elpirulnia. Zavartan lesütötte a szemét, közben a steward „belopakodott” a borral.
Előírásszerűen töltött egy ujjnyit a férfinak, aztán megvárta, amíg Hands megízleli az aranysárga italt. Hands bólintott, mire a steward máris töltött volna Tessnek, ám az megpróbálta elhárítani a bort.
Hands gyengéden megérintette a kezét.
– Vétek lenne kihagyni ezt az élvezetet. A bort Tokajinak hívják, és ma már csak a legelőkelőbb körök jutnak hozzá.
– Nem iszom szeszesitalt – tiltakozott Tess.
– Legalább kóstolja meg! – kérte a férfi.
– Na jó, de csak azért, mert félek, hogy ön is egy olyan övre csatolható mütyürt használna ellenem, mint Cynthia…
– Egy korty Tokajihoz nem kell pszichoszonda – mondta Hands, és koccintott a lánnyal.
A helyzet kezdett egy izgalmas flörthöz hasonlítani, ahol mind a két résztvevő nagyon jól tudja, hogy mit akar a másiktól. Hands idősebb kora ellenére még mindig jóképű férfinak számított, de Tessre nem ez volt a leginkább hatással. Az előtte ülő markáns arcú és szálfatermetű férfit valamilyen misztikus aura vette körül, ami abból eredt, hogy a személye titokzatosabbnak tűnt, mint bárkié, akivel a lány eddig találkozott. Ez volt az a dolog, ami furcsa módon izgatta Tesst. Hirtelen arra gondolt, mit tenne akkor, ha a férfi le akarná fektetni, aztán gyorsan elhessegette magától a gondolatot, mert szinte megijedt attól a gyors átalakulástól, ami lezajlott benne. Hónapokkal, sőt, még hetekkel ezelőtt nem voltak rá jellemzőek az ilyen gondolatok, hiszen Los Angeles mélyén, a piszkosszürke fények mocskos világában minden vágyát el kellett fojtania. Ám amikor Mark Wilson megjelent az életében, valami megmozdult odabent a lelkében és talán a testében is, ami a hamuvá hamvadt kéj kihűlt kandallója volt…
– Remélem, most nem olvas a gondolataimban? – kuncogott a lány, és a bort kortyolgatta.
Ízlett neki.
Hands csupán hangtalanul nevetett. Ismét elővette a cigarettatárcáját és rágyújtott. Most is megkínálta a lányt, de ő elhárította a szívélyes gesztust.
– Van családja? – kérdezte Tess.
– Igen. Három gyermekem van és egy gyönyörű feleségem.
– Mit szólnak a hivatásához?
– A nejem szintén időutazó… a gyerekek persze nem tudják.
– Érthető, hiszen még elfecsegnék a többieknek. Az én papám az Űrflottánál van, és egy bazi nagy cirkáló kapitánya… Az enyém meg visszamegy a múltba, és ha akarja, akkor a papádból legfeljebb mezőgazdász lesz, vagy még az sem…
Hands, akiről úgy hírlett, szinte sohasem nevet, most alig bírta visszatartani kitörni készülő jókedvét.
– Tess, maga egyszerűen óriási!
– Én meg azt hiszem, becsíptem egy kicsit.
– Á, ez nem megy azért ilyen gyorsan – mondta Hands, miközben újra töltötte a lány poharát.
Tess nem tiltakozott ellene. A délután folyamán még félt a mai estétől, de mostanra már minden feszültség feloldódott benne. Érezte, hogy a férfi még sok mindent nem mondott el neki, de talán túl sok is lett volna, ha ilyen gyorsan feltárulkozik előtte a Katedrális.
– Miért Katedrálisnak hívják az Időkutatás központját.
– Egy hatalmas székesegyházban kapott helyet.
– Igaz, hogy egy szigeten áll és mindenestül láthatatlan?
– Ezt hol hallotta? – érdeklődött Hands.
– Beszélik…
– Igen, igaz.
– Hát ez fantasztikus! Kérem, meséljen róla! – A lány felkönyökölt az asztalra, és megtámasztotta az állát. – És meséljen nekem az időutazásról is, oké?
– Reggelig tartana, Miss Montelini.
– Reggelig az öné vagyok, uram – mondta a lány, és koccintásra emelte a poharát.

Odakint sétáltak a hajó fedélzetén. Már jól benne jártak az éjszakában és talán éjfél is elmúlt. Hands a lány vállára terítette a zakóját, és szótlanul szívta a cigarettáját. Tess a jacht különböző pontjain furcsa árnyalakokat vélt látni, de nem mert rákérdezni Handsnél a dologra. Biztos volt benne, hogy tucatnyian figyelik minden lépésüket. Hands elmondta neki, hogy végeredményképpen ő a Katedrális második embere, így tehát a hajó tele lehetett testőrökkel.
Tess még soha életében nem érezte magát ilyen biztonságban. James Walther Burns nagyon távolinak és jelentéktelennek tűnt ezekben a pillanatokban. Megálltak a korlátnál. A lány elgondolkodva nézte a lassan elsötétedő Miamit, és még mindig hihetetlennek tűnt számára, hogy itt van ezek között a rejtélyes és kifürkészhetetlen emberek között. Tessnek időközben kiszellőzött a feje, de még mindig érezte a szájában a bor fűszeres zamatát. Tudta, hogy hamarosan meg kell válaszolnia a végső kérdéseket.
Hands bepöckölte a cigarettát a habokba, és csak ennyit kérdezett:
– Nos?
– Ha nemet mondanék? – kérdezett vissza a lány.
– Visszavisszük Los Angelesbe, és kitöröljük az emlékezetéből azt, ami az elmúlt napokban történt… Remélem, megérti?
– Persze.
– Ha igent mondok?
– Akkor holnap Cynthiával elutazik az intervenciósok kiképzőközpontjába, ahol részletesen megismerkedik majd a feladattal. Körülbelül két hét múlva indulnának, és addigra az oktatógépek megtanítják önnek elfogadható szinten beszélni a latin és az ógörög nyelvet.
– Nem túl kevés erre két hét? – hüledezett Tess.
– Ezek mélytudati oktatógépek. Az első hét végén azt fogja észrevenni magán, hogy folyékonyan érti a nyelveket. Fantasztikus élmény, majd meglátja.
– Meddig lennék odalent?
– Ez az akciótól függ. Nem tudhatjuk még.
– Értem. Tegyük fel, hogy vállalom. Visszatérek a saját századomba és utána mi lesz?
– Mint ahogy említettem, új személyazonosságot kap, és nyugodtan élhet élete végéig. Erről a Katedrális kezeskedik, a mi szavunk pedig nagyon sokat ér.
A lány hosszú hallgatásba burkolózva nézte a part vonalát, aztán váratlanul odafordult a férfihoz:
– Szeretnék kérdezni valamit, de arra kérem, hogy őszintén válaszoljon.
– A becsületszavamat adom.
– Emlékezni fogok a Katedrálisra?
Roppant kellemetlen kérdés volt, de Handsnek őszintén meg kellett válaszolnia:
– Nem. Sajnálom, de ön mégis csak polgári személy. 
A lány nem válaszolt semmit.
Hands érezte rajta, hogy egy világ omlott össze benne. Próbált mondani valamit, de Tess meglepő kérdéssel vágott közbe:
– Hol ismerkedett meg a feleségével?
– Egyiptomban – hangzott a válasz.
– Ebben a században? – firtatta Tess.
– A huszadikban – válaszolta Hands, de még mindig nem tudta, hogy Tess mit akar ezzel.
– Szép emlékei vannak azokról a hetekről vagy hónapokról?… Nem tudhatom, meddig voltak odalent.
– Csodálatos hetek voltak – mondta Hands, és már sejtett valamit.
– Mit szólna ahhoz, ha holnaptól elvennék öntől az emlékeit? – kérdezte a lány.
– Értem, Tess… Ha visszatér, akkor megbeszéljük ezt a kérdést, és ígérhetem, hogy lesznek emlékei.
Hands nézte Tess szomorú mosolyát, és megértette, hogy ezt a lányt nem érdekelné, ha a világ minden pénzét felajánlaná. Ő élni szeretne, mert eddig nem volt rá módja. Ha átmehetne az időn, ez olyan élmény lenne a számára, ami talán végképp beforrasztaná a lelke gyógyulatlan sebeit. Hands egyébként beszélt azokról az anyagi juttatásokról is, amelyeket a lány kapna, ha vállalná, de Tess csupán a vállát vonta meg az összeg hallatán. Hands életében Tess volt az első nő, akiről úgy érezte, hogy nem érdekli a pénz.
A lány hosszú perceken keresztül hallgatott, és Hands nem zavarta meg a kérdéseivel. A férfi a csuklójára pillantott. Éjjel egy óra volt, és Tess tudta, hogy választ kell adnia.
– Tehát „hivatalosan” én hamarosan meghalok? – kérdezte végül.
– Igen. Megtalálják majd a holttestét, és ezzel elvágjuk az önhöz vezető legutolsó szálat is.
– Szegény Mark! – mondta halkan Tess, aztán Hands szemébe nézett, és tudta, hogy nincs többé visszaút. – Vállalom. Át akarok menni az időn!
Hands gyengéden megfogta a kezét, és kifogástalan úriember módjára ismét megcsókolta.
– Isten hozta a Katedrálisnál!
– Az Isten irgalmazzon nekem – mondta halkan a lány.

2295. január 10. Hawaii, a Föld-Mars Konföderáció haderejének egyik titkos támaszpontján

HAWAIINAK ezt a részét nem a turisták árasztották el, hanem a hatalmas és kiterjedt zöld növénytakaró. Nyugati irányban a lenyugodni készülő nap rőtes fényében a part vonala látszott és azon túl a Csendes-óceán irdatlan tömege. Keletre kékes színű hegyláncok csipkézték a horizontot és e kettő között, csak maga a dzsungel terült el minden egzotikus fülledtségével, ami leginkább egy jóllakott vadállathoz tette hasonlatossá az őserdőt. 
Az a FA-36-os katonai vadászgép másfél mérföld magasságban lebegett a táj felett, körülbelül félúton az óceán és a hegyvidék között. A katonai gép helyzete tökéletesen kielégítő volt az elektronikus megfigyelő rendszerek számára, amik a harci komputerek briliáns könyörtelenségével elemezték ki az alant elterülő dzsungel minden négyzetcentiméterét. A gép nem véletlenül emelkedett a levegőbe. Az odalent működő jelzőrendszerek arról tanúskodtak, hogy ismeretlen személyek közelítették meg a támaszpont külső védelmi vonalát. Az FA-36-os azt a parancsot kapta, hogy derítse fel a mozgásukat és akadályozza meg az esetleges behatolást. A pilótának nem voltak illúziói azzal kapcsolatban, hogy mi történne, ha az ismeretlenek ellenséges szándékkal közelednének. Az FA-36-os háromszáz évvel ezelőtt egymaga lerendezhette volna a híres Öböl konfliktust, és ehhez mindössze csak fél órára lett volna szüksége.
Az éjfekete sisakba és hasonló színű pilótaruhába öltözött katona mentális kapcsolatban volt a fedélzeti számítógéppel. Úgy érezte, szinte ő maga az FA-36-os. Az odalent elterülő táj képe enyhén tompának tűnt az infravörös képen, amit a pilóta látott. A szeme előtt irdatlan mennyiségű számoszlopok vonultak el, aztán a lőelemző zöld oválisai ragyogták be a képernyőket.
– Alfa-bravó bázisnak!
– Itt bázis, bravónak – hallatszott a pilóta sisakjában.
– Ismeretlen személyek a harci komputer látóterében. Összesen hat fő. Távolságuk az AA-negyvenkettes és hármas szektorblokktól hétszáz méter. Fegyverzet negatív.
– Mi az elképzelése, alfa-bravó?
– Bóklászó turisták a dzsungelben.
– Alfa-bravó, szólítsa fel őket, hogy változtassanak irányt!
– Értem, bázis. Rárepülést megkezdem.
Az FA-36-os, ami mind ez idáig úgy lebegett a dzsungel fölött, mint valami hatalmas szitakötő, most rákapcsolt a gravitációs hajtóműveire és hatalmas tempóban elindult lefelé.
Kilométerekkel odébb valahol a dzsungel mélyén egy férfi kinyúlt a kávéspoharáért és belekortyolt. Visszatette a pultra, aztán megpördült a forgószékkel.
– Sűrűn szokott előfordulni? – kérdezte a fiatal hadnagy, aki a harcirányító operatív tisztek jelvényét hordta a terepszínű zubbonyának az ujján. A forgószékben ülő, hasonló egyenruhát viselő, de csupán tiszthelyettesi rangjelzéssel bíró tengerészgyalogos megrázta a fejét.
– Nem jellemző, uram! Két- vagy háromhetente előfordul, hogy kisebb csoportok betévednek ide, de konfliktusra még sohasem került sor. Általában kíváncsi turistákról van szó, akik vágynak egy kis expedícióra az őserdőben, és nekivágnak a hegyek felé. Persze, nem tudhatják, hogy katonai terület van előttük, és amikor felszólítjuk őket, hogy forduljanak vissza, akkor szó nélkül meg is teszik. Laddon hadnagy úr, ez itt a Konföderáció legnyugodtabb szolgálati helye…
– Hát jobb, mint a Mars vagy a Japetus a Jupiter körül – mondta Laddon, és odalépett a vezérlőpulthoz. A szeme hirtelen az egyik apró képernyőre tapadt.
– Na, azt hiszem, hogy már meg is értették…
Az infravörös képen emberszerű alakok mozogtak. Láthatóan nagyon sietős volt nekik valami.
Az őrmester visszafordult a székkel, és szinte abban a pillanatban már jelentkezett is a vadászgép. A pilóta megerősítette azt, amit az őrmester az előbb mondott. Az ismeretlen személyek gyorsan távolodtak.
– Helyes – morogta Laddon hadnagy, és vetett egy pillantást a kriolit páncélüveg ablakon át az őrség épületére. A főbejárat előtt villogó ultrahangrács mindkét oldalán rezzenéstelenül álltak az őrök. A késő délutáni nap rőtes fénye tompán csillant a protonsugár géppisztolyokon.
„Hát nem egy vérlázítóan izgalmas hely”, gondolta magában Laddon hadnagy, miközben a háta mögött összekulcsolt kezekkel nézte az őröket. Alig fél évvel ezelőtt végzett a West Point-i Katonai Akadémián, és tudta, hogy a Konföderáció reguláris haderejében sok „lagymatag” szolgálati évet kell letudni ahhoz, hogy valaki a világűrben állomásozhasson. Azt sejtette, hogy valamilyen földi támaszpontra kerül, de hogy éppen erre a titokzatos helyre vezénylik, azt nem hitte volna. Mérges volt arra, aki a felelős ezért a vezénylésért, de tudta, hogy hiábavaló a bosszankodása, hiszen a hadsereg bürokratikus gépezetében bizonyos parancsoknak soha sem találják meg a gazdáját. Mielőtt idevezényelték volna, Laddont a közvetlen elöljárója eligazította, és mondott neki valamit, ami azóta is izgatta a fiatal katonatiszt fantáziáját.
– Ne higgye azt, hadnagy, hogy már a pályafutása elején derékba törik a karrierje, mert két évre eldugjuk önt Hawaii-on! Annak idején én is ott kezdtem a szolgálatot, és most láthatja a váll-lapomat. Tökéletesen hajtsa végre az utasításokat, amit a helybéli parancsnokaitól kap, és sohase kérdezze meg tőlük, hogy mi folyik azon a támaszponton, aminek az őrségét a Konföderáció tengerészgyalogsága adja! A parancsnokai nem fogjak megmondani önnek, de nem azért, mert túl hiúk ahhoz, hogy egy zöldfülű tisztet mindenről tájékoztassanak. A dolog attól izgalmas, ha szabad ezt a szót használnom, hogy még ők sem tudják. Amíg maga ott őrparancsnoki szolgálatot ad, addig még a légyfing sem mehet be a külső védelmi vonalon. Ez a maga feladata, és nem több!
Laddon hadnagy nem volt hülye.
– Van ezek szerint belső védelmi vonal is, tábornok úr? – kérdezett rá.
– Van – hangzott a válasz.
– És azt kik adják? – firtatta a fiatal férfi.
A tábornok olyan közel hajolt a fiatal hadnagyhoz, hogy szinte összeért az orruk.
– Húsz évet kellett várnom, amíg megtudtam, de akkor fogalmam sem volt, hogy mi van ott a hegyek tövében, mint ahogy maga sem tudhatja meg idő előtt, hadnagy!
… Laddon szótlanul nézte az őröket, aztán visszafordult az őrmester felé.
– Maga mióta van itt, őrmester? – kérdezte a hadnagy. A tiszthelyettes felnézett a keresztrejtvényből.
– Februárban lesz egy éve, uram.
– Mondja, őrmester, de őszintén! Mi a véleménye azokról a teherautókról és dzsipekről, amelyek alkalmanként itt állnak a kapunk előtt, és be kell engedjük őket?
– Hát nem is tudom, uram… Azok a pasasok a konföderáció tisztjei és hivatásosai… legalábbis az igazolványaik alapján… de hogy valójában kicsodák, azt senki sem tudja. Szerintem valamilyen különleges kommandó állomásozhat odabent, és az biztos, hogy valami baszott nagy dolog lehet a föld alatt. Ön, uram, mindössze három napja van itt, így nem hiszem, hogy hallott valamit Clavell őrmester esetéről. Az őrmester egy meglehetősen izgága fickó volt, és az egyik alkalommal többet ivott a kelleténél. Sohasem derült ki, hogy igazából miért csinálta, de magához vett egy nagyteljesítményű lézerfegyvert, és elindult befelé. Csak órák múltán derült ki, hogy hiányzik, és nem volt már módunk utána menni…
– Mi lett vele? – vágott közbe Laddon. – Meghalt?
– Nem… Rosszabb! Két nap múlva került elő… de megőrült!
Laddon nem szólt semmit.
Ha ez az ára a kozmikus szolgálatnak, akkor nincs mit tenni…

A teljesen jelentéktelen külsejű furgon még aznap este megállt az ultrahangrács előtt. A tengerészgyalogosok félreálltak, hogy utat adjanak Laddonnak, akiről mindenki tudta, hogy ez lesz az első találkozása a titokzatos katonákkal – mert katonák voltak, efelől nem volt kétség. Laddon egyik embere egy furcsa alakú műszerrel bevilágított a kocsiba, és a bent ülők – három férfi és egy nő – belenéztek a narancssárga fénybe.
– Íriszológiai azonosítás tökéletes. Mehetnek.
Laddon bepillantott a kocsiba. A gravóban ülők, egy kivételével úgy néztek ki, mintha egyenesen Hawaii egyik strandjáról jöttek volna. Mindegyikük magas és atletikus testalkatú volt – a nő nemkülönben –, és inkább tűntek kocsikázó szörfösöknek a partról, mint a Konföderáció katonáinak. A sofőrön valamilyen rangjelzés nélküli katonai ruha volt.
– Óhajt valamit, hadnagy? – kérdezte az a férfi, aki a sofőr mellett ült.
Laddon már-már mondani akart valamit, amikor úgy érezte, hogy valami vagy inkább valaki belenyúl az agyába. Hirtelen megszédült, és a lába megroggyant. Érezte a közelgő hányingert, és minden erejét összeszedve ellépett a kocsitól. Kissé homályosan látott.
– Me… mehetnek – nyögte ki, és a gravitációs hajtómű felsüvített.
A furgon eltűnt az úton, és Laddon összegörnyedve hányt. Két tengerészgyalogos megfogta a karjánál, és betámogatták az őrség épületébe.
Az egyik őr hosszan nézett a hadnagya után, aztán röhögve odaszólt a másiknak:
– Ugyanezt csinálták a századossal is. Hát nem tudom, kik ezek, baszdmeg, de nagyon szeretnék közéjük tartozni!
– És harcolni ellenük?
– Barom! – mondta az őr, és visszafordult a zöldes fényben vibráló ultrahang hullámok felé.

A furgonban ülők még sokáig nem szóltak egymáshoz, csak a hátul ülő nő visszafojtott nevetése hallatszott. A gravitációs sugarakon száguldó gépkocsi sofőrje csökkentette az iramot és felkapcsolta a reflektorokat. Ezen az útszakaszon az őserdő úgy borult az út felé, hogy szinte boltívet képeztek a fák, amelyen alig szűrődött át némi fény. Már tíz perce elhagyták az őrséget. Mind a négyen tudták, hogy ismét megválaszolatlan kérdéseket hagytok maguk után a tengerészgyalogosok számára.
– Most mit vigyorog, Serrault törzsőrmester? – kérdezte Kerwin, de ő is alig bírta visszafogni magát.
Serrault Morell hadnagy mellett ült, és láthatóan jól mulatott. Az ezredes kérdésére csupán megvonta a vállát, de a vigyor nem tűnt el az arcáról.
– Szerencsétlen pasas.
– Maga használta a pszichoszondát a hadnagy ellen?
– Én voltam – mondta csendesen Michelle Serrault mellől. – Nem szeretem a kíváncsi tekintetű tengerészeket.
– Jézusom – morogta Kerwin, és visszafordult. 
Az ezredes mellett ülő sofőr mind ez idáig egy szót sem szólt, de most villogni kezdett egy apró lámpa a műszerpulton és merő megszokásból közölte a többiekkel, amit egyébként is tudtak:
– Húsz perc a belső védelmi vonalig.
– Na, lépjen oda, Brody, mert ma még sok dolgom van! – mondta Kerwin. – Nicholson tábornok mikor óhajt idejönni?
– Holnap személyesen hozza ide a dublőrhölgyet, és Cynthia is velük érkezik – felelte a sofőr.
– Na, tehát az Összefüggések máris megtalálta a drágát? Ez gyors munka volt. Amióta Parnov átvette az osztály vezetését, kétszer olyan gyorsan csinálnak mindent. Holecka hadnagy itt van már?
– Hongkongban van, de holnap neki is be kell futnia.
– Versenye van? – tudakolta Kerwin.
– Azt hiszem, uram, hogy bíráskodik.
Jan Holecka a második intervenciós csoport harcászati tisztje a „nagyközönség” számára is meglehetősen ismert figura volt. Az elmúlt öt évben háromszor nyerte el a kung-fu világbajnoki címét, persze, nagyon kevesen voltak azok, akik valójában tudták, mi az igazi hivatása.
– Egyébként jó, hogy említi az Összefüggéseket – folytatta Brody. – Itt van valamilyen Cohari nevezetű, hosszú hajú fickó, és várja, hogy maga befusson. Állítólag az Összefüggések legújabb titánja, és ő fog majd ellátni minket információval a készülő akcióval kapcsolatban. A fiú pofátlanul fiatal, és akkora, mint egy ülő agár, de marha nagy agya van.
– Imádom zavarba hozni az elemzőket – mondta Kerwin, és erre senkinek sem volt megjegyzése, mert mindannyian tudták, hogy az ezredes az elemzők réme.
Az a precizitás amivel megtervezi az akcióit, szinte már nyomasztó volt, de azt viszont el kellett ismerni, hogy a hatás sohasem maradt el. A kettes intervenciós csoport minden eddigi akciója olyan elementáris hatású volt, mint amikor villám csap a kiszáradt és vén tölgyfába. Hatalmas rombolóerő és kivédhetetlenség.
A hegyek, amelyek a tengerészgyalogosok számára olyan távolinak és titokzatosaknak tűntek, már itt voltak előttük, és az út emelkedni kezdett. A polgári rendszámot viselő és mindenféle megkülönböztető jelzést nélkülöző gravokocsi váratlanul egy alagút szájánál találta magát.
– Egy perc – mondta Brody őrmester, és behajtott az alagútba. Ősidők óta voltak katonai támaszpontok a hegyek gyomrában vagy a föld alatt, de mindannyian tudták, hogy az intervenciósok kiképzőbázisa túlhalad minden eddigi elképzelést, s még a tudományos-fantasztikus regényírók minden érzékeny emberi hülyeséget kiötlő agyának is „csúcsra kellett volna járnia”, ha egy ilyet meg akart álmodni.
Brody lekapcsolta a reflektorokat, és szótlanul vártak, aztán a sötétben vöröses fény kezdett derengeni, és a félhomályból előbukkantak a Katedrális két és fél méteres vöröspalástos harci robotjai. Az intervenciósok mozdulatlanul ültek, és a szemük sem rebbent, amikor az egyik szerkezet csuklyája alól vakítóan éles kék sugár vetült rájuk és végigpásztázta a kocsit a bent ülőkkel együtt. Nem most találkoztak velük először, de a látvány megszokhatatlan volt. Szinte minden csontjukat, apró porcikájukat látták a kék ragyogásban. Serrault lassan az arca elé emelte a kezét, és vigyorogva nézte, hogy miként lüktet a vér a csuklójában ott, ahol a pulzusa ver.
A kék ragyogás hirtelen megszűnt, és a robotok visszahúzódtak az ismeretlen félhomályba. Egy rövid perc múlva Brody indított, és a kocsi lassan megindult az út felszínén villogó vörös csíkok nyomában. Ez már rég nem alagút volt…
– Ha legközelebb átmegyünk ezeken a vacakokon, felhúzom a pólómat és odakukkantok, hogy nem vagyok-e terhes – mondta Michelle.
Senki sem nevetett. Kerwin főleg nem, mert sejtette, hogy a nő iménti kijelentése legfőképpen neki szólt.
Valami azt súgta neki, hogy ma este még veszekedni fognak…
Súlyos páncéllapok zárultak össze a furgon mögött, és a talaj süllyedni kezdett velük.
Egy hatalmas teherliftben voltak, ami monoton lassúsággal vitte őket lefelé a hologramok birodalmába.
Az intervenciósok kiképző központja egy több hektárnyi kiterjedésű mesterséges barlangban terült el, amit a legmodernebb építészeti technológiával erősítettek meg, miután tucatnyi ultrahangbombával kirobbantották Hawaii tengerszint alá nyúló sziklatalapzatából.
A védelmi rendszerek a legpusztítóbb termonukleáris csapásokat is könnyedén kivédték volna, és így a kiképzőközpont az egyetemes történelem talán legbiztonságosabb építménye volt, amit a Katedrálisnál csupán így emlegettek: a hologramok birodalma.
A modern lézertechnika segítségével a gigászi barlangban bármit fel lehetett építeni. Az ókori Thébát vagy a XX. század végének nyüzsgő Párizsát ugyanúgy, mint a Trafalgari csatát, vagy Wellington diadalát a francia trónra visszalopakodott Napóleon ellen. Ha kellett, a barlang átalakult a Szaharává, vagy az Alpok hófödte hegycsúcsai jelentek meg benne. A fejlett materializációs és hologram technika előtt nem volt semmi akadálya annak, hogy hulljon a hó, vagy tűzzön a nap. Azért, hogy ne boruljon fel az ember bioritmusa, ugyanolyan volt a megvilágítás erőssége, mint odafönt a felszínen.
Enyhe szél fújt.
– Itt van Óz birodalma! – rikkantotta Serrault, és kikönyökölt a kocsi ablakán.
Kerwin szintén megnyomta a gombot, és a műanyag lap visszacsusszant a kocsi ajtajába. Kinyúlt, és dobolni kezdett a fülke tetején.
A távolban apró, fehér bungalók sorakoztak és túl egy susogó erdőn, alacsony kétszintes épület fehérlett.
Brody őrmester pár perc múlva megállt a lapos tetejű épület mellett, és mindannyian kiszálltak. A környező táj az összképet tekintve pontosan olyan volt, mint messze felettük a valódi Hawaii és csak a legszakavatottabb szemlélő tudta volna megkülönböztetni az igazit a hamistól.
Kerwin és Morell kiemelték a raktérből a táskákat, s a nő máris a hátára kanyarította a sajátját. Felment a parancsnoki épület bejáratához vezető lépcsőkön, miközben rágyújtott. Egy határozott mozdulattal berúgta az ajtót, és eltűnt odabent.
– De kibaszott vagány már megint valaki! – morogta Serrault, és előrángatott hátulról egy katonai zsákot.
A környék teljesen kihaltnak tűnt. A csend nyomasztó volt.
– Van itt valaki rajtunk kívül? – kérdezte az ezredes.
– Csak a technikusi személyzet, ezredes úr – felelte Brody. – Állítólag ez a küldetés olyan titkos, hogy csak a legminimálisabb létszámú kiszolgáló személyzet tartózkodhat idelent. Megkérdezhetem, uram, hogy hova lőnek át minket?
Erre már Serrault is közelebb lépett, hiszen a tisztek még őt sem avatták be, hiába volt velük Indonéziában.
– Az ókori Pompejibe.
– Mi történt?
Kerwin levette a napszemüvegét, és beakasztotta a hawaii mintás ingének egyik mellzsebébe. Felkapta a csomagját.
– Odalentről egy villa átriumából valakik rálőttek az ókorkutatás kémműholdjára.
A két kommandósnak leesett az álla.
– Mi a szarral, nyíllal? – értetlenkedett Serrault.
– Lézerrel, törzsőrmester, tehát akik odalentről lőttek, azok idefentről jöttek, oké?
– Nem oké, ezredes úr…
– Na, jó – vágott közbe Kerwin, és az órájára pillantott. – Most foglalják el a lakrészüket, és várják meg az esti parancskihirdetést! Hamarosan tizennyolc nulla-nulla van. Tizenkilenc harminckor Morell hadnaggyal ellenőrizni fogom a bent lévő állományt, és azt akarom, hogy minden kurvára klappoljon. Ez már oké, Serrault?
– Igen, uram! Elnézést, uram!
– Leléphet, törzsőrmester! Serrault távozott.
– Hol van ez a Cohari? – kérdezte Kerwin Brodytól.
Az intervenciósok éjfekete színű, sugárkezelt zubbonyát viselő tiszthelyettes a parancsnoki épület felé bökött a fejével.
– Amikor önökért indultam, még bent volt a koordinációban és valamilyen felvételt nézett már órák óta. A technikusok azt mondják, hogy mnemotechnikai elemzést végez… Megmondaná, hogy az micsoda, uram?
– A mnemotechnika gesztikulációtan – felelte Kerwin. – Ki engedte be a pasast a koordinációba?
– Az Első Technikus. Mr. Coharinak vörös-kék kódja van.
– Értem… Végeztem, őrmester!
Brody tisztelgett a parancsnokának, majd visszaült a vezérlőműhöz. Indított, és félreállt a parkolóban.
„Egy vörös-kék kódos elemző?” – töprengett Kerwin. Ezek szerint valóban komoly az ügy. Cohari kiváló képességű szakértő lehetett, ha Bíborosi engedélye van, ehhez nem fért kétség. Kerwin örömmel nyugtázta, hogy végre egy igazi profi fogja segíteni az akció megtervezésében. Az elemzők az Összefüggések különleges képességű munkatársai voltak. A munkájuk hallatlanul fontos volt minden időutazásnál, hiszen az adatok és a mások számára szinte teljesen lényegtelen információk összevetésének nagymesterei voltak, akik nélkül meg sem lehetett mozdulni az elmúlt korokban.
Az ezredes vetett még egy pillantást a holografikus tájra, aztán elindult Michelle után.

Éjszakára enyhén lehűlt a levegő.
Michelle a meztelen hasához szorította a Martinis üveget, és az éjszakai erdőt nézte, ami ott terült el az ablak alatt. Úgy tűnt, a gyenge szélben susogó növénytakaró a végtelenbe vész, pedig csak a parancsnoki épületet körülölelő erdőrész volt valóságos. Alig százméternyire, az apró mesterséges tavon túl már minden vetített kép volt, de a látvány mégis tökéletesnek hatott.
Odafönt „ragyogtak” a csillagok és a telihold sárgás fénye beragyogott mindent.
Balra a legénység lakrészei voltak és azokon túl a lőpálya nyúlt el a fák között. Szemből ide látszott a tó, s tőle jobbra a kiszolgáló épületek és a tantermek terültek el.
Egy ötszáz méter átmérőjű körön belül szinte minden arra emlékeztette Michelle-t, hogy valamilyen luxusüdülőben van, s a varázslatos képet csak annak a tudata zavarta meg, hogy az épületeken és a tavon túl elterülő hologramok kegyetlen módon hazudtak a szemlélőnek.
– Szép az a vízesés – morogta a nő. – Kár, hogy nem valódi… 
Michelle Kerwin szobájának az ablakában ült, a hátát az ablakkeretnek támasztva. Egyik lába a padlón, a másik meg a párkányon. Néha a szájához emelte az üveget és belekortyolt a Martiniba. Teljesen meztelen volt, és nem különösebben érdekelte, hogy a legénység lakrészeiből ide láthatnak.
Különben is mindenki tudja, hogy ő meg az ezredes…
– Meg fogsz fázni – mondta Kerwin.
Az ágyon feküdt és a könyökére támaszkodva nézte a nőt.
Michelle megvonta a vállát. Nem szólt semmit.
Kerwin lenyúlt az ágy mellé, és felvette a padlóról a poharát.
– Na, gyere csak ide! Nem gondolod komolyan, hogy te fogod meginni az egészet.
A nő már mozdult volna, de észrevett valamit, és nyújtogatni kezdte a nyakát, hogy jobban lásson. Hirtelen felkacagott a jellegzetesen mély hangján.
– Hát ez a pasas nem normális!
– Kicsoda?
– Serra.
A törzsőrmester és egy másik kommandós a tó felöl bukkantak fel a hatalmas fenyők közül. Horgászfelszerelést cipeltek, és jól láthatóan kapatos volt mindkettő.
– Éjjel kettő van, és a törzsőrmester horgászik – hüledezett Michelle.
– Biztosan jó a kapás – felelte Kerwin. – Felőlem azt csinál, amit akar, amíg nincs szolgálatban, elvégre az egyik legjobb katona, akit valaha láttam.
Serrault és Tóth őrmester átvágtak a parancsnoki épület előtti parkolón. Már messziről észrevették a hadnagyot Kerwin ablakában.
Serrault hányaveti módon tisztelgett Michelle-nek, és nem állta meg szó nélkül:
– Reméljük, nem rendel minket kihallgatásra függelemsértés miatt, de kénytelenek vagyunk kijelenteni, hogy önnek kurva jó alakja van, Morell hadnagy.
– Na, menjen aludni, Serrault! – vetette oda Michelle, és eljött az ablaktól. Letette az üveget a padlóra, és végignyúlt Kerwin mellett. Odabújt a férfihoz, aki most átölelte.
Kerwin megpróbálta „fölvenni” azt a fonalat, amit az előző szeretkezésük megszakított:
– Megtartanád a gyereket, ha terhes lennél?
– Nem tudom…
– Az istenedet, Michelle, néha olyan határozatlannak tűnsz.
– Gyenge nő vagyok…
Kerwin morgott valamit, aztán hangosan ennyit mondott:
– Még körülbelül öt évem van hátra, aztán visszavonulok, de addig nem fogok megházasodni…
Michelle hirtelen felült az ágyon, és a két kezével beletúrt rövid hajába. Mérges volt.
– Nem erről van szó, John, ezt te is nagyon jól tudod! Nem azt akarom, hogy holnap csomagoljunk össze, és felejtsük el ezt az egész rohadt harcot az időben, hanem arról, hogy próbáljunk már vonni magunk köré valamilyen magánszférát, amelyen belül megszűnik a Katedrális hatalma! Alig jövünk vissza a XIII. századból, és máris a nyakunkba varrnak egy ókori ügyet… elegem van ebből az évezredeket átölelő rohangálásból… És ha még egyszer kérdenéd, nos igen, azt mondanám, hogy megtartanám a gyereket, mert így legalább lenne valami jó ürügyem arra, hogy eltűnjek valahol a balfenéken… legalábbis egy kis időre…
– Fáradtnak érzed magad? – tudakolta Kerwin.
– Rettenetesen.
– Értem. Nézd, én minden további nélkül kérhetek egy év felfüggesztést, de velem párhuzamosan, téged nem engednének el, legfeljebb csak egy kis időre!
– Tudom, hogy ez sem megoldás…
– Akkor kérd a leszerelésedet…
Michelle sokáig nem szólt semmit. Kerwin megfogta a karját, és gyengéden visszahúzta maga mellé. Simogatni kezdte a nő mellét. Michelle mellbimbói megkeményedtek az érintésétől, de a nő most túl feszült volt ahhoz, hogy könnyedén feloldódjon. Megfogta a férfi csuklóját, és a szemébe nézett.
– Ne, most ne…
– Háromszáz évvel ezelőtt volt egy rockegyüttes, azt hiszem, Roxette volt a nevük. Mondták már neked, hogy kísértetiesen hasonlítasz az énekesnőjükre?… Biztosan a reinkarnációja vagy.
– Miért nem akarsz velem komoly dolgokról beszélgetni? – kérdezte a nő.
Kerwin érezte, hogy megfeszül a nő teste a keze közt.
– Egyezzünk meg valamiben, Michelle, oké? Ez most egy rohadt ügy lesz Pompejiben, és minden erőmmel erre koncentrálok, de ha onnan visszatértünk, akkor leülünk és megbeszélünk mindent, ami kettőnkkel kapcsolatos. Nekem már sokszor felajánlották a lovagi rangot, és mindig visszautasítottam, mert semmi kedvem a Katedrálisban ülni egy íróasztal mögött, ám ha a kettőnk boldogságának ez az ára, akkor szívesen lemondok az aktív szolgálatról, hiszen így sokkal több időt szánhatok a családomra, már ha lesz valaha…
– Lesz – suttogta Michelle. – Haragszol rám, John?
– Miért haragudnék, te bolond?
– Nem akarom rád kényszeríteni az akaratomat. Túl nagy áldozatot hozol meg értem, ezt nem fogadhatom el – mondta csillogó szemmel a nő.
Kerwin meglepetten látta, amint két könnycsepp legördül a halántékán. A férfi gyengéden letörölte.
– Néha már én is nagyon fáradtnak érzem magam… Na, félre a búbánattal, hadnagy – mondta hirtelen a férfi, és mozdult, hogy lenyúljon a Martiniért, de Michelle még mindig a kezét fogta, és nem engedte elfordulni.
– Nagyon szeretlek – mondta a nő, és átkarolta a férfi nyakát. Megcsókolta.
Kerwin nem ellenkezett, aztán a csókjai elborították a nő testét, aki szinte nyöszörögve követelte, hogy harapja mindenütt, ahol éri. Ám ahogy megérezte a férfi szívó csókjának érintését a széttárt combjai közt, mégis inkább mást kívánt…
– Gyere… most… nem bírok várni – suttogta a reá jellemző rekedtes hangján, és szinte magára húzta Kerwin testét türelmetlenül követelve tőle, hogy a férfi azonnal belehatoljon.
Kerwin nem szerette a kapkodó szeretkezéseket, de most megtette neki. A nő átkulcsolta a derekát izmos combjaival, és szinte pillanatokon belül elélvezett. A fogai közé harapta a kispárna sarkát, hogy ne kelljen világgá sikítania az örömét, és amikor érezte, hogy a férfi közeledik a csúcshoz, a körmeit belevájta a hátába. Könnytől csillogó szemmel várta, hogy újból felkapja majd a gyönyör hulláma, ami szinte ugyanabban a pillanatban érkezett, amikor a férfi elélvezett a testében…

2295. január 11. Los Angeles

LOS ANGELESBEN csak a legdrágább éttermek voltak az utca szintje felett, és minél magasabban akarta elkölteni az ember a vacsoráját, annál mélyebben kellett aztán a zsebébe nyúlnia, ha fizetésre került a sor, de Markot ez most teljesen hidegen hagyta.
Szórakozottan piszkálgatta a polipot, és inkább Monát nézte, aki méltón a manökenvilágban kivívott érdemeihez, valóban igézően gyönyörű volt. A lány mögött egy halkan zúgó szökőkút almazöld vize fröcskölt a magasba. Az étterem az Ezüst Torony háromszázadik emeletén terült el, és az összes létező tengeri specialitás szerepelt az étlapon, ami Mark szerint legalább olyan vastag volt, mint régen egy telefonkönyv. A hatalmas panorámaablakokon túl már lassan sötétedett és a végeláthatatlan felhőkarcoló-erdő fényei egyre több helyen kezdtek világítani.
Mark kinyúlt a salátáért, de Mona megelőzte, és szedett a tányérjára. Úgy dédelgette Markot, mintha egy kedves nővért alakított volna a Martensből. Azon az éjszakán Mona elment hozzá, de nem történt meg köztük az a dolog, amire Mark titkon számított, viszont megtörtént az a nagy beszélgetés, amit annyira hiányoltak mindketten a szakításuk előtt. Most talán sikerült bepótolniuk valamit, amit elmulasztottak, és végre nem kellett hazudniuk egymásnak.
Mind a ketten nagyon jól tudták, hogy még mindig szeretik egymást, csupán egyikük sem tette meg azt a kis lépést, ami ahhoz kell, hogy újra kezdjenek mindent elölről, mint ahogy a „nagykönyvben” meg van írva…
Mark olyan hévvel olvasta a lapokat, és figyelte a hírműsorokat, mint még soha, de Tessről nem volt semmi hír. A lány elvesztésének a fájdalma csak nagyon lassan tompult a férfiban, és Mona érezte ezt.
Amikor rákérdezett Marknál arra, hogy szerelmes volt-e Tessbe, a férfi habozás nélkül rávágta, hogy igen, és ez kissé elszomorította, de becsülte a férfit, amiért az nem játssza meg magát.
– Mark Wilson, te végtelenül becsületes, szerencsétlen balek vagy! – mondta Mona, de a férfi nem sértődött meg.
– Ez az apai örökségem – felelte azon az éjszakán.
Monának másnap San Franciscóba kellett volna repülnie, de betegségre hivatkozva lemondta a fotózást – amíg együtt élt Markkal, sohasem csinált ilyet –, és azóta egyfolytában együtt voltak. Mark az alatt a két év alatt, amíg összetartoztak, még egyszer sem volt a lánnyal ennyi ideig kettesben…
„Szakítanunk kellett ahhoz, hogy fontosak legyünk egymásnak?” – kérdezte magában a férfi.
Mark letette a villát, és hátradőlt az áramvonalas széken. Elbambulva nézte Mona mögött az almazöld vizet.
– Nem ízlik? – kérdezte a lány.
– Nincs étvágyam – morogta Mark.
– Nem fáj semmid?
– Mona, rosszabb vagy mint az anyám – mondta Mark, és mosolygott.
A fejlett orvostudománynak nem okozott gondot Mark törött bordája. Az oldalát már alig érezte, ám a lába még fájt egy kicsit, és emiatt enyhén bicegett. A Martensben azt mondták, hogy pár napig még érezni fogja a lézertalálat kínját, és marad majd egy forradás a combján…
Mona vette észre a két férfit. Azonnal tudta, hogy kicsodák, habár még nem látta őket soha. A két férfi határozottan kerülgette az asztalokat, és feléjük tartottak.
– Mark, azt hiszem, a rendőrség…
Mark visszanézett a válla felett. Nem a rendőrség volt, hanem a CBI-osok a kapitányságról. Mark azonnal felismerte a két ügynököt.
– Hello, Wilson, hogy van? – kérdezte Murray, miközben udvariasan biccentett a színes bőrű lány felé. Mona zavartan mosolygott.
– Hello, Murray! Köszönöm jól… Honnan tudták, hogy itt vagyok?
– Elég nagy luxus lenne az iroda részéről, ha egy darabig nem figyelnénk még magát.
– Gondoltam – jegyezte meg kurtán Mark. – Mit akarnak tőlem, mindent elmondtam, amit tudtam.
Rövid csönd.
– Talán jobb lenne, ha a hölgy…
– Nem, Murray – vágott közbe Mark. – Nincs titkolnivalóm a hölgy előtt és ebben az ügyben a CBI-nak sem lehet.
– Oké, igaza van… megtaláltuk Tesst.
Marknak egy óriási gombóc keletkezett a torkában, szinte alig bírt megszólalni:
– Meghalt? – kérdezte olyan csöndesen, hogy szinte csak a szájáról lehetett leolvasni a kérdést.
– Igen.
– Hogyan?
– Lelőtték – mondta Joys ügynök, akinek talán most hallotta először a hangját.
Mark úgy ült ott, mint egy sóbálvány. Mona mérhetetlen lassúsággal megérintette a kezét. A férfi valahova a távolba nézett a panoráma ablakon túl. Percekig egy szót sem szólt, aztán görcsösen megszorította a lány kezét.
– Köszönöm, hogy elmondták… jobb így, mintha csak várna az ember.
Marknak olyan fojtott volt a hangja, mintha lezárt ajtó mögül beszélne.
– Igen… lehet – mondta fáradtan Murray, aztán hozzátette. – Velünk kellene jönnie az azonosítás végett.
Mark lassan Murray-re nézett, és kezdett felemelkedni. Mona látta az arcán, hogy mindjárt dühöngeni fog, de a férfi váratlanul visszafogta magát, és ez talán még mindig a lány kezének volt köszönhető, amit görcsösen szorongatott a markában.
– Oké, Murray ügynök – motyogta Mark. Mona is felállt.
Lerendezték a számlát, és egymásba karolva lassan elindultak a két CBI ügynök után.

A Központi Patológiai Intézet Los Angeles túlsó felén volt, de viszonylag gyorsan odaértek a rendfenntartó erők gravitációs vonalain. Mark jóformán semmire sem emlékezett, hogy hogyan jutottak el az Intézet alagsorába. Végtelen fájdalom hasított a lelkébe, és ha nincs mellette Mona, akkor biztosan összeesett volna.
Titkon remélte, hogy ez nem fog bekövetkezni, és Tess megússza valahogy a dolgot – de hiába imádkozott, soha el nem ismert istenekhez, ezek a könyörgések nem találtak meghallgatásra.
A lányt megölték, de nem tudták elpusztítani az emlékét. A szeme, a haja és a hangjának lágy bársonya most már végigkíséri az egész életét.
Szerelem volt…
A helyiségben hűvösség áradt, a módszerek már változatlanok voltak több száz éve.
Az ügyeletes patológus lehajtotta a lány arcáról a leplet, és Marknak csupán egy pillantásába került, hogy megállapítsa a visszavonhatatlan igazságot:
– Ő az – mondta földöntúli hangon. A halott lány arca ugyanolyan gyönyörű volt, mint életében, és a haja elterült az asztalon. Mark kisimította az egyik tincset a lány arcából, mint akkor az első együtt töltött éjszaka után, aztán Murray-re nézett.
– Azt mondták, lelőtték…
– Igen… borzalmas látvány.
Markot már nem rettentette meg semmi. A fejével intett a fehér köpenyes orvosnak.
– Gyerünk, doki!
A férfi megfogta a lepel végét, és tovább húzta… Mark vetett egy pillantást az elszenesedett bordákra, és lehunyta a szemét. Érezte, hogy Mona körmei belevájnak a karjába.
– Úristen – mondta Mark, és gyorsan elfordult.
Mona elvált tőle, és nekitámaszkodott a falnak. A homlokát odanyomta a hideg csempéhez. Az arca hamuszürke volt. Hirtelen a szája elé kapta a kezét, és kiszaladt a folyosóra.
Mark intett a patológusnak, hogy „köszönöm”, és az visszakanyarította a leplet a lányra, de a férfi nem hagyta, hogy betakarja az arcát. Váratlanul odahajolt, és megcsókolta a halott lány jéghideg ajkait, majd fogta magát és elindult kifelé.
Nem szólt egy szót sem, még csak nem is köszönt.
Murray utána ment.
– Várjon, Mark!
A folyosón érte utol. Mark Monát támogatta. A lány nagyon rossz állapotban volt, és a férfi leültette egy székre. Fölegyenesedett.
– Mi a francot akar még, Murray? – kérdezte mérgesen Mark. Gyűlölte az egész világot.
Murray a zsebébe nyúlt, és kivett egy vékony aranyláncot, amin egy kereszt csillogott. A férfi azonnal felismerte.
– Ez az egyetlen dolog, amit nála találtunk… talán magát illeti meg a leginkább, Mark – mondta az ügynök.
Mark tétován kinyúlt és elvette.
– Köszönöm.
Murray és Joys felajánlották, hogy visszaviszik őket az étteremig, de Mark megköszönte és nem kért belőle. Majd valahogy visszajutnak a kocsijukig. Most szeretne minél gyorsabban kettesben maradni Monával.
A CBI-osok mindent értettek és távoztak, aztán Markék is elindultak az iszonyú hosszú folyosón.
Olyan volt, mintha sohasem lenne vége.

2295. január 11. Katedrális

AMIKOR 2098-ban a párizsi Louvre porig égett, a műkincsállomány nyolcvan százaléka a tűz martalékává vált…
A férfi ott állt a Mona Lisa előtt, amiről mindenki úgy tudta, hogy 195 éve megsemmisült – persze az intervenciósok sok más műtárggyal együtt kihozták az utolsó pillanatban –, és szótlanul nézte Gioconda kifürkészhetetlen mosolyát.
Valaki megköszörülte mögötte a torkát.
– Nos? – kérdezte a festmény előtt álló férfi anélkül, hogy megfordult volna.
– A CBI azonosítatta Mark Wilsonnal az elhunyt Tess Gordon holttestét, ezzel elvágtuk a lányhoz vezető utolsó szálat is.
– Nagyszerű, és mit csinál az igazi Tess Gordon, mert gondolom, a holttest egy biológiai reprodukció volt?
– Ezekben az órákban száll alá a Hologramok Birodalmába.
– Eddig minden könnyedén ment, Esőfelhő. Őszintén szorítottam önért, hogy a tizenkettes alkalmazásával kapcsolatos elképzelései valóra váljanak… Eddig kitűnő munkát végzett.
– Most jön a neheze, Bíboros úr.

MÁSODIK KÖNYV

HOLOGRAMOK BIRODALMA

„Ha a fegyverek alkalmazhatóságát ismerjük,
akkor az időnek és helynek megfelelően tudjuk azokat használni.”

Miyamoto Muszasi: Gorin No Sho – Az Öt Gyűrű Könyve

„Az egyházi és a világi hatóságok óvakodjanak a Jézus Társaságot kiváltságai
és jogai gyakorlásában akadályozni, vagy ilyen cselekményekben
a nagy átok terhe mellett a világi hatalmak segítségére lenni.”

III. Pál pápa 1540. szeptember 27-én keltezett,
Regimini militantis Ecclesiae kezdetű jóváhagyó bullája (részlet)

I.

A FÉNYKLIPPER a Föld külső védelmi vonala előtt lépett ki a hiperűrből, és folyamatosan VIP jeleket sugárzott a biztonsági frekvencián, ami azt jelentette, hogy a NOS űrhajójáról van szó. A Novus Ordo Seclorum klipperjét szinte azonnal azonosították, és semmi akadálya nem volt annak, hogy megközelítse a Konföderáció központi bolygóját. Az azonosító jel – amely leginkább egy elektronikus sikolynak tűnt a beavatatlanok számára – azt mutatta, hogy a NOS pearlje tartózkodik a fedélzeten; de nem fedte fel az utas kilétét. A harcirányító komputerek számára teljesen fölösleges információ lett volna, hiszen azok szempontjából nem az egyes személyek, hanem a saját vagy az ellenséges objektum közti különbség volt a mérvadó.
A fényklippernek a NOS jogán nem kellett orbitális pályára állnia. Aktivizálta az energiapajzsot, és tizenkétszeres hangsebességgel vágott alá a sűrűsödő légkörben. A Föld védelmi pajzsát Ausztrália felett nyitották meg számára, és a karcsú test a hangrobbanások eget-földet rengető döreje mellett megkezdte a leszállást. A Csendes-óceánt és az észak-amerikai földrészt még mindig irdatlan sebességgel szelte át, de száguldása lassan elhagyta a hiperszonikus tartományt, s amikor a pilóták térkiértékelőin felbukkant az európai szárazföld vonala, átkapcsolt az antigravitációs hajtóműveire.
Svájc kantonállam területéről egy gravitációs vonósugarat lőttek fel rá, és az ezüstszínű fényklipper megkezdte a hangtalan ereszkedést az Alpok nyúlványai felé.

2295. január 15. Európai Unió, Svájc

A HATALMAS várkastély ragyogó fényárban úszó folyosói valósággal beleremegtek, amint a NOS fekete páncélos gárdistái végigmasíroztak rajtuk. A katonák egy bíborpalástos férfit kísértek, aki határozott és kemény arccal haladt az élen, miközben dühös és nyáltól fröcsögő kirohanásokat intézett a mellette lépkedő titkárja felé.
– Ugye, nem akar, Aleister, a Charon büntetőbolygóra kerülni, ahol kellő emlékezettörlés mellett irányíthatja valamelyik uránkitermelő automatát? Hogy merészel nekem a nyílt bolygóközi kommunikációs rendszeren üzenetet küldeni ezzel a kényes üggyel kapcsolatban?
– Meg volt rá a jó okom, hogy ne használjam az ön személyes hálózatát – felelte nyugodtan Aleister. Úgy tűnt, nagyon magabiztos a hangja. Valószínűleg kész terve volt a csillagközi hatalmasság megnyugtatására.
A férfi, aki nemrég érkezett valahonnan a csillagok közül, most vetett egy gyors oldalpillantást a vékony, szikár alakra, majd hátraszólt a válla felett a jobb első gárdistának.
– Védjenek meg a kémsugárzástól!
A fekete páncélos alak megérintett egy gombot harctechnikai övén, és az elöl haladó két férfira mérhetetlen csend borult.
– Beszéljen! – mondta a bíborpalástos, miközben befordultak egy újabb folyosóra.
A falak mentén végig lakájok álltak, jellegzetes XVIII. századi libériában. Jellegtelen és rezzenéstelen arcuk, amely szinte lárvaszerűen irányult a helyiség közepe felé, arról tanúskodott, hogy robotok. Aleister megköszörülte a torkát.
– Nagy valószínűséggel állíthatom, hogy az ön titkos telekommunikációs hálózatát hetek óta lehallgatják. Nincs bizonyítékom, csupán intuícióim. Az a meggyőződésem, hogy a várkastélyban egy kém van…
Az egyébként is dühös férfi most alig bírt uralkodni magán. Az arca legalább olyan vörös lett, mint az Új Világrend vezetői közé tartozását igazoló bíbor köpenye. Hatalmas testalkatú férfi volt, és még a gárdisták közül is kimagaslott. Széles mellkasán a szenátori jelvény csillogott, de e nélkül is látszott rajta, hogy egész életében hozzászokott az uralkodáshoz, és ezt semmi sem bizonyította jobban, mint a tekintete, amely úgy fúrta át a mellette lépdelő vékony férfit, hogy az valósággal összeomlott a pillantástól. A férfi már elmúlt hatvan éves, de a korát képtelenség lett volna meghatározni. Az arcát nem a kortalanság vagy a korszerű fiatalítási eljárás formálta acélkeménnyé, hanem ez a tekintet, amely ugyanúgy meghatározta a személyét, mint ahogy uralkodott a környezetén.
– Ezt nem mondhatja komolyan, Aleister – sziszegte a férfi, és úgy „tűzte fel” a pillantására a titkárt, mint valami lepkegyűjtő a legújabb zsákmányát.
– Sajnálom, szenátor úr, de nagy a valószínűsége… – nyögte Aleister. A bíborpalástos megtorpant. A mozdulat olyan váratlan volt, hogy az ultrahang géppisztolyos gárdisták kis híján nekik mentek.
– Imádkozzon, Mr. Aleister, hogy ne legyen igaza, mert ön lesz az első, akit lehajítok a várfalról… Erre még visszatérünk! Szóval mi történt, Basillel?
– Már a kezében volt Evangelin Montelini, amikor váratlan és teljesen érthetetlen esemény történt. Amit tudunk, azt a CBI-hoz beépített embereinktől és az amerikai lapokból tudjuk. Miss Montelinit ismeretlenek elrabolták, miután megölték Basilt és a kis csapatát, hogy aztán maguk végezzék ki. A lányt két nap múlva találták meg szétrobbantott felsőtesttel, de az ön személyét terhelő bizonyítékokról semmi hír. Lehet, hogy már Basilnél voltak, de ezt nem lehetett megállapítani, ugyanis az embereinket dezintegrátorokkal lőtték le… Valamilyen elit csapat lehetett.
A csillagközi szenátor szó nélkül haladt tovább. Merengve babrálta az aranyláncon függő, súlyos szenátori jelvényt. Aleister tudta, hogy ilyenkor jobb, ha nem szól hozzá.
A férfi intett a gárdistának, hogy kapcsolja ki a pajzsot. A következő pillanatban máris meghallották a jellegzetes barokk zenét, ami egy hatalmas kétszárnyú ajtón túlról áradt. A csoport döngő léptekkel közeledett felé, és amikor odaértek, az ajtó feltárult.
Hatalmas és fényes, nyüzsgő bálterem tárult fel előttük.
A páncélos gárdisták kettős oszlopa most megtorpant, mert ide nem követhették az urukat. A bíborpalástos férfi és Aleister beléptek a ragyogó terembe. A zene mintegy varázsszóra megszűnt, és több száz kíváncsi tekintet fordult az ajtó felé, amikor az egyik lakáj elkiáltotta a belépő férfi nevét és címeit:
– James Walther Burns, Európa szenátora, a Konföderáció Világkormányának minisztere, a Novus Ordo Seclorum pearlje!
A társaságon halk moraj futott végig. A táncosok elengedték a partnerüket, és ők is tapsoltak, akár a többiek. A nők kezében gyors mozgásba kezdtek a színes legyezők, ami a legújabb divathóbortnak számított. A férfiak udvariasan fejet hajtottak, a nők pedig pukedliztek, de Burns rájuk sem hederített. A színes márványpadlóra szegezett tekintettel vágott át a szétnyíló tömegen, és Aleisterrel, aki töretlenül loholt a sarkában, kisvártatva eltűnt az egyik oldalajtó mögött. Az egyik karzaton meghúzódó zenekar újból neki kezdett és felcsendült egy keringő a XIX. századból.
Aleister megérintett egy gombot az ajtó kezelőlapján, és ezzel kirekesztette a tört arannyal díszített műanyaglapon átszűrődő muzsikát meg a női kacagással átitatott pohárcsengést. Burns lekapcsolta a palástját, és az egyik karosszékbe dobta, majd izgatottan járkálni kezdett a szobában. A falakat értékes festmények borították, és az eredeti kristálycsillár fénye ragyogó glóriát vont az antik szobrok feje fölé. Burns idegesen intett a kandalló felé, amelyben fellobbant a tűz. Nem mintha szükség lett volna rá, csupán a hatás kedvéért. Burns dekadens módon vonzódott a teátrális jelenségek iránt. Ez utóbbiban nem különbözött századának arisztokráciájától. A szenátor lehuppant egy fotelbe, míg a titkár állva maradt.
– Kapcsolják ki ezt a kurva havat! – kiáltotta Burns, és idegesen rángatta lefelé a kesztyűit. Aleister látta rajta, hogy viaskodik a gondolataival, és semmi kedve sem volt kizökkenteni ebből az állapotból. Nem szerette Burnst, de mélységesen tisztelte, és a titkáraként ez volt a legtöbb, amit tehetett.
– A havazást a felesége rendelte a bál miatt, de ha kívánja, akkor intézkedhetem – mondta a titkár.
Burns a tüzet nézte, és legyintett.
Aleister matatott valamit a csuklójára szerelt készüléken, és a hatalmas ablakokon túl máris ritkulni kezdett a hóesés.
Eltelt egy perc, és nem szóltak egymáshoz. Burns titkára kezdte kényelmetlennek érezni a helyzetet.
– Uram – mondta, de elhallgatott. Burns rápillantott. – Burns szenátor, szerintem ön most két dolog miatt vívódik – kezdte Aleister, de nem várt reflexiót a megállapítására, mert azonnal folytatta: – A problémáiban mindenképpen osztozom önnel, tehát hadd használjak többes számot! Szerintem mindketten azon rágódunk, hogy Evangelin Montelini valóban meghalt-e, vagy csupán egy véres színjáték nézői vagyunk, amelyben minden hamis és a színfalak mögött zajlik a valóság. A másik kérdés, kik azok, akik illetéktelen módon próbálják kifürkészni a titkainkat.
– Mikor észlelték, hogy kémsugarakkal figyelik a kommunikációs hálózatomat? – kérdezte a szenátor.
– Január eleje óta.
– Miért csak most jelezte?
– Úgy véltem, fölösleges önt alá nem támasztott tényekkel szembesítenem. Megértheti, szenátor úr, hiszen ez roppant kényes ügy, mivel azt az illetőt, aki minden bizonnyal bűnös ebben a dologban, az ön szűkebb környezetében kell keresni, és nekem nagyon kényelmetlen lenne bizonyítékok nélkül vádolni valamelyik hozzátartozóját.
– Ah… kit gyanúsít, Aleister? Ki vele, nem vagyok duzzogó óvodás!
– A feleségét, szenátor úr! – mondta gyorsan Aleister, és várta a férfi dührohamát, de a legnagyobb meglepetésére Burns csak a körmeit nézegette.
– Mennyi a valószínűsége annak, hogy valóban a nejem az, aki lehallgatja a rendszert?
– Nyolcvan százalék – felelte a titkár.
– Mióta gyanakszik rá?
– Pár napja.
– Ezt a nőt fél éve vettem el, és tudom, hogy magának sohasem nyerte el a tetszését, de ellene ez a vád túl súlyos az ön részéről, nem gondolja, Aleister?
– Tudom, uram, és jeleztem is, hogy számomra roppant kelle…
– Miért? – vágott közbe Burns. – Milyen titkomat szeretné kifürkészni ez a nő?
– A START program miatt. Ön át akar menni az időn a Katedrális tudta nélkül, és valahogy kiszivároghatott, hogy időgépet építtet. Nekem az a gyanúm, hogy Mabell… bocsánat, az ön felesége a Chronosi Lovagrend beépített ügynöke…
Burns a titkárjára emelte a tekintetét.
Aleister már azokban az időkben is mellette volt, mint a legfőbb bizalmasa, amikor még Chicagóból irányította a nyugati part szervezett alvilágát – miután leszámolt a Montelinikkel, de emlékezhetett azokra az időkre is, amikor Burns csupán egy szürke kis politikus volt az államokban. Nem véletlenül választotta személyi titkárának. A férfi éveken át kitűnően bizonyított, és meghálálta a bizalmat, de most úgy látszik, hogy túl sokat enged meg magának. Mrs. Burns gyanúsítása túlment minden határon. A probléma csak az volt Burns számára, hogy tudta, ezt az embert nem azért fizette, hogy szeszélyes és megalapozatlan ötletei legyenek!
– És hogyan próbálja mindezeket majd bizonyítani, Mr. Aleister? – firtatta Burns.
– Az ön hathatós segítségével, szenátor úr – felelte a titkár.
– Mégpedig?
– Ugrassa ki a nyulat a bokorból!
– Nekem ne beszéljen úgy, mint egy időutazó! – förmedt rá Burns.
– Értem… Olyan helyzetet kell teremtenie Mrs. Burns számára, amelyben kénytelen lenne szint vallani. Szerintem ez a nő azért férkőzött az ön közelébe, hogy információkat gyűjtsön a START-ról. Ha teljes bizonyossága lenne arról, hogy ön időgépet építtet, akkor nyilvánvalóan megpróbálná értesíteni a Katedrálist, és ekkor lecsaphatunk rá. A felesége kiváló színészi beleéléssel alakítja az ostoba libát… már elnézést… de ha a báránybőrbe bújt farkast bevezetjük az akolba, akkor ösztönszerűen kivillantja az agyarait…
– Maga legalább olyan hülye kifejezéseket használ, mint az a régi rágógumi reklám, ami arra biztat, hogy vállaljuk a kihívásokat, de azért értem, hogy miről beszél. Gondolkodni fogok az ötletén, Aleister… gondolkodni fogok.
Az ajtó hirtelen feltárult, és a négyszáz évvel ezelőtt komponált bécsi keringő valósággal mellbe vágta őket. Mindketten odafordultak. Mrs. Burns lépett be az udvarhölgyek társaságában, akik valóságos kettős sorfalat alkottak a földet seprő uszálya mentén. Mrs. Burns mellett Sayola grófnő lépdelt és udvariasan biccentett a szenátor felé, aki lassan felemelkedett, és az etikett előírásainak megfelelően eléjük sietett, hogy üdvözölje őket. Aleister meghúzódott az egyik sarokban. Bekapcsolt valamit az övén, és olyanná vált, mint egy ugrásra kész gyilkos elektronika Burns védelmében.
Mrs. Burns vékony kislányos hangon szólalt meg:
– Legalább annyit megtehetett volna, kedves férjuram, hogy üdvözli a vendégeimet, amikor átvág a báltermen. Vannak az udvariasságnak bizonyos elemi szabályai, amiket még a Konföderáció pearlje sem rúghat föl, sőt…
Burns az udvarhölgyekre bökött.
– Parancsolja innen kifelé ezeket a hűvös mosolyú automatákat, kedvesem, mert mikrochip méretűre lövetem őket a NOS gárdistákkal. Európa legfőbb pearlje vagyok, és jogom van olyan elánnal közlekednem a saját kastélyomban, ahogy csak jólesik.
Mrs. Burns alig múlt húsz éves, és most félőn kapaszkodott a barátnője karjába. Sayola grófnő gyengéden átkarolta, és nyugtatni kezdte, mert a fiatal szőke lány szinte már sírásra görbült szájjal toppantott a márványpadlón.
– Nem beszélhet így velem.
– Tudja mit, tisztelt nejem? Kérem, távozzon ön is, mert fontos megbeszélnivalóm van Aleisterrel, és ha végzek, akkor tiszteletemet teszem a bálteremben… Mabell drágám… Kedves grófnő! – mondta Burns, és hátat fordított nekik.
A színes ruhákba és földet seprő uszályokba öltözött csoport duzzogva kivonult. Két szolga behúzta mögöttük az ajtót. Burns dühösen visszahuppant a karosszékbe.
– Ha ez a nő valóban a Katedrális ügynöke, akkor vagy egy zseniális hírszerző tiszt, vagy pedig az Időkutatási Intézet belső elhárítása egytől-egyig hülyékből áll.
– A Katedrális félelmetes intézmény – jegyezte meg Aleister a sarokból, és lassan előlépett a félhomályból. – Nem szabad Sugert lebecsülni.
Burns tudta, hogy a titkárnak igaza van. A földön több mint egy évszázada a Novus Ordo Seclorum – az Új Világrend – volt érvényben, és a nemzeteket egy minden törvény fölött álló Világkormány uralta, konföderációban a naprendszer és a távoli lakott világok bolygóival.
Burns egy életen át tartó szerencsével és nem kevés, kezéhez tapadt vérrel érte el, hogy ennek az új világnak a vezetői közé emelkedett. Kora hipermodern társadalmában túl előkelő pozíciót töltött be ahhoz, hogy nosztalgikus hangulattól eltelve visszasírja a múltat, amely a XXI. századtól kezdődően az energiaháborúk miatt maga volt a totális káosz, amit úgy is hívnak, hogy Pokol, ám bosszantotta annak a ténynek a tudata, hogy nem is láthatja, pedig a hatalom birtokosai közé tartozik. Burns tisztában volt vele, hogy van a Földön egy titokzatos intézmény, ami az igazi hatalom birtokosa, hiszen a kezében tartotta a jövőt, mert formálta a múltat. Ha lesz egyszer Csillagközi Birodalom, akkor majd ennek vezetői lesznek az első Uralkodók…
Az emberiség jövője a Katedrális!
Rettentő hosszú volt az út a székesegyházig…
A XX. század végén az akkori „nagyhatalmak” végre tárgyalóasztalhoz ültek, hogy az emberiség feje felől elhárítsák a modern kor Damoklesz kardját, amely a totális atomháború radioaktív gombafelhőinek alakjában lebegett fél évszázadon keresztül, hogy végérvényesen lefejezze a civilizációt. De az új kor küszöbén új problémák születtek. Ezek olyan horderejűek voltak, hogy sokan már az apokaliptikus jelek eljöveteleként kezdték értelmezni a közeli jövőt, amely túl rémséges volt a tehetetlen szemlélődök számára – és sokan voltak tehetetlenek! A bolygó aggasztó méreteket öltő elnépesedése, az ökológiai rendszer végzetes válsága, új, világméreteket öltő járványok, tízmilliók éhhalála jelezte az eljövendő századot, amely kegyetlenebbnek ígérkezett minden eddiginél. A rohamléptekkel fejlődő űrtechnika és a naprendszer egyes bolygóinak lakhatóvá tétele után a problémák bizonyos mértékben enyhültek, hiszen a kitelepülők milliói miatt csökkentek az urbanizációs és szociális feszültségek, de az energiahordozók közelgő válsága minden eddiginél rémisztőbb képet vázolt fel az emberiség előtt. A kőolaj és a földgázkészletek kimerülőben voltak.
A bolygón tizenötmilliárd ember élt, de a fejlett atomtechnika által termelt energia nem oldhatta meg mindenki gondját, hiszen csak az iparilag fejlett országok birtokolták kellő technológiai biztonsággal, és a közlekedési gondok csökkentésére egyébként sem volt alkalmas. A Vénuszon és a Marson gigantikus városok emelkedtek, miközben a Földön egyes elmaradottabb helyeken „post-war dream”-szerű kommunákban olyan erkölcsi-etikai norma vált mérvadóvá, amely alapján egy ember élete alig ért többet, mint egy liter benzin.
Egyes nemzetek hadseregei tehetetlenek voltak a terjedő anarchiával szemben és az ENSZ lehetetlen határozatai nem oldottak meg semmit. Azok a multinacionális és gigantikus konszernek, amelyek a gazdaság, a telekommunikáció és az űrhajózás mögött álltak, saját hadseregeket állítottak fel és totalitárius uralomra törve átvették a hatalmat a Földön. A XXII. század közepére a véres színjáték a végéhez közeledett. Az ENSZ a „hatalmát” – ami mindig is jelképes volt – átadta egy Világkormánynak, mely nem annyira politikai, mint inkább gazdasági alakulat volt, és feloszlatta önmagát.
Az űrtechnikában hatalmas ugrás történt. Az űrhajók beléptek a „hiperűrbe”, és az ember végre elindult a csillagok felé.
Több millió ember indult a távoli csillagokba, és hamarosan a lakott világok létrehozták a Konföderációt.
2190-ben a Világkormány bevezette az új időszámítást, és ettől az időponttól kezdődően számították a Novus Ordo Seclorumot – az Új Világrendet, és az az elit, ami átvette az uralmat, sosem látott hatalommal bírt. Egy új csillagközi arisztokrácia volt születőben, ami egy későbbi Csillagközi Birodalom vezető rétegének volt az alapja.
A világ legfőbb urai a modern fegyverek árnyékában erőszakos módon, de paradicsommá tették a Földet és minden törvény fölött állva birtokolták a hatalmat. Ekkor az ismeretlenség homályából felbukkant egy ember, az elmúlt évezredek legnagyobb zsenije: William Suger.
És ez az ember átment az időn!
A vezető hatalmasságok persze azonnal felismerték ennek a megvalósult utópiának a jelentőségét, és szabad kezet adtak a tudósnak, akit a fizikusok és a matematikusok nagy többsége őrültnek hitt. Az Időkutatási Intézetet a lehető legnagyobb titokban fejlesztették ki, és a NOS vezetői már előre lelkesedtek, ha arra gondoltak, hogy uralmukat a régmúlt korokban is megalapozhatják. Ám Suger visszavonulót fujt, és bejelentette, hogy az időutazást csak szigorúan tudományos célokra lehet alkalmazni, és szó sem lehet arról, hogy bizonyos körök katonapolitikai célokra használják majd. Ezen a ponton kezdődött az Intézet és a Világkormány mindmáig fennálló konfliktusa, amely oda vezetett, hogy Suger megépítette a Katedrálist, és bezárkózott a gigantikus falak közé. Bizonyos politikai körök megpróbálták átvenni a hatalmat az Időkutatás fölött, de addigra a szellem már régen kiszabadult a palackból, s az Intézet a modern tudomány olyan vívmányaival és a korokon átívelő szakrális tudás olyan biztonságával bástyázta körül önmagát, hogy a NOS urai legfeljebb jó partneri viszonyt alakíthattak ki vele, de végérvényesen le kellett mondaniuk arról, hogy ők legyenek az idő urai…
A Katedrális éves jelentései az időutazásokról komoly vitákat eredményeztek a csillagközi szenátusban, hiszen sokan sejtették, Suger legalább a felét eltitkolja annak a tevékenységnek, amit az Intézet végez az időben, és azok a jelentések sem fedik a teljes igazságot, amelyeket eljuttat a Novus Ordo Seclorum vezetőihez. A Katedrális egy olyan titokzatos hatalommá vált, amely legfeljebb gesztusokat tett a Konföderációnak, ám nem osztotta meg vele a titkait. Egyre több politikai vezető gondolt arra, hogy valójában Suger és társulata vezeti a bolygót és a vele szövetségben álló világokat.
Suger nagyon jól tudta, hogy borotvaélen táncolt, ezért megtette a megfelelő lépéseket annak érdekében, hogy a mindenkor fennálló világi hatalom számára sohase legyen nélkülözhetetlen.
William Suger titokban találkozott a legrégibb és legbefolyásosabb spirituális hatalom, a Katolikus Egyház vezetőjével. A zseniális tudós felajánlotta a szövetséget a Vatikánnak, aki azonnal és feltétel nélkül belement, hiszen a Katedrális valóban tudta, hogy mi történt a Golgotahegyen, és a pápa áldását adta Suger azon elképzelésére, hogy egy katolikus elit csapatot kell szervezni, akiket Jezsuitáknak hívnak! A Katedrális nélkülözhetetlenné tette magát, és amikor a NOS vezetői erre rádöbbentek, azonnal tudták, hogy az Intézet olyan úton jár, amelyről soha többé nem lehet letéríteni. A két hatalom – a látható politikai és a láthatatlan szakrális – kezet nyújtott a másiknak és mindent elkövettek, hogy jól megférjenek egymás mellett az emberiség érdekében. A Katedrális elkötelezte magát amellett, hogy nem avatkozik bele a folyó politikai ügyekbe, és a világi hatalom lemondott arról, hogy birtokolja az időt.

James Walther Burns a világ egyik leggazdagabb embere volt, és elhatározta, hogy átmegy az időn. Tudta, hogy a Katedrális ezt mindenképpen meg akarja akadályozni, ezért titokban dolgozott. Tucatnyi matematikust és fizikust fizetett azért, hogy kidolgozzanak egy független technológiát, amely segítségével megvalósíthatja az álmát.
Nem motiválták tudományos célok, ő csak egyvalamit akart, de azt nagyon. A XX századi kábítószerpiacot az akkori USA-ban.
Csupán egyetlen ellenfele volt: William Suger és titokzatos emberei, akik közül egy talán itt van a kastélyában…

– Nyugodjon meg, Aleister, nem fogom lebecsülni Sugert – mondta Burns. – Ám most beszéljünk egy másik problémáról. Arról, ami miatt tizenöt fényévnyi távolságból kénytelen voltam hazarepülni. Beszéljünk Geraldo lányáról!
Aleister összefoglalta, amit tudott, a végén így fejezve be:
– Szerintem, ön már túl nagy ember ahhoz, hogy félnie kellene attól a leleplezéstől, amely évekkel ezelőtti titkait tárná a nyilvánosság elé. Amíg Evangelin élt, okozhatott volna pár kellemetlen percet, de most hogy halott, már végérvényesen fátylat lehet borítani a Montelini ügyre.
– Nézze, Aleister! – mondta a szenátor. – Engem a dokumentumok érdekelnek… és most nem tudjuk, hol vannak. Ha kiderülne, hogy benne vagyok a drogüzletben, még mindig roppant kellemetlen lenne számomra. Nagyon lentről jöttem, és nagyon magasra emelkedtem, ezért nem hagyhatom, hogy bárki is lerántson innen… Mit tudhat ez a Mark Wilson?
Aleister lebiggyesztette az ajkait.
– A CBI szerint hetekig együtt élt Evangelinnel. Lehet, hogy a lány mindent elmondott neki, de az is lehet, hogy semmit sem tud…
– Maga szerint? – tudakolta Burns.
– Talán az újságírónál vannak a dokumentumok… esetleg egy másolat. Mi a terve uram? – kérdezte Aleister, de nem kapott választ.
Burns elgondolkodva felállt, és elindult a bálterem ajtaja felé. Rendbe szedte a ruháját, mielőtt kilépett volna a táncosok közé.
– Mi legyen Mrs. Burns ügyével? – kérdezte óvatosan Aleister, de a szenátornak úgy látszik, más járt a fejében.
– Mark Wilson minden lépéséről tudni akarok, és ha felmerül a gyanú azzal kapcsolatban, hogy tud rólam, akkor kapják el!
– Tehát likvidáljuk?
– Nem, Mr. Aleister! Hozzák elém! – mondta Burns, és kilépett a feltáruló ajtón a fénybe.

2295. január 15. Hawaii, Intervenciós Központ (5. nap)

A HAJNALI fölkelést volt a legnehezebb megszoknia. A számítógép 05. 00-kor ébresztette, és Tess tudta, hogyha tíz percen belül nincs készen, akkor Cynthia máris ott terem és kérdőre vonja, hogy miért nem pattan ki az ágyából, amikor a „hasára süt a nap”.
A nap csak mesterkélt illúzió volt, de mégis csodálatos fénnyel aranyozta be a tájat, amint felkelt a távoli hegylánc hófödte csúcsai fölött, és Tess teli tüdővel szívta be a hajnali hűvös levegőt.
Egyedül volt elszállásolva egy parányi faházban. A ház egy tó partján állt, és amikor a lány először meglátta, szólni sem tudott a döbbenettől. Egész életében hipermodern környezetben élt, amelyben szinte csak a műanyagok és az üveg volt meghatározó építőanyaga a körülötte látható tárgyaknak és mindenütt titokzatos elektronikák szolgálták a kényelmét, de itt a Hologramok Birodalmában a dolgok hirtelen szakrális jelentőségűvé váltak, és ő kimondottan élvezte ezt a furcsa „időutazást”.
Hiába mondta ki azt a szót, ha belépett egy helyiségbe, hogy „Fény!”, a lámpák sötétek maradtak. Oda kellett menni valami vacakhoz – kapcsolónak hívták –, és meg kellett érinteni. Az ablakok nem váltak sötétté a parancsszavára, hanem valamilyen spalettát kellett eltekernie. Ha friss levegőre vágyott, akkor viszont ki kellett nyitnia az ablakot. Légkondicionálás sem volt, de nem is vágyott rá. Amikor először szembesült ezekkel a dolgokkal, nem tudta, hogy bosszankodjon vagy szórakozzon rajta. Amit tudott, az az volt, hogy ugyan több száz méterrel van a föld alatt – akárcsak Los Angelesben –, de végre életében először szabadnak érzi magát, és ezt az érzést senki sem veheti el tőle. Az ittlétének harmadik napján támadt egy furcsa gondolata. Ha valaki fölajánlaná neki azt a lehetőséget, hogy örökre itt maradhat, valószínűleg igent mondana. Tagadhatatlan tény, hogy valami mindig is hiányzott az életéből, és ez a valami a romantika volt. Itt a Hologramok Birodalmában szinte minden romantikusnak tűnt…
Tess belebújt a fekete színű, katonai gyakorlóba, és felhúzta a pneumatikus bakancsokat. Hátrakötötte a haját, és elindult, hogy csatlakozzon a katonákhoz. A nap futással kezdődött mindenféle materializált akadályokon keresztül. Az első reggel kis híján „belehalt”, de ahogy teltek a napok, egyre könnyebben teljesítette a kötelező ötezer métert. Az ezredes azt mondta, hogy a fizikális felkészítés nagyon fontos tényező egy sikeres ugrásnál.
Az ezredes életének egyik nagy élménye volt…

Cynthia megmondta Tessnek, hogy Hawaii-on van, de finoman a tudomására hozta, hogy ne nagyon érdeklődjön a pontos helyszín iránt. Egy katonai gravokocsival jöttek a repülőtértől az őserdőn át. Az intervenciós nő vezetett, és Tess arra még határozottan emlékezett, hogy a Konföderáció tengerészgyalogsága által ellenőrzött sugárkapun is túljutottak, ám ezután Cynthia „elaltatta” a pszichoszondával, és amikor fölébredt, a csodálkozástól tátva maradt a szája.
Az enyhe szellőben hatalmas fenyőfák susogtak egy tó partján és a hold kerek tányérja visszatükröződött a sötét vízen. Az égboltozat is sötétbe borult, és a csillagok úgy ragyogtak a fejük felett, mintha parányi gyémántokat hintettek volna a fekete bársonyra.
A tó körül parányi házikók sorakoztak. A kocsi egy kétszintes terméskőből épült ház tövében állt meg, és Tess hitetlenkedve szállt ki belőle.
– Tetszik? – kérdezte Cynthia.
– Nagyon szép. A föld alatt vagyunk, ugye?
Cynthia úgy csinált mintha nem is hallotta volna a kérdést, de Tess nem hagyta ennyiben a dolgot.
– Évekig éltem a földfelszín alatt, és megérzem az ózon illatát. Igazam van?
Cynthia szája mosolyra görbült, és csak ennyit felelt:
– Én többet erről a helyről nem mondhatok. Ha Kerwin ezredes úgy gondolja, hogy ennél többet célszerű tudnod, akkor majd beavat. Ő lesz a parancsnok ennél az akciónál.
Ekkor hallott először az ezredesről. Úgy gondolta, hogy szigorú tekintetű és javakorabeli katonatiszt, akitől rettegnek az emberei.
Tess a hátára kanyarította a táskáját, és követte Cynthiát a parancsnoki épületbe. A szőke nő végigvezette egy folyosón, majd intett neki, hogy itt várakozzon, és bekopogott az ajtón. Odabentről hangfoszlányok szűrődtek ki. Az ezredes nyilván nincsen egyedül.
– Tessék! – hallatszott az ajtó mögül.
Cynthia benyitott, de nem csukta be maga után az ajtót, és Tess nem állta meg, hogy ne kukucskáljon be a résen. Odabent érdekes dolgok történtek. Két meglehetősen furcsa ruhába öltözött alak keringett egymás körül, és a lány számára szinte érthetetlen nyelven beszéltek.

– Csak tanúsítsad illőn, hogy a férje
porhüvelye ott nyugszik sírba téve
Pádovában. Ez kell és semmi más.
– Vagyis a lábamat szedjem máris nyakamba!
– Erről szó sem esett! Sancta Simplicitas!
Csak tanúsítsad látatlanba!

Tess pillanatok alatt rájött, hogy valamilyen színházi előadás holografikus felvételét látja. A következő pillanatban a két színész átlátszóvá vált és szertefoszlott. Cynthia jelent meg az ajtóban, és kitárta Tess előtt.
– Gyere!
Tess belépett a félhomályos helyiségbe, és letette a táskát a lába mellé. A szeme még káprázott a hologramtól és nem látott jóformán semmit.
– Kapcsolja fel a villanyt, zászlós, és várakozzon odakint! – hangzott a parancs.
A szobában kinyúltak a fények, és Cynthia kiment.
Tess egy háromszáz évvel ezelőtti ízlésnek megfelelően berendezett dolgozószobában találta magát. A falakat régi világtérképek és rézmetszetek borították, a környező polcokon rengeteg könyv sorakozott még azokból az időkből, amikor nyomtatták őket. A szemközti falat ősrégi szúró- és vágófegyverek díszítették. A látványt még a Hadtörténeti Múzeum is megirigyelhette volna, de ezek a fegyverek egytől-egyig vadonatújnak és eredetinek tűntek. Az ezredes egy hatalmas íróasztal mögött ült, és lassan felemelkedett. A kezét nyújtotta.
– John Michael Kerwin vagyok a kettes beavatkozó alegység parancsnoka.
Tess hiába kutatott az emlékezetében, de nem emlékezett olyan pillanatra, amikor találkozott volna egy ilyen jóképű férfival. Kerwin még a negyvenen „innen” volt. Fekete pólója alatt egy testépítőt is meghazudtoló izmok domborodtak, mégis ruganyosnak és lazának tűnt.
– Hello! – mondta a lány, és kezet fogott a férfival az asztal fölött. Ha ez a férfi a parancsnoka, akkor nem lesz nagy baj…
Kerwin hellyel kínálta a lányt, aki leült egy öblös karosszékbe, és kíváncsian vizsgálgatta a környezetét. A fegyverek tetszettek neki a leginkább.
– Azok ott mind eredetiek? – kérdezte, hogy kérdezzen valamit.
– Igen. Ez a fal itt a hátam mögött a gyűjtőszenvedélyem jeles bizonyítéka. Ezeket a fegyvereket én szedtem össze a különböző korokban a XI. századtól a XIX. század végéig bezárólag.
– Elég érdekes hobbyja van, ezredes. Látom, sokat volt a Távol-Keleten – mondta Tess a fegyvereket vizsgálgatva. – Az ott egy kuszarigama?
Kerwin oda sem nézett, úgy felelt:
– Az egy kuszarigama. A nindzsák közismert fegyvere volt.
– Ők valóban léteztek? Azt hittem, csak legenda.
– Itt ül maga előtt az egyikük – jelentette ki az ezredes olyan hangsúllyal, mintha arról beszélne, hogy délután esni fog.
Tess erre nem tudott mit mondani. Mosolyogva nézte a férfit, aki hirtelen témát váltott.
– Nagyon jó előzetes információkat kaptam önről, Miss Gordon, és roppant módon örülök, hogy professzionális szinten foglalkozott a harcművészetekkel, mert így képes az önfegyelemre. Erre az adottságára igen nagy szüksége lesz a következő két hétben, illetve az alatt a pár nap alatt, amit odalent töltünk majd az ókorban. Remélem, tisztában van vele, hogy most már nem táncolhat vissza, ezért maximális hozzáállást várok el minden olyan dologban, amit itt tapasztalni fog a továbbiakban. Oké?
– Természetesen.
– Helyes. Milyen szintű tájékoztatást kapott a feladatról?
– Annyit tudok, hogy kétezer-háromszázhúsz évvel ezelőtt élt egy nő Pompejiben, és én nagyon hasonlítok rá…
– Értem. És ezt kitől tudja? – kérdezte Kerwin, miközben kihúzta az íróasztal fiókját. Tucatnyi színes felvételt adott át a lánynak. A képek Nauszikaát ábrázolták, és Tess szinte szóhoz sem jutott a döbbenettől. Mintha a saját fotóit nézte volna.
– Cornelius Handstől – felelte csendesen, még mindig a képek hatása alatt állva.
– Magának ilyen befolyásos barátai vannak?
– Az azért túlzás, hogy a barátom. Mégis ki ez az ember?
– A Bíboros helyettese. Tess most hallotta életében először ezt a szót. Nem tudta, kiről van szó, de feltételezte, hogy a Katedrális legfőbb uráról. A Nauszikaát ábrázoló felvételeket letette az asztalra.
– Végül is mit kívánnak tőlem? – kérdezte.
– Még túl korai lenne, hogy körvonalazzam az ön előtt álló pontos feladatot, de nagyon valószínű, hogy a biztosításunk mellett be kell mennie egy házba Nauszikaának öltözve és el kell odabent helyeznie egy speciális felderítő egységet. Látszólag nem tűnik bonyolultnak a dolog, de tapasztalatból tudom, hogy az ilyen könnyű feladatokon szokott az ember a legnagyobbat bukni.
– Mennyire veszélyes ez a dolog?
– Vannak bizonyos részletek, amely alapján ez meglehetősen veszélyesnek tűnik, de ne felejtse el, hogy mi is ott leszünk és nem hagyjuk, hogy bajba kerüljön!
– Elmondaná nekem ezredes, hogy mik ezek a „bizonyos részletek”?
– Nézze, idővel meg fog ismerkedni az akció teljes lebonyolítási menetével és akkor feltárjuk majd ön előtt ezeket a részleteket is. Ám most egyelőre koncentráljunk arra a dologra, hogy minél előbb tudjon elfogadható módon beszélni latinul és görögül. Erre két hetünk van.
– Nem túl rövid idő ez? – hitetlenkedett a lány.
– Nem. Ön mélytudati oktatógépek segítségével fogja ezt a két nyelvet elsajátítani, és két hét alatt el fogja érni az anyanyelvi szintet. Persze, ez az állapot nem tart majd sokáig, és a felkészítés utolsó napjától számítva körülbelül a tizenötödik napon rohamosan elkezd majd felejteni. Ám nagyon reméljük, hogy ekkor már nem leszünk odalent. Úgy tervezem, hogy az akció összesen három napot vesz igénybe, aztán visszatérünk a XXIII. századba.
Tess kérdezni akart valamit, de kinyílt a szoba ajtaja, és ez belefojtotta a szuszt.
Egy nő lépett be az ajtón. Fekete zubbonyán fényesen csillogtak a rangjelzések és az állományjelző. Ez utóbbi egy szárnyas homokórát ábrázolt, és mosolyognivalón egyértelmű volt a jelentése: „A pergő idő szárnyaló harcosai!” A fiatal nő úgy nézett ki, mint egy mintakatona, és Tess számára akkor is nyilvánvaló lett volna, hogy egy tisztet lát, ha nem lettek volna a vállán a hadnagyi rangjelzések, amelyek hasonlatosak voltak a Konföderáció hadseregében rendszeresített csillagokhoz. A nőnek rövidre nyírt szőke – szinte fehér – haja volt és kíváncsi pillantásokkal méregette Tesst, aki felállt, s a kezét nyújtotta, miközben Kerwin bemutatta.
– Michelle, ez a fiatal hölgy Tess Gordon. Ő lesz Nauszikaá.
– Michelle Morell hadnagy, műszaki tiszt – hadarta a nő, és gyorsan kezet fogott a lánnyal, aztán úgy tűnt, nem is foglalkozik vele. – Nicholson vezérőrnagy? – kérdezte Kerwintől, aki megrázta a fejét.
– Eredetileg úgy tervezte, hogy ma érkezik Miss Gordonnal, de Cornelius Hands berendelte a Katedrálisba. Feltételezem, hogy az elkövetkező napokban meglátogat majd minket. Egyelőre a zászlóssal ideküldette Miss Gordon személyi anyagát, és sok sikert kíván – mondta Kerwin, és egy parányi holofilm kazettát tolt Michelle elé. A hadnagy vetett egy gyors pillantást a filmkazettára, aztán Tesshez fordult:
– Maga tényleg abból élt az utóbbi időben, hogy illegális pusztakezes mérkőzéseken indult?
– Igen – felelte csendesen a lány.
– Milyen stílusban? Remélem, nem egy hülye karatés?
– Az imádkozó sáska északi stílusát használom, a Tai Mantist és a Fu Jow Pai-t, a tigriskarmot…
– Ne haragudjon, de ezt nem nézem ki magából – mondta Michelle, és Tess azonnal tisztában volt vele, hogy utálni fogják egymást.
– Kerwin ezredes is inkább hasonlít egy aftershave reklámra, mint egy nindzsára – jegyezte meg Tess, miközben villámló szemekkel nézte Michelle-t, akinek valósággal leesett az álla erre az utóbbi mondatra.
Kerwinnek minden lélekjelenlétére szüksége volt, hogy el ne nevesse magát. Tetszett neki a lány talpraesettsége, és csak az bosszantotta, hogy Michelle képtelen visszafogni magát.
– Segíthetek valamiben, hadnagy? – kérdezte Kerwin, és még mindig mosolygott.
Michelle nagy nehezen megtalálta a saját hangját:
– Ezek a kerámia impulzuspisztolyok, amelyeket a fejlesztésről küldtek a múlt héten, szart sem érnek, mert a tizenötből háromnak szétégett az elektronikája, amikor Serrault feltöltötte őket fél órával ezelőtt. Örültem volna, ha Nicholson itt van, mert visszavitettem volna vele az egész kollekciót. Kimondottan kértem, hogy a Glock kettes típusából küldjenek, de úgy látszik, egyesek a fülükön ülnek a Katedrálisban.
Kerwin gyorsan lerendezte a dolgot.
– Ha Nicholson megjön, feltétlen szólok neki, addig a törzsőrmester csomagolja vissza az egész kollekciót a lézeres célzóberendezések kivételével, mert azt hiszem, ezek kompatibilisek a Glock lézerfegyverével. Spóroljunk ott, ahol tudunk. Van még valami?
– Ennyi.
– Oké! Ha nincs más dolga, foglaljon helyet, hadnagy, mert van még egy-két fontos dolog, amit föltétlen szeretnék elmondani Miss Gordonnak.
Michelle leült, és rágyújtott. Érdekes öngyújtója volt. Föl kellett csapni a tetejét, és megdörzsölni egy recézett hengert. A lángja olyan volt, mint egy parányi fáklya.
– Mielőtt Morell hadnagy megérkezett volna, úgy tűnt, kérdezni akar valamit? – fordult Kerwin Tess felé, aki örömmel vette tudomásul, hogy a férfi odafigyel rá.
– Ööö, igen… Elmondta, hogy nagyjából mi lesz a feladatom, én meg azt szerettem volna kérdezni, mi lesz az önök feladata?
Michelle mondani akart valamit, de Kerwin gyorsabb volt:
– Lehet, hogy likvidálnunk kell két embert. Az intervenciós csoportok elég drasztikusan szoktak beavatkozni, elvégre katonák vagyunk. Mielőtt kapcsolatba került volna a Katedrálissal, egyáltalán hallott valamit az időutazásról?
– Természetesen hallottam róla, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy hittem benne. Az átlagembereknek nem sok információja van ezekről a dolgokról, és nagyon sokan vannak ezen a bolygón… legalább tízmilliárdnyian… akik számára a maguk Katedrálisa csupán egy nagyon szép mese, egy mítosz a XXIII. század végéről. Tudja, ezredes, furcsa dolgokat képes produkálni az élet! Nem is olyan régen a barátommal beszélgettem erről, és ő abszolút tagadta az időutazás tényét, pedig nem egy hülye pasas. De végül is miért higgyen egy olyan dologban, amelyről egyáltalán semmi elképzelése sincs…
– A barátja tudja, hogy itt van? – kérdezett közbe Michelle.
– Mark úgy tudja, hogy meghaltam – válaszolta csendesen Tess. – Azt hiszem, ez benne lesz az anyagomban…
Rövid csönd következett. Kerwin összenézett Michelle-lel, aztán előrehajolt, és összefonta az ujjait az asztal lapja fölött.
– Nem árulunk el titkot azzal, hogy elmondjuk önnek, Morell hadnagy és jómagam már kaptunk egy alapvető tájékoztatást a személyével kapcsolatban és tisztában vagyunk azzal, hogy a Tess Gordon csak egy felvett név. Hamarosan találkozni fog majd a hajózó állománnyal, és az elkövetkező két hét alatt nyilván jól megismeri őket. Ám arra szeretnénk kérni, hogy ne beszéljen másnak arról, hogy ön valójában Evangelin Montelini. Szeretném, ha ez a dolog csak így hármunk között maradna. Gondolom, ez önnek is könnyebb így?
– Igen. Nem különösebben szeretek beszélni a múltamról – bólogatott Tess. – A múltam egy eleven seb, ami képtelen behegedni, és ha jól belegondolok, a múltamnak köszönhetem azt is, hogy most itt vagyok és azt is, hogy az a férfi, akit szeretek, most halottnak hisz…
Az ezredes érezte, hogy Tess számára meglehetősen fájdalmas az, amit a lány az elmúlt napokban átélt, ezért nem feszegette tovább a dolgot, és visszatért az előző gondolatához.
– Most nem akarok beszélni önnek az időutazás történetéről, amely alig fél évszázadot ölel fel és a technikai részletekről sem, mert túl sok időt venne igénybe. Ha a későbbiekben bármilyen kérdése felmerülne ezzel kapcsolatban, akkor az embereim, illetve Morell hadnagy és én szívesen állunk a rendelkezésére. Ám most csak ennyit: három fajta embertípus léphet át az időn. Az egyik a tudományos kutató, aki semmilyen szinten sem avatkozhat be az eseményekbe, s feladata csak a megfigyelés és a történtek pontos regisztrálása. A második lépcsőben átlépő emberek már nagyon jól képzett ügynökök, akiket akciócsoportosoknak is hívunk. Ők már rendelkeznek azokkal a kondíciókkal, hogy adott esetben megváltoztathatnak egy történelmi szituációt. Föl vannak hatalmazva arra is, hogy embert öljenek, ha a tudományos kutatót meg kell védelmezniük. Mi, intervenciósok vagyunk a legutolsó lépcső. Általában akkor megyünk át, ha valakit meg kell menteni, vagy komoly fegyveres beavatkozásra van szükség. Ha jól halad Nauszikaá imitálásában, akkor majd elmesélek pár megtörtént esetet. Érdekelné a dolog?
– Hogyne, ez nagyon izgalmasan hangzik – felelte Tess.
– A pontos tájékoztatás kedvéért el kell mondanom, van még egy negyedik kaszt is, de róluk nagyon keveset tudni. Ezek az emberek a Katedrális fejvadászai. Mindig magányosan dolgoznak és csak a Bíborosnak tartoznak engedelmeskedni. Ez egy misztikus kaszt és a munkájukat a lehető legnagyobb titokban végzik.
– Ez a Bíboros a Katedrális vezetője? – érdeklődött a lány.
– Igen.
– Gondolom, a Bíboros egy számítógép.
– Nem. A Bíboros egy ember, és William Sugernek hívják.
– Értem – mondta Tess. – Szeretném, ha mondana pár szót arról, hogy mire számíthatok az elkövetkező két hétben. Nézze, végül is én döntöttem úgy, hogy belevágok ebbe a dologba, még akkor is, ha bizonyos értelemben véve úgy kellett meghoznom ezt a döntést, hogy nem volt más választásom. Most nagyon elszakadtam a valóságtól, és egy furcsa álom szereplőjének érzem magam, de még ebben a helyzetben is szeretnék arra törekedni, hogy megálljam a helyem. Nekem talán ez az utolsó lehetőségem, hogy eltűnjek a Novus Ordo Seclorum egyik vezetőjének a szeme elől, és nem akarok csalódást okozni…
– Azt hiszem, maga nem fog csalódást okozni – mondta csendesen Kerwin, és vetett egy gyors pillantást Michelle-re, akinek az arcáról semmit sem lehetett leolvasni. – Azt pedig, hogy mi a jól megtapasztalható valóság, úgy értelmezem, hogy mindez csupán nézőpont kérdése. Ön kiválóan megállná a helyét egy XXIII. századi nagyvárosban, mert az ott megtapasztalható dolgok tökéletesen elhelyezhetőek abban a sajátos világképben, amit racionális alapokra helyezve kialakított a környező világról… Tud követni, Miss Gordon?
– Próbálom. 
Kerwin saját magára bökött:
– A mi világunk valóban túlmutat az ön racionalizmusán, de ez is egy valóság, sőt, a számunkra igazából csak ez a valóság. Azt mondta, hogy egy furcsa álom szereplőjének érzi magát, pedig higgye el, csak most ébredt fel igazán. Az időutazás maga a „véres” valóság.
Tess fészkelődni kezdett a széken, mintha zavarban lett volna.
– Úgy veszem ki a szavaiból – kezdte –, mintha hibáztatná valamiért azokat az embereket, akik a XXIV. század küszöbén nem hisznek abban, hogy át lehet menni az időn.
– Félreért engem, Miss Gordon. Maga azt mondta pár perccel ezelőtt, hogy legalább tízmilliárdnyian nem hisznek az időutazásban, de higgye el nekem, én nem arról beszélek, hogy ez az ő „bűnük”. Ezeknek az embereknek egyszerűen nincs elég információ a kezében ahhoz, hogy világos és helytálló képet tudjanak alkotni erről a kérdéskörről.
– Akkor miről beszél, ezredes?
– Arról, hogy most végre fölébredt egy hosszan tartó nyomasztó álomból, és rádöbbenhet arra, a valóság ezernyi káprázatnál is csodálatosabb, szinte katartikus élmény.
Tessnek ehhez már nem volt hozzáfűznivalója, és elkönyvelte magában, hogy az ezredes egy intelligens férfi. Odalent, Los Angeles alatt ez a „típus” hatalmas hiánycikk volt…
Kerwin ismét elővett valamit a fiókból, és átnyújtotta a lánynak. Egy átlagos kinézetű műanyag dosszié volt, és amikor Tess belekukkantott, sűrűn teleírt lapokat látott.
– Ezt még a ma éjszaka folyamán föltétlen tanulmányozza át! Nem árulok el vele titkot, de amit ebben a dossziéban talál, azt két hét elteltével úgy kell tudnia, mint az egyszer-egyet. Kinyomtattuk magának, hogy bármikor elő tudja venni. Ezt az anyagot minden pillanatban a kezében akarom látni. Filmkönyvként nyilván kényelmesebben lehetne kezelni, de azt szeretném, ha tele lenne a jegyzeteivel és az aláhúzásaival. Nyilván nem ismeri ezt a tanulási módszert, de higgye el, hogy nagyon hatásos. Fogta?
– Fogtam.
– Helyes! Nyissa ki legyen szíves, és nézzük meg a munkabeosztását! Ott látható az első oldalon…
Tess kinyitotta, és beleolvasott.
– Na, menjünk végig rajta – ajánlotta Kerwin, és közelebb hajolt. – Minden reggel nulla öt órakor ébreszti majd a személyi számítógépe. Felöltözik, és tíz percen belül itt kell lennie a parancsnoki épület előtt. Szeret futni?
– Igen, de az utóbbi két évben nem nagyon volt módom ilyen jellegű edzésmunkát végezni.
– Na, itt rá lesz kényszerítve, mert a fizikális felkészítés hallatlanul fontos egy sikeres ugrás végrehajtásához. Az embereim bármikor képesek könnyedén lefutni egy maratoni távot, és ez a reggeli ötezer méter csak egy könnyed kocogás a számukra. Remélem, önnek sem lesz probléma.
– Nem hiszem.
– Oké, menjünk tovább! A futás után visszatérhet a szállására, és tisztálkodhat, aztán reggelizhet az étkezdében. Ha sikerül jól beosztania az idejét, akkor még lesz egy fél órája nulla-hétig, de azután minden nap latin nyelvet fog tanulni egy mélytudati oktatógép segítségével a kettes tanteremben. Ott egy árva lélekkel sem fog találkozni, csak számítógépekkel. Az első alkalommal a zászlós majd megmutat mindent, és ha bármi problémája akad, akkor bátran forduljon hozzá vagy hozzánk. Tíz nulla-nulláig latint tanul, aztán kap fél óra szünetet. A szünet után görögül fog tanulni ugyanazzal a géppel tizenhárom-harmincig és utána másfél óra pihenésre van lehetősége. Ez alatt megebédelhet. Remélem, nem vegetáriánus?
– Nem vagyok vegetáriánus. Szeretem a szintetikus húsokat és kedvencem a kínai konyha.
– Nos, itt kínai konyha nincs, de igazi húsok vannak… Ebéd után speciális gyakorlatokon vesz részt, amint látja, ez minden nap más lesz.
Tess az órarendjét tanulmányozta. A dolog izgalmasnak tűnt.
– Mi az, hogy „stílusgyakorlatok”? – kérdezte.
Kerwin Michelle-re nézett. Úgy nézett ki a dolog, hogy ez utóbbi „tantárgy” a hadnagy szakterülete.
– Meg kell tanulni ugyanúgy járni, gesztikulálni, öltözködni és viselkedni, mint Nauszikaá – felelte Michelle, és Tess azonnal tisztában volt vele, hogy ez lesz a legnehezebb tantárgy, s nem csak az oktató személye miatt.
– De mi van akkor ha a hangom teljesen más tónusú, mint Nauszikaának? – akadékoskodott a lány, de a kérdése logikus volt.
– A műhold csak vizuális megfigyelést végzett, és Nauszikaá eredeti hangja a mi számunkra is meglepetés lesz. Ám aggodalomra semmi oka, mert a hangját és az intonációját majd Pompejiben fogjuk beállítani, ha eljut odáig – mondta Michelle, és a cigarettája parazsát nézte.
Tess a mondat végét elengedte a füle mellett, és negédesen mosolygott a szőke nőre. „Hülye picsa!” Tess arra eszmélt, hogy Kerwin hozzá beszél:
– Tizenhét nulla-nulla órától saját maga oszthatja be az idejét a másnap reggeli ébresztőig. Idelent a Hawaiiban érvényes helyi időhöz igazodunk, és majd így állítsa be az óráját, Miss Gordon. A vacsora este tizenkilenc nulla-nullakor van. Hivatalosan nincsen takarodó, de reggel nullaötkor mindenkinek frissnek és munkaképesnek kell lennie. Korrekt?
– Korrekt! – ismételte meg Tess, és megint csak a beosztását tanulmányozta.
– Van kérdése?
– Rengeteg kérdésem lenne, ezredes, és nem is tudom, melyikkel kezdjem.
– Kezdje azzal, ami a leginkább foglalkoztatja.
– Végül is kicsoda ez a Nauszikaá? Gondolom, a stílusgyakorlatok alatt kiderül, de már most szeretnék róla hallani valamit.
– Nauszikaá egy hetéra – mondta Kerwin, aztán azonnal pontosított, mert rájött, hogy Tess valószínűleg nem ismeri ennek a szónak a pontos jelentését. – Tulajdonképpen egy kurva – jelentette ki a lehető legtermészetesebb hangon. – Jelent ez önnek bármi problémát?
Tess nem jött zavarba, de egy kicsit meglepődött, és ennek hangot is adott:
– Hát nem is tudom. Ha átmegyek Pompejibe, akkor ott le kell majd vetkőznöm? 
– Úgy gondolja, hogy az alakja kivetnivalót hagy maga után? – kerülte meg a kérdést Kerwin, és udvariasan mosolygott.
A lány büszkén állta a tekintetét, és megvonta a vállát.
– Végül is nincs okom panaszra… azt hiszem. Tehát a vetkőzést még szívesen elvállalom.
Kerwin töprengve nézte a lányt. Úgy tűnt, próbál finoman, a témát óvatosan körülírva, de azért érthetően fogalmazni:
– Nézze, Miss Gordon, elképzelhető, hogy Pompejiben kialakul majd olyan szituáció, miszerint kedvesnek és lojálisnak kell lennie egy férfihoz, és lehet, hogy ezt a férfit akkor látja majd életében először. Érti, hogy miről beszélek?
Tess nagyon is értette, és hirtelen nem tudta, mit is mondjon erre. Most zavarban volt. Töprengéséből Michelle zökkentette ki.
– Lehet, hogy Pompejiben szét kell majd tenned a lábad, kedvesem – jelentette ki a nő negédes hangon, és gúnyos mosollyal a szája szegletében nézett a lányra, aki dühtől csillogó szemekkel azonnal visszavágott.
– Nem lepne meg, ha ezt a tantárgyat maga oktatná… kedvesem!
– Morell hadnagy, megtenné azt a szívességet, hogy magunkra hagy minket? – vágott közbe Kerwin, mire Michelle azonnal felállt.
Szó nélkül kiment. Tess arra számított, hogy bevágja maga után az ajtót, de a zár szinte hangtalanul kattant, ahogy távozott.
Egy kis idő múlva Kerwin törte meg a csendet.
– Elnézést kérek a hadnagy viselkedéséért! Ha majd jobban megismeri Michelle-t, akkor tudni fogja, hogy hiba lenne őt megítélni az első benyomások alapján.
– Két dolgot szeretnék mondani, Kerwin ezredes – vágott közbe Tess, és a férfi elhallgatott. – Szerintem Morell hadnagy nem egyszerűen bunkó, hanem egy hülye féltékeny liba, és emiatt önnek nem kell mentegetőznie. A másik dolog: lehet, hogy ez a Nauszikaá egy kurva, de én nem vagyok az. Maga arra kér, hogy legyek lojális egy adott helyzetben, és tökéletesen megértem, hogy előadódhatnak ilyen helyzetek, csak azt nem tudom felfogni, hogy mennyire lojális a Katedrális hozzám, ha ilyen kiképzőket ültet a nyakamba, mint a műszaki tisztje? Én nem vagyok egy prűd nő, és talán még az önök szeme láttára is képes lennék szeretkezni egy vadidegennel… de elvárom, hogy tiszteletben tartsák az érzéseimet és azt is, hogy ne gázoljanak bele az önbecsülésembe!
Kerwin rezzenéstelen arccal nézte a lányt, aki határozottan tetszett neki. Egy szabad szájú rakoncátlan vadócnak tűnt, akiben mégis oly sok tiszta emberi érzés húzódott meg, és ezeket ki is sugározta magából. Azok az évek, amelyeket az utcán töltött, szinte minden nap megküzdve az életéért, nem rombolták le az igazi énjét, amelyből szinte tapinthatóan áradt az őszinteség, és sugárzott valami megfoghatatlan bűbáj, ami szinte auraként tapadt hozzá. De mindezeknek a ténye nem volt olyan hatással a férfira, mint az a felismerés a részéről, hogy Tess okos nő.
„Nem lesz vele probléma.”
– Hallja, amit mondok, tisztelt uram?
– Nem kell az „uram”! Szólítson csak úgy, ahogy eddig, és nyugodjon meg, hallom, amit mond és értem is! Zárjuk le ezt a témát azzal, hogy amikor Pompejiben lesz, és a Katedrális „érdekei” úgy kívánják, akkor félreteszi az alapvető morális és etikai megfontolásait, hogy tökéletesen végezhesse majd a feladatát… Most mit nevet?
Tess az asztalra könyökölt, és megtámasztotta az állát. A férfit nézte.
– Azon nevetek, ahogy maga beszél, ezredes. Végül is azt próbálja egy kulturált formában a tudomásomra hozni, hogy amikor parancsot ad rá, akkor nekem kefélnem kell?
– Előszeretettel és gyakran használ vulgáris kifejezéseket, vagy csupán keresve sem találna jobb szavakat? – kérdezte Kerwin. Egyre csak Tesst nézte, és le nem vette volna róla a tekintetét.
– Gondoljon, amit akar, ezredes! – mondta a lány.
– Megengedi nekem, hogy egyelőre ne osszam meg önnel a gondolataimat, Miss Gordon?
– Meg – nevetett a lány.
– Megmondom őszintén, az elején nekem sem tetszett, hogy a Katedrális alkalmazni akarja a tizenkettes direktívát, de azt hiszem, kedvelni fogom magát.
– Köszönöm…

A beszélgetés még több mint egy órán át tartott, és inkább Kerwin beszélt. A Római Birodalom történetéről volt szó, és a lány valósággal itta a szavait. Sorra kerültek a Néró korabeli aktualitások, és a férfi örömmel vette észre, hogy Tesst valóban érdekli a téma. A beszélgetés végén az ezredes egy váratlan kérdést tett fel a lánynak.
– Fél?
– Egy picit.
– Nincs rá oka – jelentette ki Kerwin, és ezzel lezárta a témát.
– Most menjen, Miss Gordon, Cynthia majd elkíséri a szállására és mindent megmutat önnek! A zászlós a holnapi napon fel van mentve minden gyakorlat alól, és csak az lesz a dolga, hogy segítsen önnek eligazodni a bázison. Holnap megismerkedik a hajózó állománnyal, már nagyon várják magát… Azt az anyagot pedig, amit átnyújtottam, még a ma éjszaka folyamán nézze át, de ne felejtse el, hajnali nulla-ötkor ötezer méter a terepen!
– Oké, ezredes. Kérdezhetek valamit?
– Tessék?
– Milyen érzés lesz?
Kerwin nagyon jól tudta, hogy a lány mire kérdez rá.
– Mintha kapna egy hatalmas pofont és utána beleesne egy kád jeges vízbe.
Kerwin részéről roppant plasztikusnak tűnt így lefesteni az időugrás fiziológiás hatásait, de ebből legalább értett a lány.
Tess felállt, lesimította a ruháját, és egy határozott, „jó éjszakát” után távozott.
Az első napja az intervenciósok között – leszámítva Michelle-t – jól indult, és tudta, rajta nem fog múlni a hasonló folytatás.
– Michelle-lel jó lesz vigyázni – mondta Cynthia, és egy szögről leakasztott kulccsal kinyitotta a tóparti házikó ajtaját. Beléptek, és a zászlós felkapcsolta a villanyt. A bútorok is fából készültek, és mindenhonnan friss fenyőillat áradt.
Tess a legapróbb részletekig mindent elmondott Cynthiának az ezredes irodájában történt dolgokról, és amikor befejezte, a szőke nő csak hosszú hallgatás után jegyezte meg, hogy vigyázzon Michelle-lel.
– Mondd csak, van valami az ezredes és a hadnagy között? – kérdezte Tess.
– Viszonyuk van – felelte kurtán Cynthia.
– Ennek a nőnek akkora agya van, mint egy fotocella, és komoly erőfeszítésembe került, hogy ne álljak fel és vágjam szájba. Ahonnan jöttem, ott a nőket azonnal felpofozták, ha játszották az eszüket – hadarta egy szuszra Tess, és látszott rajta, nagyon mérges.
Ám Cynthia ismét csak az előző véleményét ismételte meg:
– Jó lesz vigyáznod vele. Michelle egy pszichopata. Vannak nagyon jó pillanatai, amikor szinte kenyérre lehet kenni, de sajnos, nem ez az állandó állapota. Évekkel ezelőtt egy komoly trauma érte, és azóta ilyen. A legjobb tudomásom szerint Kerwin volt az, aki talpra állította és az ezredes intézte el azt is, hogy ne rúgják ki az intervenciótól.
– Miért, mit csinált? – kíváncsiskodott a lány.
– Ne haragudj, de erről inkább nem beszélek… 
Tess őrülten kíváncsi lett volna a dologra, de inkább nem feszegette.
„Itt valami titok lappang!” – gondolta a lány, miközben szótlanul kipakolt a táskájából.
Cynthia az ágyra ült, onnan nézte.
– Ez az én méretem? – kérdezte Tess, és egy halom szépen összehajtogatott katonai gyakorlóra bökött, ami az ágyon hevert. Járt hozzá egy pár pneumatikus bakancs is. Cynthia szótlanul bólintott. – Hol lehet itt tisztálkodni? – tudakolta Tess.
Cynthia megmutatta neki a parányi zuhanyozót, és elmagyarázta azt is, hogyan kell kinyitni a vizet. Amikor Tess kipróbálta, a kosztüm kabátja ujja csurom víz lett.
– Ezt a hülyeséget – mondta a lány.
– Az életünk nagy részét az elmúlt korokban töltjük, és az, hogy ódivatú régiségekkel vesszük körül magunkat, pusztán folyamatos gyakorlat a részünkről, de egy idő után romantikusnak fogod majd találni. Ezek a házak például fából készültek és a bútorok is XX. századi hangulatot idéznek. Körülbelül háromszáz évvel ezelőtt nézett ki így egy tusoló és a csapot tekerni kellett ahhoz, hogy a rózsából folyjon valami. Ebben a szobában a számítógépen kívül minden régiség, és egy iparművész elalélna a gyönyörűségtől…
Tess hirtelen kibújt a ruháiból, és beállt a zuhany alá. Cynthia szótlanul nézte pompázatos alakját, és ugyanazt kérdezte a lánytól, amit már oly sokan.
– Miért nem lettél fotómodell?
– Már évekkel ezelőtt címlapra kerülhettem volna, de azt hiszem, akkor már halott lennék…
A szőke nő nem értette, de Tess megfogadta Kerwin tanácsát, és nem kezdett el beszélni Burns szenátorról és a múltjáról.
– Hosszú történet – jelentette ki, aztán kisvártatva rákérdezett: – Hogyan lesz valakiből intervenciós katona?
– Senki sem születik annak – felelte Cynthia –, de nyilván az embert az élete során bizonyos körülmények terelik a Katedrális karjaiba. Soha senki sem tudja megkeresni a Katedrálist. Mindig az jön el az emberért. Aki idekerül, az már eleve jártas a harcművészetekben és alapfeltétel, hogy tagja legyen valamilyen hagyományos elit csapatnak. Az ezredes a „polgári” foglalkozását tekintve is katona még mind a mai napig. A zöldsapkás alakulatok kiképzője a reguláris haderőnél. Sokan vannak itt a Novus Ordo Seclorum fekete gárdájából, és ha jól tudom, Serrault törzsőrmester az SSS-nél szolgált. Ez utóbbi a Különleges Űrszolgálat. Ez a csúcs elit a Konföderáció hadseregében. Michelle a francia titkosszolgálatnak dolgozott… és így tovább. Amikor valaki idekerül, már túljutott az alapozáson. Most kérdezhetnéd, hogy mi az a plusz képesség, ami alapján kiválasztanak minket? Talán a társainkhoz képest is kimagaslóan nagy az intelligencia hányadosunk és nyilván fogékonyabbak vagyunk a humán területeken, mint az átlagember. Amit itt a speciális harcászati ismereteken kívül a fejünkbe vernek, az többnyire filozófia és művészettörténet. A különféle élő és holt nyelvek tökéletes ismerete, valamint a történelemtudomány, amit olyan szinten ismerünk, hogy a leszerelésünk után elmehetnénk akár egyetemi előadónak is.
– Mennyit kell itt lehúzni?
– A tiszteknek tíz, a tiszthelyetteseknek pedig öt év a kötelező.
– Mióta vagy itt? – firtatta Tess.
– Három éve – felelte Cynthia.
– Előtte mit csináltál?
– Zsaru voltam New Yorkban.
– Gondolom, nem a közlekedésrendészetnél.
– Egy terrorelhárító kommandónak voltam a tagja.
– Nem tudom megérteni, hogy egy ilyen szép nő, mint te, miért megy el zsarunak? – értetlenkedett Tess.
A nők világában csak a nők véleménye a mérvadó, és Cynthiának majdnem sikerült elpirulnia erre a „bókra”.
– És egy ilyen szép nő, mint te, miért lesz utcai harcos? – kérdezett vissza Cynthia.
Tess csendesen törülközött, és nem szólt semmit. Félrehajtott fejjel elgondolkodva nézte Cynthiát.
– Van családod? – tudakolta Tess a szőke nőtől.
– A szüleim élnek, de persze nem tudják, hogy mivel foglalkozom valójában. A Katedrális láthatatlanul működik, ám legalább akkora hatalma van, mint a NOS-nak, ha nem nagyobb…
– Igen, most már én is tudom. Hands a jachton elmagyarázta nekem a világ „spirituális” állapotát. Tudod, sohasem hittem volna, hogy ilyen dolgok léteznek a Földön. Azt hiszem, egy ostoba tájékozatlan liba vagyok, aki fölött elsuhant a saját százada.
– Tudod, Tess, ha évekkel ezelőtt nekem azt mondja valaki, hogy szemtől szemben fogok állni magával Napóleonnal, akkor hülyének néztem volna. Az élet produkál furcsa dolgokat.
– Hát igen – értett egyet a lány, aztán a gondolataiba merült. Cynthia hagyta, hogy elrepítse a képzelete, mert tudta, milyen érzés, amikor az ember ott áll a megvalósulni látszó álmok küszöbén…

Tessnek az élete során voltak már kellemesebb élményei, mint a Jan Holecka által vezetett reggeli futás és az azt követő erőnléti gyakorlatok. Az elmúlt két évben elszokott az intenzív mozgástól és küzdelmei túl rövid ideig tartottak ahhoz, hogy igazából megizzadjon.
Ezen a hajnalon kellett rádöbbennie arra, hogy meglehetősen elkényelmesedett, és bőven van pótolnivalója. Úgy érezte, szinte mindenki őt nézi, de csak a reggeli alatt volt módja igazából megismerkedni velük. Cynthia mindenkit sorra bemutatott, és a lány az egyik bókot kapta a másik után.
– Gerald Serrault vagyok – mondta egy meglepően magas és izmos férfi.
Cynthia „figyelmeztette” Tesst, hogy vigyázzon Serraulttal, mert a „világtörténelem legnagyobb nőcsábásza”. Tess számára viszont nem tűnt annak, és amikor ezt a benyomását a lány megsúgta Cynthiának, az felhívta a figyelmét arra, hogy „Casanova sem volt jóképű!”
– Maga szolgált a Special Space Services-nél? – kérdezte Tess a férfitól. – Nem hiányzik a világűr?
– Ott nincsenek ilyen szép nők, mint maga.
Tess sejtette, hogy ezzel a férfival még „sok problémája” lesz. Egyelőre udvariasan kezet nyújtott neki, és meg sem lepődött, amikor a férfi az ajkaihoz emelte és megcsókolta az ujjai hegyét.
A következő feltűnő alak Franz Galland volt. A szintén szálfatermetű és atlétikus testű – ez utóbbi egyébként mindenkire jellemző volt –, vakítóan szőke német férfi saját bevallása szerint a legendás hírű terrorelhárító csoporttól, a GSG-9-től jött. A tekintete állandóan a környezetet pásztázta, és ez ugrásra kész ragadozóvá tette hasonlóvá, amely éppen vadászni indul, hogy kielégítse ősi ösztöneit. Leslie Tóth magyar származású volt, és egyszerűen csak „medvének” szólították a többiek. Ez utóbbi nem volt véletlen: Tess hallott arról, hogy a NOS fekete gárda tagjai szép szál legények, de Tóth őrmester így is valóságos óriásnak látszott. A lány még soha életében nem látott ilyen hatalmas embert. Úgy tűnt, a férfi egy tornádóban is képes lenne zsebre tett kézzel bandukolni. A mellette álló férfi jelenléte viszont határozottan idegesítette a lányt, pedig jóképű volt és udvarias, ám a tekintetében volt valami nyomasztó. Holland állampolgárként született, és Robert van der Wildének hívták. A mozdulatai megfontolt profira vallottak, ám egy automatának tűnt. Tessnek az volt az első benyomása, hogy a holland egy gyilkológép. Csak hetekkel később jött rá, hogy nem járt olyan messze az igazságtól…
Gabriel Brody amerikai volt és tengerészgyalogos. Kitartóan próbált szemezni a lánnyal, de Serrault észrevette, és összeakadt a tekintetük.
Brody mintha visszavonulót fújt volna. Talán Serrault törzsőrmesternek elsőbbsége volt, ha feltűnt egy nő a közelben. A kis „affért” csupán Alberto Sergi vette észre, aki az intervenciós csoport káplárja volt. Markáns arcvonásokkal megáldott, negyven év körüli férfi volt, és amikor Tess először észrevette, hogy a fekete zubbony alatt egy papi körgallért hord, nem állta meg, hogy ne kérdezzen rá:
– Ön felszentelt pap?
– Jezsuita szerzetes vagyok, kisasszony – válaszolta a férfi.
Tess nagyon szerette volna megkérdezni tőle, vajon ő szokott fegyvert fogni, ha átmegy az időn, de akkor ott az első reggelinél nem volt rá módja. Ha a lány ismerte volna a Jézus Társasága történetét, akkor nem akarta volna feltenni ezt a kérdést. Sergivel kapcsolatban az volt az első benyomása, hogy szeretni fogja ezt a férfit; már amennyire nő létére szeretni képes egy papot.
Tagadhatatlan, hogy a legnagyobb hatást Jan Holecka fejtette ki a lányra. A sötét hajú, szúrós tekintetű férfi nagyon jól ismert volt a lány számára a különféle harcművészeti szaklapokból. Azonnal felismerte a kung-fu háromszoros világbajnokát. Amikor először kettesben maradtak, szabályos meghajlással köszöntötte. Sohasem hitte volna, hogy valaha az életben találkozni fog a shaolin stílus legnagyobb élő alakjával. Tess számára Jan Holecka volt „Napóleon”. A férfi szinte szóról szóra ugyanazt kérdezte tőle, mint Michelle, de az ő érdeklődése valóban őszintének tűnt:
– Mi a stílusa?
Tess megmondta neki, és a férfi elismerően bólintott.
– Ha jól tudom, az ezredes úr megkapta azokat a felvételeket, melyeken ön verekszik. Szívesen megnézném én is.
– Boldoggá tenne vele – felelte Tess, és próbálta palástolni a zavarát. – Remélem, nem fog kinevetni.
– Ha éveket csinált végig az utcán, akkor nincs miért szerénykednie – mondta Holecka, és bátorítólag rámosolygott a lányra.
Tess már az első reggel kezdte úgy érezni, hogy a „paradicsomba” került, aztán Cynthia belekarolt, mintha csak évek óta jó barátnők lennének és elcipelte az oktatógéphez.

Ez a reggel ugyanúgy indult, mint a többi; de miután végzett a reggeli gyakorlatokkal – az elsők között ért célba a futás végén, amire rettenetesen büszke volt –, úgy döntött, nem megy reggelizni. Ez a Cohari nevezetű férfi, aki a Katedrálistól jött, és úgy tűnt, igen nagy a hatalma, azt kérte tőle, hogy próbáljon fogyni egy kicsit, és Tess ezzel demonstrálta a kényszerű fogyókúrát.
Visszatért a házához, és levetkőzött, aztán lekapta a törülközőt a fogasról, és anyaszült meztelenül kiszaladt a tóhoz, ami alig pár lépésnyire terült el az ablakától. A fák törzsébe kapaszkodva leereszkedett a partra, és ledobta a törülközőjét. Belegázolt a vízbe. Talán hat évvel ezelőtt úszott utoljára, és most élvezettel szelte a habokat. A feje enyhén zsongott a belétömött rengeteg információtól. Tudta, csak pár napja van hátra, és bekövetkezik rajta valamilyen neurális szintű robbanás. Az idegsejtek közötti ingerület átvitelért felelős szinapszisok bombaként robbanva rómaivá teszik és egy csapásra érteni fogja a latin nyelvet. Most még Tess Gordonnak érezte magát, és őszintén remélte, hogy Nauszikaáként is megőriz majd valamit ebből a nőből. Voltak dolgok, amelyeket nem akart elfelejteni.
Mark Wilsont, akire rengeteget gondolt, semmiképp nem felejtené…
– Nocsak, egy sellő! – kiáltotta valaki.
Tess a vizet taposva a part felé fordult, és meglátta Serraultot.
A törzsőrmester egy fának támaszkodva állt a parton. A szájában egy cigaretta lógott, aminek letépte a füstszűrőjét – mindig ez volt az első mozdulata, amikor egy szálat kivett a dobozból –, és lazán zsebre dugott kezekkel nézte a lányt, aki határozott karcsapásokkal elindult a part felé. Amikor Tess lába szilárd talajt ért, felemelkedett, és kisétált a vízből. Csöppet sem volt szégyenlős, és jólesett látni a férfi elismerő pillantásait. Serrault fölvette a törülközőt a földről, és átnyújtotta neki.
– Nem jött reggelizni – mondta a férfi, és a törülköző lányt nézte.
– Ezentúl reggeli helyett úszni fogok, törzsőrmester. Netán zavarja a dolog?
– Egy csöppet sem, ha minden reggel végignézhetem.
– Felőlem – vont vállat Tess, és elindult felfelé. Serrault segített neki, és a karját nyújtotta.
– Tetszik Pompeji? – kérdezte a férfi.
Tess ekkorra már szinte kívülről fújta a város minden utcáját, és talán még a hivatásos régészeknél is többet tudott róla, hiszen eredeti felvételeket is látott.
– Olyan, mint egy ékszerdoboz. Egyszerűen csodálatos. Kár, hogy eltemeti a vulkáni hamu.
– Egyáltalán nem kár, mert így épségben maradt a régészek számára. Sohasem tudtuk volna meg igazán, hogy milyen volt egy ókori város, ha 79-ben nem tör ki a Vezúv.
– Egészen a XXIII. századig, igaz? – kérdezte Tess.
– Az időutazásra gondol? – kérdezett vissza a férfi.
– Mi másra gondolhatnék?
– Mit csinál ma este? – firtatta Serrault.
– Tanulok – válaszolta a lány.
– Nem fél attól, hogy becsavarodik, ha ennyit tanul? Mit szólna ahhoz, ha mondjuk vacsora után megkocogtatnám az ablakát, és kivinném a hologramok közé.
– Megtenne nekem egy szívességet, Serra? – kérdezte Tess egy pillanatnyi hallgatás után.
– Természetesen – bólintott a férfi.
– Szedje a mézet más virágról! – mondta a lány, és visszament a házába.
Serrault hosszan nézett utána, és csak ennyit mondott:
– Igen.

2295. január 16. Európai Unió, Svájc

A KÉT parfümillatú, ruganyos női test szemérmetlenül kígyózott egymáson, és Mrs. Burns ezen az éjszakán ismét boldognak érezte magát a barátnője karjában. Odakint fagyos éjszaka volt és a sápadt hold fényében messzire elláthatott az ember az Alpok hófödte csúcsai között. A látvány mélabús volt és csodálatos, de a két fiatal nő inkább a szerelem oltárán áldozott. A hatalmas kandallóban ölnyi vastag hasábfák égtek, és a tűz fénye bearanyozta azt a tigrisbőrt, amin ölelték egymást.
Ez az éjszaka csak a kettőjüké, és nincs okuk a félelemre. Burns nem tartózkodott a várkastélyban.
Mrs. Burns lakosztályának sugárkezelt ajtaját aranyszínű domborművek borították, de hirtelen úgy olvadt szét, mint a fagylalt a kelyhében, ha kint felejtik a tűző napon…
A két nő rémülten nézett az ajtó maradványai felé, és Mrs. Burns felsikoltott, amikor a szétfröccsenő fém gőzfelhőjében meglátta a szobába nyomuló NOS gárdistákat. A fekete páncélosokból álló csoport pillanatok alatt körbefogta őket, és az ultrahang fegyverek rezzenéstelenül szegeződtek rájuk. Az ajtó maradványai között Aleister bukkant fel, és úgy mosolygott, mint a halál angyala. A teste köré égszínkék erőtér borult, mintha tartana valamitől. Mrs. Burns felemelte a kezét, és eltorzult arccal bökött a férfi felé. Majdnem sírt.
– Mit… mit merészel? – kérdezte a nő, és kezdett felemelkedni, hogy puszta kézzel essen neki a titkárnak.
Aleister megvető pillantással mérte végig a szenátorné meztelen testét, aztán a fejével biccentett az egyik katonának.
– Takarítsák el innen ezt a ringyót!
A gárdista megragadta a sikoltozó nőt, és a hajánál fogva kihúzta a szobából. Mrs. Burns borzalmas üvöltözésbe kezdett, amikor a testét áthúzták a megolvadt forró fémen, de Aleisternek az arcizma sem rezdült. Mrs. Burns sikolyai lassan elhaltak, amint továbbvonszolták a folyosón, és Aleister egy intéssel elküldte a többi katonát. Kettesben maradt a tigrisbőrön kuporgó nővel, aki nem volt más, mint Patrícia Sayola grófnő.
A grófnő szemében csöppnyi félelem sem látszott. Aleister töménytelen gyűlöletet vélt kiolvasni a nő pillantásából. Ha nem védte volna a testét erőtér, akkor félhetne ettől a tekintettől, hiszen nem akárki előtt állt, de így sikerült megőriznie a nyugalmát.
– Jó nap ez a halálra – mondta lakonikusan Aleister, és gúnyosan mosolygott. – Nem tudom, ki mondta ezt… Ha jól emlékszem egy híres indián főnök egy ütközet előtt. Kiváló szlogen, és ebben a helyzetben valóban frappánsnak tűnik, hiszen ön meg fog halni, grófnő.
Aleister tartott egy kis hatásszünetet, de a nő arcán semmi érzelem sem tükröződött. Tökéletesen tisztában volt a kialakult helyzettel, és mivel nem volt módja védekezni, ezért megadta magát a sorsának. Aleistert ez némiképpen bosszantotta, mert nem ezt várta a Katedrális ügynökétől.
– Először Mrs. Burnsre gyanakodtam, és ezt a gyanúmat még a szenátorral is megosztottam, aztán hosszú-hosszú töprengés után felnyílt a szemem, és rájöttem, hogy ön az, aki ki akarja fürkészni a szenátor titkait, és a feleségét csupán eszközként használja a céljához. Ügyes, nagyon ügyes, de elkövetett egy hibát! Mrs. Burns titkos telekommunikációs hálózatát kezdte lehallgatni, és ezzel a saját sírgödrét ásta meg, drágám… Azt hittem, ügyesebb ennél…
– Térjen a lényegre! – vágott közbe a nő.
– Maga a Katedrális ügynöke! – sziszegte Aleister, és tett egy lépést előre. A tigrisbőr széle megpörkölődött az erőtértől, de a nő, aki időközben felemelkedett, nem ijedt meg.
– Igen, az vagyok – ismerte be büszkén, és vetett egy gyors oldalpillantást a ruhája felé, ami a földön hevert, de Aleister figyelmét semmi sem kerülte el. Olyan volt, mint egy jó vadászkopó. Ha egyszer megragadta az áldozatát, többé már nem engedte el.
– Ne próbálkozzon semmivel, Miss Sayola! Nem véletlenül választottam ezt a pillanatot arra, hogy lecsapjak önre. Amikor Mabellt öleli, nyilván nincs kéznél a felszerelése. Ha gyanús mozdulatot tesz, egy pillanat alatt megölöm. Fájlalnám, ha így történne, mert emlékezetes halála lesz! Sokáig fog szenvedni, és amikor meghal majd, úgy érzi, megváltották…
Aleister nem tudta befejezni a mondatot, mert a nő gyorsabban döntött, mint ahogyan ő cselekedhetett volna. Patrícia Sayola hirtelen előrelendült, és nekicsapódott Aleister erőterének.
A kék színű energiazuhatag robbanásszerűen égette szét a testét, és a vérző, lángoló torzót áthajította a helyiségen. A nő a falnak vágódott, de már meghalt, mielőtt lezuhant volna a szőnyegre.
A detonációra a gárdisták berontottak a folyosóról, és szótlanul nézték, amint Aleister kikapcsolja az erőterét. A férfi csalódott volt, mert nem azt akarta, hogy a nő öngyilkos legyen. Úgy érezte, félmunkát végzett.
– Jó nap ez a halálra – mondta halkan, és kiment. Arra gondolt, mit csináljon Mark Wilsonnal…

II.

2295. január 17. Hawaii, Intervenciós Központ (7. nap)

– Biztosan nem lesz abból semmi problémája, hogy behozott ide? – kérdezte Tess, és óvatosan levett egy háromszáz évvel ezelőtt gyártott Uzit az állványról. A lőtér fegyverszobájában az elmúlt négy évszázad szinte összes figyelemre méltó lőfegyvere megtalálható volt.
Serrault elvigyorodott.
– Csak hárman tudunk erről. Te biztosan nem fogsz fecsegni, én és Wilde pedig tudjuk tartani a szánkat, oké?
– Ezt megbeszéltük – mondta Tess, és úgy tett, mintha nem venné észre, hogy a törzsőrmester tegezni kezdi. A férfi az elmúlt két nap alatt számtalanszor próbálkozott, hogy „randevút” csikarjon ki tőle, de a lány csak nem akart kötélnek állni, végül a férfi szóba hozta azokat a fegyvereket, amelyekkel az intervenciósok harcolni szoktak. Tess erre már nem tudott nemet mondani, és megígérte, hogy miután végzett a stílusgyakorlatokon, lesz egy szabad fél órája. Minden este keményen tanult, lazítás gyanánt pedig átment Cynthiához, aki a mellette lévő házban lakott; de az esetek többségében ilyenkor is a történelemről beszélgettek. A lány valósággal itta a szőke nő szavait, és titokban elsiratta élete elpazarolt éveit. „Ha újra kezdhetném, történész lennék!”, jelentette ki egyik este, és Cynthia nevetve átkarolta. Az elmúlt egy hét alatt őszinte barátság alakult ki kőztük.
– Az ott egy M-l 6-os gépkarabély? – kérdezte Tess a törzsőrmestertől.
– Igen. Egyébként gratulálok ahhoz, hogy ilyen szakszerűen fogalmazol – dicsérte meg Serrault –, sokan géppisztolyt mondanának. Látom, értesz a fegyverekhez.
– A cityk alsó szintjein hemzsegnek a fegyveres bandák, és az esetek nagy többségében még mindig lőfegyvereket használnak. Sokkal olcsóbbak, mint az energiafegyverek.
– Honnan a francból szerzik be a lőszereket? – firtatta a férfi.
– Saját maguk gyártják, akárcsak a cigarettát. Maga honnan szerzi a dohányt?
Serrault a zubbonya mellzsebéből elővett egy színes dobozkát, és odaadta a lánynak:
– Ez a XX. századból van, és a Katedrális indítóbázisán lehet beszerezni a karbantartóktól. Ma már nem gyártják, még illegálisan sem.
– Marlboro – csodálkozott a lány, aztán kikerekedett a szeme: – Nahát!
– Mit találtál? – kérdezte Serrault.
– Az van rá írva, hogy veni, vidi, vici. Jöttem, láttam, győztem.
– Ez volt a márka védjegye. Látom, jól haladsz a latinnal.
– Alakul. Elég furcsa nyelv – mondta Tess, és visszaadta a cigarettát a férfinak. Az Uzit forgatta a kezében. Az ormótlannak tűnő fegyver síkos volt a fegyverolajtól. Vadonatújnak tűnt.
– Ezt is úgy hozták fel, mint a cigit? – tudakolta a lány.
– Igen.
Tess visszatette a fegyvert a helyére.
– Az ott micsoda?
Serraultnak felcsillant a szeme, és levette a puskát.
– Látom, van érzéked fölfedezni a minőséget. Ez már akkor is ritka és drága fegyvernek számított, amikor még gyártották. Ez itt egy angol gyártmányú Holland&Holland Magnum, duplacsövű vadászpuska 1992-ből. Hétmilliméteres lövedéke van és kimondottan a nagyvadakra használják.
– Nagyvadak alatt embert ért?
– Nem kimondottan. Az ilyen puskával vadásznak. Mára már ez a világ egyik legdrágább szórakozása.
– Maga azért megengedheti magának, ugye? – kérdezte Tess.
– Mit akarsz tudni; mennyi a fizetésem? – nevetett Serrault.
– Ühüm…
– Hát körülbelül annyi, mint Cynthiáé – titokzatoskodott Serrault, de a lányt ez nem elégítette ki.
– Az a helyzet, törzsőrmester, hogy maga az első, akitől ezt megkérdezem.
– Jól élek – mondta szerényen Serrault. – Ha éppen nem dolgozom a Katedrálisnak, akkor az unatkozó milliomosok gondtalan életét élem – tette még hozzá, de ezzel a dologgal kapcsolatban nem lehetett többet kihúzni belőle. Tess sejtette, hogy a férfi rengeteget keres.
– Van felesége? – érdeklődött a lány.
– Nincs családom.
– Barátnő? – firtatta Tess.
– Több is – nevetett a férfi, aztán komoly hangon folytatta. – A klasszikus szabályok szerint úgysem tudnék folytatni egy kapcsolatot, mert állandóan hazudnom kéne, hogy hova tűnök el hetekre.
– Kaphatna valami fedőfoglalkozást, nem? – kérdezte Tess. – Cynthiáról is úgy tudják a szülei, hogy amióta kilépett a rendőrségtől, azóta külkereskedelemmel foglalkozik.
– Köszönöm, de ebből én nem kérek – felelte Serrault. – A szabadidőmet azzal töltöm, hogy a világ legjobb sörözőiben üldögélek, és mondom, hazudni nem akarok.
– Nehezére esik a hazudozás? – kérdezte Tess, miközben udvariasan mosolygott.
– Folyékonyan tudok hazudni – válaszolta a férfi.
Tess nevetve rázogatta a fejét, és egy sugárkezelt kriolit páncélajtóra bökött.
– Oda benézhetek?
– Elvégre ezért hívtam ide – mondta a férfi, és visszatette az állványra a Holland&Hollandot, majd odament az ajtóhoz.
Az ajtó melletti kezelőlap felett egy parányi képernyő sötétlett. Serrault megnyomott egy gombot, és a képernyőn megjelent Wilde arca.
– Nyisd föl az ajtót! Bemegyünk az energiafegyverekhez. Ha egy tiszt jönne, feltétlen szólj, és próbáld visszatartani!
– Oké, menjetek – mondta Wilde.

Serrault felcsatolta a fegyverövet a derekára, és szólt a lánynak, hogy lépjen hátra. A titokzatos és fluoreszkáló fényben fürdő helységben Tess számára teljesen ismeretlen fegyverek sorakoztak. Serrault közölte vele, hogy amit idebent lát, az a legnagyobb katonai titok.
– Amit most rajtam látsz az a Heckler & Koch cég MARK-2000 típusú materializációs harctechnikai fegyveröve.
Serrault aktivizálta a fegyvert. Olyan hang hallatszott, mint amikor elindul egy teherlift.
– Ereszkedj fél térdre!
– Minek? – kérdezte a lány.
– Térdelj le, lovaggá ütlek! – mondta Serrault.
Tess oldalát majd' kifúrta a kíváncsiság, ezért lassan fél térdre ereszkedett, és tágra nyílt szemekkel meredt a férfira, aki kinyújtotta mindkét kezét, és azokban egy kékes villanás kíséretében megjelent egy hatalmas kard. A dolog teljesen hangtalanul zajlott, és pillanatok alatt játszódott le. Tessnek még meglepődni sem volt ideje, mikorra a férfi a két vállát és a feje búbját megérintette a penge lapjával.
– Ez a kard igazi? – hebegte a lány.
Hallott már a materializált fegyverekről, de még eggyel sem találkozott. Ez volt az első. Serrault a kezébe adta a kardot. Nehéznek tűnt és valódinak. Tess még mindig hitetlenkedve felegyenesedett.
– Na, mit szólsz hozzá? – tudakolta a férfi.
– Hát ez kurva jó!– örvendezett Tess.
– Sújts vele rám! – mondta Serrault, és vigyorgott.
– Tessék? – kérdezte meglepetten a lány. Nem értette a dolgot.
– Vágj rám a karddal, vagy szúrj felém! – biztatta a férfi.
– Most hülyéskedik, törzsőrmester? – értetlenkedett a lány.
– Nem hülyéskedem, szeretnék mutatni valamit. Na, gyerünk! Serrault olyan nyugodtan állt a lány előtt, hogy az ezen felbuzdulva teljesítette a kérését. Tétova mozdulattal a férfi melle felé bökött a pengével, de a következő pillanatban valami láthatatlan erő kiverte a kardot a kezéből, és ő belegabalyodott egy fémhálóba, ami szinte a semmiből csapódott az arcába. A kard nagy csörömpöléssel a padlóra hullott, ő pedig olyan magatehetetlennek érezte magát, mintha egy polip ölelő karjaiba tévedt volna. Hasztalan próbált kiszabadulni. Serrault felnevetett.
– Így kell nőt fogni.
A férfi nagyon jól szórakozott, a lány annál kevésbé.
– Hogy a fenébe csinálta? – kérdezte mérgesen Tess a háló alól.
– Mentális kapcsolatban vagyok a harctechnikai komputerrel. Elég, ha csak a hálóra gondolok, és a gép materializálja.
– Na, szedje le rólam! – kérlelte a lány.
– Nem ment el a józan eszem – mondta a férfi, és odalépett a fogságba esett lányhoz. Gyengéden megfogta a két arcát, aztán a háló résein keresztül meg akarta csókolni.
Tess azonban összeszorította az ajkait. A két szeme villámokat szórt.
– Engedjen el, mert…
– Mert? – kérdezett közbe a férfi, és magához húzta a lányt. Átkarolta.
– Serra, nagyon szépen kérem, engedjen el! – mondta a lány.
– Engedje el, Miss Gordont, és kapcsolja ki a komputert! – harsogta egy női hang, és mindketten odakapták a fejüket.
Michelle állt a fegyverszoba nyitott ajtajában. Valószínűleg meglephette Robert van der Wildét, és az őrmesternek nem állt módjában riasztani Serraultot.
Serrault azonnal elengedte Tesst, és a háló is eltűnt. Egy villanás és anyagtalanná vált a kard is. Tess dühtől csillogó szemekkel nézte a férfit, és csak azért nem ugrott neki, mert ott állt Michelle, aki még nála is mérgesebb volt.
– Ki adott magának engedélyt, törzsőrmester, arra, hogy ezt a nőt behozza a fegyverszobába?
– Önhatalmúlag döntöttem így, uram – mondta a férfi a hivatalos katonai terminológiát használva a Michelle-nek adott válaszakor.
Michelle egy pillanatig hallgatott, mintha azt mérlegelné, mi legyen Serrault büntetése. Hirtelen Tesshez fordult, aki most már azért volt dühös, mert a hadnagy egy másik ember jelenlétében és a füle hallatára így hivatkozott rá: „ezt a nőt”! Ez sértő volt. Tess dühösen szuszogott, és hirtelen nem tudta eldönteni, melyiküket utálja jobban.
– Miss Gordon, kívánja feljelenteni Serrault törzsőrmestert zaklatásért?
– Nem – nyögte ki zavartan a lány, mert úgy tűnt, mintha rajta múlna a férfi sorsa, habár Serraultot nem azért fogják elmarasztalni, mert erőszakoskodott vele.
– Tehát nem?
– Nem – erősítette meg Tess most már határozott hangon.
– Rendben van – jelentette ki Michelle, és intett a fejével Serraultnak, hogy távozzon. – Ma estére legyen az asztalomon a jelentése, hogy mit kerestek maguk a fegyverszobában – szólt a férfi után.
Serrault szótlanul kiment, és ők kettesben maradtak.

Az elmúlt egy hét alatt már sokszor találkoztak, hiszen Michelle vezette a stílusgyakorlatokat, de ezeken az órákon sohasem voltak négyszemközt. Egy Glorya Gray nevű kiképzőtiszt mindig jelen volt.
A korosodó nő az ókori divat szakértőjének számított, és ő tanította be Tesst, hogyan vegye föl és hordja a korabeli ruhákat. Michelle azokat a különleges helyzeteket tárgyalta meg a lánnyal, amelyekben része lehet majd Pompejiben, de soha semmilyen körülmények között nem hozta szóba az első találkozásukat, és a stílusa is visszafogott volt.
Tess már-már kezdett igazat adni Kerwinnek abban, hogy Michelle-t nem szabad megítélnie az első benyomásai alapján. A nő nem tett rá gúnyos megjegyzéseket, sőt, alkalmanként még udvariasnak is tűnt.
A lány eleinte haragudott rá, és tartott attól, hogy összevesznek, de egy idő után korrekt munkakapcsolat alakult ki köztük, és Tess egyre szívesebben ment a stílusgyakorlatokra, amelyek valóban nagyon érdekesnek tűntek. Azt nem lehet mondani, hogy az elmúlt napok alatt megkedvelte a hadnagyot, de azt el kellett ismernie, hogy valóban kiválóan képzett és intelligens nő, aki nem véletlenül lett intervenciós tiszt.
Ám most a következő a kijelentésével mindent elrontott…
– Szeretnék magának mondani valamit, hadnagy! – kezdte Tess.
– Igen?
Tess elmondta neki, hogy megalázónak tartja, ha mások jelenlétében úgy szólítják, ahogy az előbb. Michelle rezzenéstelen arccal hallgatta végig, és csak ennyit jegyzett meg:
– Jó, majd legközelebb a nevén szólítom, Miss Gordon.
Michelle az ajtó felé mutatott, és ez egyértelmű jelzés volt Tess számára, azt akarják, hogy távozzon. Ám a lány megmakacsolta magát, és nem mozdult.
– Miért utál maga engem? – kérdezte Michelle-től, és ahogy kiejtette a száján, már meg is bánta. Talán mégsem kellett volna feszegetni a dolgot. Most már késő volt.
– Nem utálom magát, Tess – mondta csendesen Michelle.
– Jó, akkor miért néz le? – makacskodott a lány.
– Ilyen érzései vannak?
– Igen, Michelle, ilyen érzéseim vannak.
„Ha Tessnek szólít, én is Michelle-nek szólítom.”
– Nem vagyunk olyanok, mint maga – mondta a hadnagy.
– Ez nem válasz a kérdésemre, tisztelt hölgyem, ugye, tudja? – kérdezte Tess, és büszkén nézett a nő szemébe. – Az elmúlt napok alatt módjában állt engem jobban megismerni, és szerintem semmi okot sem adtam önnek arra, hogy lekezelően beszéljen velem…
– Én nem beszéltem magával lekezelő hangnemben – vágott közbe Michelle. – Ha kívánja, visszahívhatom a törzsőrmestert, és ő tanúsíthatja is.
– Tudja mit, Michelle? Nem arról beszélek, ami most itt történt, hanem ami az első találkozásunk alkalmával. Én nem tettem önre sértő megjegyzéseket, viszont roppant módon megalázónak tartottam, ahogyan hozzám szólt. Erről mi a véleménye hadnagy?
– Á, tehát ez a baja?
– Mondja, maga hülyének néz engem? – sziszegte Tess, és tett egy lépést a nő felé, aki meg sem rezdült. Az arcuk szinte összeért.
Michelle-nek tudnia kellett, hogy Tess nem az a nő, aki a sorstársaihoz hasonlóan csupán „tíz körömmel esne neki”, hogy kikaparja a szemét. Tess harcművész volt, és csak azért torpant meg, mert látta és érezte, hogy a szőke nő tökéletesen tisztában van a saját képességeivel és sokkal jobb harcosnak tartja magát azoknál, akiket a lány ez idáig legyőzött. Az intervenciós nőnek tehát a szeme sem rezdült, és Tess lassan lehiggadt.
„Vigyázz, Michelle egy pszichopata!”
– Bocsánatot kérek, ha megbántottam volna – mondta halkan Michelle, és ezzel győzött.
Tess izmai elernyedtek, és a lány óvatosan felemelte a két kezét.
– Semmi baj – suttogta rekedten és nyelt egyet. – Semmi baj…
Tess próbálta kiverni a fejéből azt a gondolatot, hogy megijedt Michelle-től. Zavartan elfordult, és ment volna kifelé, de a nő utána szólt:
– Várjon, Tess, szeretnék mutatni valamit!
A lány visszafordult, és kérdőn nézett a nőre, aki szinte barátságos hangon kérte, hogy jöjjön utána. Egy ajtóhoz vezette a lányt, ami a fegyverszoba legvégén volt.
– A törzsőrmester beszélt arról, hogy mi van az ajtó mögött? – kérdezte a szőke nő.
– Még csak erről az ajtóról sem beszélt – felelte Tess.
– Hallott már a Stockbauerről? – kérdezte Michelle, és egy furcsa formájú kulcsot akasztott le a nyakából. A megfelelő ponton megérintette a zubbonyát, és a villámzár felszaladt a nyakáig. – Kapcsolja be a ruhája fűtését! Odabent hideg lesz.
Tess hasonló módon cselekedett, és kíváncsian nézte, amint Michelle beilleszti a kulcsát egy kezelő lapba, majd elfordítja. Felvillant egy piros lámpa, és a lapból előcsusszant egy számjelkódos modul. Michelle tucatnyi számot ütött be, és az ajtó mérhetetlen lassúsággal félrecsúszott. Mintha az Északi-sarkra nyitottak volna ajtót.
– Nos, hallott már a fegyverről? – kérdezte a hadnagy.
– Láttam Cynthia Stockbauerjét. Elég megbízhatónak tűnik.
– Igen. Ez a fegyver az egyik legjobb a maga műfajában, de én azt kérdeztem, hogy a Stockbauer-rombolóról hallott-e már?
– Még nem.
– Akkor jöjjön, mert most láthatja is – mondta titokzatos hangon a nő, és belépett a jéghideg helyiségbe, amelyben azonnal felkapcsoltak a fények.
A halványkék ragyogás tizenkét egyforma tartályt világított meg, melyek két sorban helyezkedtek el a kriolit falak mentén. Dermesztő hideg volt, mint egy hűtőkamrában. Az ajtó bezárult mögöttük. Tessnek nyomasztó érzése támadt, és megborzongott a ruhája alatt, pedig az már kezdte árasztani magából a jótékony meleget.
– Elég barátságtalan ez a hely – jegyezte meg Tess, és összefonta a két karját, mintha ezzel is melegítené magát. A lehelete sűrű páraként lebegett előtte a levegőben, aztán hamarosan rájött, miért van ilyen csontig hatoló hideg.
Michelle megállt az egyik tartály előtt.
– Ez az enyém, a többihez nem nyúlhatunk.
Tess közelebb húzódott, és belekukkantott. A formatervezett tartályban kékesfehéren ragyogó folyadék látszott. Úgy tűnt, lassan felfelé kúszik a tartály oldalain, és amikor eléri a peremét, párafelhőként illan szét. A belőle áradó hideg szinte megdermesztette a lány arcát.
– Mi a fene ez?
– Hidrogén abszolút nulla fokon.
– Hol a fegyver? – kérdezte bátortalanul Tess, miközben folyton az járt az eszében, hogy Michelle miért hozta be ide.
– A Stockbauer benne van. Csak ebben a közegben érzi jól magát. Hamarosan megjelenik, mert ilyenkor már tudja, hogy itt vagyok… Lépjen hátra, Tess!
A lány számára értelmetlennek tűnt az egész. Michelle úgy beszélt a fegyverről, mintha élőlény lenne.
Ez a nő valóban bolond.
Tess tompa fájdalmat kezdett érezni a homloka mögött. Önkéntelenül odanyúlt.
– Enyhe fejfájás? – kérdezte Michelle, pedig nem is nézett rá.
– Igen – nyögte a lány. – Mi ez?
– Nem tudja, hogy ki maga és most keresi a mentális kontaktust. 
Tess zavartan pislogott.
– Nézze! – kiáltotta Michelle.
Tess óvatosan belenézett a tartályba, és kikerekedett a szeme.
A folyékony hidrogén kékes ragyogásából valami szörnyű dolog kezdett kiemelkedni. Az első pillanatban valami élőlénynek tűnt; egy őrült evolúciós folyamat hibás végtermékének, mintha a gyík nászra kelt volna a szarvasbogárral, de kitin helyett kerámiát és sugárkezelt műanyagot öltött volna fel védelmező páncél gyanánt. A fegyver pulzált és lüktetett, amint hangtalanul lebegett a hidrogén felett, és úgy tűnt, folyamatosan növekszik.
Tess az egész életét fegyverek között élte le, és sokkal jobban értett hozzájuk, mint a hasonló korú fiatal lányok – sőt, bizonyos kérdésekben még szakértőnek is számított –, de az a valami, ami most itt lebegett az arca előtt és lassan változtatta az alakját, valami teljesen ismeretlen technológia volt, és a lány szeme tágra nyílt a csodálkozástól.
– Az anyját! – nyögte ki végül. – Ez olyan, mintha élne!
– Igen, a Stockbauer-romboló egy kibernetikus organizmus, ami önmagát tartja életben. Abszolút szupertechnológia, és az egész világon talán ha kéttucatnyi létezik belőle. Ez az intervenciós csoportok rendszeresített fegyvere, de ne haragudjon, többet nem mondhatok róla. Azt kívánom, soha ne lássa működni, Tess!
Michelle lassan a fegyver felé nyúlt.
– Odafagy a keze – próbálta figyelmeztetni a lány, hiszen a fegyver nemrég emelkedett ki a folyékony hidrogénből, de Michelle nem húzta vissza a kezét.
– Ne aggódjon!
Michelle mindkét kezével megfogta a Stockbauert, és ellépett vele a tartálytól.
– Tetszik? – kérdezte a lánytól, aki szótlanul bólogatott.
– Miért mutatja ezt meg nekem, Morell hadnagy? – kérdezte Tess.
– Komolyan kíváncsi rá? – kérdezett vissza Michelle, és furcsa mosollyal az arcán a Stockbauert simogatta. A fegyver mintha „dorombolt” volna a keresztbe fektetett bal karján.
– Igen, kíváncsi vagyok rá – felelte Tess. – Az őrmestert leteremtette, amiért tartott nekem egy kis bemutatót, maga pedig százszor nagyobb titokba avat be azzal, hogy megmutatja a Katedrális egyik titkos fegyverét. Ha maga ezt megteheti, akkor Serrault miért nem tehette meg azt?
– Én, intervenciós tiszt vagyok, tehát azt mutatok meg, önnek, amit akarok. Ám most nem azért hoztam be ide, hogy azt demonstráljam: egy tiszt mennyivel többet engedhet meg magának, mint egy törzsőrmester. Más célom van vele.
– Erről szeretnék többet tudni – mondta Tess.
– Rendben van, Miss Gordon. Elmondom magának… Amikor életemben először ezt a fegyvert a kezemben fogtam, véletlenül megöltem vele valakit, és csak azért vagyok még mindig itt, mert úgy hírlik, baleset volt. Azt hiszem, amíg élek, addig kísérteni fog annak a napnak a története. Ezerféleképpen próbáltam már feldolgozni magamban, de sehogy sem sikerült, és attól tartok, már nem is fog… Tudom, hogy nem szeret engem, Tess… Figyelj rám! Ha átmegyünk az időn, és odalent elbaszol valamit, megöllek!
Tess meghökkent. Michelle az utolsó mondatában bizalmasan szólította meg, de egyben azt is a tudomására hozta, hogy megöli. Hosszú pillanatokig tartott, amíg Tess annyira össze tudta szedni magát, hogy megszólaljon.
– Szeretnék most elmenni, Michelle!
– Menjen…

Tess idegesen toporgott az aktivizált sugárrács előtt. A vakítóan fénylő csíkokon túl egy hosszú folyosó látszott, és a lány a lézerfénytől hunyorogva próbált integetni a biztonsági őrnek.
A férfi hamarosan észrevette, és odament. Megállt a rács túloldalán.
– Hello, Miss Gordon, miben segíthetek? – kérdezte, és udvariasan mosolygott. Tess meg mert volna esküdni arra, hogy a férfi szintetikus…
– Ööö… Kerwin ezredessel szeretnék beszélni… ha lehetséges – tette még hozzá Tess, és ő is udvariasan mosolygott.
„Az őr nem ember!”
– Az ezredes úr a koordinációs teremben van. Huszonkettő-nullanulláig tilos zavarni.
– Nézze, csak pár percről lenne szó. Halaszthatatlan ügyben szeretnék beszélni a parancsnokkal – makacskodott a lány.
– Sajnálom, kisasszony.
– Az istenit magának, legalább annyit tegyen meg, hogy beszól az ezredesnek…
– Sajnálom, kisasszony – vágott közbe a Pszi-Tech biztonsági ember, és az udvarias mosolya mit sem változott. Tess tisztában volt vele, hogyha tovább makacskodik, az őr egy kupac hamuvá változtatja…
– Menj a francba! – morogta Tess, és sarkon fordult. Dühösen ment volna vissza a házához, de szinte belebotlott Jan Holeckába.
– Bocsánat – hadarta a lány, és ment volna tovább, de a férfi megfogta a karját. 
– Mi a baj, Tess? – érdeklődött a férfi. A lány a vállát vonogatta.
– Ez a hülye gép csak azt tudja hajtogatni, hogy: „sajnálom, kisasszony, sajnálom, kisasszony”! Én viszont Kerwinnel szeretnék beszélni. Öt percre mennék be hozzá.
– Ebbe az épületbe senki sem léphet be az intervenció tisztjein és az elemzőkön kívül, de ha fontos a dolog, akkor az ezredes úr nyilván tud majd önre szánni egy kis időt. Itt várjon egy keveset, és szólok a parancsnoknak.
– Köszönöm – mondta a lány.
Holecka előtt kikapcsolt a sugárrács, de a lánynak nem kellett sokáig várnia. Alig pár perc telt el, és megjelent Kerwin. A lány az elmúlt egy hét alatt talán ha kétszer látta a férfit, és napok óta már egyáltalán nem találkozott vele. Cynthiától tudta, hogy az ezredes a jelenkori Pompejiben volt, mert meg akarta nézni Nauszikaá és Arminius házát a mai állapotában. Ma délután tért vissza.
– Jó estét, Miss Gordon, hogy van? – kérdezte Kerwin, és intett az őrnek, hogy kapcsolja ki a rácsot. Odalépett a lányhoz, és a kezét nyújtotta.
– Köszönöm, lehetnék jobban is.
– Van valami problémája? Úgy hallom az oktatóitól, hogy nagyon jól halad az anyaggal, és Morell hadnagy is maximálisan elégedett a stílusgyakorlatokon mutatott teljesítményével.
Amikor Tess meghallotta, hogy Kerwin Michelle-t emlegeti, vágott egy fintort. Kerwin kérdően nézett rá.
– Szánna rám öt percet, parancsnok? – kérdezte Tess.
– Boldogan – felelte a férfi.
Tess gyorsan összefoglalta a mai napon történteket, és a végén ennyit tett még hozzá:
– Nézze, uram! Döntsék el a Katedrálisnál, hogy mennyire vagyok fontos maguknak, és ha az vagyok, akkor cseréljék le a műszaki tisztjét, mert nem vagyok hajlandó ezzel a nővel átmenni az időn. Michelle Morell szerintem bolond, és csak egy elmebeteg képes Stockbauert bízni egy őrültre! Ha a maga Michelle-je intervenciós tiszt lehet, akkor a Katedrális a hülyék gyülekezete!
Kerwin egész végig szótlanul hallgatta a lányt, és az arcáról semmit sem lehetett leolvasni, de most határozottan mérgesnek tűnt.
– Na, álljunk meg egy szóra, Miss Gordon! Mit ért maga az alatt, hogy a „maga Michelle-je”?
Tess egyik lábáról a másikra állt, és mindenhova nézett, csak a férfi szemébe nem.
– Nézze, a vak is láthatja… – mondta, aztán hirtelen elhallgatott.
– Na, szaladjon neki még egyszer ennek a mondatnak! – kérte az ezredes.
– Nézze, nekem semmi közöm a magánéletükhöz; de úgy vélem, hogy ön és Michelle között több van, mint munkatársi kapcsolat, s ez okozza Morell hadnagy és köztem a konfliktust, ugyanis a kedvese féltékeny rám…
Kerwin közelebb hajolt.
– Valóban semmi köze hozzá, mint ahogy nekem sincs ahhoz, hogy maga mit csinál délután öttől reggel ötig. Nincs közöm hozzá, és nem is érdekel, viszont egy valami nagyon érdekel, s ez a következő: Tess, kurva jól kell csinálnia azt, amivel megbízták, és akkor minden rendben lesz. Maga csak erre koncentráljon, a többit pedig bízza rám! Michelle valóban megbántotta, de ez nem azért volt, mert féltékeny lenne… Nehéz erről beszélnem, és nincs is rá jogom, de talán megért valamit, ha emlékezetébe idézem a saját szavait. Emlékszik arra, amikor azt mondta nekünk, hogy a múltja egy eleven seb, ami képtelen behegedni?
– Igen – bólintott Tess.
– Michelle múltja szintén ilyen. Az ő sebei sem akarnak behegedni, ráadásul folytonosan feltépi őket, mert még mindig önmagát hibáztatja egy bizonyos dolog miatt, amiről én nem számolhatok be önnek, mert ehhez tényleg nincs jogom… Csak annyit hadd tegyek még hozzá, hogy Michelle szülei is tragikus körülmények között haltak meg. Érti, amit mondok, Miss Montelini?
– Hát nem is tudom – mondta csendesen a lány.
– Michelle nagyon büszke nő és képtelen bárkit is a bizalmába fogadni. Nem tud megnyílni az embereknek. Szerintem amikor megismerte magát… jobban megismerte, akkor döbbenhetett rá, hogy végre talált valakit, akinek kiönthetné a szívét; de fél attól, hogy ezzel elveszítené a tekintélyét, amit páncél gyanánt hord. Én tudom, hogy mi lapul ez alatt a páncél alatt.
– Mi lapul a páncél alatt? – firtatta Tess.
– Egy modern extravagáns, talpig becsületes nő. Olyan, mint maga!
– Hm… köszönöm a bókot.
– Ez nem bók volt, hanem tényközlés.
– Nézze, ezredes, ha ez valóban így van, akkor Michelle-nek oda kellene állnia elém és beszélnie ezekről a dolgokról!
– Ez meg fog történni, de hagyjon neki még egy kis időt – kérte a férfi.
– Jó… majd meglátjuk – mondta a lány, és pokolba kívánta ezt az egész napot. Hirtelen témát váltott: – Milyen volt Pompejiben?
A férfi sokáig szótlanul nézte Tesst, akinek szavakkal megfogalmazhatatlan érzések tükröződtek a szemében, aztán csak ennyit mondott:
– Na, jöjjön velem!
– Oda be? – kérdezte meglepetten a lány, és a villódzó sugárrácsra mutatott.
– Igen, meghívom egy taktikai értekezletre. Érdekli? 
Hát persze, hogy érdekelte.
– De én oda… – kezdte volna Tess, ám Kerwin közbevágott:
– Csönd!
Ez parancsként hangzott.
Michelle-nek kikerekedett a szeme, amikor meglátta belépni a lányt, de gyorsan visszatemetkezett Pompeji térképei és a városról készült műholdfelvételek közé.
– Hello – mondta halkan, és nem nézett föl. Talán ha két órája múlt, hogy lezajlott köztük az a beszélgetés a fegyverszobában. Tess bágyadtan mosolygott, és már az első pillanatban fölöslegesnek érezte magát. 
Az úgynevezett koordinációs terem enyhe csalódás volt a számára, mert arra készült, hogy a XXIV. század csúcstechnológiájával fog majd idebenn szembesülni, de a szinte puritán egyszerűséggel berendezett helyiségben, ami leginkább egy tanácsteremhez hasonlított, csupán a számítógépek képernyőinek színes villódzása emlékeztette a saját századára. Amerre nézett mindenütt térképek és színes fényképek hevertek. Az Itáliai-félsziget, Pompeji és Nauszikaá minden létező szögből és mennyiségben.
A szoba kellős közepén egy hatalmas kerek asztal állt, és négyen ülték körül. A két intervenciós tiszt és a két elemző. Az intervenciósok és Tess katonai gyakorlóban voltak, ám a két elemző meglehetősen egyedi módon voltak öltözve. Amikor Tess meglátta őket, kis híján felnevetett. A Bíboros új favoritja, Cohari, aki azt mondta a lánynak a második napon, hogy fogyjon le, egyszerű piros atlétatrikót és egy szakadt sortot viselt. Hosszú haját egy színes gumikarikával fogta össze a tarkója fölött és a lábán papucs volt. A másik fiatal férfit Gabriel Laudisnak hívták, és a háromszáz évvel ezelőtti divatnak megfelelően öltözködött. Farmernadrág és fehér póló. A fején egy baseballsapka volt, amit már másfél évszázada nem hordott senki. A férfi a kettes intervenciós csoport állandó harcászati elemzője volt, és most szigorú pillantásokkal méregette a lányt.
– Attól tartok, ezredes úr – mondta Kerwinnek –, hogy Miss Gordon nem rendelkezik azokkal a kondíciókkal, amelyek feljogosítanák arra, hogy részt vehessen az akció megtervezésében.
– Miss Gordon a saját felelősségemre tartózkodik idebent – jegyezte meg Kerwin, és intett a lánynak, hogy üljön le.
Tess leült, és zavartan pislogott. Kerwin nem elégedett meg ennyi magyarázattal: 
– Az eljövendő akció során Gordon kisasszony nagyon komoly és veszélyes munkát fog végezni, ezért úgy gondolom, nem rekeszthetjük ki őt a tervezési fázisból. Pompejiben lesznek majd olyan pillanatok, amikor az egész vállalkozás sikere Tess helytállásán áll, vagy bukik, ezért méltó ahhoz, hogy részt vállaljon a tisztek munkájából. Elfogadja ezt a magyarázatot, Kalandmester?
A Kalandmesternek nevezett férfi válaszképpen rágyújtott, és csak ennyit jegyzett meg:
– Ön a parancsnok, uram! 
Az ezredes egy futó pillantással végigmérte a többieket. Úgy tűnt, Coharit egyáltalán nem érdekli a dolog. Őt csak az érdekelte, hogy a lány fogyjon le három kilót és ne kvarcoljon sokat!
Holecka a szokott faarccal nézett maga elé, Michelle pedig akkor sem nézett volna fel Pompeji térképéből, ha villám vág az asztalba.
Kerwin leült Tess és Holecka közé, aztán a lány elé tett egy lepedőnyi méretű műholdfelvételt az ókori városról.
– Kinevezem alkalmi elemzővé. Vállalja?
Tess köpni-nyelni nem tudott.
– Hát… hát – dadogta.
– Na, ez a felvétel itt Pompejit mutatja a Krisztus születése utáni 64. év június hó tizenhetedik napján délelőtt tíz nulla-nullakor. Ha már itt van velünk, akkor beszéljen nekünk egy kicsit erről a városról.
„Úristen!”
Tess zavarban volt. Michelle kivételével mindenki őt nézte. Ez lesz az első vizsgája. Kisvártatva összeszedte magát, és beszélni kezdett. Áldotta Cynthiát, amiért már az első napokban az esti beszélgetések alatt arra kötelezte, hogy kívülről fújja Pompeji történetét a város alapításától egészen a 79-es Vezúv kitörésig. A lány annyira „belelkesült”, hogy a harmadik napon már csukott szemmel is le tudta volna rajzolni a város legújabb ásatási térképét. Ezen még Cynthia is meglepődött. Tess nagyon gyorsan és könnyen tanult.
Tess pár perc alatt összefoglalta a város történetét, aztán az intervenciósok és a két elemző legnagyobb döbbenetére ide-oda bökdösött a műholdfelvételen.
– Ez itt a Sarnói kapu és ez a hosszú utca, ami áthalad a Forumon, a Bőség utcája, ami a Tengeri kapuban végződik. Ebben az utcában található a Vénusz ház, és az ott mellette meg a nagy palaestra. Ha megyünk tovább a Bőség utcán, akkor itt láthatjuk a Cryptoporticus házat, közvetlenül Casca Longus insulája mellett… itt van ni! Azzal szemben az utca túloldalán látható Vecilius Verecundus háza, és itt ez az utca keresztben, ami olyan hosszú és nyílegyenes, a Stabiae. A Vezúv és a Stabiae kaput köti össze, s ha jól tudom, akkor hétszáz méter hosszú. Jó hosszú, ugye? A Stabiae és a Bőség sarkán van Cornelius Rufus háza. Ez itt a Forum. Itt van Nauszikaá villája, ez pedig Arminiusé…
Kerwin megfogta a lány kezét.
– Gratulálok – mondta, és elismerően bólogatott.
Tess felsóhajtott és elégedetten hátradőlt. Nem mert Michelle-re nézni, pedig kellemes meglepetés érte volna: a szőke nő mosolyogva nézte. Őszintén mosolygott, és egy cseppnyi gúny sem volt benne…
– Mikor tanulta be Pompeji ásatási térképét? – kérdezte Kerwin.
– Pár nappal ezelőtt.
– Ez az anyag nincs benne abban a dossziéban, amit önnek adtunk. Cynthia memorizáltatta magával az anyagot?
– Önszorgalomból tanultam meg – felelte Tess. Kerwin elismerően bólintott.
– Helyes – mondta, és kérdőn nézett Michelle-re, aki az öngyújtójával játszadozott.
Tess végre Michelle-re nézett, és összefonódott a tekintetük.
– Haragszik még? – kérdezte csendesen a francia nő. Abszolút ide nem illő kérdés volt, és az asztalnál csupán hárman ültek, akik tudták, hogy miről van szó.
– Már nem annyira – válaszolta Tess.
– Akkor rendben van minden, ugye?
Tess szótlanul nézte Michelle-t. Képtelen volt megérteni ezt a nőt.
Az ezredes pillantása ide-oda cikázott a két nő között, aztán elvette a műholdfelvételt a lány elől, és egy laza mozdulattal középre dobta.
– Na, akkor hol tartottunk, Mr. Cohari?
– Az elektromagnetikus polarizációnál.
– Igen, jelen esetben ez nagyon komoly problémát okoz a számunkra, mert nem ismerjük Alfa Egy és Kettő műszerparkjának képességeit. Egy hármas típusú kabin megjelenésekor keletkező mágneses anomáliák azonnal elárulnák a jelenlétünket. Most egy kis időre tegyük félre azt a kérdést, hogy a célszemélyek melyik korból érkezhettek, és koncentráljunk csupán a következő dologra. Milyen lehetőségeink vannak arra, hogy lehetőleg észrevétlenül érkezzünk? Laudis, maga jön?
A Kalandmester elnyomta a cigarettáját, és elővett egy nagyléptékű térképet, ami a várost és a környező vidéket mutatta.
– Úgy fogjuk lerakni a kabint, mintha a XX. századba, vagy az azt követő modern korokba mennénk. A vonósugár hatalmas EMP-t okoz, és ezt az antisztat segítségével csökkenteni tudjuk, reméljük olyan mértékben, hogy ezt a célszemélyek ne tudják bemérni még abban az esetben sem, ha kimondottan végeznének ilyen műszeres megfigyelést. Nem tudjuk, hogy a célszemélyek mióta vannak lent; de teljesen lényegtelen, hiszen az antisztat érkezésekor keletkező mágneses hullám a számukra teljesen bemérhetetlen lesz, ugyanis az egységet jóval 64. előttre küldjük le.
– Mennyivel? – kérdezte Michelle.
– Ötven évvel.
– Álcázás? – tudakolta a hadnagy.
– Fél évszázadig kerülgetni fogják, ugyanis egy sziklatömbnek lesz álcázva, amiben egy tórium óra ketyeg – felelte az elemző.
– Eszméletlenül pontosan kell megérkeznünk – jegyezte meg a nő, és Kerwinre nézett, akiről szinte sugárzott, hogy nem tetszik neki a dolog. Laudis észrevette, hogy a parancsnoknak és a műszaki tisztnek fenntartásai vannak.
– Ennél jobb módszer elképzelhetetlen, ha ki akarjuk kerülni Alfa Egy és Kettő műszereit – tette hozzá a férfi, hogy védje az álláspontját.
Az ezredes viszont a fejét rázogatta.
– Kénytelenek vagyunk mégis csak arról beszélni, hogy a célszemélyek talán egy nagyon távoli korból jöttek és olyan korszerű műszerezettségük lehetséges, amely a legminimálisabb EMP-t is észleli. Valami olyan módszert kellene találnunk, amely teljesen mentes a mágneses anomáliáktól, mert az antisztat csupán csökkenti az EMP-t, de nem szünteti meg teljesen. Semmi kedvem váratlanul szembetalálni magamat olyan fegyverekkel, amelyek még csak gondolatban sincsenek a Katedrális műszaki fejlesztőinek az elképzelései között. Mondja meg nekem, Laudis, mennyire kellene eltávolodnom a várostól ahhoz, hogy az antisztat mellett abszolút kimutathatatlan legyen az elektromagnetikus polarizáció?
A Kalandmester felvont szemöldökkel nézett Coharira, akinek szakterülete volt a fizika.
– Valahol Afrikában kellene leszállniuk, de ha nem bírják a meleget, akkor javaslom az Északi-sarkot – jegyezte meg flegmán a Katedrális elemzője. – Minimum kétezer kilométer – tette még hozzá.
Az intervenciósok felszisszentek, és hitetlenkedve nézték az Összefüggések-csoport emberét.
– Biztos ön ebben? – kérdezte az ezredes.
– Nézze, ha a bolygó túlsó felén nyitjuk fel az evolvenst, akkor is lesz EMP, ami Pompejiben mérhető. Rettenetesen kicsi lesz, de lesz!
Kerwin töprengve dőlt hátra.
– Menjenek transzport egységgel – javasolta Cohari. A tisztek összenéztek.
– Jézus Mária, már tíz éve nem építenek transzport időkabint – nevetett fel Michelle. – Ezzel a technikával már csak a történelemkutatási kémműholdak mennek át. A megjelenés pillanatában egy akkora gömbvillám keletkezik, hogy az ember azt hihetné, felkelt a nap, és ráadásul a jelenséget egyetlen ismert módszerrel sem lehet kiiktatni.
– De lehet, ha találunk egy nagykiterjedésű negatív felületet, például a tengert – mondta Cohari. – Az kiolthatja a gömbvillámot.
– De hogy a fenébe tudnak lerakni egy transzport kabint a vízre, Mr. Cohari? Nem is beszélve arról, hogy transzport egységek szerintem már nincsenek is, hacsak valami raktár mélyéről elő nem kerül egy rakás ócskavas? – akadékoskodott Michelle, és rágyújtott. Tess számára teljesen ismeretlen, hosszú, barna cigarettát szívott.
– Pár évvel ezelőtt volt egy kísérlet – kezdte Cohari. – Nevadában megpróbáltak beépíteni egy fluxus-reaktort egy több száz éves Ford személygépkocsiba. Valamelyik agyas fejlesztő nyilván megnézte a filmarchívumban a „Vissza a jövőbe” című amerikai filmet, és onnan vette az ötletet. A kísérlet sikerült, de legjobb tudomásom szerint a dolognak nem lett folytatása. Ha akkor sikerült a dolog, akkor most is sikerülhet. Azt javaslom önöknek, hogy az elektromagnetikus polarizáció kivédése céljából menjenek át egy ókori hajótípussal, amibe beépítik az egyik műholdunk reaktorát. EMP egyáltalán nem lesz és a fluxus-reaktor által gerjesztett gömbvillámot pedig levezeti a tenger.
– Ez jól hangzik – jegyezte meg Kerwin –, de a transzport-technika legnagyobb hátránya az, hogy nem mobil rendszer. A jelenben arra a pontra kell vinnem, ahol azt akarom, hogy megjelenjen a múltban, és csak erről a koordinátáról is térhetek vissza. Ha átmegyek egy hajóval, akkor időbe telik, míg kikötök Pompejiben, ahonnan nincs módom gyorsan távozni, miután elvégeztem a megbízatást, hiszen előbb vissza kell hajóznom a megjelenésem helyére.
– Ez benne van a pakliban, uram. Ennél az akciónál ez lesz az egyik legfőbb kockázati tényező – mondta Cohari.
– Úgy gondolja? – kérdezte gyorsan az ezredes, és vetett egy futó pillantást Holeckára. A harcászati tiszt mintha bólintott volna.
– Na, jó – mondta kurtán az ezredes. – Mennyi idő alatt tudna Nevada összeállítani egy ilyen Transzportegységet?
– A műhold reaktorának az átszerelése szerintem nem tarthat tovább, mint hetvenkét óra. Egy ókori gabonaszállító beszerzése már húzósabb ügy, mert ha a világ egyetlen múzeumában sincs megfelelően preparált példány, akkor építeni kell egyet.
Az ezredes a fejét rázta.
– Megnyugtatom, Mr. Cohari, hogy a XXIII. században egy darab ókori hajót sem talál… még múzeumokban sem. Valószínűleg építeni kell egyet, de ez nem az én gondom. Tegye meg a megfelelő intézkedéseket az Összefüggések felé!
– Természetesen, azonnal értesítem az osztályt!
– De miért pont egy gabonaszállító? – kérdezte Michelle Holeckától. A harcászati tiszt megvonta a vállát:
– Nyilván nem akarunk gályarabokat is magunkkal vinni. 
Michelle felnevetett.
– Azt hiszem, egy kicsit fáradt vagyok – mondta, és Tesst nézte, aki érdeklődéstől csillogó szemekkel ült közöttük miközben próbálta palástolni azt a nyomasztó felismerését, hogy az iménti beszélgetésből jóformán semmit sem értett. „Elektromagnetikus polarizáció”, „antisztat” és „transzport”…. ezek a szavak semmit sem mondtak neki. Azt megértette, hogy az intervenciósok nem akarnak átmenni egy bizonyos módszer segítségével, mert az az „Alfa Egy”-nek nevezett valaki… nyilván arról van szó, aki lelőtte a műholdat… lehet, hogy bemérné őket, s ez veszélyeztetné az akció sikerét. Sajnálta, hogy Nauszikaá nem került szóba, mert ahhoz a témához talán hozzá tudott volna szólni. Kicsit fölöslegesnek érezte magát, de nem bosszankodott, mert már percek óta rájött arra, hogy az ezredes miért hozta be ide: csakis kizárólag Michelle miatt.
– Rendben van, tehát induljunk ki abból, hogy egy preparált hajóval megyünk át – vonta meg a konklúziót Kerwin. – Nos, a továbbiakban szükségem lenne pontos meteorológiai jelentésekre. Laudis, mennyi információnk van?
– A célterület fölött egy nagynyomású anticiklon helyezkedik el, és az átlaghőmérséklet meghaladja a harminchárom Celsius fokot. Odalent egy hónapja nem esett az eső, és a levegő páratartalma hallatlanul alacsony. Szélcsend van. Ezek a paraméterek alig változnak a 64. év júniusában. Pompeji és környéke ezekben a napokban hasonlatos egy befűtött kazánhoz…
„Mi az isten, az a kazán” – mérgelődött magában Tess. „Mi a francért használnak ezek ilyen nyakatekert szavakat?” Arra eszmélt, hogy Kerwin hozzá beszél.
– Tegye magát hasznossá, Miss Gordon! Van itt valahol egy térkép, ami a Tirrén-tengert és az adott partszakaszt mutatja. Legyen szíves, keresse meg nekünk!
A lány kutatni kezdett a halomnyi dokumentáció között, de nem talált semmit. Kerwin közben szólt Coharinak, hogy a fluxus-reaktorral felszerelt hajó – amely így már időgépnek minősült – megfelelő módon el legyen látva korszerű meghajtási módszerrel is, mert egy esetleges szélcsend esetén nem óhajt napokig ringatózni a tengeren. Michelle időközben megtalálta azt a térképet, amit Tess keresett, és odaadta a lánynak.
– Segíthetek? – kérdezte, és rámosolygott.
Nagyon kedvesnek tűnt, és Tess visszamosolygott a nőre.
– Köszönöm – mondta.

Késő éjszaka volt, mire Tess ágyba került. A mai nap túlságosan is felzaklatta, ezért nem jött álom a szemére. Csak forgolódott az ágyában, és Michelle-en járt az esze. Próbálta a nőt kiverni a fejéből, de az istennek sem sikerült…
Később Markra gondolt. Rettenetesen sajnálta a férfit.
– Olyan jó lenne sírni – mondta halkan a sötét szobának, és lehunyta a szemét.
„Jézus Mária, mit keresek én itt?”
Tess felsóhajtott, és lassan kikászálódott az ágyból. Vetett egy pillantást az órára: már éjfél is elmúlt.
Fölvett egy pólót, és kiment a ház elé. Leült a lépcsőre, és a barlang mennyezetére vetített csillagokat nézte. A kép hamis volt, de a látvány mégis csodálatos. A mesterségesen felélesztett szellő ritmikus mozgásra késztette a tó körül elterülő fenyőerdőt, és a lány dideregni kezdett. Pár perc után felállt, hogy visszamenjen…
Először azt hitte, hogy a Serrault által marékszámra elengedett tücskök ciripelése éledt fel – sohasem tudták őket elcsípni –, aztán rájött, hogy a celluláris hívója csipog a szobában.
Besietett, és felkapta a parányi készüléket. Biztos volt benne, hogy Cynthia hívja.
Tévedett, Michelle látszott a képernyőn.
– Ne haragudj, hogy ilyenkor zavarlak, de láttam, hogy kint ülsz a lépcsőn – mondta a szőke nő.
Tess a meglepetéstől alig bírt megszólalni.
– Nem, nem haragszom… nem tudok aludni.
– Én sem…
Rövid csönd. Michelle, mintha a megfelelő szavakat kereste volna.
– Nincs kedved feljönni hozzám? – kérdezte aztán a hadnagy. – Az a szoba a parancsnoki épületben, ahol ég a villany.
Tess úgy érezte, mintha egy láthatatlan kéz a gyomrát kezdené összeszorítani.
– Szívesen – mondta halkan. – Várjon, míg felöltözöm, és azonnal megyek.
– Nehogy átöltözz gyakorlóba! Gyere, ahogy vagy!
– Jó, rendben – mondta a lány, és kikapcsolta a készüléket. Belebújt a bugyijába, és megkereste a papucsát.
Még soha életében nem készült ilyen izgatottan egy randevúra sem.

Michelle szobája meglehetősen tágasnak tűnt és otthonosan volt berendezve. A legelső dolog, ami szemet szúrt Tessnek, egy hatalmas, térhatású poszter, s egy óriási, egekbe nyúló templom látszott rajta. Tess azonnal felismerte, habár még sohasem látta.
– Ez a Katedrális? – tudakolta Tess.
– Igen – felelte Michelle.
A hadnagy hasonlóan lengén volt öltözve, csupán fekete katonai trikót viselt, és Tess most láthatta először igazán az alakját. Kicsi, de nagyon formás mellei voltak, és az összképet tekintve nem volt oka panaszra. Kerwin jól választott.
– Ez hatalmas – jegyezte meg Tess a képet nézve. – Milyen magas?
– Háromezer hatszáz méter – válaszolta a szőke nő.
– Csodálatos érzés lehet ott állni előtte és felnézni rá – merengett Tess. – Irigylem ezért az élményért, Michelle… Szólíthatom így?
– Ha kettesben vagyunk, akkor csak tegezz nyugodtan! Oké?
– Jó… ha így könnyebb – mondta a lány.
– Igen, így könnyebb… De nincs miért irigyelned, a Katedrálist még sohasem láttam a valóságban, mert nem tartozom a legbelső körökhöz.
– De hát te intervenciós vagy – értetlenkedett Tess.
– Ó, hát persze! Tudod, mi a Bíboros bolondjai vagyunk, és arra szerződtünk, hogy a modern tudomány nevében néha letöröljük az izzadságot Isten homlokáról… Gyere, ülj ide!
Úgy tűnt, a szőke nő egy kicsit be van csípve. Valamilyen piros és fehér címkéjű palackot szorongatott, és úgy kuporgott vele az ágyon, mintha egy kisbabát dédelgetne. A hátát a falnak vetette, és felhúzta a lábát.
Tess leült az ágy végére.
– Gyere közelebb! – kérte kedvesen Michelle, és Tess közelebb húzódott. Michelle kinyújtotta a kezét, és megérintette a lány arcát, aztán a mutatóujját végighúzta az orra vonalán, keresztül a szorosan összezárt ajkain, majd le az állán és a nyakán. Tess megborzongott. Hetek óta nem ért így hozzá senki…
– Nagyon szép vagy – mondta Michelle.
Tess zavarban volt. Michelle elhúzta a kezét és sokáig nézte szótlanul.
– Igyál egy kortyot! – mondta a lánynak, és odanyújtotta az üveget. Tess a szíve szerint visszautasította volna, de most inkább az eszére hallgatott, és belekortyolt az Ouzóba.
– Húúú – mondta, és visszaadta a nőnek. – Miért akartad, hogy feljöjjek? – kérdezte meg.
– Tisztázni szeretnék veled pár dolgot – válaszolta Michelle. – Tudnál szánni rám pár percet?
– Ez csak természetes. Miről lenne szó? – kérdezte Tess, pedig nagyon jól tudta, miről akar a nő beszélni. Várta már ezt a pillanatot, de nem hitte volna, hogy ilyen gyorsan bekövetkezik.
Michelle ivott egy kortyot, aztán letette az üveget jó messzire az ágytól, mintha látni sem akarná, mintha szégyellné, hogy iszik.
– Arról van szó – kezdte a szőke nő –, hogy meglehetősen összetett emócióim vannak veled kapcsolatban. Néha nem vagyok tisztában az érzéseimmel. Olyan érzésem van, mintha egy érzelmi óriáskerékben ülnék, egyszer lent vagyok, máskor meg fenn a csúcson. Amikor a kerék lefelé lendül, gyűlöllek, a felső ponton meg kedvellek. Egyszer megölnélek, a másik esetben pedig megölelnélek… Őrült dolog, nem?
– Én is szoktam így lenni – mondta óvatosan a lány. – De én mindig tudom, miért gyűlölök és azt is, miért szeretek. Szerintem ezek világos fogalmak. Azt hiszem, te nem így vagy ezzel.
– Lehet…
Alig kezdődött el a beszélgetés, de Tess máris azt érezte, talán jobb lenne, ha visszatérne álmatlanul forgolódni az ágyába. Michelle kedvesnek tűnt, ám mégis félt tőle egy kicsit. A szőke nő körül valamilyen jól megtapasztalható, feszültséggel teli aura lebegett, és ez okozta ezt az érzést. Folyton csak az csengett a fülében, amit Cynthia mondott az első éjszakán: „Jó lesz vigyáznod vele!”
– Amikor utálsz, akkor miért érzel így? Ha őszintén így érzel, tudnod kell az okát – mondta Tess.
Michelle sokáig várt a válasszal.
– Amikor először megláttam azt a műholdfelvételt, amelyen Nauszikaá volt, azonnal tudtam, hogy utálni fogom azt a nőt, aki majd hasonlítani fog rá. Azt hiszem, féltékeny voltam egy kicsit…
– Szóval te és az ezredes? – kérdezte titokzatosan Tess. Ő már nagyon jól tudott mindenről, de szerette volna, ha Michelle azt hiszi, itt és most ezekben a pillanatokban jött rá a kettejük viszonyára.
Michelle nem szólt semmit. A hallgatása ebben a helyzetben felért egy heves igenléssel, és Tess úgy tett, mintha ezen az ágyon ülve világosodott volna meg.
– Értem, végül is ehhez semmi közöm… Nyugodj meg, Michelle, semmi okod sincs azt feltételezni, hogy…
– Jó hagyjuk ezt, oké? – vágott közbe a szőke nő.
– Oké. 
Rövid csönd.
– Minden nap órákat töltöttem el veled a stílusgyakorlatokon – folytatta Michelle –, és rájöttem arra, hogy te nagyon jó fej vagy… ez a legjobb szó… Szerintem rengeteg közös vonás van bennünk.
– Mint például? – kérdezte Tess.
– A múltunk – válaszolta Michelle.
– Hm…
– Nem így látod?
– Nincs mit látnom, Michelle. Én semmit sem tudok a múltadról. Cynthia annyit mondott nekem, hogy a francia titkosszolgálatnak dolgoztál.
Michelle megvonta a vállát, és kinyúlt az üvegért, de Tess egy hirtelen ötlettől vezérelve elvette előle, és lerakta az ágy túlsó feléhez. Michelle meglepetten nézte, de nem szólt egy szót sem.
– Tehát az első találkozásunk alkalmával azért voltál olyan utálatos, mert féltékeny voltál rám? – kérdezte Tess. – Jó, ezt megbeszéltük… De miért mondtad nekem ma azt, hogy megölsz, ha elszúrok valamit Pompejiben?
– Igen, ezt nem kellett volna mondanom. Ne haragudj miatta! – kérte a szőke nő.
– Ez nem válasz a kérdésemre – mondta gyorsan a lány.
– Add vissza az Ouzót, légy szíves!
– Michelle, válaszolj a kérdésemre!
– Miss Gordon, adja ide az üveget, ez parancs! – mondta mérgesen a nő, de közben alig bírta visszatartani a nevetését. Tess megrázta a fejét.
– Michelle, megtagadom a parancsot!
– Nehéz eset vagy – morogta a nő, és a padlóról felvette a cigarettát. Kirázott egy szálat a dobozból, és megkínálta a lányt, de az elhárította magától. – Mi mindannyian az elmúlt korokban járva szokunk rá. A Bíboros helyettese például híres arról, hogy ötpercenként gyújt rá…
– Nem érdekel! Mi történt akkor? – vágott közbe Tess.
– Mikor? – értetlenkedett a hadnagy.
– Egyszer megöltél egy embert… Te mondtad! Michelle, minden, minden problémádnak az a gyökere. Ezért szeretsz, ezért gyűlölsz, ezért vagy olyan amilyen… Mi történt akkor?
Michelle nem válaszolt, csak szótlanul nézte a lányt.
Tess várt egy darabig, aztán hirtelen felállt, és elindult az ajtó felé. Mindent egy lapra tett fel.
– Jó éjszakát, Morell hadnagy! 
Michelle hirtelen mozdult, és elkapta a pólóját. A lány megpördült, és a keze ráfonódott a nő csuklójára. Michelle felpattant.
– Ne… könyörgöm, ne! – kérlelte a lányt.
Tess felsóhajtott, és lassan visszaült az ágyra…

Tess már hosszú percek óta hallgatta a nőt. Michelle visszakuporodott az ágyra, a lány meg odaült mellé. Michelle halkan és akadozva beszélt, s a hangja sokkal rekedtebbnek tűnt, mint egyébként. Tess úgy érezte, a nőt a sírás kerülgeti…
– Akkoriban volt az eljegyzésünk Jarummal, és elhatároztuk, hogy hamarosan összeházasodunk, aztán jött az az akció… Egyszerű dolognak tűnt, és hárman mentünk át 1910-be. Jarum volt a parancsnok és Serrault a biztosítás. Azért küldtek át minket, mert meg kellett akadályozni, hogy megöljenek valakit… egy gyereket. Az a gyerek még alig volt tizenöt éves, és ha a merénylet sikerült volna, akkor megváltozik a történelem. Később nagyon fontos, történelemformáló személlyé vált… Meg kellett védenünk. Egy vallási fanatikus akarta eltenni láb alól, mert úgy gondolta, hogy ez a gyerek maga az Antikrisztus. Különféle technikai akadályok miatt késve érkeztünk, szinte az utolsó pillanatban, és nem volt már időnk arra, hogy beavatkozzunk a kritikus pont előtt. A fiú egy tömegszálláson lakott, és a gyilkosa már ott állt előtte, amikor behatoltunk. Jarum a lehető legdrasztikusabb módszert választotta, mert másra nem volt ideje, le akarta lőni a férfit, ám az utolsó pillanatban végzetes döntést hozott. A gyerekre fordította a fegyvert. Meg akarta ölni, érted? A gyereket akarta megölni. Sohasem tudom már meg, hogy mire gondolhatott azokban a pillanatokban… reflexszerűen cselekedtem… nem tudtam, hogy mit csinálok… rálőttem Jarumra! El akartam kábítani! Meg akartam akadályozni, hogy megölje a gyereket… Akkor mentünk át először a Stockbauer-rombolóval, és nem szoktam még meg a fegyvert… Megöltem öt, Tess… Megöltem…
Michelle hirtelen elhallgatott, és a tekintete a semmibe révedt.
– Baleset volt – mondta fájdalmas hangon Tess. – Baleset volt…
– Ez már semmit sem változtat a lényegen – felelte szomorúan a nő, és könnybe lábadt szemekkel szívta a cigarettáját. Kapkodva, idegesen dohányzott.
– Miért akarta megölni azt a gyereket? Mit ártott az neki? – kérdezte Tess.
– Talán azért akarta megölni, mert zsidó volt – felelte Michelle, és elnyomta a cigarettát a padlón lévő hamutartóban. – Jarum zsidó volt.
Tess nem értette az összefüggést. Értetlenül bámult.
– Az a gyerek, a fiatal Adolf Hitler volt – mondta a szőke nő. Tessnek azért volt annyi fogalma a világtörténelemről, hogy tudja, kiről van szó.
– Úristen – nyögte. Lassan megfogta Michelle kezét, és megszorította.
Michelle fájdalmasan sóhajtva hátradőlt, de a lány nem engedte el a kezét. Csöndben volt. Tudta magáról, hogy az ilyen pillanatokban jobb az együtt érző közös hallgatás, mint bármilyen ostobán csengő vigasztaló frázis, hiszen ha az idő a legjobb orvosság, akkor a csend a legkiválóbb nyugtatószer.
– Tudod az volt a legszörnyűbb – folytatta Michelle –, hogy utána ki akartak tüntetni. Ordibáltam Nicholsonnal, és az egész Katedrálist elküldtem a kurva anyjába. Felajánlották, hogy végkielégítéssel leszerelnek, de John lebeszélt róla. Akkoriban ismerkedtünk össze és nagyon jó hatással volt rám. Talpra állított. Én szívesen leléptem volna, de John azt mondta, sohasem tudom majd lerendezni magamban ezt a dolgot. Tovább kell dolgoznom. Három hónapig szabadságon voltam, és azok szörnyű napok voltak… Kitomboltam magam. Próbáltam felejteni. Belemenekültem az alkoholba, a szexuális devianciákba. Fűvel-fával lefeküdtem…. Olyan volt az életem, mintha egy pornófilmet kétszeres sebességgel nézne végig az ember… John szedett össze, szinte az utcasarokról hozott vissza…
Michelle lehunyt szemekkel támaszkodott a falnak. Elhallgatott.
– Szégyelled ezeket a dolgokat mind a mai napig?
– Nem tudom… nem tudom – ismételgette a nő. Nem nyitotta fel a szemét.
– Miért pont a szexbe menekültél?
– Mert a szexualitás az a terület, ahol az ember a legkönnyebb módon képes kompenzálni a pszichés problémáit… Ha most visszagondolok rá, két év távolából fel sem tudom fogni, mit miért csináltam. Például rengeteg nővel lefeküdtem… Zavar? – kérdezte végül Michelle, és felnyitotta a szemét.
Tess mosolygott, és megrázta a fejét.
– Ez már a XXIII. század, és mi nők abszolút emancipáltak vagyunk. A női biszexualitás az egyik legtermészetesebb dolog. Egyáltalán nem zavar, sőt, volt egy olyan szakasz az életemben, amikor férfiakkal nem is élveztem a dolgot… Nem, egyáltalán nem zavar – mondta Tess.
Michelle megszorította a lány kezét.
– Hát ennyi a történetem, Tess.
– Nagyon örülök, hogy elmondtad. Köszönöm a bizalmat. 
Tess óvatosan elhúzta a kezét, és a varázs megtört.
– Add vissza azt a kurva Ouzót, kérlek, már nem vagyok alkoholista, de most nagyon jól esne egy korty – kérlelte a szőke nő, és Tess nem tudott ellenállni. Oda adta az üveget. Nézte, amint Michelle nagy kortyokban nyeli az italt.
– Ez sokkal több, mint egy korty – mondta színlelt haraggal a hangjában, és kikapta az üveget a nő kezéből. Michelle utána nyúlt, de a lány elütötte a kezét, és elhajolt tőle. – Nem! – kiáltotta, és szinte hátradőlt Michelle ágyán… Michelle, azt mondtam, hogy nem! – csattant fel Tess, és az üveg nagy koppanással leesett a padlóra.
Ám a szőke nőt már nem az Ouzó sorsa érdekelte. Hirtelen leszorította a lányt az ágyra, és fölé hajolt. A jelenet, ami lejátszódott köztük, valami furcsa keverékét adta az agresszivitásnak és a gyengédségnek, de határozottan erotikusnak tűnt.
A pillantásuk egybefonódott, és az arcuk szinte összeért. Tess nem küzdött, hogy kiszabaduljon, és Michelle attól függetlenül, hogy enyhén erőszakos módon „lebirkózta” a lányt, szinte zavarban érezte magát a kialakult szituáció miatt, pedig ő volt a felelős érte.
Michelle kisimította Tess haját az arcából, és ismét úgy simogatta az ujjhegyével, mint a beszélgetésük elején.
– Zavar? – tette fel a kérdést újra.
– Nem – mondta kurtán a lány.
Várta, hogy történjen valami, de félt is tőle egyben. Egy kicsit kiszolgáltatottnak érezte magát…
– Néha szeretni foglak, néha meg utálni, jó lesz így? – kérdezte a francia nő, és az ujja a lány ajkát simogatta.
Tess lehunyta a szemét:
– Nem tudom – felelte.
Igazából azt nem tudta, mit mondjon, aztán a következő pillanatban megérezte az ajkán Michelle ajkát.
Vadul csókolózni kezdtek, de csak egy pillanatig tartott az egész. Amikor Michelle érezte, hogy a lány szeretne kibontakozni az ölelésből, szinte azonnal elengedte. Elhúzódott, és feltérdelt az ágyon.
– Azt hiszem, most el kellene mennem – mondta halkan Tess, és lassan felkönyökölt.
Michelle visszahúzódott a sarokba. Egymást nézték, és képtelenek voltak eldönteni, hogy a későbbiekben mit fognak jelenteni egymásnak.
Tess felállt, és fölvette az üveget a padlóról. Egy kortyra kiitta belőle, ami az alján maradt. Az üres üveget odadobta az ágyra Michelle lába elé…
– Jó éjszakát, Michelle!
– Neked is.

2295. január 19. Európai Unió, Svájc

BURNST és Aleistert a szenátor belső testőrsége kísérte és odalent haladtak a várkastély alatt elterülő pincerendszerben. Amerre haladtak, egy kifürkészhetetlen és „agresszív” komputer zárta mögöttük az ultrahang és sugárrácsokat. A rendszer teljesen biztonságos volt, és senki sem juthatott be Burns engedélye nélkül. Csak nagyon kevés embernek adatott meg, hogy láthassa azt a titkot, amelyet a harcászati komputertechnika legmodernebb vívmánya őrzött. Burns áldotta az eszét, hogy még fiatal felesége előtt sem beszélt róla.
– Tehát már a bál alatt is sejtette, hogy Sayola a Katedrális ügynöke? – kérdezte a szenátor Aleistert. A titkár mosolya leginkább egy rókára emlékeztette Burnst.
– Igen, uram, és szántszándékkal tereltem a feleségére a gyanút. Biztos voltam, hogy Sayola lehallgatja ezt a beszélgetést, és azt szerettem volna elérni, hogy értesítse a Katedrálist, miszerint: „Baj van! A szenátor emberei gyanút fogtak. Egyelőre még nem engem gyanúsítanak, de szorul a hurok.” Ekkor már tudatosan figyeltük a grófnőt, és sikerült is bemérnünk az adást…
– Lehallgatták? – kérdezte a szenátor.
– Az egész olyan, mint egy megkínzott számítógép elektronikus sikolya! Celluláris rendszernek hívják és képtelenség megfejteni a kódját, de nem is volt rá szükség! Az a lényeg, hogy biztosak voltunk benne: Sayola a beépített ember. Tudta, hogy távoznia kell, és elkövette azt a hibát, hogy lefeküdt a feleségével… valószínűleg így férkőzött a közelébe is. Ezt a pillanatot használtam ki, hogy lecsapjak rá, lényegében az utolsó pillanatokban… Sajnálom, hogy nem tudjuk kihallgatni…
– Meg kellett volna akadályozni az öngyilkosságát – mondta mérgesen Burns, és Aleister „ártatlanul” lesütötte a szemét.
– Hibáztam, uram. Mit szándékozik tenni a feleségével? Kívánja, hogy emlékezettörlésre rendeljem?
Burns rövid pillanatig gondolkodott a lehetőségeken, aztán döntött.
– Magának volt igaza, Aleister, nem kellett volna elvennem ezt a nőt! Szeretném, ha valami baleset érné… Intézkedjen! Biztos vagyok benne, hogy érti a dolgát.
– Meg lesz velem elégedve – mondta a titkár.
Kinyílt előttük egy kettős zsiliplap, és hatalmas csarnokba léptek. A boltíves terem kellős közepén egy állványon ott sötétlett valami ördögi szerkezet, és Burnsnek hevesen megdobbant a szíve, amikor megállt előtte.
A Katedrális feláldozta egy emberét, hogy megláthassa és megsemmisíthesse, de Burns most diadalmaskodott az Időkutatás fölött. Senki sem férkőzhetett a START készülék közelébe. Burns várkastélya továbbra is őrizte a szenátor titkát, és a mélyén felépített zseniális szerkezet végre ugrásra készen várakozott, hogy átvigye az időn őrült tulajdonosát. A szenátor csillogó szemekkel nézte az időgépet. Tudta, hogy a technológiai biztonságát tekintve meg sem közelíti a Katedrális készülékeit, de akkor is IDŐGÉP… és működött.
Öt évet vett el az életéből, de megérte.
– Canetti! – ordította a szenátor, és megállt az időgép előtt.
A szerkezet leginkább egy hatalmas konténerre hasonlított, amelynek orgonasípszerű csövek meredeztek a tetején. Rettenetesen ormótlannak és primitívnek tűnt, de mégis a század csúcstechnológiáját jelentette, s mindezért egy lángelmét illetett a dicsőség.
– Canetti! – ismételte a szenátor.
A férfi, akinek a nevét kiáltották, végre megjelent az időgép ajtajában, és lenézett Burnsre. Aki látta a gőgös pillantását, valószínűleg arra gondolhatott, hogy ez az ember istennek képzeli magát.
Furcsa, madárszerű jelenségnek hatott. A teste olyan görbe volt, mintha az egész ember egy kérdőjel lenne és efölött a nyomorult hullámvonal végén egy hatalmas fej ült. A férfi erősen borostás volt, és olyan vékony, hogy szinte kilátszottak a csontjai. Különcségből aranykeretes szemüveget hordott, pedig már kétszáz éve nem használt ilyet senki, és a magasból úgy nézett le a szenátorra, mintha undorodna a látványától.
– Jöjjön fel, Mr. Burns! – rikácsolta. Úgy tűnt, mintha köpködné a szavakat.
Burns felkapaszkodott a keskeny létrán, és belépett az időgépbe. A látvány lenyűgöző volt, és tudta, hogy sohasem fogja megszokni. Több száz ismeretlen műszer világított a szivárvány minden színében és monitorok tucatjai árasztották a ragyogó kék fényt. Valami halkan búgott, Burns nem tudta behatárolni a zaj forrását.
– Működik? – kérdezte a férfi, és leült egy beépített bőrülésbe. Úgy nézte a műszereket, mintha mindent értene.
– Félig-meddig – felelte Canetti, és a koszos ingén keresztül megvakarta beesett mellkasát.
– Ez mit jelent? – kérdezett rá a szenátor.
– Csak egy bizonyos intervallumon belül használható! Az elmúlt száz évben nem tudom lerakni és a minimális határ időszámításunk kezdete.
– Engem csak a XX. század érdekel – közölte Burns.
– Tudom, az elején – felelte pimaszul a férfi. – Aztán ott akar lenni Waterloonál és Krisztus keresztre feszítésénél is… Oda egyébként képtelenség lemenni.
– Miért? – kíváncsiskodott a szenátor.
– Suger lezárta azt a kort. Nem akar turista látványosságot csinálni a feltámadásból… mondjuk, ez érthető is.
Burns elgondolkodva dörzsölgette az állát. Eszébe jutott valami.
– Jézus a Katedrális embere volt, fogadjunk!
– Elveszítené a fogadást, Burns! Jézus Isten embere volt!
Burns fészkelődni kezdett a széken.
– Térjünk a lényegre, Canetti! Azt mondta, hogy félig-meddig működik, tehát ezek szerint szeretné továbbfejleszteni?
– Persze, persze – morogta Canetti. – Szeretném, ha minden elmúlt korba letehető lenne, de ezt nem tudom elérni a rezgési energia felhasználásával. Fúziós reaktorra lenne szükségem, és ha a kezemben van a megfelelő energiaszint, akkor sokkal korszerűbb gépet építhetnék. A START már ebben az állapotában is tud olyan dolgokat produkálni, amely valószínűleg meglepné a Katedrális technikusait. A START egy időtransz elven működő mobil rendszer.
Canetti jól megnyomta a mobil szót. Burns nem tudta, hogy miért olyan nagy szenzáció a férfi számára, de gondolta, Canetti majd elmagyarázza. Nem csalódott. Canetti élvezte, hogy hallgatósága akadt.
– Az időtranszplantációs módszernek mindig is az volt a hátránya, hogy a kabint arra a helyre kellett vinni a jelenben, ahol meg akartuk jelentetni a múltban, ergo, ha maga egy transzplan kabinnal el akar jutni a XX. századi New Yorkba, akkor a kabint előbb le kell tenni a XXIII. században az adott helyre és visszapörgetni az időt. Ez egy óriási hátránya a transzplannak vagy időtransznak… Nevezze, ahogy akarja, de van azért előnye is. Nincsen EMP, vagyis elektromagnetikus-polarizáció. Ez a jelenség komoly problémákat okozna a XX. században. Az EMP hatására leállnak a robbanómotorok a gyújtás hiánya miatt. A rádió és a televízióadás megszűnik, és amíg a jelenség tart, megbénul az élet… Semmi sem működik, aminek köze van az elektromossághoz. Nos, a START időtransz elven működik, vagyis nincs EMP, de mobil rendszer. Érti, Burns? Mobil! Nem kell a helyszínre vinnie! Indulhat innen a kastélyából, és ide térhet vissza! A Föld bármelyik pontján leteheti a kabint, és ez a legtöbb, ami az időtransz módszerből kihozható. Azon kívül a START-nál hallatlanul kicsi a sztatikus töltés és nem keletkezik gömbvillám. Lesz egy kis energiaemanáció, de gömbvillám nincs! Az én időtransz módszerem fejlettebb, mint a Katedrálisé!
– Maga egy zseni! – örvendezett a szenátor. – Hogyan tudta ezt megcsinálni?
– Roppant egyszerű a dolog! Suger leállította az időtransz módszer fejlesztését, mert rájött, hogy nem ez a jövő. A Katedrális ma már csak a műholdprogramnál használja ezt a módszert, és jelenleg az összes ügynökét a vonósugaras elv alapján transzportálja…
– Mi a lényege? – firtatta Burns.
– Tisztán mobil rendszer. Oda megy vele, ahova akar! Az ipse beszáll a XXIII. században a kabinba, és kiszáll belőle mondjuk Kolumbusz vezérhajóján… és a kabin láthatatlan. Az ügynök eltávolodik a kabintól, mire az eltűnik, majd egy adott időpontban, egy adott helyen ismét ott van. Az emberünk beszáll, és visszatér. Tiszta ügy! A módszer gyors, pontos, biztonságos, de hatalmas energia kell hozzá és őrült nagy az EMP!
– A vonósugaras módszert nem is lehet alkalmazni a modern korokban? – érdeklődött Burns.
– Már miért ne lehetne? Ezzel a módszerrel, akár huszonnégy órát is vissza lehet menni az időben…
– Az EMP-re gondolok – jegyezte meg a szenátor.
– Látom figyel, de nyugodjon meg! Az EMP-t lehet csökkenteni egy speciális generátorral, amit a kabin megjelenése előtt már leküldenek. Ez olyan, mint egy felderítő egység…
– Tud nekem csinálni vonósugaras módszert? – kérdezte Burns. Canetti megvonta a vállát.
– Ha szerez nekem egybillió kilowatt energiát, akkor talán igen! 
Burns megrázta a fejét.
– Az egész földön nincs ennyi energia, Canetti!
– Magának fogalma sincs arról, mennyi energia van a Földön, szenátor – mondta Canetti, és olyan hangja volt, mintha ugatna.
– Mi történik akkor, ha a START-ot az időszámításunk előttre, vagy az elmúlt száz évben akarná letenni? – kérdezett rá Burns.
– Felrobbanna, mint a szar!
– Miért?
– Én elmagyarázom magának, Burns – röhögött Canetti –, de a felét sem értené!
Burns villámló szemekkel nézte a tudóst, és bármennyire is utálta a pökhendi stílusáért, azt el kellett ismernie, hogy Canetti zseniális időfizikus.
Canetti hajdanán a Katedrálisnak dolgozott, aztán találkozott Burnsszel, aki olyan csábító ajánlattal környékezte meg, hogy a férfi nem tudott nemet mondani. Az látszott a „legtisztábbnak”, ha megrendezik Canetti halálát, és amikor a tudós látszólag eltűnt az élők sorából, egy csapásra beindult Burns START programja. Canettinek öt évre volt szüksége ahhoz, hogy elkészítse a kabint. Tudta, hogy a jutalma nem marad el. Burns gazdaggá tette.
– Mikor próbáljuk ki? – kérdezte Burns, és a nyelvével izgatottan megnyalta a kiszáradt ajkát.
Canetti megvonta a vállát.
– Akár most is, de ahhoz, hogy biztonságossá tegyem, még szükségem van legalább egy hétre. Ki tudja várni? Ha várt öt évet, várjon még egy hetet. Nem akarok egy rakás ócskavasat kiadni a kezemből!
– Jó, megkapja az egy hét halasztást – mondta a szenátor.
– Helyes! Hova akar menni? – érdeklődött a tudós.
– 1963. november huszadika, Dallas!
– Miért kíváncsi Kennedy halálára?
– Canetti, én nem azért fizetem, hogy kérdéseket tegyen fel! – mordult fel Burns szenátor, és kikászálódott az ülésből. – Folytassa a munkát! Azt akarom, hogy a fegyverrendszerek is élesek legyenek. Nem akarok odalent magyarázkodni a rendőröknek, hogy ki vagyok és honnan jöttem!
Burns kilépett az időgépből, és lemászott az ezüstösen csillogó létrán. Aleister előlépett a félhomályból, és a kezét nyújtotta.
– Meg van elégedve, uram? – kérdezte a titkár, és máris úgy ment Burns után, mint egy hűséges kutya, de Burnsnek már más járt az eszében.
– Szeretném, ha végleg lezárnánk ezt az Evangelin Montelini ügyet! Amíg nem vagyok biztos abban, hogy a személyemet terhelő dokumentumok nincsenek a birtokomban, illetve nem tudom azt, hogy valóban megsemmisültek, addig nem lesz nyugodt éjszakám. Érti, Aleister?
– Természetesen, szenátor úr! Még mindig fönntartja azt az elképzelését, hogy Mark Wilsont hozzuk az ön színe elé?
– Igen! Miután a feleségemet elintézte, ez legyen az első dolga, Aleister. Ha Mark Wilson tud valamit az eredeti vagy az esetleg létező többi példányról, akkor előbb elmondja nekünk és csak utána hal meg. Az újságírót Evangelin után küldjük, hadd legyenek boldogok a túlvilágon! – mondta Burns nevetve. – Mondja, Aleister, maga szerint van túlvilág? – kérdezte a szenátor, és barátságosan megveregette a szikár férfi vállát.
Aleister vágott egy grimaszt.
– Mennyország biztosan nincs! – felelte.
– Ó, és pokol? – tudakolta Burns.
– Pokol? Az van! – válaszolta a titkár. – A neve: élet!
Mark ekkoriban Monával Párizsban tartózkodott, és nem is sejtette, milyen sötét és gigászi hatalom nyúl felé.

2295 január 19. Nevada, Katedrális indítóbázisa

– Elkészült a teája, Mr. Csen!
– Mrs. Moncton, az ön gyorsasága méltó a XXIV. századhoz, amely már itt kopogtat az ajtón!
Mrs. Moncton kimérten mosolygott, és letette a tálcát Fu Macs Csen asztalára. Fantasztikus manőver volt a részéről, ha figyelembe vesszük annak a tényét, hogy a kínai asztalán egy tenyérnyi hely sem akadt a filmkönyvek, a holografikus kazetták és titokzatos dossziék között. Fu Macs Csen az elmúlt tíz évben többször próbált rendet rakni az irodájában, de utána sohasem talált meg semmit. Ennek az embernek csak a fejében volt rend, de mindenütt máshol kaotikus környezet vette körül.
– Kíván még valamit, uram, vagy elmehetek? – Mrs. Moncton félreérthetetlen célzást tett arra, hogy régen lejárt a munkaideje.
– Egy valamire még szeretném megkérni, ha nem terhelném vele a becses személyét. Itt hamarosan nagyon sok ember, nagyon sok kávét fog inni és úgy fognak káromkodni, mint egy űrkalóz! A káromkodásoktól szeretném megkímélni, ezért támogatnám azt az elképzelését, hogy menjen haza, de mielőtt ezt megtenné, nagyon jó lenne, ha lefőzne pár liter jó, erős feketét – mondta egy szuszra Csen, és úgy mosolygott, mint egy ártatlan csecsemő.
– Azonnal elkészítem, uram! – jelentette ki Csen titkárnője, majd távozott. A sugárkezelt műanyaglap összecsusszant mögötte. Csen belekortyolt a jázminteába, és elismerően csettintett.
– Amióta ez a nő újra férjhez ment, egyre jobb teákat készít. Szerintem két alternatíva lehetséges. A férje titokban kínai, vagy pedig egy nő életében a negyven fölött megtapasztalt megújult orgazmusok hozzásegítenek a víz és a teafű megfelelő arányának az eltalálásához!
Fu Macs Csennel szemben egy középkorú, bajuszos férfi ült a rendetlenség kellős közepén. A Különleges Technológiák Osztályának volt az első technikusa, és portugál származása ellenére leginkább egy cowboyra hasonlított. Colt nem lógott a csípőjén, de a Stetson nem hiányzott a fejéről és most lazán hátratolva a tarkójára, lehunyt szemmel ült a forgószékben. Halkan kuncogott Csen előző megállapításán.
– Kérsz teát, Fernando? – kérdezte Csen.
Fernando Santos Pereira anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét, intett a kezével.
– Egy sört szívesebben elfogadnék.
– Ha lenne, már régen megkínáltalak volna… Szerinted mennyi idő alatt tudjuk megcsinálni?
– A kettes intervenciósok körülbelül tíz nap múlva mennek át, de figyelembe véve azt, hogy a hajót el kell szállítanunk már működőképes állapotban a Tirrén-tengerre, hiszen időtransz elven fog működni, szerintem hetvenkét óránk van.
– Hát nem sok – morogta a kínai. – Volt szerencsém beszélni Kerwin ezredessel, de nem tudtam meggyőzni, hogy vonósugárral szálljon le az Itáliai-félszigeten. Az intervenciósok célpontjának valószínűleg komoly műszerparkja van, és nagyon el kellene távolodni a beavatkozási ponttól, hogy ne észlelje a kabin érkezését. Kerwin ragaszkodik ahhoz, hogy Pompeji közelében lépjen le az evolvensről, így viszont nincs más lehetőség, mint az időtransz! A hajót azért választották, mert csak a tenger jöhet szóba a gömbvillámjelenség miatt. A tenger elvezeti majd.
– Tudom – mondta Santos, és fáradtan megdörzsölte az arcát. – A legszívesebben egy múzeumban kötözgetném a biztonsági rendszert. Nyugodtabb meló lenne.
– De nem annyira perspektivikus – jegyezte meg Csen, és halk koppanással letette a csészét.
A belső kom csipogni kezdett, és Csen előhalászta egy köteg papír alól.
– Nagy Madár fészke! – jelentkezett be.
– Megérkeztek az emberei, uram – mondta egy arc a képernyőn.
– Kísérjék őket a tanácsterembe! Öt perc múlva ott vagyok. – Fu Macs lenyomott egy másik gombot. – Mrs. Moncton, készül a kávé?
– Egy perc, uram.
– Köszönöm.
A kínai kikászálódott az asztala mögül, és felcsatolta a műszerövét. Santos nagy nyögéssel felemelkedett, és lopva vetett egy pillantást az órájára.
Éjfél volt.

A tizenkét férfi a technikusok titkos nyelvén és kézmozdulatai segítségével beszélgetett, amikor Fu Macsék beléptek a tanácsterembe.
Az emberek nagy többségén látszott, hogy a saját ágyukból ugrasztották ki őket, és most álmos pillantásokkal néztek maguk elé. Az egyik férfin szmoking volt, de a csokornyakkendőjét azért már kioldotta. Ő nem tűnt fáradtnak.
– Haferkamp, magát honnan rángatták ide? – kérdezte Csen, és sorra kezet fogott mindenkivel.
– Egy dekadens garden partyról! – hangzott a válasz. – Piros női mellbimbók és zöld hologramok… Brrr! Örülök, hogy a biztonságiak kimentettek onnan.
– Fogadjunk, pár perc múlva könyörögni fog, hogy vigyék vissza – mondta Csen, és megvárta, míg mindenki elcsendesedik, aztán Santosra bökött.
– Ecce homo… Az úr a Különleges Technológiától jött, és mindent el akar követni, hogy megutáljuk! Santos, magáé a pálya.
A bajuszos megbökte a kalapját, majd bemutatkozott, és úgy tűnt, nem az a típus, aki szereti húzni az időt, mert rögtön a tárgyra tért.
– A Katedrálisnál mindenki tudja, hogy a maguk csoportja a legjobb, ha valamit gyorsan és pontosan időre el kell készíteni! Ezért gondoltuk úgy a különlegeseknél… persze a lovagok is kissé besegítettek… hogy maguk lesznek az Odüsszeia akció kulcsfigurái idefönt a XXIII. században. Miről van szó?…
Santos tartott egy kis hatásszünetet, és miután meggyőződött arról, hogy maga körül csak feszülten figyelő arcokat lát, folytatta:
– Az egyik Eagle történelemkutatási műhold vezérlőegységét át kell telepítenünk egy ókori hajóba! Erre hetvenkét óránk van!
Az Időkutatás indítóbázisa ezer méter mélységben terült el Nevada alatt, de a felháborodás zaja valószínűleg felhallatszott a felszínen elterülő Mezőgazdasági Kutatóintézetig, amely tökéletes álcázása volt a Katedrális legfontosabb részlegének.
– Ez baromság! Csak három nap, amíg az Eagle-t szétszedjük! – mondta az egyik férfi, és többen helyeseltek.
–	Ki találta ki ezt az ökörséget?
Haferkamp fájdalmasan nevetett, és kijelentette:
– Inkább a garden party!
Egyedül William Klippel próbálta megőrizni a higgadtságát.
– Kik mennek át? Intervenciósok? – kérdezte.
– Igen – hangzott a válasz.
– Melyik csapat?
– Kerwin – mondta Csen.
– Kurva nagy tűzijáték lesz! – jegyezte meg Klippel. Igaza volt, de akkor ezt még senki sem tudhatta…

III.

2295. január 20. Európai Unió, Párizs

Az Európai Unió fővárosa máig megőrizte az évszázadokon átívelő varázsát. Párizs csodálatos volt. Mark egyszer már járt itt kiskorában, de csupán halványan emlékezett az akkori élményekre. Ez volt az első, igazi „nagy találkozás”.
Délelőtt egymagában bandukolt, és romantikus kávézók teraszán ücsörögve szemlélte a forgalmat. Megnézte a régi Louvre romjait, aztán nagyot sétált a kiszáradt Szajna medrében. Az utcákat ugyanúgy fűtötték, mint a világ többi nagyvárosában, és január közepe ellenére elég kellemes volt az idő. Az eső enyhén szemerkélt, de Mark rá sem hederített. Jól begombolta a sztatikus kabátját, amely könnyedén eltaszította körülötte a vizet, és halkan fütyörészve ment tovább. Betért egy antikváriumba, és megvette Monának Vogue egyik egybekötött évfolyamát a XXI. század elejéről, aztán lassan elsétált az Eiffel-toronyig, ahol a lánnyal kellett találkoznia. Délután kettőig volt még egy kis ideje, ezért leült egy padra és mosolyogva nézte, ahogy egy öregasszony a galambokat eteti. Az idill nem tartott sokáig. Mark arra eszmélt, hogy a rendfenntartó erők egyik rohamkocsija lebegett a tér felé. Kék fény villant, és a kenyérmorzsákért verekedő galambok hamuvá lobbantak. Az öregasszony nagyon dühös volt – Mark együtt érzett vele, habár utálta a madarakat –, és valami olyat harsogott, hogy a csibészeket kellene elkapni, nem ezeket az ártatlan teremtéseket. A nő ófranciául kiabált, és Mark alig értette – egy kicsit beszélte az újfranciát, amit a Seclorum vezetett be –, de a lényeg nyilvánvaló volt.
Monát egy szerződése szólította Párizsba, és ezt már nem volt módja lemondani. Felajánlotta Marknak, hogy jöjjön át vele Európába, és a férfi egy pillanatig sem habozott. Felhívta a szerkesztőséget, és közölte a főnökével, hogy kivesz két hét szabadságot. Mr. Tubbs azonnal megadta Marknak, amit kért, de kihangsúlyozta, hogy a cikkről nem mond le és ha Mark továbbra is a Starsnál akar maradni, akkor jó lenne, ha megerőltetné magát. Mark kelletlenül, de megígérte neki, hogy szán majd rá egy kis időt, aztán bontotta a vonalat.
Másnap már a repülőn ültek, és két órán belül meg is érkeztek Párizsba. Mona délelőttönként fotózni járt, és addig Mark a városban kóborolt. Mindig együtt ebédeltek valahol, aztán a lány visszament dolgozni. Este megint találkoztak és reggelig az új-régi szerelmesek romantikus életét élték. Még öt napjuk volt hátra, és Mark már most keserű ízt érzett a szájában, amikor arra gondolt, hogy hamarosan visszarepülnek az Amerikai Unióba.
A lány pár percet késett – mindig késett –, és már messziről integetett. A férfi felállt, és eléje sietett, de amikor át akarta ölelni, a csinos színes bőrű lány nevetve „tiltakozott”.
– Jaj, ne haragudj, de nagyon kevés időm van és nem volt módom átöltözni! Egy kész vagyon van rajtam – mondta Mona, és szétnyitotta a köpenyét.
Mark hátralépett, és úgy szemlélte a látványt. Mona egy réges-régi kosztümöt viselt. Marknak fogalma sem volt a divattörténetekről, de azt sejtette, hogy több száz évvel ezelőtt hordhattak ilyen ruhákat a nők. Mona gyengéden végigsimított a zöld kosztümön. A szeme csillogott.
– Ez egy eredeti Yves Saint Laurent. Szép, ugye?
– Hát nem is tudom… A kalap az jól néz ki. 
Mona felnyúlt a karcsú kezével, és megigazította.
– Tetszik?
– Igen – felelte Mark.
– Ez egy Edith Napkori kalap a XXI. század elejéről. Felbecsülhetetlen érték.
– Jó, majd nem ülök rá – nevetett Mark. – Mennyi időd van?
– Csak félórám, drágám – mondta a lány, és belekarolt a férfiba, aztán odahajolt a füléhez: – Andre holnap szeretné befejezni a fotózást. Ha sikerül, akkor lesz három napunk… Örülsz?
– Buta kérdés. Persze, hogy örülök!
– Mit szólnál hozzá, ha elmennénk Monte Carlóba? – firtatta a lány.
– Attól tartok, nem hoztam magammal elég pénzt – felelte Mark, de Mona azonnal lehurrogta. – Az én vendégem leszel, szívem… majd elszórjuk az összes pénzt! Úgy szeretnék, szerelmes lenni!…
Mark megállt, és muzeális értékű ruháktól meg kalaptól függetlenül megcsókolta. A lány visítva tiltakozott és megpróbált kibontakozni az ölelésből.
– Teljesen összegyűröd a ruhát, te bolond! – nevetett. Többen mosolyogva néztek rájuk. – Téged valóban nem lenne szabad elvinni a kaszinóba, mert amilyen felelőtlen vagy, én tényleg csóró kisegér leszek, ha rád bízom magam.
Mark nem válaszolt, csak vigyorgott, mint egy paprikajancsi, és kezét a lányéba kulcsolva húzta Monát a Szajna-part felé.
– Hova cipelsz? – kérdezte a lány.
– Gyere, tudok egy kisvendéglőt a parton! Tegnap voltam ott – mondta Mark, aztán hirtelen így folytatta: – Mi lenne, ha mégse mennénk Monte Carlóba? Van egy jobb ötletem, és demokratikus elvek alapján szavazásra bocsátom a kérdést.
– Mi lenne az? – kíváncsiskodott a lány. Megálltak egy lépcsősor közepén. Egy egész turistacsoport volt kénytelen megkerülni őket.
– Bezárkózunk a szállodaszobánkba – súgta Mark a lány fülébe, miközben a keze rafinált módon becsúszott a sztatikus köpeny alá és megpihent a lány fenekén –, aztán mindenfelé több száz éves muzeális értékű harisnyákkal kikötözlek az ágyhoz, miután levetkőztettelek és…
– Hagyd abba! – nyöszörgött a lány, aztán átkarolta a férfi nyakát és megharapta az arcát. – Hagyd abba, te piszok, mert felizgatsz!
– Vigyázz! Összegyűröd a ruhád! – kuncogott Mark.
Beültek a vendéglőbe, de mivel a lánynak nem volt sok ideje, ezért nem vacakoltak annyit az étlappal, mint egyébként. Gyorsan rendeltek, és Mark végre átnyújtotta az ajándékát.
– Egy kis meglepetés.
– Jaj, imádlak! – mondta a lány, és lebontotta a műanyagot. – Nem is gondoltam, hogy nekem vetted. Mi ez? – kérdezte, de már meg is látta. A szeme csillogott. – Hol bukkantál rá?
– Egy antikváriumban.
– Köszönöm… – mondta Mona, és az albumot lapozgatta. Rábökött egy nőre. – Kíváncsi vagyok, milyen az ízlésed? Ő tetszik?
Mark megnézte a képet, de nem volt elragadtatva.
– Nem szeretem a szőkéket. Ki ez?
– Claudia Schiffer. Ő nagyon híres volt.
– Olyan, mint te?
– Olyan azért nem – nevetett Mona. – Mit csinálunk ma este?
– Dugunk – jelentette ki Mark, és töretlenül vigyorgott.
Mona pajkos mosollyal az arcán becsukta az albumot, és letette maga mellé az egyik üres székre, aztán koccintásra emelte a poharát.
– A dugás előtt, Mark? – kérdezte Mona.
– Előtte előjáték van. Gondolom, Claudia Schiffer is így csinálta – mondta Mark.
– Ha most megkérdezném, hogy: „Előjáték előtt?”, akkor biztosan azt felelnéd: „Levetkőztetnélek”. Ezért inkább gyorsan elébe megyek a dolgoknak. Mit szólnál ahhoz, hogy egy moziban kezdjél el vetkőztetni?
– Nem rossz gondolat – jegyezte meg a férfi, és koccintott a lánnyal. – Menjünk moziba?
– Aha. Szeretném megnézni az új Monica Bancroft filmet. Tudom, hogy nem szereted a ff-2D-s filmeket, de én úgy szeretném megnézni. Oké?
Mark belekortyolt a vörösborba, aztán eszébe jutott egy régi jelenet. Mintha valami más bolygón történt volna egy távoli galaxisban…
– Nem is olyan régen fél méterre álltam Miss Bancrofttól. Akkor találkoztam vele, amikor megismertem Tesst… Tudod, meséltem róla.
Mona hirtelen elkomorult. Elnézett valamerre az Eiffel-torony felé, és nagyot sóhajtott. Mintha dühös lett volna egy kicsit. Mark keze lassan elindult az asztallapján, és megérintette a lányét.
– Mi a baj, szívem? – kérdezte a férfi.
– Semmi – mondta a lány, de még mindig nem nézett rá.
– Mona!
A lány végre felé fordította az arcát. Furcsa volt a tekintete. Düh, fájdalom, harag és szánalom egyszerre. Elhúzta a kezét.
– Mona! – mondta ismét Mark.
A lány csak nagy sokára szólalt meg:
– Az isten szerelmére, Mark! Én nem ismertem azt a lányt, és csak egyszer láttam szegényt. Szörnyű volt, és nagyon sajnálom, ami vele történt. Tudom, hogy nagyon szeretted, de könyörgöm, ne beszéljél mindig róla! Talán nem kellene ezt mondanom, de néha úgy érzem, hogy még az ágyban is köztünk fekszik, és amikor ölelés közben lehunyod a szemed, néha az jut az eszembe, biztosan rágondolsz. Könyörgöm, ne csináld ezt velem! Úgy örülök, hogy ismét boldogok vagyunk, így együtt… de nagyon szépen kérlek, ne beszélj nekem annyit Tessről! Mark, ő meghalt! Istenem, próbálj már lemondani róla, de ne csak az én kedvemért, hanem magadért is! Próbáld feldolgozni ezt a dolgot… Ő meghalt. Tudom, hogy nagyon eleven ez a seb… Ne haragudj, hogy ezeket elmondtam, de most nagyon nagy kő esett le a szívemről!… Jaj, nagyon szeretlek!
Mona lehajtotta a fejét, és szipogni kezdett. Mark nagyokat nyelve azonnal odaült mellé, és gyengéden átkarolta. Nagyon szerette ezt a nőt, és remélte, ez nem csupán menekülés Tess emléke elől.
– Nem az emlékeimet szeretem, hanem téged! – mondta a férfi. Összeölelkeztek. Elválaszthatatlanul, mint két igazi szerelmes.

2295. január 20. Intervenciós Központ (10. nap)

MICHELLE kiakasztotta a láncot, és egy határozott mozdulattal fellökte a tetőkijáratot borító fémlemezt. Kilépett a parancsnoki épület lapos tetejére. Tess, aki egész életében csak gravitációs liftekkel közlekedett, ezen már meg sem lepődött és követte a szőke nőt, akivel az elmúlt három nap óta határozottan megváltozott a kapcsolata. Azóta az éjszakai beszélgetés óta megkedvelték egymást, hova tovább Cynthia már lassan kezdett „féltékeny lenni” a hadnagyára – Tess ezen meglehetősen jól szórakozott. A nők után a sort Robert van der Wilde zárta, aki két fogantyúval ellátott fémdobozt cipelt. A csomagok nem tűntek nehéznek, és Tess sejtette, hogy a tartalmuk miatt jöttek most fel a tetőre. Az épület mindössze kétszintes volt, és a teteje egy szintben látszott a környező fenyőfák csúcsával. Ezek a fák igaziak voltak, de a környező panoráma már nem volt több egyszerű illúziónál, ám a látvány így is csodálatosnak tűnt. Tessnek ez már nem jelentett újdonságot, és körül sem nézett. A két nő a harcművészetekről beszélgetett:
– Ott van például Cho Yong Wang a taekwon-dó koreai világbajnoka. A pasas alig százhetven centi magas és nincs nyolcvan kiló, de ehhez a stílushoz ez éppen elegendő. Egy medvetermetű óriás percek alatt belefáradna ezekbe a technikákba, hiszen a taekwon-dó kész akrobatika. Ellenben biztos vagyok benne, hogy az aikidó… ha jól csinálják… akkor egyéni fizikális adottságoktól függetlenül is hatásos, mert a technikák kivitelezéséhez nem az úgynevezett klasszikus erőkifejtésre van szükség. Ha egy aikidós erőlködni kezd, akkor már nem aikidó – mondta egy szuszra Michelle, és visszarúgta a tetőlemezt.
Tess ekkor már tudta Michelle-ről, hogy öt danos aikidómester és a fokozatokat Japánban kapta meg. Tessnek volt annyi sejtése, hogy ez azért jelenthet valamit…
Most már határozottan örült annak, hogy a fegyverszobában nem esett neki a nőnek… Nem biztos, hogy a dolog jól végződött volna.
– Ezt én is így látom bizonyos kung-fu stílusokkal kapcsolatban – jegyezte meg Tess. – Ilyenkor leginkább az úgynevezett belső irányzatokra gondolok, vagy lágy stílusokra, mint például a tai chi chuan.
– Ühüm… A Klasszikus kínai fegyvereket szoktad használni? – kérdezte Michelle.
– A hosszú bottal tudok dolgozni, de rengeteget kellene még javulnom, hogy igazán hatásos legyek. A kuszarifundót elég jól használom, de ez például Japán fegyver.
– A tízezer erő lánca. Ez egyébként nindzsa fegyver volt, ezt tudtad? – kérdezte Michelle.
– Persze. Gondolom, John kiválóan ért hozzá.
Michelle nagyon komoly tekintettel nézett rá.
– John az egyik legnagyobb harcművész, akivel az életem során találkoztam! Tudod, ki volt Muszasi?
– Hogyne tudnám. Ő írta az Öt Gyűrű Könyvét. Olvastam is – felelte büszkén Tess.
– És azt tudod, hogy Muszasi valójában ezt a könyvet Johnnak írta?
Tessnek leesett az álla.
– Frankón?
Michelle nem volt járatos a Los Angeles-i jassz nyelvben, de azért sejtette, hogy a lány az őszinte meglepetésének adott hangot:
– Frankón – mondta ő is, és egymásra nevettek.
A holland időközben letette a táskákat, és fölnyitotta. Erre a nevetésre felkapta a fejét:
– Hát ez nem igaz – morogta. A többiekhez hasonlóan ő sem kedvelte Michelle Morellt.
– Visszatérve az aikidóra – folytatta Michelle – és összehasonlítva John pusztakezes küzdési stílusával, a taidzsucuval, azonnal szemmel láthatóvá válik a különbség. John az esetek nagytöbbségében hasonló technikával véd le egy egyenes ütést, de a visszatámadásnál már teljesen más célok vezérlik, és itt tapasztalható meg az aikidó „felsőbbrendűsége”, ha szabad ezt a szót használnom… nem akarlak megbántani.
– Nem bántasz meg, folytasd, légy szíves! – kérte a lány.
– A nindzsák pusztakezes küzdési stílusa a brutalitás esszenciája, és csak egyetlen célt ismer: az ellenfelet végérvényesen ki kell vonni a forgalomból, horribile dictu meg kell ölni!… Mit jelent az, hogy horribile dictu? – kérdezte gyorsan Michelle.
Tess nem haragudott, amiért latinból vizsgáztatják. Ezekben a napokban már tökéletesen beszélte a nyelvet, csak az intonációjával voltak még problémák.
– Kimondani is szörnyű… ezt jelenti – felelte Tess.
– Igen… Az aikidós sohasem fejez be úgy egy technikát, hogy megüti az ellenfelét. Egy karfeszítéssel a földre viszi, vagy eldobja a fenébe. Ha teszem azt, jön valami naiv barom és indít ellenem egy ütést szemből, mondjuk az arcomra, akkor ugyanúgy ellépek, mint John, ám én legfeljebb csinálok egy shihonaget, és a fazon elkezd jajgatva lábujjhegyen sétálgatni. Ellenben egy nindzsa, ha van egy szabad keze, akkor azzal nem karfeszítést csinál, hanem, mondjuk, felveri az orrcsontodat az agyadba.
– Meg tudnád mutatni nekem ezt a shihonaget?– kérte Tess. Michelle csípőre tett kezekkel nézte a lányt.
– Oké.
Michelle felvette az aikidó klasszikus alapállását, amit migi kamaenek hívtak, és rászólt Tessre, hogy üsse meg.
A lány lépett felé egyet és ütött. A keze természetesen sokkal gyorsabb volt, mint egy képzetlen emberé, de így sem elég robbanékony ahhoz, hogy Michelle ne tudjon ráfogni az ütő kéz csuklójára. A francia nő bal karja Tess felkarja alá feszült, és oldalirányba elvezette az ellenfelét. A mozdulata gyors volt és dinamikus, de mégis lágy és légies. Egy szemernyi erőlködés sem volt benne.
Tess felordított az ízületeibe hasító fájdalomtól, és úgy kezdett lépdelni a lábujjain, mint egy balett táncos.
– Most oda doblak, ahova akarlak – mondta Michelle, de nem kínozta tovább a lányt, akinek könnybe lábadt a szeme. Elengedte Tesst, aki fájdalmas arccal tapogatta a jobb könyökét.
– Hát ez a shihonage – felelte a hadnagy. – Nem egy látványos technika, de kimondottan hatásos, ha meg akarunk állítani valakit. Ha fájt egy kicsit, akkor elnézést kérek, de valahogyan kellett demonstrálnom a lényegét…
– Szeretném, ha megmutatnád még egyszer – kérlelte Tess. Elszántnak tűnt.
„Milyen büszke ez a lány!” – gondolta Michelle, és hidariba állt be az ellenkező oldalú balos alapállásba.
– Na, gyerünk – mondta Tessnek, aki lassan lovagló állásba ereszkedett. Most nem csak egy sima ütésre készült. Ez már kung-fu lesz.
Robert van der Wilde kíváncsian nézte őket.
Tess ahogy felvette a lovagló állást, szinte azonnal ellazult és meditálni kezdett. Tökéletes átlényegülésen ment át, és Michelle-nek volt annyi tapasztalata, hogy tudja: komoly dolgokra készül. Az aikidós hasonló módon kikapcsolta a külvilágot, és mindkettőjük számára megszűnt a környező fákon trillázó madarak csicsergése és a fenyők susogása. Csak ketten voltak.
A világegyetem lényegtelenné vált. Mindkét nő már évek óta tudta magáról, hogy ebben az állapotban fölösleges bármilyen technikára is felkészülniük. Már nem használtak technikákat… Már nem Michelle alkalmazta a shihonaget, hanem a technika használta őt, hogy megvalósítsa önmagát.
Tessnek szintén kikapcsolt a tudata.
Megmozdult. 
Amikor Robert van der Wildét később megkérdezték, hogy mit látott, nem tudta elmondani.
Tess valamilyen követhetetlenül gyors mozdulattal lépett előre, és mindkét keze lecsapott Michelle-re, aki a lány gyorsasága miatt képtelen volt ráfogni a kezekre, de mégis hatásosan védekezhetett, hiszen Tess ütései nem érték el.
A lány ismét lovagló állásban volt, de egy teljesen más helyen. Michelle máris fordult felé. A tekintete rezzenéstelen maradt.
Tess hirtelen kiemelkedett az állásból, és leengedte a kezét.
Mosolygott…
Michelle is leengedte a kezét. Nem értette.
– Nos? – kérdezte, mire Tess odaadott neki valamit.
Egy fekete színű szövetdarabot.
Michelle az oldalához kapott, és már mindent értett. Tess kitépett egy darabot a sugárkezelt anyagból. A francia nő mind ez idáig úgy tudta, hogy az intervenciós gyakorlót szinte képtelenség puszta kézzel elszakítani.
„Ez nem lehet igaz!”
– Tulajdonképpen kitéptem a májad – mondta halkan Tess, és határtalan büszkeség csillogott a szemében. – Ez a Fu Jow Pai egyik ütése.
– Jó lesz vigyáznia, hadnagy – jegyezte meg Robert van der Wilde. Eddig a pillanatig ő sem vette komolyan a lányt.
– Kurva ügyes vagy! – jelentette ki Michelle. A két nő szótlanul méregette egymást…

A táskákban az intervenciós rohampáncél alapmoduljai voltak, és Michelle, aki még mindig az előbb történtek hatása alatt állt, magára csatolta az egyiket.
– Csináld utánam! – mondta a lánynak, aki ugyanúgy belebújt az éjfekete színű pántok, övek és csatok apokaliptikus zűrzavarába. Tess nézte Michelle mozdulatait, és összecsatolta magán a szerkezetet, ami leginkább az alpinisták beülővel egybeépített mellhevederéhez hasonlított, de azzal ellentétben szinte súlytalan volt és roppant kényelmes. Különféle könyök- és térdmodulokat is föl kellett csatolni. A lány követte Michelle mozdulatait, és hamarosan készen volt.
– Ez egy rohampáncél, de mielőtt aktivizálnánk, előbb tartunk egy bátorság próbát – titokzatoskodott Michelle, és elsétált a tető szélére. Tess kíváncsian ment utána.
„Tehát nem véletlenül jöttünk fel ide?”
Michelle odaállt háttal a mélységnek. A sarka pár ujjnyira volt a tető peremétől.
– Szédülős vagy? – kérdezte Tesst, aki a fejét rázta, és egyfolytában azon gondolkodott, vajon megsértette a nő büszkeségét azzal, amit az előbb csinált vele.
– Nem vagyok szédülős – hangzott a válasz. – Évekig Los Angeles szervizaknáiban közlekedtem. Némelyik ezer méter mélyen nyúlik a város alá.
Michelle leakasztott valamit az övéről. A szerkezet leginkább egy ősrégi rúdelem lámpára hasonlított és elfért az ember tenyerében. Michelle az arca elé tartotta, és a hüvelykujjával fölnyomta a kapcsolót.
Elengedte a markolatát, és a titokzatos valami ott maradt a levegőben.
– Csináld utánam!
Tess szintén bekapcsolta a saját készülékét. Az is ottmaradt a semmihez ragadva. A lány megrángatta. Képtelen volt megmozdítani.
– Mi a fene ez? – kérdezte Tess.
– Ez egy gravitációs fix pont – válaszolta Michelle. – Most nézz le az övedre, és látsz majd a központi csattól balra egy digitális számlálót! Mennyit mutat?
– Nulla-ötvenet.
– Méterben számol… Ott van mellette egy kétirányú billenő kapcsoló. A hüvelykujjaddal nyomd meg a bal felén, de csak óvatosan, és nézd a számlálót!
Tess megnyomta, és a számláló felment egy húszra.
– Itt állj meg! – mondta Michelle, és tovább magyarázott: – Egy méter húsz centi. Ez most a beállított távolság a gravitációs fix pont és a központi csat között. Most guggolj le úgy, mint én!
Michelle leguggolt a tető peremén, és a lány utána csinálta.
– Most körülbelül húsz centi hiányzik a gravitációs sugárnak ahhoz, hogy egy-húsz hosszan megfeszüljön… Gyerünk, dőlj hátra!
Tess számára nyilvánvaló volt, hogy ebben az esetben a súlypontja már kívül lenne a tető peremén, és lezuhanna. Vetett egy gyors oldalpillantást lefelé. Talán ha tíz méter magasan voltak.
– Gyere, csináld utánam! – mondta Michelle, és hátradőlt, miközben kinyújtotta a lábait. A következő pillanatban a teste körülbelül negyvenöt fokos szöget zárt be a tető pereméhez képest kifelé. A lábait enyhén szétvetette. A pneumatikus bakancsok talpai a perem élének támaszkodtak. Láthatóan a semmi tartotta.
Tess izzadni kezdett. Még mindig a tető peremén guggolt. Nem mert hátradőlni.
– Nem megy – nyögte ki végül. – Talán ha látnék egy kötelet!
– Őrmester, segítsen Miss Gordonnak! – mondta Michelle, és a holland egyszerűen hanyatt lökte a lányt.
Tess felsikoltott, és kapálózni kezdett a mélység fölött.
– Támaszd a lábad a peremnek! – kiáltott rá Michelle, és megfogta a karját, hogy megállítsa a pörgését.
Tess holtra vált arccal teljesítette, amit kértek tőle, de a pokolba kívánta az egész helyzetet Michelle-lel együtt.
– Ne félj, te bolond, nem eshetsz le! Meg kell tanulnod ezt is, mert lehet, hogy egyszer még hasznát veszed. Most megmutatom, hogyan kell közlekedni a gravosugáron, oké?
– Jó – suttogta rekedten a lány, pedig egyáltalán nem volt jó… 

– Mi az istent csinálnak ezzel a szerencsétlen lánnyal? – kérdezte Nicholson vezérőrnagy, aki Kerwin társaságában éppen a parancsnoki épület felé tartott. – Tess Gordonból dublőr legyen, ne ipari alpinista!
A két intervenciós főtiszt megállt a főbejárat előtt, és felnézett a tetőre.
Kerwin határozottan jól szórakozott.
– Odalent majd föl kell vennie a páncélt és használnia kell a térdezintegrátoros álcázást, tehát meg kell tanulnia kezelni az alapmodult, amelynek elemi része a gravitronszál.
Michelle ledobott valamit Kerwinnek. A férfi elkapta, és értetlenül forgatta a kezében. Egy szövetdarab volt.
– Majd elmesélem! – kiáltotta le fentről a nő. 
Nicholson a fejét csóválta.
– Szegény lány! Olvasta végig az anyagát? 
– Természetesen, uram, viszont csak én meg Morell hadnagy tudjuk vele kapcsolatban a teljes igazságot. Megtudhatnám, uram, hogy az akció után mi lesz a sorsa?
Nicholsonnak elkomorult az arca. Kerwinre nézett, és megvonta a vállát.
– Állítólag Hands tett neki egy olyan ígéretet, hogy új nevet és címet kap valahol a Földön, mert a Novus Ordo Seclorum egyik hercege szívesen látná holtan, mint élve. Ám azt hiszem, maga is ismeri ezt a történetet… Hands nem az a típus, aki felelőtlenül szokott ígérgetni, de azért mégsem ő az első ember a Katedrálisnál…
Az intervenciós csoportok parancsnoka hirtelen elhallgatott, és újból felnézett a gravitronsugáron függő Tessre.
– Lehet, hogy a belső elhárítás likvidálja, miután elvégezte a feladatát, sőt, az sem lehetetlen, hogy már maga is kap ilyen parancsot, fiam – mondta a vezérőrnagy.
– Természetesen teljesíteni fogom, uram – felelte Kerwin. Voltak olyan pillanatok, amikor gyűlölte azt, amit csinál. Ez egy ilyen pillanat volt, és ez egy ilyen hivatás.
Nicholson ugyanígy érzett, de ő is már régóta félretette a személyes érzéseit, ha parancsokat kellett teljesíteni. Katonák voltak mindketten… Nicholson témát váltott.
– Tehát ragaszkodik ahhoz, hogy bázispontja legyen odalent Pompejiben?
– Föltétlenül, uram. A műhold megjelenése előtt már Pompejiben akarok lenni, mert abban a pillanatban akcióba fogok lépni, ahogy az optika megvakul. Úgy tervezem, hogy az első lépcsőben behatolok Nauszikaához, és felcserélem Tess-szel. A kurtizánnál azon a napon a délutáni órákban egy cena lesz, és lehet, hogy Alfa Egy célpont is jelen lesz. Ebben az esetben már ott támadni fogok… A dolog még nagyon képlékeny, vezérőrnagy úr, de egy dolgot már most is biztosan tudok: Alfa Egy mentális érzékenysége miatt nem használok majd pszichovibrációs rendszereket és az idegszondákról is le kell mondanom. Ha a célszemély nincs jelen a cenán, akkor minél hamarabb… lehetőleg még azon a napon… beküldöm a lányt Arminius házába egy felderítő egységgel, és minden további döntésemet az adott szituáció határozza majd meg. Feltételezem, hogy hetvenkét óra alatt végzünk. Jelen pillanatban nem tudok önnek többet mondani. Az Összefüggések még mindig a műholdfelvételeket elemzi.
– Jól van, fiam. Milyen bázispontot akar? – kérdezte Nicholson.
– Az állandó római ügynöknek szóljanak le már 63 őszére, hogy béreljen, vásároljon, vagy építessen egy villát a város közelében. A ház nem kell, hogy preparált legyen és az ingatlanügyletet lebonyolító ügynökünk ne ismerje a részleteket! Fontos, hogy a ház egy adott helyen legyen, ennek stratégiai jelentősége van. A házból látni akarom a várost. Az Eagle felvételein meg tudom mutatni önnek ezt a helyet…
– Természetesen, megnézem. Mikor tarja meg az első eligazítást a hajózó állománynak? – tudakolta a vezérőrnagy.
– Negyvennyolc órával az átlövés előtt. A technikusok felépítették a hologram-erdőben Nauszikaá és Arminius házát. Az embereim ezekben a pillanatokban is a behatolást gyakorolják. A házak belső helyiségeinek elrendezésével nagyjából tisztában vagyunk, mert Laudissal voltam a jelenkori Pompejiben és fölvettünk két, egyenként másfél órás anyagot a villákról. Elég rossz állapotban van mindkettő, de a körítő és a belső falak még nagyjából a helyükön állnak. A Vezúv kitörése a 79. év augusztus havi állapotokat konzerválta, de nincs átépítésnek nyoma, tehát a két épület jelenleg körülbelül úgy néz ki, mint a 64. évben.
– Gratulálok, ezredes – mondta elismerően Nicholson. – Látom, odafigyel az apróságokra. Úgy hiszem, jó döntés volt a részemről, amikor szorgalmaztam a Lovagoknál, hogy a Kettes Intervenciót küldjük.
– Még korai lenne bármilyen dicséret is, uram… Szeretném tudni, hogyan áll a hajó ügye. – Elég nagy felzúdulást keltett Nevadában az elemzői ötlete, de a kínait nem azért tarjuk, hogy alkudozzon a Katedrálissal. A különleges technológia mérnökei már meg is építettek egy gabonaszállítót, és Fu Macs Csennék most építik be az időtransz, vagy transzport egységet, nevezze, ahogy akarja.
Nicholson még egyszer utoljára felnézett a láthatatlan sugáron sikló Tessre.
– Nekem sohasem tetszett, hogy ezt a lányt ráerőltették az intervencióra. Ugye, tudja, hogy ő lesz a vállalkozás gyenge pontja?
– Tudom, uram – jegyezte meg Kerwin, és a két főtiszt bement a parancsnoki épületbe… 

Délután volt, mire Tess befejezte a megismerkedést az intervenciós rohampáncéllal. A csúcstechnológiával történő első találkozása olyan mély nyomokat hagyott benne, hogy tudta, belepusztul abba, ha egyszer nem lehet a Katedrális ügynöke.
„Bolond vagy! Mit keresnél köztük!” – vigasztalta magát, és bánatos képet vágva tartott az ebédlőbe. Valószínű, hogy a katonák már nem lesznek ott, mert folytatják a gyakorlatozást Nauszikaá és a rabszolga-kereskedő házánál.
Ezen a napon, vasárnap nem kellett a délelőttjét az oktatógépekkel töltenie. Szabadnapot kapott Kerwintől, és ezért volt módja gyakorlatozni Michelle-lel. A gravitronsugáron való függeszkedéstől kis híján frászt kapott – Michelle azt mondta, az első alkalommal ő is így érzett –, de ami utána történt, élete egyik legfurcsább élménye volt. Még sohasem találkozott ilyen varázslatos dologgal, és a szeme még mindig káprázott a látványtól.
Amikor nagy örömére befejezték a fel s le röpködést a ház fala mentén – állítólag az intervenciósok száz kilométer per óra sebességgel tudnak száguldani a láthatatlan sugáron –, Michelle megmutatta neki a páncélt. Az aktivizálás hatására a magára csatolt modulokból, valamilyen fekete műanyag folyt elő, és pillanatok alatt beborította az egész testét a feje kivételével. A páncél anyaga a szervetlen kémia legnagyobb diadalának számított, és ellenállt minden ismert vegyi, biológiai és energiatámadásnak. Szinte súlytalan volt, és kioltotta maga körül az interferenciát, tehát hiába ütögette bármivel, nem adott ki semmilyen hangot. Amikor megkérdezte Michelle-t, mi történne vele, ha a közvetlen közelében felrobbanna egy termonukleáris töltet, a nő csak ennyit mondott:
– Semmi.
A páncélhoz tartozó sisakot külön lehetett felkapcsolni és ugyanúgy a fejére olvadt, mint a felszerelés többi része. Valami lágy melegség tapadt az arcára, és a valóság egy őrült számítógép döbbenetes színekben pompázó képernyőjévé változott. Az intervenciósnak megadatott az a lehetőség, hogy ezzel a komputerrel mentális úton tartsák a kapcsolatot, és Tess valósággal beleborzongott, amikor Michelle-től megtudta, hogy ez miképpen lehetséges.
Amikor a Katedrális elit kommandójához kerül valaki, akkor alávetik egy parányi beavatkozásnak…
„Hm…. parányi?” – morfondírozott a lány. Ő vajon vállalná-e azt, hogy mesterséges úton előállított kibernetikus implantokkal tegyék az agyát egy harcászati komputerré?
Egy intervenciós katona, ha aktivizálja a rendszerét, akkor háromszázhatvan fokos térlátással rendelkezik, és akár a gondolatával is el tud pusztítani mindent maga körül.
Megéri?

A páncélok térdezintegrátoros álcázó-berendezéssel rendelkeztek, és ez volt a legdöbbenetesebb a lány számára. Amikor Michelle bekapcsolta az álcázását, Tess csupán annyit látott, hogy az előtte álló páncélos alak a pillanat tört része alatt egy fénylő ponttá zsugorodik össze, majd ez a pont is elhalványul, mint egy távolodó szentjánosbogár valami fülledt nyáréjszakán. Michelle ott állt előtte, és ő nem látott semmit, amíg be nem kapcsolta a saját rendszerét. Neki nem volt mentális kapcsolata a páncéllal és a hozzá tartozó fegyverrendszerekkel, de így is perceken belül megfájdult a feje, és amikor „leolvasztotta” magáról ezt a döbbenetes technológiát, úgy folyt róla a víz, mintha nyakon öntötték volna, pedig a rohampáncél légkondicionált volt.
Tess ezen a délután valami olyannal találkozott, ami túlmutatott minden létező racionalizmuson.
Valahol ő is katona volt – önmaga egyszemélyes hadserege –, és így sikerült élveznie a dolgot.
De valójában egyre jobban félt…
Az egyik gravojeep még ott parkolt az ebédlő előtt, és amikor a lány belépett a tágas terembe, a gondolataiba merülve majdnem nekiment Holeckának, aki kifelé tartott.
– Gratulálok – mondta a hadnagy.
– Mihez? – érdeklődött Tess.
– Még én sem nagyon tudom megütni Morell hadnagyot. Hogyan csinálta?
Tess állandóan zavarban volt, ha a világbajnokkal beszélt. Abban a parányi lakásban, ahol Marionnal együtt lakott, ennek a férfinak a térhatású posztere kint volt a falon…
– Hát… hát köszönöm. A tigriskarom technika egyik titkos ütését használtam. Nem mindig szokott sikerülni, most szerencsém volt.
– Majd megmutatná egyszer? – kérdezett rá a férfi. Tess zavartan toporgott.
– Ne haragudjon, mester, de inkább nem. Azért titkos ütés, mert nem lehet csak úgy…
A lány elhallgatott nagy zavarában. Holecka a vállára tette a kezét.
– Ezt a választ vártam magától. Jó étvágyat, Tess – tette még hozzá, és otthagyta a lányt.
Tess mérges volt Robert van der Wildére, mert nyilvánvaló volt, hogy a holland terjeszti el a történteket. Elhatározta, hogy az ebéd után megkeresi és leállítja. Nagyon jól emlékezett arra, amit Kerwin mondott Michelle büszke természetével kapcsolatban. Michelle-nek nyilván rosszul esett, hogy föléje kerekedett. Ha a nő fülébe jut, hogy most mindenki erről beszél, akkor azonnal elveszítheti a nehezen megszerzett barátságát, és ezt nem akarta.
– Nem ül ide hozzánk? – kérdezte a lánytól Tóth őrmester, és kihúzta neki az egyik széket.
Tess habozott egy pillanatig, mert a hatalmas termetű férfi mellett ott ült Serrault is, akinek az elmúlt napok alatt próbálta kerülni a társaságát. Már nem haragudott a férfira, de egyáltalán nem óhajtott vele kommunikálni, és a törzsőrmester sem erőltette a dolgot. Ha ő is hallott arról, hogy mit csinált ma délelőtt Michelle sugárkezelt zubbonyával, akkor talán már nem is fogja.
Tess elhatározta, hogy nem játssza tovább a durcás kislányt, és letette a tálcáját a két kommandós asztalára. Az egész ebédlőben hárman voltak. A többiek már nyilván visszatértek a hologramok közé.
– Szóval maga ilyen ügyes? – kérdezte Tóth, és nyilvánvaló volt, hogy ő is arra a dologra kérdez rá.
Tess azonnal közölte vele, hogy nem akar erről beszélni. Az egykori NOS gárdista felnevetett, és tudomásul vette a dolgot. Serrault nem szólt egy szót sem. Tess meglepődve vette észre magán, hogy egyfolytában csak az jár az fejében: vajon mire gondolhat a férfi.
Felületes dolgokról beszélgettek, leginkább Nauszikaá és Arminius házáról. Serrault alig szólt valamit, és a lány kezdte kényelmetlenül érezni magát.
„Legalább kérnél tőlem bocsánatot, te hülye!”
Nicholson vezérőrnagy időközben távozni készült, és kijött a parancsnoki épületből. Kerwinnel beszélgetett. Lassan sétáltak Nicholson luxus-gravója felé, amely körül Pszi-Tech testőrök álltak.
– Ideadná az elektronikus távcsövét, Serra? – kérdezte a lány, és a férfi szó nélkül kihúzta az oldalára csatolt tokjából.
Letette a lány elé.
– Kösz – mondta Tess, és felállt. A sarkig tárt ablakhoz ment, és a szeméhez illesztette. Éppen Serrault mutatta meg neki a kezelését már az első napokban. Német gyártmányú ZEISS 06-os számítógép-vezérlésű fotonoptikája volt és audióerősítője. A készülék tökéletesen alkalmas volt arra, hogy az ember nagy távolságból is kifürkéssze mások titkait. Tess valami hasonlóra készült. Úgy állította be a képet, hogy mind a két férfit lássa, aztán a zöld nyilacskát odavezérelte a képernyő felső szélén végigfutó szimbolikus ábrák megfelelő kockájához és lenyomta az „audio” gombot. A következő pillanatban már hallotta is, hogy miről beszélnek.
– Tudja, én nem vagyok tájékoztatva arról, hogy Friedell lovag és az emberei éppen milyen akcióban vesznek részt, de feltételezem, hogy ez a Sayola ügy, amiről maga beszél, még okoz egy kis problémát a Katedrálisnak – mondta Kerwin, és a lánynak fogalma sem volt arról, miről lehet szó. Titkon abban reménykedett, hogy ő is szóba kerül.
– Azt hiszem, hogy megpróbálják sakkban tartani a szenátort, és ezzel időt nyerni. Sayola grófnő életjelei megszűntek, tehát minden bizonnyal meghalt, és a belső elhárítás jelen pillanatban nem tehet mást, mint hogy vár a megfelelő alkalomra. Burns előbb vagy utóbb úgyis elkövet valami hibát. Nyilván még mindig meg akarja szerezni azokat a dokumentumokat, amelyek a Montelini lánynál voltak. Én személy szerint nem akarom elhinni, hogy a szenátor elfogadja azt a verziót, miszerint a személyét terhelő dokumentumok egyetlen példánya megsemmisült az MGM stúdióban, ahonnan Tesst kihoztuk.
Tess kezében megremegett a készülék. „Burns!”
– A lány barátjának az élete veszélyben van – jegyezte meg az ezredes. – Nyilvánvaló, hogy Burns lecsap majd rá a közeljövőben, mert azt hiheti, hogy ennél a Wilsonnál van egy másolat.
– Ez valószínű – mondta Nicholson, és elnézett a tó felé.
– Gondolom, a belső elhárítás megvédelmezi majd a férfit – jegyezte meg az ezredes.
– Miért? – érdeklődött Nicholson.
– Ennyivel tartozik a lánynak, uram. 
Nicholson megcsóválta a fejét.
– Úristen, John, én nem hittem volna magáról, hogy ennyire naiv. Ha Burns rájönne arra, hogy a Katedrális védelmezi Wilsont, akkor kibaszott bonyolulttá válna ez az ügy. Friedellék a kisujjukat sem fogják mozdítani Wilsonért, legfeljebb eszközként fogják majd felhasználni a Burns elleni küzdelmükben. Amint mondtam magának ma délután, lehet, hogy Tesst is likvidálnunk kell, ha végzett Pompejiben…
Tess nem várta meg a mondat végét. Úgy csapta oda az egyik asztalhoz a huszonötezer dolláros készüléket, hogy az majdnem ripityára tört.
– A kurva anyátokat! – ordította a lány, és az arca eltorzult. A düh olyan elementáris módon robbant benne, amilyet már nem tapasztalt évek óta.
– Hé! – kiáltott rá Serrault, és felpattant. Döbbenetes arcot vágva nézte a lányt, aki úgy tátogott, mint egy partra vetett hal. A keze remegett és a szeme szikrákat szórt.
– Megölik! Istenem, Burns meg fogja ölni!!! – kiabálta Tess, aztán olyan gyorsan cselekedett, hogy a két megdöbbent intervenciós még feleszmélni is képtelen volt.
Tess a két férfi asztalához ugrott. Tóth lecsatolt oldalfegyvere a tokkal együtt az asztalon hevert a tálcája mellett, és a férfi nem is gondolta volna, hogy ebből még problémája lehet a későbbiekben. A lány olyan gyorsan rántotta ki az őrmester pisztolyát a tokból, mintha nem is vonatkoznának rá a fizika törvényei. Tess hátrálni kezdett a fegyverrel, és megpróbálta kibiztosítani. Nem ismerte ezt a típust…
Ez a pár másodpercnyi késedelem elég volt Serraultnak arra, hogy egy tigrisugrással repüljön át az asztal felett. Derékon kapta a lányt, és mindketten a földre zuhantak. A törzsőrmesternek nem volt más fegyvere, mint a robbanékonysága és a testi ereje. Egy asztalt és a hozzátartozó székeket magukkal sodorva zuhantak el, de a lány még mindig birtokolta a fegyvert.
A következő pillanatban iszonyú dörej hallatszott, és a Stockbauer kisteljesítményű változata vörös lézersugarakat kezdett okádni magából. Az ebédlő szemközti fala és Serrault gyakorlója lángra lobbant. A férfi felüvöltött, és a lány egy iszonyú erejű rúgással eltalálta a mellét.
A lángba borult férfi legurult róla, és Tess próbált feltápászkodni. A Stockbauer kibiztosítva sötétlett a kezében.
Tóth őrmesternek nem volt ideje, hogy mérlegeljen, mennyire legyen lovagias egy férfi, ha egy nő ilyen veszélyes.
Megforgatott a feje felett egy széket, és gondolkodás nélkül leütötte vele a lányt.
Tess szeme előtt sötétbe borult a világ…
– A kurva életbe, kislány!

– Hallom, ma nincs jó napja – mondta Kerwin, és megállt a lány szobájának a közepén. Az ajtót nyitva hagyta maga után.
Tess felhúzott lábakkal kuporgott az ágyán, a fején egy hatalmas kötés éktelenkedett. A tekintete valahova a semmibe meredt, és úgy tűnt, nincs is itt.
– Egyáltalán hallja, amit mondok? – kérdezte a férfi.
Tess nagyon is hallotta. Lassan a férfira nézett. A pillantása – nincs jobb szó – ijesztő volt, de Kerwinnek az arca sem rezdült.
– Meg tudná nekem mondani, ki ellen akarta használni a lézerfegyvert? – kérdezte higgadt hangon a férfi. Nem az a típus volt, aki könnyedén feladja. Halkan beszélt, de határozott hangon, és remélte, ezzel sikerül majd megnyugtatnia lányt.
Tévedett.
– Húzzon innen a büdös picsába! – mondta Tess valami végtelen szomorúsággal a hangjában. Már nem a harag lángja égett a szemében. A pillantása bánatos volt és tompa, mint egy élezetlen kés.
– Tessék?
– Jól hallotta, uram! Azt mondtam, hogy húzzon innen a büdös picsába!
– Szeretném, ha elmondaná nekem, mi a problémája! – kérte meglepően nyugodt hangon a férfi.
Tess szótlanul nézte a nyugalomnak ezt az eleven szobrát, és Michelle szavai csengtek a fülébe: „John az egyik legnagyobb harcművész, akivel az életem során találkoztam.” Akinek ilyen hidegvére van, az valóban tudhat valamit…
– Nos? – sürgette a lányt Kerwin, de az hajthatatlan maradt.
– Azt mondtam, hagyjon békén! – sziszegte a lány. Ez már hiba volt.
Kerwin tett egy lépést, és becsapta az ajtót.
– Na, álljon fel, galambom! – csattant a hangja.
– Rendben van – sziszegte Tess, és lassan lehúzta a kötést a fejéről. – Maga akarta! – kiáltotta, és nekiugrott Kerwinnek…
A Sárkány Isten leszállt a Földre, hogy a tigris képében támadjon: Fu Jow Pai, a tigriskarom technika! A titkos ütés lecsapott Kerwinre, de a nindzsa kozmikus energiák fölött uralkodhatott!
Tess iszonyatos erővel vágódott neki a becsukott ajtónak…
Annyi ereje még volt, hogy megpördülve újra támadjon, de az energiáit misztikus erők vezethették el és követhetetlen ütések csaptak le a teste idegpontjaira. A lány felsikoltott, és az ágyra zuhant…
Nem adta fel! Minden maradék erejét egyetlen ütésre összpontosította, de a férfi egy gyors mozdulattal belépett az ütő kéz alá, és a gyomorszájába szúrt…
Tess összegörnyedt, és kihányta az ebédet.
Kerwin felegyenesedett, és hátralépett.
– A következő ütésemmel megölöm magát! – mondta, és még csak nem is lihegett. – Mind ez idáig úgy hittem, maga nem egy ostoba és csökönyös liba, de kurvára kezd megrendülni a bizalmam.
Tess időközben a lehető „legkönnyebb” módját választotta annak, hogy levezesse magában a felgyülemlett feszültséget. Összekuporodott az ágyon, és zokogni kezdett. Hosszú évek óta nem csinált ilyet…
Kerwin odalépett hozzá.
– Hallja, amit mondok?
A lány bólintott.
– Na, akkor figyeljen rám, de jól figyeljen, mert csak egyszer mondom el! Maga azt hiszi rólam, hogy én vagyok a megtestesült jóság? Azt hiszi, én olyan férfi vagyok, aki mindig udvarias a nőkkel. Hát ha ezt hiszi, akkor nagyon téved, Miss Gordon vagy Evangelin Montelini, vagy a franc tudja, hogy kicsoda… Ahol most maga van, az nem egy karitatív szervezet és én nem egy szociális munkás vagyok! Ez itt az Időkutatás különleges kommandója, aminek a munkája sokkal fontosabb annál, mint ahogy maga hiszi, mert ha mi elcseszünk valamit odalent az elmúlt korokban, akkor lehet, hogy maga meg sem születik. Azt mondtam, hogy nem vagyok szociális munkás! Nem is… Ennek a csoportnak vagyok a parancsnoka, életnek meg halálnak az ura, ha elhagyom a saját századomat. Elég nagy felelősség van rajtam, és kurva nagy az önbecsülésem, még a magáénál is nagyobb, pedig ahogy elnézem, az a csillagokig ér. Sajnos, Tess, nincs már abban a helyzetben, hogy összeszedje a holmiját és visszahúzzon a francba Los Angeles alá, a patkányok közé. Most már túl sokat tud és csak előre menekülhet, előre és velünk… Velünk és lefelé kétezer-kétszázharminc évet. Nézze, nem tudom, miért borult el az agya! Nem tudom, miért lőtt rá az egyik tiszthelyettesemre. Csak egy dolgot tudok! Ha ott lettem volna az ebédlőben, akkor már halott lenne, mert én sokkal gyorsabban tépem ki azt a picinyke szívét, mint hogy maga felemeli a kezét… Tudja, mit? Nem feszegetem a dolgot, nyilván személyes okai voltak arra, hogy elveszítse az önkontrollját. Megteheti, de egyvalamit most jegyezzen meg: amíg maga itt van, addig csak akkor borulhat ki, ha én parancsba adom! Maga dönti el, mikor eszik, iszik, szarik vagy baszik, de más döntést itt nem hozhat, mert a katanámmal levágom azt a bájos fejét, és az embereim arra fognak célba lőni…
Kerwin hirtelen elhallgatott. Mindezeket félelmetesen nyugodt és halk hangon hozta a lány tudomására, aki ebben a pillanatban végre megértette, miért tudja ez a férfi úgy-ahogy talpra állítani Michelle-t.
Tess már abbahagyta a sírást, de nem mozdult.
Kerwin csípőre tett kezekkel állt az ágya előtt, és a lányt nézte.
Mintha Tess mondani akart volna valamit.
– Mi a baj, Tess? – kérdezte gyengéden a férfi. Ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy megérintse a lányt, de az utolsó pillanatban visszahúzta a kezét…
– Burns megöli Markot, és maguk semmit sem tesznek… és engem is meg fognak ölni… tudom.
Kerwin megdöbbent. „Ó a kurva életbe!”
– Ezt honnan veszi? – kérdezte óvatosan az ezredes, és volt egy rossz sejtése…
Tess megmondta neki.
A férfi ebben a pillanatban szembesült a legnagyobb problémával, amivel valaha találkozott. Valamit mondania kellett volna ennek a szerencsétlen húszéves lánynak, akiben egy világ omolhatott össze. Minden, amit az elmúlt napok alatt felépített magában, most atomjaira hullott szét.
Kerwin leült az ágy szélére, és kényszerítette a lányt, hogy a szemébe nézzen.
– Figyeljen rám! – mondta, és két kezébe fogta Tess arcát. – Megesküszöm magának arra, hogy amíg én élek, nem lesz semmi bántódása. Nem szoktam felelőtlenül ígérgetni, és esküdözni meg főleg nem, de kérem, higgyen nekem! Meg fogom védeni önt!
Tess szótlanul pislogott.
– Mark Wilson sorsa felett nincs hatalmam – folytatta Kerwin. – És kérem, ne hibáztasson ezért! Sajnos, a barátja belekeveredett valamibe és…
– Én ölöm meg őt – kezdte vádolni magát a lány, és a könnyek lecsordultak az arcán. – Igen, énmiattam hal majd meg… Próbálok hinni magának, John, de most könyörgöm, hagyjon magamra, kérem!
Kerwin felállt.
– Serrault őrmestert nem sebezte meg a lézer. A ruhája sugárkezelése megóvta. Azért kérjen tőle bocsánatot…
– Természetesen – szipogta a lány. Tess semmi mást nem akart mondani, de a következő szavak szinte automatikusan tolultak az ajkára, és képtelen volt megfékezni őket: – Én magukhoz képest egy senki vagyok, hát miért ilyen megértő velem?
Kerwin megtorpant az ajtóban. Nem fordult a lány felé, de még csak vissza sem nézett. Amit mondott, azt talán a hologramoknak mondta:
– Mert szeretem magát, Tess. 
A férfi behúzta maga után az ajtót, és a léptei elhaltak a kavicson.

Egész délután egymagában ült a szobájában, és a feje egyre jobban fájt a benne kergetődző gondolatoktól, amelyek valósággal birokra keltek egymással, hogy megszüljenek egy épkézláb magyarázatot azzal kapcsolatban, hogy mi is történt az ebédlőben.
„Mi a fenét akarhattam azzal a fegyverrel? Ki ellen – önmagam ellen akartam fordítani?”
Tisztában volt vele, hogy elvesztette az önkontrollját. Ismerte ezt az érzést azokból az évekből, amikor az életéért kellett küzdenie valahol Los Angeles mélyén. Ha harcolt, akkor transzban volt, és most is valami ilyesmi történt, de ő nem törekedett erre tudatosan. Most nem!
Nem tudta elhinni azt, hogy ő képes legyen ennyire elveszíteni az eszét. Persze, borzalmas volt hallani azt, amit Nicholson mond, de ez még nem mentség arra, hogy ilyen dührohama legyen. A lány egyre inkább belelovalta magát abba az elképzelésébe, hogy valaki behatolt az agyába, hogy átvegye az ellenőrzést a cselekedetei fölött, félresöpörve minden kontrollt. Mintha valamilyen magasabb erő játékszerévé vált volna azokban a pillanatokban. Ő magától sohasem tenne ilyet. Nem, ő nem ilyen!
„De hát miért?”
Milyen célok vezérlik azt az erőt, ami arra kényszeríti, hogy megtámadja Kerwint?
Az a valaki vagy valakik, akik birtokolják ezt az erőt, most miért fordították ellene? Talán az a céljuk, hogy elinduljon egy folyamat, amelynek csak ők látják a végét?
Tess tisztában volt vele, hogy ő is hibás, de csak annyira, mint az a fegyver, amely kioltja mások életét!
„De ki használja ezt a fegyvert?”
A legszívesebben Kerwin után ment volna, hogy mindezeket elmondja a férfinak, de képtelen volt rá…
Most már valóban megfájdult a feje.

2295. január 20. Nevada, Katedrális indítóbázisa

MAGUK sem hitték el, de huszonnégy óra leforgása alatt sikerült hozzáférniük az Eagle fluxus-reaktorához és kiemelni a vezérlőegységgel együtt. A szupermodern technológia folyékony hidrogénbe merülve várta, hogy új helyére kerüljön.
Hogy „neve legyen a gyermeknek”, a gabonaszállító vitorlás az Anakreón nevet kapta, és ormótlan, öblös ütött-kopott testével ott magasodott a szerelőcsarnok közepén, s a technikusok serege úgy nyüzsgött körülötte, mint szorgalmas hangyák a királynőjük körül.
Fu Macs Csen az irodája hatalmas panorámaablakán át szemlélte a munkálatokat. Mérges volt, mert már most fáradtnak érezte magát, pedig tudta, még nagyon messze vannak az utolsó fázistól. Nagyokat pislogva nézte a szerelőket, és alig hallotta Santost, aki az egyik fotelben ült.
– Ezt a hajótípust előszeretettel használták személy- és áruszállításra az egész Földközi-tengeren. A szakértők szerint azért építették ilyen magasra a tatnál, hogy a hajót hátulról utolérő hullámok ne söpörjék végig az egész fedélzetet. Ekkoriban még nem tartották olyan nagy becsben a vitorlát, és nem is értettek tökéletesen a kihasználásához. Meglehetősen nehézkesen manőverező hajók ezek, amelynek a kialakítása leginkább egy kanalat formáz, hiszen ez felel meg a legjobban a hátszéllel történő haladáshoz. Nyilvánvaló, hogy Kerwinék hajójára, csak alibiből szereljük fel a vitorlákat. A hajtómű energiaellátását az Eagle reaktora szolgáltatja majd, és úgy tervezzük, hogy hajócsavaros megoldást alkalmazunk, mert a hidrodinamikus hajtómű beszerelése nagyon megdobná a költségeket és a hajót is át kellene alakítanunk, így viszont alig kell valamit változtatnunk az eredeti kialakításon. A rekonstrukció egyébként a Pompejii Torlonia-hajó alapján történt. Ez egy hagyományos gabonaszállító vitorlás. A hajótípus az időszámításunk előtti II. században alakult ki, és kétszáz évvel Krisztus születése után nyerte el a legfejlettebb formáját.
– Most időszámításunk előtt vagy Krisztus születése után? – kérdezte Fu Macs Csen.
– Teljesen mindegy – felelte Santos. – Lényegében mind a kettő ugyanazt jelenti. Van egy pont, amikortól számolunk…
– Távol áll tőlem, hogy kötekedjek, de korántsem mindegy… Ne haragudj, de kezdek elpilledni és ilyenkor kibírhatatlan vagyok.
– Tökéletes emberi reakció – mondta Santos, és belekortyolt a kávéjába, aztán hirtelen témát váltott. Megpróbálta felrázni Csent: – Hogy állnak a személyes kutatásaid? Úgy hírlik, két dolog foglalkoztat. Az egyik a standard időprobléma, a másik meg a jövőbe való utazás…
Fu Macs Csen elfordult az ablaktól, és visszament az íróasztalához. Lehuppant a székbe, és fáradtan nézte a férfit, aki kávéval tartotta magát életben, s meglepően jól bírta a huszonnégy órája tartó feszített munkatempót.
– Kedves Fernandóm, hajlandó vagyok neked felvázolni itt vagy kétezer matematikai képletet, de attól tartok, ezeket még Einstein sem értené, pedig ő legalább háromszáz évvel megelőzte a saját korát.
– De éppen háromszáz évvel ezelőtt élt, és így minden bizonnyal kiváló partner lenne – nevetett Santos, ám Csen rálegyintett.
– Igen, de sajnos én is megelőztem háromszáz évvel a saját koromat, és az öreg megint csak lemaradna – jelentette ki a kínai, és fáradtan mosolygott. – Mire kíváncsi?
– Utazás a jövőbe – vágta rá azonnal Santos.
Fu Macs Csen megvakarta a fülét, és vágott egy grimaszt.
– Értem. Nos, ez mindenképpen szoros összefüggésben áll a standard problémával. Milyen mélységében ismered ezt a problémát? – tudakolta a tudós.
– Csak amennyi a munkámhoz kell.
– Jó, akkor foglaljuk össze! Jelenleg nincs a birtokunkban olyan technológia, amely segítségével egy időutazó visszatérhetne a múltból az elindulása előtti pillanatokra. Pedig nem lenne rossz! Legalább is új problémákat szülne, és ezek új megoldásokra sarkallnák az embert, ez pedig maga a haladás. Visszatérek, mielőtt még elindultam volna! Érdekes, de sajnos, ez megmarad a sci-fi íróknak, mert a valóság más. Jelen pillanatban a következő a helyzet: vegyünk egy pasast, aki beszáll a kabinba, hogy lemenjen mondjuk a XV. századba… mindegy, hova. A kabint mondjuk január huszadikán nulla órakor indítjuk, és az emberünk pontosan tizenkét hónapot tölt odalent.
Fu Macs Csen töltött magának a kihűlt teájából. Belekortyolt, aztán folytatta:
– Az ügynöknek öt perce van, hogy elhagyja a kabint, és ezalatt beállítja az automatikát, ami visszahozza. Mi idefönt szintén öt perces beállítással dolgozunk, és az üres kabin meg is jelenik nulla óra öt perckor az állványon. Tudjuk, hogy az emberünk pontosan egy évig van lent, tehát a visszatért kabint rövid előkészítés után mondjuk nulla óra harminckor visszalőjük a XV. századba egy adott, előre megbeszélt helyre, pontosan egy évvel későbbre. A pasas már ott van és beszáll. Beállítja az automatikát, és horribile dictu… megnyomja a gombot, majd visszatér a XXIII. századba, s itt kezdődik a standard idő problémája! Ha úgy állítaná be a műszereit, hogy a saját indulása előttre érkezzen, tehát nulla előttre, akkor azonnal energiává sugárzódna szét, miután hozzáér az evolvenshez, de nem tud az indulását követő egy évnél többre sem érkezni, mert ugyanez történne. Ha egy évet volt odalent, akkor egy évet hiányozhat idefent is, de többet nem! Jelenleg úgy folynak az átlövések, hogy két kabinnal dolgozunk. Az alfa típusú kabin leviszi az ügynököt és üresen visszatér az indulás utáni ötödik percben, aztán a felkészítési idő kiváltása okán máris indul érte a béta egység, és felhozza. Ergo, egy ember eltölthet akár odalent húsz évet is, de ha nincs más kívánsága, akkor a saját korából csak tíz percet fog hiányozni, mert a béta kabin is öt perc múlva tér vissza, s öt meg öt az testvérek között is tíz, még a Katedrálisnál is. Ha a pasas nincs benne a béta egységben, ami, ugye, a várakozási idő után azonnal automatikusan visszaindul, az már nem a mi, hanem Cornelius Hands, esetleg Nicholson és az intervenciósok problémája. Ez történt a németalföldi esetnél is tavaly decemberben, és ha jól emlékszem, akkor is Kerwinék mentek le, hogy megnézzék, mi a fene van az ügynökünkkel. Megmondom neked őszintén, hogy bánom, amiért a fejesek leállították az időtranszplantációs módszer fejlesztését, mert a jövő mindenképpen az olyan kabinoké, amelyekbe beszáll az ember és oda megy a múltban, ahova akar! Független rendszerű időtransz kabinokat kell építeni és megoldani azt a problémát, hogy vissza lehessen térni az indulás előttre. Ha ez sikerül, akkor egy olyan elképzelés, hogy a pasas az ókorban kezd, aztán átmegy a középkorba és egyre feljebb, vagy ha akar, akkor összevissza ugrálhat az időben, már nem lenne utópisztikus. Komplett időjárőreink lehetnének, amelyek mintegy gyorsreagálású erőként ott avatkoznának be a történelembe, ahol szükség lenne rájuk, és ha letelt a „szolgálat”, egyszerűen hazatérnek. Ha a kabin kezelője úgy kívánja, akkor hazatérhet még az indulás előtti pillanatokra is, és beülve a büfébe, egy zárt televíziós láncon keresztül végignézhetné, ahogyan elindul, miközben a kávéját iszogatja.
– Ez úgy hangzik, mint egy tudományos-fantasztikus regény. A rendszer teljesen ellenőrizhetetlen lenne – jegyezte meg Santos.
– A Katedrális nyilván életbe léptetne bizonyos szabályozókat, de mindenképpen ez a jövő. Visszatérni az indulás előttre, illetve többet hiányozni a saját korunkból, mint amit odalent töltöttünk, majd megnyitja az utat a jövő felé… Ha engedik azok, akik a jövő urai! – tette még hozzá a kínai.
Santos letette az üres kávéscsészét Fu Macs Csen asztalára.
– Az időtransz kabinokkal az a legfőbb probléma, hogy nem mobil rendszerek! – mutatott rá a portugál férfi.
– Tudom. Volt itt egyszer egy fejlesztő mérnök, bizonyos Roberto Canetti, de rajta volt azon az űrkompon, ami felrobbant '89-ben. Neki az volt az álma, hogy mobillá tegyen egy időtransz kabint. Idő előtt halt meg, mert nagyon közel járt a megoldáshoz. Talán Isten nem vette volna jó néven, ha sikerül neki.
– Te meddig jutottál? – firtatta Santos.
– Van egy kísérleti egységem, ami képes visszatérni az indulás pillanatára…
William Klippel jött be az ajtón. Lekapcsolta a műszerövét, és egyszerűen ledobta a padlóra. Körülnézett, hova lehetne leülni, de a kínai szobája nem erről volt híres. A fiatal időmérnök nem sokat vacakolt, mert észrevett egy halom könyvet és egyszerűen ráült.
– Senor Santos, az emberei végeztek a hajóval – mondta Klippel a bajuszos férfinak, aztán a fejét vakargatva fordult Fu Macs Csenhez.
– Holnap lesz a nővérem esküvője…
– Mindig örül a szívem, ha fiatal házasokat látok kéz a kézben, de mivel te vagy a Katedrális egyik legjobb időmérnöke, ezért nem mehetsz sehova. Hamarosan mi jövünk, mert be kell szerelnünk a hajóba a reaktort és a kezelőegységet – mondta Csen, és mosolygott.
– Tudtam, hogy ez lesz belőle, főnök. Szeretném felhívni Evelint, remélem, ez ellen nincs kifogásod?
– Semmi kifogásom ellene, hogy telefonálj, de ne innen, mert nincs rosszabb, ha mások előtt kiabál velünk a barátnőnk.
– Oké – mondta nagyot fújva Klippel, és kiment Mrs. Moncton irodájába.
Miután becsukódott mögötte az ajtó, Santos lassan feltápászkodott, és vette a kalapját.
– Kicsit fáradt a srác – jegyezte meg a portugál.
– Hát még akkor milyen fáradt lesz, amikor megtudja, hogy neki is le kell majd menni Kerwin ezredessel, mert kell valaki, aki kezeli az időtransz egységet – mondta Fu Macs Csen, és ő is kimozdult az asztal mögül. – Na, gyerünk, nézzük meg a hajót!

2295. január 20. Hawaii, Intervenciós Központ (10. nap)

NEM ment el vacsorázni sem. Cynthia egy darabig faggatta, hogy mi baja van, de mivel nem kapott a lánytól érdemleges választ, ezért otthagyta a sötét szobában, hadd küszködjön a gondolataival. Tess már órák óta kuporgott az ágyon, és a szemközti falat nézte szótlanul. Soha életében nem állt még ilyen közel az öngyilkosság gondolatához. Semmi kedve sem volt az élethez, és a ma történtek arra késztették, hogy számot vessen önmagával, eddigi életével. Kegyetlen analízis volt. Élete minden egyes pillanatát a szülei halála óta áthatotta egy jól tapintható feszültség, amelynek a fészke nem volt más, mint önmaga, aki ahelyett, hogy megadta volna magát a sorsának, inkább kegyetlenül Isten arcába köpött a sajátos bosszúja által. Ölt, mert mindenki mást megöltek, akit szeretett, és ezen különös kompenzálása az egyéni tragédiájának egy csöppet sem nyugtatta meg háborgó lelkét, amely néha olyan volt, mint a dühöngő óceán.
– Miért? Miért pont én?… Milyen ember vagyok én? – kérdezte magától. A választ csak a mesterségesen keltett szél ismerte, amely dühösen feszült neki az ablaktábláknak és fenyegetően suhogtatta a tó körül „őrt álló” fenyőfákat, mintha a barlangban működő mesterséges klíma tükörképe lenne a lelkének. „Milyen árat kell még fizetnem a boldogságomért? Vajon az a boldogság, hogy most itt vagyok? Egyáltalán voltam én boldog valaha?” Lassan csorogni kezdtek a könnyei, de nem törölte meg a szemét. Hagyta, hadd folyjanak le az arcán. Azokra az emberekre gondolt, akiket közel engedett magához, és rendre meghaltak, valami iszonyú és kegyetlen törvényszerűség alapján, amely öt éve szabályozta az életét és képtelen volt előle elmenekülni. „Miért halnak meg azok az emberek, akik segíteni akarnak rajtam?” Úgy érezte, megmételyezi a környezetét, és amerre jár, csak romlást és pusztulást okoz maga körül.
A szüleit megölték és neki menekülnie kellett. Családja nem volt, így magára maradt, a nyomában kegyetlen és vérszomjas emberekkel, akik nem ismernek kegyelmet. Aztán ott van Gordon, akit egy nevetséges csetepatéban egy pitiáner alak egyszerűen hátba lő, és elpusztítja azt a férfit, aki a tizenhét éves lánynak az egyetlen kapaszkodót jelenti az élet szellemvasútján. Marion, aki nem tehet semmiről, csupán őrizte a titkait, mint megtalált kincset, s ezért kegyetlen módon elpusztították… És a végén, mindezek végén ott áll Mark Wilson! Az a férfi, akitől három, rövid hét alatt többet kapott, mint mástól hosszú évek során. Szerette őt?
– Igen, és még mindig szeretem! – mondta ki hangosan a lány, és egyre hevesebben csorogtak a könnyek a szeméből. Ha most látnák a „régi rajongói”, akiket elkápráztatott a harcművészetével, komolyan megdöbbennének. A lány, aki a legyőzhetetlenség mítoszával körülbálványozott utcai harcos volt, most úgy bőgött, mint egy tízéves kislány! Ha egy anya így látja zokogni a gyermekét, biztosan megszakad a szíve, de Tess Gordonnak sohasem volt anyja… Tess Gordon nem is létezik! Olyan tapinthatatlanul van csak jelen, mint a misztikus távolságok ködfelhője által takart Nauszikaá, aki már több mint kétezer-háromszáz évvel ezelőtt elporladt és alussza örök álmát nem is sejtve, hogy egyszer csúfosan visszaéltek a személyével.
„Istenem, nem akarom! Miért vagyok itt, amikor Mark mellett is lehetnék!” Mark mellett? Mark Wilson mellett, aki hamarosan egy kegyetlen játszma véráldozata lesz, mert nagyhatalmi érdekek csupán ütőkártyát látnak a személyében egy olyan ember ellen, aki kiirtotta a családját és most hatalmasabb úr, mint valaha?! Itt ül a föld alatt egy hipermodern környezetben, és semmit sem tehet annak érdekében, hogy megakadályozzon egy újabb gyilkosságot, amelyet már megint ő fog okozni és azt az embert ölik meg, akit a legjobban szeretett mindközül…
– Bocsáss meg! Szerelmem, bocsáss meg!… Istenem, bocsásd meg nekem! – mondta a lány, és mintha egy imát küldene a legnagyobb Úr felé, összekulcsolta a két kezét. Észre sem vette, hogy kimondta azt, amit Mark annyira várt tőle: – Igen, szeretem!'
Evangelin, aki félelemből és kényszerűségből a sohasem létező Tess Gordonná, majd Nauszikaává vált, végre megértette, mit jelentett számára a férfi. A hiánya felnagyította az alakját, és most úgy lebegett Tess feje fölött, hogy lassan betöltötte az egész szobát, az egész barlangot, Hawaiit és Tess egész életét. Már nem érdekelte, milyen titokzatos erők késztették arra, hogy Serraultra lőjön, csak az volt a fontos, végre látja ennek a rejtélyes erőnek a célját. Valaki azt akarta, hogy eljusson ide, erre az ágyra és számot vessen az életével, meg azzal a csillagokig érő önbecsülésével, amiről Kerwin beszélt. Vajon tényleg olyan büszke, mint amilyennek mondják? Biztos, hogy képes becsülni önmagát? Lehet-e önbecsülése egy olyan embernek, aki tehetetlenül ül, amikor az ősi ellensége meg akarja öletni a szerelmét, mert ha Burns elkapja Markot, akkor az lesz a férfi sorsa, nem más. Mit tehetne ő ez ellen? A Katedrális hatalmasai szerint Mark Wilsonért nem érdemes kockáztatni. A férfi nem ér nekik semmit, és vajon neki mennyit ér?
– Nem fogom őt elveszíteni! – mondta ki elszántan. Tess letörölte a könnyeit, és abba hagyta a sírást. Megbékélt önmagával, és megpróbált egyensúlyt vonni. Ha most feláll, és elindul, hogy tegyen valamit Markkért, akkor arcul csapja majd azokat az embereket, akik bíznak benne. Hands, Kerwin, Michelle és a többiek… Joguk lenne megölni őt, mert ha most megteszi, amit eltervezett, akkor elárulja a Katedrálist. Ennek a mérlegnek viszont volt egy másik serpenyője is: szerelmes volt a férfiba, és ezt azóta tudta, hogy meglátta az alsó szinten a pólójával a kezében. Már akkor áldozatot hozott érte, mintha előre érezte volna, hogy Mark lesz a fordulópont az életében. Vannak pillanatok, melyekkel az ember később nem tud elszámolni, és talán ezért is van a nagy elszámoltatás odaát, Isten oltára előtt, de csak az számíthat megértésre, aki tiszta lélekkel áll az Úr elé. Neki nem tiszta a lelkiismerete! Tennie kell valamit Mark életéért!
Felállt, és tudta, most elindul a saját tisztítótüze felé, s azt sem bánta, ha az halálra égeti. A felelősségre vonástól majd megmentik azok, akik cselekedeteiért voltak felelősek a mai napon… Megmentik, ha léteznek!
Óvatosan nyitott be Cynthiához, és óriási kő esett le a szívéről, amikor látta, hogy a fiatal nő nincs a lakrészben. Fegyverre van szüksége, és ha nincs más megoldás, akkor el kellett volna vennie a nőtől, így viszont csak lopni fog…
A zászlós természetesen elzárva tartotta a személyi energiafegyverét, viszont elöl hagyta a kommandós tőrét, ami ott hevert az ágyán a szanaszét dobált filmkönyvek és művészeti albumok között. Tess kihúzta a súlyos fegyvert a tokjából, és az arca elé emelte. A huszonöt centis penge félelmetes látványt nyújtva, vakítóan csillogott a lámpafényben. Megnyomta a gombot a markolaton, és a penge ultrahang vágóéle vörösen felizzott. A fénylő vonal ott vibrált az arcán, és valósággal hipnotizálta. Kikapcsolta a kést, és visszadobta az ágyra. Odament a beépített szekrényhez, és félrehúzta az ajtót.
Cynthia kék-piros alapszínű, fekete-arany sávokkal ékesített intervenciós díszegyenruhája nélkül semmi esélye, hogy bejusson a kápolnába, a jezsuita számítógépe ugyanis nem nyitja fel előtte a rácsot. Mindez hetek óta volt így, s amikor Cynthia elmesélte neki a magyarázatot, úgy kacagott, hogy törölgetnie kellett az arcán lecsorduló könnyeit. Sergi nem is olyan régen rajtakapta Serraultot és Gallandot, hogy egy szál gatyára vetkőzve, erősen ittas állapotban „lábteniszeznek” az oltár előtt! A lelkész azonnal kihallgatást kért Kerwintől, és bepanaszolta mindkét kommandóst. Az ezredes visszapasszolta az ügyet Serginek, hogy „oldja meg saját hatáskörében”, mert kisebb gondja nagyobb annál, hogy ilyen egetverő baromságokkal foglalkozzon. Sergi persze nagyon dühös lett, és utasította a kápolna számítógépét, hogy csak azt engedje be, aki díszegyenruhában kér bebocsátást…
Tess gondterhelt arccal vette ki a szekrényből Cynthia egyenruháját. Tudta, hogy nagyjából egyforma alkatúak, s nem az volt a gondja, hogy a zubbony mennyire lesz szűk a keble előtt… Az a gondolat tette feszültté, hogy pont ezt a ruhát kell magára öltenie, miközben „árulóvá lesz”, a dolognak szimbolikus jelentést lehetett tulajdonítani…
„Elárulom őket.”
De nem lehetett mit tenni: a jezsuita lakrészében van egy interkontinentális hívásokra is alkalmas videofon, és neki oda kell jutnia a készülék elé.
Kibújt a gyakorlójából, és kapkodva öltözködött. Hamarosan ott feszített Cynthia díszegyenruhájában; legnagyobb meglepetésére mintha ráöntötték volna. A kést elrejtette a zubbonya alatt, és kilépett a kezdődő szürkületbe. Lekapcsolta a villanyt, és becsukta az ajtót. Lassan, szinte lopakodva indult a hologram erdő szélén épült kis kápolna felé, és nagyon remélte, hogy Sergi nem lesz ott. Nem akarta megölni a papot, de ha nincs más megoldás… Az nyilvánvaló, hogy Sergi megtiltaná neki a videofon használatát: pedig Tess arra készült, hogy felhívja és figyelmeztesse Mark Wilsont.

A kápolna üresen állt, a férfi nem volt ott. Tess belépett, és önkéntelenül az oltár feletti feszületre pillantott. Zavartan fordította el a tekintetét. Az oltár melletti egyszerű faajtó Sergi lakrészébe vezetett, és a lány megállt előtte. Ez az ajtó ugyanúgy kulccsal volt nyitható, mint a többi, és Tess végre áldhatta a muzeális környezetet. Bekukucskált a lyukon, és megnyugodott. Odabent sötétség honolt. Ellenben sehol sem látta a kulcsot, amely segítségével gond nélkül bejuthatott volna. Most már nyilvánvaló volt, hogy amit tesz, nem maradhat majd titokban… Még visszafordulhatna, ez a bezárt ajtó az utolsó óva intő jel, de már percekkel ezelőtt meghozta a végső döntést. Előhúzta a tőrt, és bekapcsolta. Belevágta az ajtóba, a zár fölött.
Az ultrahang könnyedén kettévágta a zárat, és Tess a következő pillanatban már bent is volt Sergi szobájában. Felkapcsolta a villanyt, és az ajtót behúzta maga után. A szoba spártai egyszerűséggel volt berendezve – a lány nem is várt mást egy paptól, még akkor sem, ha az intervenciós – és a kommunikációs egységen kívül más szinte nem is emlékeztetett a XXIII. századra.
Tessnek nem volt sok ideje a nézelődésre. Odaszaladt a videofonhoz, és bekapcsolta. Remélte, a Katedrális megbízik a saját kommandósaiban, és nem hallgatják le menet közben a beszélgetéseket… Az órájára pillantott. Hawaii-on este negyed kilenc volt, és bízott benne, hogy a kontinensen is este van, így talán otthon találja majd a férfit. Fogalma sem volt arról, milyen időzónában van.
Tucatnyi gombot ütött le a konzolon, mire a képernyő megelevenedett.
– Könyörgöm, legyél otthon, drágám! – esdekelt Tess.

Mark nem tartózkodott otthon, és az ötödik csengetés után bejelentkező üzenetrögzítő szerint elutazott. Nem hagyott olyan utasítást, hogy az esetleges hívásait átirányítsák a mobilkészülékére…
Tess nem esett pánikba. Volt még egy utolsó lehetősége. A Los Angeles-i regisztert kérte és Jacob Knox számát.
Egy másodperc múlva a tizennégy szám megjelent a képernyő bal felső sarkában, és a lány rácsapott a hívógombra.
Kicsengett.
A negyedikre villant egyet a kép, és megjelent rajta Knox. Tess csak egyszer látta a férfit egész életében, akkor azon a vacsorán Mark lakásában, de most kénytelen volt megbízni benne. Tudta, hogy Mark legjobb barátja. Nincs más lehetősége…
– Hello, Jacob, megismer? – kérdezte a lány.
Knox kinyújtotta a kezét, mintha meg akarta volna érinteni a saját képernyőjét. Az arcán döbbenet tükröződött.
– Úristen! Tess, te vagy az?
– Igen, én vagyok! Kérem, higgyen nekem, és ne szakítsa meg a vonalat! Kérem…
Jacob Knox még mindig nem találta meg a saját hangját:
– De hát téged megöltek! – hüledezett a férfi. – Mark azonosította a holttestedet, és az összes újság… – mondta zavartan Knox, de Tess közbevágott. Tudta, nincs sok ideje és nagyon gyorsan beszélt.
– Tudom, tudom, de Mark csak egy biológiai reprodukciót látott, mert megrendezték a halálomat. Én az igazi Tess vagyok, és be is tudom bizonyítani… Tavaly decemberben találkoztunk, és amikor eljött Markhoz, hozott egy üveg Ballantinest. Megkérdezte, hogy fotómodell vagyok-e, én meg azt feleltem, hogy „isten ments”! Emlékszik? Utána egy kínai vacsorát csináltam, és beszélgettünk a vallásról meg az időutazásról… Ó, Jacob, ha tudná! Elhiszi most már, hogy én vagyok az?
– Igen – nyögte ki a férfi, de Tess nem hagyott rá időt, hogy bármilyen kérdést is feltehessen.
– Amint látja, nem haltam meg, de eddig nem volt módom jelentkezni. Hol van, Mark, az isten szerelmére, hol van?
– Párizsban van Moná… – Knox elharapta a mondat végét. Talán jobb, ha nem mondja meg, hogy kivel próbál felejteni a férfi…
– Meg tudja őt keresni? Azonnal értesítse, ha lehetséges, hogy meneküljön, mert Burns szenátor emberei a nyomában vannak! Azonnal menjen le Los Angeles alá, és keresse meg a Vörös Sárkányt! Ez egy kínaiakból álló motoros banda, és hivatkozzon rám. Ők majd megvédelmezik, ha üldöznék. Könyörgöm, Knox, segítsen! Mondja el Marknak, hogy nagyon szeretem. Jobban szeretem, mint a saját életemet. Könyörgöm, mondja el neki! – Tess zokogni kezdett, és egyetlen szavát sem lehetett érteni.
Knox megdöbbent arccal hallgatta, és bekapcsolta a készülékén a felvevőt, de amikor újra a lányra pillantott, valósággal hátrahőkölt. Tessnek szinte csak a szeme fehérje látszott és az ajkai remegtek. Az ajkai érthetetlen szavakat mormoltak.
Úgy tűnt, médiumi transzban van…
A lány a vonal túlsó felén ugyanúgy megdöbbent a magán megtapasztalt változásoktól. Olyan görcsösen markolt egy közeli szék fejtámlájába, hogy az ujjai kifehéredtek. A nyakán kidagadtak az erek. Pár héttel ezelőtt még halálra vált volna a rémülettől, de most már tudta, egyértelműen tisztában volt vele, valaki pszichoszondát használt ellene. Valaki a hatalmába kerítette az agyát most ebben a pillanatban és az étkezdében is, és arra kényszeríti, hogy… 
A lány a képernyő felé fordult, és beszélni kezdett. Knox döbbenten meredt rá.

– Ezekről a dolgokról Markon kívül nem beszélhet senkinek, mert a Katedrális magát is elpusztítaná. Vigye el ezeket a híreket Párizsba, és most isten önnel, Jacob!
Tess úgy ült a videofon előtt, mint egy automata, de miután kimondta az utolsó mondatot, hirtelen felsikoltott, és remegő kezekkel az ajkához nyúlt.
– Jézus Mária, miket mondtam el magának? – rémült meg Tess. Knox tátott szájjal látszott a képernyőn, és lassan rázogatta a fejét.
Amit hallott, azt egyszerűen képtelen volt felfogni.
– Úristen – suttogta.
– Miket mondtam magának? – Tess kezdett pánikba esni.
– A Katedrálisról beszélt, Pompejiről és Nauszikaáról… – felelte a férfi.
– Neeem! – sikította a lány, és hátratántorodott. A szoba forogni kezdett vele, és meg kellett támaszkodnia valamiben. Az ájulás kerülgette. Az előző pillanatban „írta alá” a biztos halálos ítéletét.
Most már Kerwin sem tehet érte semmit…
Felkapta az asztalról a tőrt, és bekapcsolta.
A fegyver felemelkedett a kezében, hogy magába döfje, de hirtelen megragadták a csuklóját. Megszorították, és a tőr nagyot koppanva hullott a padlóra.
A karját Sergi fékezte meg, akinek egy kézlegyintésére kikapcsolt a videofon. Knox eltűnt, és Tess fájdalmasan felüvöltött, aztán ájultan omlott össze a jezsuita lábainál.

Amikor fölnyitotta a szemét, egy ágyban feküdt. A jezsuita szobájában félhomály uralkodott, és csak egy ódon állólámpa világított a sarokban. A férfi egy széken ült a szoba közepén, és szinte csak a körvonalai látszottak. Halkan gitározott, és amikor észrevette, hogy a lány magához tért, elvette a kezét a húrokról.
Mérhetetlenül nagy csend ereszkedett a szobára.
– Meddig voltam eszméletlen? – kérdezte elgyötört hangon Tess. Úgy érezte, mintha egy parányi ember költözött volna a koponyájába, és most kalapáccsal próbálna utat törni magának a homlokcsontján keresztül.
– Pár percig, aztán belőttem magának egy adag nyugtatót, amitől aludt egy keveset. Emlékszik valamire?
– Sajnos, mindenre emlékszem… Maga volt, Sergi?
– Ezt mire érti, Tess? – kérdezett vissza a jezsuita.
– Ma délután az étkezdében, aztán most este! Mintha valaki hipnotizált volna… Maga volt?
A jezsuita nem válaszolt, csak mosolyogva nézte a lányt.
– Miért csinálta ezt velem? – kérdezte Tess, és dühtől csillogó szemekkel felült az ágyban. – Válaszoljon! – ordította, és lerántotta magáról a takarót…
Sergi a gitár mögül elővette a lézerfegyverét, és halk koppanással letette az ölébe fektetett hangszerre. A fegyver mindvégig a gitár mögött volt. A jezsuita egy profi, efelől semmi kétség. Tess sejtette, hogy Sergi felszentelt pap létére is azonnal használná a fegyverét, ha szükségét érezné. Tess megpróbálta összeszedni magát…
„Csak nyugi!”
– Ugye, maga használt ellenem pszichoszondát? Könyörgöm, mondja meg! – kérlelte Tess, és összekulcsolta a két kezét – Könyörgöm, atyám!
– Igen, én voltam – felelte Sergi.
– De miért? Uram, miért csinálta ezt velem?
– Nehogy elkezdjen itt nekem bőgni, Tess! Maga nagyon bátran viselkedett… Minden elismerésem!
A lány hitetlenkedve rázogatta a fejét. Valóban nem tudta, sírjon-e, vagy nevessen azon, ami ma vele történt.
– Miért volt erre szükség? – tudakolta Tess. – Ha a Jézus Társasága nehezményezi azt, hogy itt vagyok és szerepet kapok ebben az akcióban, akkor miért nem tudják ezt velem normális módon és tisztességes úton közölni? Miért kell engem ilyen kellemetlen helyzetbe hozni? Most elárultam a Katedrálist. Ez volt a célja, Sergi? Miért akarta, hogy Júdás legyek?
Sergi felállt, és letámasztotta a gitárt az ágy lábához. A fegyver még mindig a kezében volt. Lazán tartotta a teste mellett.
Leült Tess ágyára. Negyven év körüli, erősen kopaszodó férfi volt, és bármennyire is titokzatos, még mindig elég szimpatikus ahhoz, hogy a lány ne féljen tőle. Sergiből valami hallatlan magabiztosság áradt, és ez lassan megnyugtatta a lányt.
– Tudja, kedves Tess, az iskarióti Júdás minden idők legigazabb árulója volt. Jézus előre látta az árulását, és mégsem tett ellene semmit. Az Úr megtehette volna, hogy feladja magát, elvégre a következmények hasonlóak lettek volna, mint Júdás árulása után. Elfogják, megkínozzák és keresztre feszítik! De Jézus nem adta fel magát. Ezek szerint valakit tudatosan odadobott a kárhozatnak, hogy az árulása révén Ő meghalhasson? Egy ember kárhozata tehát meghozhatja több milliárd üdvösségét? Furcsa teológia, nem? Tudja, Tess, Júdással kapcsolatban tévesek a sztereotípiáink, ezért mondtam az előbb, hogy ő minden idők legigazabb árulója. Maga most egy hasonló Júdás, és ráadásul a döntései nem a szabad akaratának a következményei. Én döntöttem így, Tess, a Katedrális döntött így…
– Tehát eszköz voltam egy felsőbb hatalom kezében? – kérdezte félénken a lány.
– Igen.
– De miért volt erre szükség, az isten szerelmére? Sergi felsóhajtott.
– Nehéz helyzetben vagyok, kisasszony, mert nem kaptam olyan utasítást, hogy önt beavathatom… Nézze, megbízok magában, de egyvalamit meg kell ígérnie: amit most elmondok önnek, azt senkinek sem mondhatja el, amíg nem adok rá engedélyt! Elfogadja az ajánlatomat?
– Igen – felelte határozottan a lány.
– Nos, mióta itt van velünk a Hologramok Birodalmában, nekem az volt a feladatom, hogy minden lépését figyelemmel kövessem. Kérem, ne értsen félre, és ne gondoljon holmi klasszikus kémkedésre! Nem leskelődtem maga után, amikor beállt a zuhany alá és az sem érdekelt, hogy folytat-e valakivel szexuális kapcsolatot! Én az ön gondolatait figyeltem. Az emocionális állapota érdekelt és semmi más. Vártam egy pillanatra.
– És ez a pillanat ma elérkezett?
– Igen, Tess, ön ugyanis dühös lett, nagyon dühös. Csak egy ilyen állapotában voltam képes önnek azt sugalmazni, hogy bizonyos információkat juttasson el Mark Wilsonhoz. Normális körülmények között ilyen döntést ön sohasem hozott volna, talán azért, mert túl gyáva ehhez. Igazam van? – kérdezte a jezsuita.
– Nem tudom, atyám – válaszolta csendesen a lány. – Mi volt ezzel a célja?
– Ezek az információk megmenthetik majd Mark Wilson életét, ráadásul olyan következményeket okoznak, amelyeknek szükségszerűen meg kell történniük. Ez egy nagyon bonyolult ügy, kedves Tess, és ne kívánja, hogy feltárjam ön előtt az összefüggéseket. Én sem látok teljesen tisztán és csak parancsot teljesítek.
– Kinek a parancsát? – kérdezett rá a lány.
– Sajnálom, de ezt nem mondhatom el – felelte Sergi.
– Ismerem ezt az embert?
– Tess, kérem…
– Válaszoljon, atyám! – kérte a lány.
– Nem ismeri – mondta a jezsuita.
– Tehát nem az ezredes?
– Kerwin semmiről sem tud – felelte Sergi. – Még nincsen beavatva… még nincs!
Tess töprengve nézte a papot.
– Ma véletlenül fültanúja voltam egy beszélgetésnek Kerwin és Nicholson között. Számomra úgy tűnt, hogy a Katedrálist nem különösebben érdekli Mark sorsa… és azt hiszem, az enyém sem. Ezek után azt akarja elhitetni velem, hogy mindaz, ami ma velem megesett, mind Mark Wilson megmentése érdekében történt? – hitetlenkedett Tess.
– Pontosan – hangzott a válasz.
– Ezt a Katedrális intézte így?
– Igen – felelte a pap.
Tess visszahanyatlott az ágyon, és lehunyta a szemét.
– Ne haragudjon, Sergi, de ezt az egészet úgy, ahogy van, nem értem. Mondja, mi az istent akarnak maguk tőlem?
– Szükségünk van magára odalent, Rómában – válaszolta a jezsuita. A lány Serire nézett. Most már semmit sem értett.
– Rómát mondott? Úgy tudom, Pompejibe készülünk.
– Rómába is eljut majd – mondta Sergi, és mosolygott. A fegyvert letette az olvasólámpa asztalára. – Először Pompejibe megyünk, aztán Rómába. De ne feledje, Tess, erről nem beszélhet az intervenciósoknak, de még csak ne is utaljon rá!…
Tess felült az ágyban.
– Ezeket a dolgokat honnan tudja?
– Attól az embertől, aki utasított arra, hogy önt befolyásoljam.
– Ez az ember ismeri tehát a jövőt? – kérdezett rá Tess.
– A jövő kifürkészhetetlen, kedvesem. Ő a múltat ismeri.
– Honnan? – tudakolta Tess.
– Látja, ezt még én sem tudom – titokzatoskodott a férfi. Tess sokáig hallgatott.
– Mark megmenekül? – kérdezte végül.
– Igen.
– Találkozom még vele?
– Talán igen – jött a kitérő válasz.
– Meghalok odalent?
Sergi fájdalmasan felsóhajtott.
– Nézze, ezt akkor sem mondanám meg, ha tudnám, hogy mi az igazság.
– Maga tudja, hogy mi fog odalent történni? – tudakolta a lány.
– Csak egy pontig – felelte a jezsuita.
– Mi ez a pont, ezt elmondhatja nekem?
– Nem mondhatom el.
– Miért bízik bennem?
– Mert maga egy megbízható ember.
– Ó, hát hogyne! – nevetett fel fájdalmasan Tess. – Nem tudom, holnap hogyan nézek majd a fiúk szemébe. Lehet, hogy maga volt a felelős azért, amit csináltam, de ha ezt nem mondhatom el nekik, ha nem mondhatom el az ezredesnek, akkor ez a szégyenbélyeg csak reám ragad és nem másra. Holnap reggeltől szinte mindent elölről kell kezdenem, és az a legfájdalmasabb, hogy egy csomó ember barátságát elveszítettem.
– Senkinek sem veszítette el a barátságát, Tess! – jelentette ki a jezsuita. – Bízzon bennem!
– A kígyó is ezt mondta a nyúlnak, padre!
– Ezt a mesét nem ismerem – vigyorodott el Sergi. – De nem vagyok kígyó. Nos, megbízik bennem?
Tess egy kérdéssel válaszolt:
– Miért mondatott velem olyanokat Knoxnak, hogy Burns időgépet épít?
– Mert ez az igazság.
– Úristen – suttogta a lány.
Sergi előrenyúlt, és megsimogatta az arcát
– Nyugodjon meg, kedvesem! Most sok mindent nem ért, de eljön majd az idő… és nem is olyan sokára… amikor minden megvilágosodik majd ön és a többiek előtt. Akkor majd én is felfedem magamat, és minden terhet a vállamra veszek. Magát senki sem fogja hibáztatni, ezt megígérhetem. Holnap reggeltől pedig viselkedjen természetesen! Lehetőleg mindenkitől kérjen bocsánatot, aki érintett volt a mai eseményekben, és mélyen hallgasson arról, mi is történt valójában. Az, hogy ma este felhívta Knoxot, szoros összefüggésben van azzal, ami Pompejiben történt, de többet tényleg nem mondhatok. Elégedjen meg annyival, hogy ön fontos ember, és ennek a szellemében készüljön fel a végrehajtandó feladatokra, oké? Annyit még megígérhetek, hogy soha többé nem használok önnel szemben pszichoszondát.
A lány semmit sem értett, és lassan kikászálódott az ágyból. Sergi felállt.
– Képes lett volna használni ellenem a fegyvert? – kérdezte Tess.
– Természetesen – felelte Sergi.
– De hát ön felszentelt pap! – hüledezett a lány.
– A gyilkosság csupán bocsánatos bűn, ha Krisztus érdekei úgy kívánják. Jelen állításom tételesen szerepel a Rend alapszabályzatában.
– Mondja csak, a Jezsuita rendnek mennyi köze van a Katedrálishoz? – tudakolta Tess.
– A Jézus Társaságát a Katedrális alapította a XVI. században. Loyolai Szent Ignác, rendünk alapítója a Bíboros egyik ügynöke volt.
– Azt hiszem, minden időutazó őrült – morogta a lány, és menni készült.
Sergi visszaadta neki a kommandós tőrt, és kikísérte.
– Ezt vigye vissza oda, ahonnan elhozta, ezt a ruhát meg vegye le sürgősen magáról! És ne feledje, a ma éjszakai beszélgetésünkről senkinek sem beszélhet! Az élete a tét!
A jezsuita a kezét nyújtotta. A mozdulat őszinte gesztusnak tűnt, habár a lánynak fogalma sem volt, kik azok, akik kérik a bizalmát. Tétován kinyúlt, és megszorította Sergi kezét. A szemébe nézett.
– Maga ennek a Bíborosnak dolgozik? – kérdezte.
– Jó éjszakát, Tess! – tért ki a válasz elől a pap.
A lány számára tucatnyi kérdés maradt megválaszolatlanul, de nem tehetett semmit. A Katedrális borzalmas titkokat bízott rá…
Nem köszönt el Sergitől. Szó nélkül indult vissza Cynthia háza felé. Sergi hosszan nézett utána, aztán a kápolnán keresztül visszatért a szobájába.

A jezsuita elővette a celluláris hívóját, és nagyon sok számot nyomott le rajta. Többszörösen titkosított hívás volt, és a Katedrálisba ment. Megtörtént a kapcsolás, de a parányi képernyő sötét maradt. A hívott fél eltitkolta az arcát, de Sergi így is nagyon jól tudta, kivel beszél:
– A Gordon-akció sikeresen zárult – mondta a jezsuita.
Nem volt válasz!
A Katedrális bontotta a vonalat…

IV.

2295. január 23. Európai Unió, Párizs

MARK meglehetősen éber alvó volt, és szinte azonnal felébredt a videofon ciripelésére. Vetett egy gyors pillantást az órájára: a kijelzőn 02: 25-öt mutattak a számok.
– Tessék! – szólt a készülékbe. A képernyőn a recepciós látszott. – Éjjel fél három van!
– Elnézést kérek, Mr. Wilson, de van itt egy úr, aki azt állítja, hogy Los Angelesből érkezett. Azt mondja, hallatlanul fontos lenne mindkettőjük számára, ha…
– Neve van az illetőnek? – kérdezte Mark. Ideges volt, és egy rossz előérzet úgy terjedt benne, mint valami expressz sebességgel burjánzó rákos daganat.
– Jacob Knoxnak hívják.
Mark felült az ágyon.
– Azonnal adja át neki a készüléket!
Knox pillanatokon belül megjelent a képernyőn.
– Hello, öregem – mondta erőltetett vidámsággal. Az arca elgyötörtnek tűnt, mintha napok óta nem aludt volna.
– A fenébe is, Jacob, mit keresel itt? – kérdezte döbbenten Mark. Nem próbálta titkolni, hogy meglepődött.
– Ezt most videofonon nem tudom elmondani. Jó lenne, ha lejönnél, idelent várlak a bárban. Siess, kurva fontos!
– Oké, mindjárt megyek – felelte az újságíró.
Mark óvatosan letette a kagylót, és kikászálódott az ágyból. Mona megmozdult, és a másik oldalára fordult.
– Mi az? – nyöszörögte félálomban, de már aludt is tovább, Mark pedig halkan felöltözött. A cipőjét már a folyosón vette fel, és szaladt a legközelebbi gravitációs liftig.

Knox az egyik magas bárszéken kuporgott, és töprengő arcot vágva forgatott egy pohár whiskyt. A szálloda bárjában szinte sötétség honolt, és csak a pult rejtett fényei világítottak. A mixer a pult túlfelén matatott valamit, és kíváncsi pillantásokkal méregette Knoxot. Örült a késő éjszakai vendégnek, legfőbbképpen azért, mert az amerikai akcentussal beszélő férfi az imént ötszáz frankot adott a portásnak, hogy az csengesse fel Mona Harding szobáját. A mixer remélte, hogy a köpcös férfi a bárban is nagyvonalú lesz.
Amikor Mark előtt szétnyílt a bár kristály ajtaja, Knox szinte leugrott a székről. Magához ölelte a meglepett férfit, és alig akarta elengedni. Az újságíró először azt hitte, Knox részeg, aztán amikor kibontakozott a kényszerű öleléséből és a férfi arcába nézett, máris tudta, hogy történt valami.
– Szevasz! Csak nincs valami baj? – kérdezte Mark.
– Kurva nehéz lesz elmondanom – nyögte Knox. – Gyere, igyál valamit, a vendégem vagy – mondta, és visszaült a székére.
Mark felkapaszkodott a Knox melletti székre, és kért egy Ballantinest. A mixer kitöltötte az italt, és diszkréten visszahúzódott. Mark számára nyilvánvaló volt, hogy Knox gyötrődik valami miatt. Izzadt, a nyakkendőjét lazította és mindenhova nézett, csak a másik férfi szemébe nem. Vadul felhajtotta az italát, és a poharat lecsapta a pultra.
– Nem tudom, hogyan kezdjem el – mondta Knox, és tovább szenvedett.
Mark megfogta a könyökét.
– Az elején! És mond már!
– Oké, de próbálj nyugodt maradni! – kérte Knox, majd belekezdett. – Az a helyzet, hogy Tess nem halt meg! Nem halt meg, érted? Tegnapelőtt este felhívott a lakásomon. Mindenkiből hülyét csináltak! A Los Angeles-i rendőrséget és a CBI-t, meg téged is félrevezettek azzal a hullával. Az nem Tess holtteste volt, csak egy biorepró…
– Micsoda??? – tátogta Mark, és majdnem leesett a székről.
Knox végre a szemébe nézett, és olyan ártatlanság sugárzott a tekintetéből, mint egy árva kisfiúnak.
– Mondom, fölhívott videofonon. Először téged keresett, de lekapcsoltad az átirányítást…
A mixer annyit látott, hogy a fiatal férfi leugrik a székről és rángatni kezdi a köpcös amerikait, talán még meg is üti. A magából kivetkőzött férfi ordibálni kezdett…
– Knox, tiszta hülye vagy! Téged dobtak át a palánkon, nem engem. Tess meghalt, a saját szememmel láttam a holttestét. Térj már észhez!
– A kurva életbe, maradj már nyugton! – ordította Knox, és lesöpörte magáról Mark mindkét kezét.
A mixer megnyomott egy rejtett gombot a pult alatt.
A késői időpont ellenére a hotel biztonsági őrei pillanatokon belül ott termettek, és szétválasztották őket. Kábító pisztolyuk volt, de nem tartották fontosnak, hogy előhúzzák őket.
– Ez nem kocsma, uraim – mondta az egyik őr. Knox próbálta menteni a helyzetet.
– Semmi probléma, csak egy kicsit kiborult a srác, de már minden oké! – Barátságosan megveregette Mark vállát, és a biztonságiakra vigyorgott: – Oké, oké – mondogatta egyfolytában, és elhúzta Markot egy bokszig.
A biztonságiak szigorú pillantásokkal méregették őket, aztán mind a hárman távoztak. Mark, akinek olyan volt az arca, mint egy élőhalottnak, a boksznál lehuppant a székre. Knox nem haragudott rá, mert tökéletesen tisztában volt vele, hogy a barátja lelkében milyen érzések kavarognak.
– Nyugodj meg, haver, semmi vész, oké! Tess valóban él. Tudom, hogy hihetetlen, de így van, hidd el! Téged nem tudott elérni, ezért engem hívott fel. Azonnal felismertem, de képtelen voltam elhinni, hogy ő az. Aztán elmondott egy-két dolgot, ami alapján egyértelművé vált, hogy nem lehet más, mint a mi Tessünk…
Knox így mondta: „a mi Tessünk”, de Marknak fel sem tűnt. Szótlanul nézett kifelé azon az „alagúton”, ami a szeme volt, és Knox úgy érezte, a fiatal férfi nincs is itt. Valami meghatározatlan és természetfölötti régióban lebeg, ahol az ember találkozni szokott elhunyt szeretteivel.
– Hé, fiú! – bökte meg Knox, és Mark visszatért az „élők közé”. Összerezzent. Úgy nézett a vele szemben ülő köpcös alakra, mintha az valami földönkívüli lény lenne.
– Innom kellene valamit – mondta rekedten Mark.
– Jól van… jól van – mondta Knox, és felállt. Kisvártatva visszatért egy egész üveg Ballantinesszal. Kibontotta, és töltött Marknak. A férfi úgy nyúlt a pohár után, mintha félne tőle, aztán hirtelen megragadta, és leöntötte a whiskyt a torkán.
– Összeszedted magad? – kérdezte Knox.
– Most ne szólj hozzám egy kicsit… Ne haragudj! – kérte Mark, és Knox megértően bólintott.

Marknak hosszú percekre és több pohár italra volt szüksége, hogy nagyjából megtalálja önmagát. Knox mindvégig szótlanul ült. Sajnálta ezt a szerencsétlen fiút, aki még csak nem is sejti, mi vár rá.
– Tess jól van? – kérdezte hirtelen Mark.
– Jól van.
– Hol van most?
Knox tudta, hogy nehéz lesz ezt elmagyarázni Marknak, de nem azért repült Párizsba, hogy most visszavonulót fújjon.
– Figyelj! – kezdte a köpcös férfi. – Emlékszel arra az estére, amikor hirtelen beállítottam hozzátok karácsony után?
– Persze. Akkor találkoztál először Tess-szel – felelte Mark.
– Arra is emlékszel, nagyjából miről beszélgettünk?
– A vallásról… a vallásról biztosan – felelte Mark.
– És még?
– Muszáj ezt, Jacob? Nem vagyok gyerek! – mondta bosszúsan Mark.
– Tudom. Nos, valamiről még beszélgettünk. Eszedbe jutott?
– Ó a francba, azt hiszem az időutazásról!
Knox erre nem válaszolt semmit, hanem felhajtotta az italát. A pohár pereme felett összevillant Markkal a tekintete. Az újságíró a fejét rázta, és a szája torz vigyorra rándult.
– Nem… nem! Ezt a baromságot nem veszi be a gyomrom. Azt akarod mondani, hogy Tess az időkutatók fogságában van? Jacob, neked elment a józan eszed – jelentette ki Mark, és készült, hogy felemelkedjen, de a másik visszatartotta.
– Ott van, és ezt nem az ujjamból szoptam, hanem maga Tess mondta. Sok mindent elmondott, még azt is, hogy te komoly veszélyben vagy, mert Burns valószínűleg a nyomodban van. Menekülnöd kell, fiú! Azért vagyok itt, hogy ezt elmondjam! Tess üzenetét fölvettem, itt van nálam. Szeretném, ha megnéznéd. A lány azt üzente, csak úgy tudsz megmenekülni Burnstől, ha információk vannak a kezedben és ezekkel megpróbálod megzsarolni, vagy sakkban tartani. Tess segíteni akar rajtad, és ennek az volt az egyetlen módja, hogy felvegye veled a kapcsolatot. Elmondta, hogy ezzel nagy veszélynek teszi ki magát, de nem volt más lehetősége. Nagyon szeret téged! Arra kért, ezt mondjam el neked és azt szeretné, ha megbocsátanál neki, amiért belerángatott ebbe az ügybe. Ő a Katedrális védelmét élvezi, és ezen a felvételen az is rajta van, hogy miért. Fantasztikus dolgok ezek, és nem hiszem, hogy kitalálta őket! Nem! Ami ezen a felvételen van, az maga az igazság, és a te egyetlen esélyed, hogy megúszd Burnst. Nagyon szeretne találkozni veled, de ennek még nem jött el az ideje… Nagyon szeret! Sírt, amikor rólad beszélt! Hinned kell neki! Hinned kell ennek a felvételnek, Mark! Könyörgöm, Mark, adj magadnak egy esélyt! – mondta Knox, és kivett a kabátja zsebéből egy lapos és tenyérnyi méretű tárgyat. Felkattintotta a tetejét, és odatolta Mark elé.
Bekapcsolta, és a tető belső felén lévő képernyőn megjelent Tess arca. Mark könnybe lábadt szemekkel nézte a lányt, és tétova mozdulattal maga elé húzta a parányi készüléket…
Legalább háromszor nézte meg az alig öt perces üzenetet, aztán lassan lecsukta a képernyőt. Jacob Knoxra nézett, aki rezzenéstelen arccal ült vele szemben. Nem mutatta ki, de nagyon örült, hogy túl van a nehezén – mintha Mark végleg megnyugodott volna…
– Ez hihetetlen – nyögte Mark. – Ez teljességgel hihetetlen! Az időkutatás úgy menti meg őt, hogy visszamennek az időben majdnem egy napot… Ez őrület!
– Az – értett egyet Knox, mert többre nem tellett tőle.
– Ezt a szerencsétlen lányt arra használják fel, hogy lemenjen a 64-es Pompejibe, mert ott lelőtték az időkutatók egyik műholdját? Na és, ki lőtte le, és mi köze ehhez Tessnek, és miért beszélt ilyen furcsán? Mintha transzban lett volna! Ez félelmetes, Jacob!
– Az.
Mark teletöltötte a poharát. Ez már az ötödik whiskyje volt, amióta belépett a bárba, de Knox nem fogta le a kezét. Egy ilyen helyzetben ő is az italtól remélt volna támogatást.
Mark újból megnézte a felvételt. Knox hagyta, és nem szólt egy szót sem.
– Most mi a fenét csináljak, Jacob? – kérdezte Mark.
– Azonnal el kellene tűnnöd Párizsból – válaszolta Knox.
– Holnap mindenképpen elutaznánk…
– Nem, Mark! – vágott közbe Knox. – Még ma éjszaka! Azonnal el kell utaznod! Mondom, még ma éjszaka!
– És megmondanád, hova a francba menjek? – csattant fel Mark. – Ha Burns el akar kapni, akkor mehetek én akár a világ végére is! Menjek én is Los Angeles alá?… És meddig legyek ott?
– Azonnal hagyd el a bolygót! Menj el a naprendszerből! Több kolónia van fényévekre innen, és nekem vannak ismerőseim. Talán tudok segíteni.
Mark töprengve nézte az aranysárga italt a poharában, és sokáig nem szólt semmit. Amióta meglátta Tesst, úgy érezte, a sorsa egy fényklipper sebességével száguld valamilyen ismeretlen, de jól meghatározott irányba, és képtelen befolyásolni a dolgok alakulását. Mintha kiválasztott lenne. Nem tudta, honnan jön ez az érzés, de most már eltörölhetetlenül befészkelte magát a tudatába.
– Nem! – mondta hirtelen Mark, és felnézett.
Knox számára úgy tűnt, a barátja valami végleges döntést hozott meg az előző pillanatokban, és remélte, Mark nem a végzete felé halad.
– Mit akarsz csinálni? – kérdezte Knox.
– Nem, nem kezdek el megfutamodni Burns elől. Az lenne a legrosszabb. Ez az ember úgyis megtalálna bárhova is mennék és bármilyen nevet is használnék. Tudom, hogy a nyomomban van, mert már tegnap este is követtek minket, persze Monának nem szóltam semmit. Valószínű, hogy Burns emberei! Nem tudom, hol és mikor ragadtak rám, és azt sem tudom, hogyan találtak rám Párizsban, csak azt tudom, hogy nincs sok időm hátra. Ha kiteszem innen a lábam, biztos, hogy lecsapnak rám! Nincs semmi értelme menekülnöm, és láthattad, Tess is azt tanácsolta, hogy tartsam a szenátort sakkban. Ő is nagyon jól tudja, hogy nincs esélyem Burns ellen. – Mark elhallgatott.
– Van valami ötleted? – érdeklődött Knox.
Mark rábökött a lejátszóra.
– Ez képes megmenteni – mondta a fiatal férfi.
– Hogyan? – kérdezte a fotós. – Odaadod Burnsnek? Na és, akkor mi van? Szépen megköszöni, aztán szépen kinyír!
Mark válaszul újból megnézte a felvételt. Szinte már kívülről tudta. Amikor végzett vele, megnyomta a törlő gombot, és a készüléket visszatolta a döbbent Knox elé.
– Tess nagyon okos – mondta Mark, és ismét töltött magának. – Nagyon jól tudja, hogy csak egyvalamivel tudom Burnst megállítani, és ez nem más, mint az információ ereje! Egy újságíró, akinek információi vannak! Információ Burnsről, az időgépéről, Evangelin Monteliniről, aki a Katedrális ügynöke és így tovább. Ha ügyes vagyok, talán el tudom hitetni a szenátorral, hogy értékes vagyok a számára és akkor… akkor nem fog megöletni! – jelentette ki Mark, és megemelte a poharát, majd egy szuszra eltüntette a whiskyt.
– Őrült vagy! – mondta Knox.
Mark hirtelen átnyúlt az asztalon, és megragadta a férfi zakóját. Ezekben a pillanatokban határozottan félelmetesnek tűnt. Knox még sohasem látta ilyennek.
– Nem! Nem akarok meghalni! – sziszegte Mark. – És nem is fogok! – tette hozzá még valamivel nyugodtabb hangon.
Knox megfogta a csuklójánál, és a két kezét lefejtette a ruhájáról.
– Oké, nem fogsz meghalni! Halljam, mit akarsz csinálni! 
Mark újból hallgatott egy sort, aztán megszólalt:
– Na, figyelj ide! Köszönöm, hogy utánam jöttél Párizsba, örökké hálás leszek érte. A következőre szeretnélek megkérni. Most felmegyek a szobámba, átöltözöm, aztán visszajövök a bárba, és megiszunk még egy utolsó pohárral, majd utána elmegyek…
– Hova a büdös francba? – hüledezett Knox.
– Mondjuk a Szajna-partra – felelte Mark.
– Burns emberei szerintem itt állnak lesben a szálloda körül! – jegyezte meg Knox.
– Tudom! – mondta Mark. – Az a célom, hogy összefussak velük!
– Ez hülyeség! Mi a biztosítéka annak, hogy nem lőnek le azonnal? Mark, az isten szerelmére, próbálj egy kicsit logikusan gondolkodni!
– Soha életemben nem gondolkoztam még ilyen logikusan! Burns arra kíváncsi, mit tudok Geraldo Montelini feljegyzéseiről. Neki nem egy holttestre van szüksége, hanem egy szájra, ami beszél. Az a lényeg, hogy a szeme elé kerüljek… A többit bízd rám!
– Szűz Máriám! – nyögte Knox, és a kezébe temette az arcát.
– Szűz Mária nem fog segíteni! Most csak én segíthetek magamon, és szeretném, ha megígérnél valamit… Nagy segítség lenne. Jacob, szeretném, ha vigyáznál Monára! Maradjatok még itt pár napig! Lehet, hogy tudok majd jelentkezni… talán! Viszont rád hárul az a nehéz feladat, hogy mindent elmondj a lánynak és… és mondd el neki azt is, hogy nagyon szeretem. Nagyon!
– Ha eltűnnél, értesítsem a Világrendőrséget? – kérdezett rá Knox.
– Ezzel Monát és magad is megölnéd! – felelte Mark. – Ha eltűnök, akkor… akkor lehet, hogy úgy tűnök el, mint Tess! Egyszer majd felbukkanok! – mondta Mark, és megpróbált nevetni, de nagyon erőltetettnek tűnt. Knox ugyanolyan kényszeredett mosollyal nyugtázta a dolgot.
– Féltelek – mondta Marknak, aki időközben felkelt az asztaltól.
– Monának majd hagyok üzenetet odafönt, hogy várja egy ember a bárban… Kérlek, vigyázz rá!
– Ne csináld, Mark! – kérte Knox, de a fiatal férfi már elhatározta magát, és nem volt visszaút.
– Talán a Katedrális is ezt akarja! – szólt vissza a férfi, és elment.

Sokak szerint az éjszakai Párizs csodálatos, de Mark még Los Angeles közüzemi szintjein sem félt ennyire, mint most. Amikor kilépett a szállodából, próbált természetesen viselkedni. Odament egy taxihoz.
– A Szajna-partra! – mondta az automata sofőrnek.
– Melyik részre? – tudakolta a sofőr.
– Mindegy – hangzott Marktól a válasz.
A taxi elindult. Mark úgy érezte, az éjszakai város olyan, mint egy kiszámíthatatlan vadállat, ami épp ugrani készül. Számára teljesen ismeretlen fények és gravitációs sugarak között süvítettek. Meglátta az Eiffel-tornyot.
– Követnek minket? – kérdezet Mark.
A sofőrnek nem volt szüksége visszapillantóra és radarra, hogy megválaszolja a kérdést. Maga volt a radar és a biztonság.
– A szálloda óta. Lerázzam őket, uram?
– Ezeket nem valószínű, hogy le tudná rázni… Menjen le a rakpartra!
Pár perc múlva a kocsi megállt. Mark fizetett, és kiszállt. Mielőtt leszaladt volna egy lépcsősoron, gyors pillantást vetett arra a gravokocsira, ami alig húsz méterrel állt meg a taxija mögött. A sötét ablakon keresztül nem látszottak az utasok, de Mark biztos volt benne, hogy ezekben a pillanatokban több szempár szegeződik rá. Mark a ballonkabátjába csúsztatta a kezét, és lesietett a lépcsőn. A part teljesen kihaltnak tűnt, és ezen a késői órán még a szerelmesek sem üldögéltek a keskeny padokon. A január alkalmatlan volt a romantikára, habár Párizst fűtötték. Egy fa tövében egy hobó hevert, és Mark csodálkozott rajta, hogy megúszta elhamvasztás nélkül. A csavargók talán mégis többet értek, mint a galambok. Ő vajon mennyit ér meg James Walther Burnsnek?
A cipője halkan kopogott a köveken, amíg előresétált vagy ötven métert. Leült egy padra. 
Várt. Felkínálta magát.

Pár perce ült a padon, amikor meglátta a férfit. Azon a lépcsősoron jött le, ahol az újságíró, és zsebre dugott kezekkel közeledett. Hosszú, bokáig érő sztatikus kabátot hordott és sötét kalapot, amely szinte teljesen árnyékba vonta az arcát. Ahogy belépett az egyik utcai lámpa fénysugarába, Mark felnézett rá. Nem volt fiatal férfi. Egy idősödő, de nyilvánvalóan rutinos és megfontolt profi lehetett. A férfi nyilván sejtette, hogy Mark miért ült ki éjnek idején a Szajna-partra. Ebben a játszmában már le voltak osztva a lapok, és nem volt szükség arra, hogy a játékosok fölöslegesen blöfföljenek…
– Jó estét, Mr. Wilson – mondta a férfi angolul, és kihúzott valamit a zsebéből. Mark egy pillanatra megfeszült, mert arra gondolt, energiafegyver, de „csalódnia” kellett: egy újság volt.
Az ismeretlen férfi átnyújtotta az összehajtogatott lapot, és egyszerűen leült Mark mellé a padra. Úgy ültek ott egymás mellett, mint két jó ismerős. A férfi előre nézett, valahova a túlpartra és nem szólt egy szót sem. Mark széthajtogatta a lapot.
A New York Herald Tribune január hatodikai száma volt, és a harmadik oldalon hozta a sztorit:

VÉRES LESZÁMOLÁS LOS ANGELESBEN!

A négyhasábos cikkhez egy kis kép is tartozott. Az MGM stúdiót ábrázolta. Rendőrök látszottak a kép előterében és a háttérben éppen a mentőautóba emeltek egy hordágyat.
Mark megérintette a narancssárga sávot a kép alján és a fotó, mint egy parányi képernyő megelevenedett. A rendfenntartók sisakjába épített kék villogók színes foltokat varázsoltak a férfi arcára, amíg a cikket olvasta. A háttérben őt rakták a mentőautóba. Hallatlanul nagy volt a nyüzsgés, és Mark több újságíró kollégát felismert a tömegben. Mark kikapcsolta a képet, és összehajtogatta az újságot. Visszaadta a férfinak, aki visszacsúsztatta a zsebébe.
– Úgy tűnik, hajlandó velünk együttműködni, Mr. Wilson?
– Van más választásom? – kérdezett vissza Mark. – Úgy gondolom, semmi értelme sem lenne ellenállnom.
– Na, látja! Hálával tartozunk önnek, amiért megkönnyítette a dolgunkat – felelte a férfi, aztán felállt. – Na, jöjjön!
Mark is felállt, és elindult a bizonytalan jövője felé.

2295. január 23. Hawaii, Intervenciós Központ (13. nap)

AZ ELMÚLT három nap alatt Tess próbálta kerülni Sergi pillantását, ami nem is volt olyan nehéz, hiszen egy szemernyivel sem beszélt hozzá többet, vagy foglalkozott vele aktívabban, mint eddig. A pap viselkedésében nyoma sem látszott olyan áruló jelnek, amelyből arra következhettetek volna mások, hogy nekik kettőjüknek valami titkolni valójuk lenne. Tess gondolatai folyton Mark és Sergi körül jártak, és esténként álmatlanul hánykolódott az ágyában. Rengeteg megválaszolatlan kérdés dörömbölt az agyában, de nem volt mersze odamenni Sergihez. Próbálta megfogadni a jezsuita tanácsát: természetesen viselkedett. Nehéz próbatétel volt, mert közben majdnem szétrobbant a kíváncsiságtól, hogy mi történhetett Markkal.
Az első találkozásukkor elnézést kért Serraulttól. Arra hivatkozott, hogy valami miatt rettenetesen kiborult, és kérte a férfi megértését, az első adandó alkalommal majd jóváteszi a bűnét. Serrault természetesen azt felelte, nem történt semmi baj, de nem hazudtolta meg önmagát, és rákérdezett:
– Mire gondolsz jóvátétel címén?
– Mit gondoljak, törzsőrmester? – kérdezett vissza a lány.
– Nem hiányzik a szex, édesem? – firtatta a férfi, majd bepattant a katonai gravóba, hogy visszaszáguldjon Arminius házához, valahova a hologramok közé. A lány a fejét csóválva és csípőre tett kezekkel nézett utána. Cynthia felnevetett a háta mögött.
– Látom, Gerald nem adja fel!
Tess belékarolt.
– Elkísérsz görögre? – kérdezte a lány, de nem várt választ. – Az igazság az, hogy idelent egyetlen férfi van, akivel szívesen lefeküdnék, de róla meg lehetne mintázni a hűség szobrát.
– Johnról beszélsz? – tudakolta a szőke nő.
– Hát persze – bólintott Tess.
– Hm… tudsz titkot tartani?
Tess váratlanul felnevetett. „Na, már ez is!”
– Én ne tudnék? – kérdezte a lány.
– Attól a pillanattól kezdve, hogy találkoztam Kerwinnel, belé vagyok esve – suttogta a szőke nő, és felsóhajtott. Meglehetősen teátrálisra sikeredett a mondat, és a két nő szinte egyszerre nevetett fel.
– Mi lesz, ha Michelle megsejt valamit? – kérdezte Tess.
– Hát majd kikaparjuk egymás szemét.
– Hülye vagy – mondta egyszerűen Tess. Megálltak a tanterem előtt.
– Nincs már semmi bajod? – kérdezte komoly hangon Cynthia. Őszinte érdeklődésnek tűnt.
Tess a fejét rázogatta:
– Oké vagyok – jelentette ki vidáman, és bement az oktatógépekhez.
Majd' megőrült attól, hogy nem mondhat el semmit ennek a nőnek…

Ám mégis az volt a legnehezebb pillanat, amikor másnap Michelle és Kerwin szemébe kellett néznie.
Nauszikaá házának átriumában álltak mind a hárman. Tess ezekben az órákban ismerkedett az „otthonával”, és határozottan el volt ragadtatva. Ő nem merte szóba hozni a tegnap történteket, és végül Kerwin volt az, aki rákérdezett:
– Sikerült a tegnapi napot feldolgoznia magában, Miss Gordon?
– Igen – felelte Tess. – Köszönöm a megértését, ezredes. Nagyon szégyellem magam.
– Szóra sem érdemes – mondta a férfi.
– Jó lenne, ha miután átmentünk az időn, nem lennének ilyen dührohamaid. Ezt most kurva komolyan mondom – jegyezte meg Michelle. A tekintete szigorú volt, és Tess pillanatok alatt megértette, mégsem lehetnek igazi barátok. Kerwin nyilván mindent elmondott Michelle-nek, és a francia nő végül is levonta a végső konzekvenciákat vele kapcsolatban. Amire számíthatott, az a korrekt munkakapcsolat és a tisztes távolságtartás. Michelle-től a továbbiakban nem várhatott többet. Nem lesz több olyan éjszakájuk…
– Jó, majd vigyázok – mondta csendesen. A pokolba kívánta Sergit, a Katedrálist és az egész világot.
Michelle-nek megszólalt a celluláris hívója, és valamilyen fegyverekhez hívták. Tess kihasználta az alkalmat, és rákérdezett egy bizonyos dologra.
– Amikor tegnap otthagyott a szobámban – kezdte az ezredes felé fordulva –, mondott valamit az ajtóban állva. Azt mondta: „szeretem magát, Tess.” John, árulja el nekem, hogyan szeret? Úgy szeret, mint a beosztottjait szereti, vagy úgy szeret, mint egy férfi? Vagy csupán úgy szeret, mint mondjuk a katanáját, ami ott lóg a szobája falán?
– Maga komolyan meglepődne, ha megtudná, mennyire szeretem azt a katanát – felelte erre Kerwin, és megfogta a lány könyökét. Hosszan a szemébe nézett, mire Tess döbbenten tapasztalta, hogy libabőrös lesz a karja. A lány arra készült, hogy „most történik valami”, de a férfi elengedte a kezét. Indult volna kifelé, de lány elállta az útját.
– Miért van zavarban? – kérdezte.
– Úgy véli, zavarban vagyok?
– Igen.
– Téved.
– Jobban szeret, mint Michelle-t? – firtatta Tess.
– Szeretné, ha így lenne? – kérdezett vissza Kerwin.
– Azt hiszem, igen.
– Ennek nincs értelme, Tess.
– Dehogynem! Szükségem van valakire…
– Tegnap délután kértem önt, hogy bízzon bennem! Ennyi nem elég? – kérdezte az ezredes.
– Nem, ennyi nem – vágta rá a lány.
– Hagyjuk abba ezt a beszélgetést, Tess! Azt hiszem, túl messzire megy.
Tess szótlanul nézte a férfit. Kerwin ott állt még egy darabig, aztán magára hagyta a lányt. Tudta magáról, hogy Kelet-Indonézia óta rettenetesen szenved valami miatt, de erről még nem szabad beszélnie a lánynak.
– Még nem! Ha most elmondaná, ebbe mindketten beleőrülnének…

Tess az elkövetkezendő napokban belemenekült a munkába, és szinte „élvezte” a kiképzés utolsó fázisának gyötrelmeit. Reggel sokkal korábban kelt, mint a többiek és a shaolin stílus formagyakorlataival ismerkedett. Holecka többször megdicsérte, és azt mondta neki, hogy nagyon tehetséges. Valahogy nem tudott örülni neki…
Következett a szokásos erőnléti kiképzés különféle materializált akadályokon keresztül, hegynek fel és le, vadul rohanó patakokon és mesterséges akadályokon át. Kerwinnek igaza volt: a végén már meg sem érezte. Kirobbanó formában volt. Délutánig a latin és az ógörög fonetika, aztán a szituációs gyakorlatok Nauszikaá és Arminius házában. Egész délután korabeli ruhákba járt és valóban kezdte magát Nauszikaának érezni. A kommandósok között kézről-kézre járt egy műholdfelvétel, ami a görög lányt ábrázolta. Folyton összehasonlítgatták Tess-szel. A hatás döbbenetes volt.
– Mintha az ikertestvére lenne – mondta valaki.
– Fantasztikus – mondta csendesen Michelle, és átnyújtotta a felvételt Kerwinnek.
– Igen – jegyezte meg a férfi.
Tess további tantárgyakkal ismerkedett meg. Örült neki, mert így legalább volt valami, ami eltereli a gondolatait Markról, a jezsuitáról és most már Kerwinről is, aki nagyon titokzatosan viselkedett.
Úgy tűnt, Michelle nem vett észre semmit…
Tess a problémái elől az ókori történelembe menekült: a római történelem, különösképpen Néró korának és Pompejinek a története 64. júniusáig érdekelte. Ókori divattörténet, hajviselet és az illatszerek. Ez utóbbiak eredetiek voltak, és amikor Tess szinte mindent egyszerre magára kent, Cynthiából kirobbant a nevetés.
– De bolond vagy az utóbbi napokban! – jegyezte meg a zászlós. A lány nem mondott rá semmit.
A kommandósoknak beépítették az elektronikus szemlencséket, ami azt jelentette, hogy hetvenkét órán belül átlövik őket. Ezzel mindenki tisztában volt, de babonából nem beszéltek róla…

Huszonharmadikán este a háza előtt üldögélt a lépcsőn, és valamilyen coca-colát ivott. Az üdítő szintén a XX. századból származott, akárcsak oly sok minden idelent…
Tess az étkezde épületét nézte. A hozzá tartozó konyhában égtek a fények és egy furcsa vadító zene hallatszott ki belőle.
A lány őrülten magányosnak érezte magát…
Felállt, és leporolta a ruháját. Bugyin és pólón kívül nem viselt mást, mert a technikusok már napok óta a pompejii hőmérsékletet állították be a Hologramok Birodalmában. Fülledt meleg volt.
Tess elhajította a kólás dobozt, és elindult a konyha felé.

Legnagyobb döbbenetére a törzsőrmestert találta odabent. Serrault egyedül tartózkodott, és egy őzet darabolt. Az állat vére szinte az egész asztalt beborította és jutott belőle még a műanyag padlóra is. Az automaták kikapcsolva sorakoztak az egyik csempézett fal mentén. A férfi nyilván nem óhajtotta rájuk bízni ezt a kényes műveletet. A konyhában szinte üvöltött a XX. századi rockzene, ami Serrault kedvence volt, és a lánynak szinte belefájdult a torka, ha meg akarta értetni magát.
– Mi az istent hallgat, Serrault? – kiabálta túl Tess a zenét.
– Ez a Rolling Stones. Imádom őket! – jött a férfitól a válasz.
– Megtenné, hogy lehalkítja? – ordította a lány, és Serrault nem „kínozta” tovább. Kikapcsolta a zenét.
– Milyen szél fújta erre, angyalom? – firtatta. A gyakorlónadrágon és egy papucson kívül más nem is volt rajta. A felsőteste és a két karja fürdött az állat vérében.
– Ó, hát gondoltam idejövök… Unatkozom – felelte Tess.
A férfi vigyorogva nézte a lányt. Elmaradhatatlan cigarettája most is ott lógott a szája sarkában.
– Hát az rohadt dolog – mondta a férfi, és tőrével lekanyarította az őz egyik mellső lábát. A vér felspriccelt, és a lány hátralépett.
– Most úgy néz ki, Gerald, mint egy afrikai isten. A férfi kezében megállt a tör.
– Mi van, olvasta az Aranyágat Frazertől, hogy ilyen kifejezéseket használ?
– Nem olvastam, de úgy hallottam, hogy az afrikai istenek tobzódtak a vérben. Honnan van a vad? – tudakolta a lány.
Serrault a tőre hegyével felfelé bökött.
– Ott fent lőtték.
– Nem maga volt?
– Én lézerrel sohasem lőnék rá egy őzre. Erre a munkára ott van a Holland&Holland, amit mutattam magának a fegyverszobában. Emlékszik?
– Hát persze, hogy emlékszem.
– Tulajdonképpen ezért jött, ugye?
– Nem tudom, hogy miről beszél. Nem azért jöttem ide, mert bármit is meg kellene beszélnem magával. Azért jöttem, mert úgy gondoltam, hogy találok itt valakit.
– Kár – jegyezte meg kurtán a férfi, aztán ezt kérdezte: – Mi a helyzet a tisztekkel?
– Ezt most miért tőlem kérdi? – értetlenkedett Tess.
– Maga szokott parolázni velük, és ha jól tudom, ott van minden koordinációs ülésen – felelte Serrault.
– Csak kettőn voltam ott – közölte a lány. – Miből gondolja, hogy a „nagy beavatott” vagyok?
Serrault egy határozott mozdulattal belevágta a tőrét az asztallapjába, és félretolta a véres torzót, ami az őzből maradt. Rátámaszkodott a vértől síkos asztallapra.
– Figyeljen ide, Tess! – mondta a férfi. – Ha már itt van, akkor beszéljünk meg valamit! Mondja már el nekem, miért akart pár nappal ezelőtt felgyújtani engem egy koncentrált lézersugárral. Az világos, hogy kiakadt valami miatt, csak az nem világos, hogy miért. Elmondaná nekem?
– Most miért magáz már percek óta? – kérdezte Tess.
– Nézze, maga egy rettentő veszélyes nő! – válaszolta a törzsőrmester. – Két dolgot szeretnék mondani. A fene se tudja, hogy a következő pillanatban például mi lesz a reakciója? Én itt darabolom ezt az őzet, mert holnap ebédre pörkölt kell legyen belőle. Maga itt áll, és lehet, hogy már percek óta szemez a tőrömmel, mert meg akarja kaparintani, hogy valakinek elvágja a torkát. Ez az egyik dolog, amit mondani akarok! A másik, ennél sokkal egyértelműbb! Szerintem bűntudata van valami miatt. – Serrault most magára bökött. – Én meg haragszom magára. Tudja, minek kellene kikerekedni ebből? Megmondjam? Egy oltári nagy kefélésnek!… És tudja mi a legnevetségesebb? Én már a maga kisujját sem merem megfogni… Ennyit akartam mondani! Ja, és egyébként vannak magának barátai?
Serrault kirántotta a tőrét az asztalból, de a lány megfogta a csuklóját, és a másik kezével elvette tőle a fegyvert.
Serrault nem tiltakozott, aztán döbbenten látta, hogy Tess feltérdel az asztalra. Odacsúszott a férfi elé az őz vérében. A lány hátrasimította a haját mindkét oldalt a fülei mögé, és átkarolta a férfi nyakát.
– Csókolj meg, Gerald! – kérte a férfit. Felszólításnak tűnt, és nem kérésnek. A férfi habozás nélkül mozdult, de a következő pillanatban Tess már a szájára is tapasztotta az ajkát.
Tess vadul csókolta a férfit, miközben érezte, hogy Serrault keze felsiklik a hátán a póló alatt. Amikor elvált az ajkuk, a férfi egy gyors mozdulattal kibújtatta a lányt a ruhájából. A következő mozdulata az volt, hogy hanyatt döntötte Tesst az asztalon, és lehúzta parányi bugyiját, ami már így is átázott a vértől. A férfi ráhajolt a lány testére, és csókolni, harapni kezdte a két keblét. A lány mellbimbói pillanatok alatt megduzzadtak és az arca kipirult. Rádöbbent, hogy őrülten kívánta már ezt a dolgot…
– Bejöhet valaki – nyöszörögte Tess.
– Legfeljebb meglepődik – mondta Serrault, és csókjai egyre lejjebb haladtak a lány testén. Tess a háta és a feneke alatt érezte a vér cuppogását, s ez a nyers, vadító illat teljesen elbódította. Serrault vadul megragadta Tess csípőjét, és a testét odébb tolta az asztalon, hogy a haja szinte a konyha padlójáig hullott egy dús fekete zuhatagban. Tess érezte, hogy a férfi széttárja a combjait, majd egy gyengéd csók érintette a szemérmét. Önkéntelenül is felnyögött. Serrault befúrta az arcát az ágyékszőrzet sűrű, sötét foltja alá, aztán olyan vadul kezdte csókolni, hogy a lány teste szinte lecsúszott a vértől síkos asztalról. A teste legérzékenyebb pontját ért első gyengéd csók után meglepő volt ez az állati vadság, amivel a férfi fogai és kutató nyelve lerohanta. Tess elejtett vadnak érezte magát, mintha Serrault a szeretkezéseit is úgy rendezné le, ahogy a vad leterítését. Egy pillanatra a Los Angeles-i éjszakák jutottak az eszébe, ahol a szeretkezések olyan gyorsak és rövidek voltak, mint maga az élet és olyan mocskosak, mint a város, amely alatt zajlottak, de mégis remélte, hogy ez a helyzet most másképp sül el. Igen a szituáció váratlansága és annak a tudata, hogy bármelyik pillanatban rajtakaphatják őket, furcsa mód váratlan izgalommal töltötte el. A helyszín naturális megválasztása sem volt mindennapi. Az őz vérének az illata először csak az orrába hatolt be, aztán elborította az egész agyát. Tess feje zsongani kezdett, és a vértől maszatos kezei, amelyek hasztalan kerestek támaszt a síkos asztallapon, most a férfi kurtára nyírt haját próbálták megmarkolni. Már nem bírt uralkodni az alteste fölött, amely önálló életre kelt és ritmikus hullámzásba kezdett, hogy elhozza számára a várvavárt orgazmust, amit eddig csak Markkal tapasztalt. Keze a férfi tarkójára csúszott, hogy minél erősebben húzza az arcát az ágyékára. Serrault borostás álla a combjai belső felét és a szemérmét karistolta… Összezárta a combját, mintha menekülni akarna egy közeledő érzés elől, de Serrault nem hagyta magát, és szétfeszítette…
– Fulladj bele, te szemét! – nyögte a lány, és az alteste szinte együtt mozdult a férfi arcával. Aztán már képtelen volt visszafogni magát, és az egyre gyorsabb ritmusban erősödő zihálásaiból kéjes nyögések, majd velőtrázó sikolyok lettek és a combja megállíthatatlan remegése…
Serrault nem hagyott neki időt arra, hogy megpihenjen az orgazmus után. Igazán férfi módra követelte a jussát, amit meg is szerzett magának: Tess fenekét kihúzta az asztal széléig, és egy gyors mozdulattal kicsatolta az övét. A lány egyszerre sírt és nevetett, amikor belehatoltak. Az érzés teljesen kitöltötte odalent, és a körmeit a férfi hátába vájta. Két lábával átkulcsolta Serrault derekát, és a háta ívben megfeszült a síkos asztallapon.
– Dugjál meg, igen, kérlek, akarom… – nyöszörögte, és már előre félt az orgazmustól, ami hamarosan magával ragadja.
Valami vörös felhő közeledett, és tudta, Serrault nem áll majd meg, mielőtt elmerülne benne… A teste görcsösen rángatódzott, és végül akkorát sikoltott, hogy valószínűleg az egész barlangban hallották. A férfi még mindig nem élvezett el, és most egy határozott mozdulattal a hasára fordította a lányt, aki az iménti gyönyörtől még mindig tehetetlen bábunak érezte magát. Először arra gondolt, hogy egyszerűen hátulról hatolnak majd belé, de a férfi ennél többet akart. A hüvelytől sikamlós péniszt Serrault egy picivel följebb nyomta a lányba, egy sokkal szűkebb nyílásba, és Tess képtelen volt védekezni. Felnyögött, és hirtelen nem tudta eldönteni, mi a meghatározóbb érzés: a fájdalom vagy a kéj, hiszen mindkettő borzongással töltötte el…
– Te szemét… – suttogta rekedt hangon, és próbált menekülni, de a férfi sokkal erősebb volt.
– Ezt még nem csinálta neked senki, ugye? – kérdezte Serrault szinte ráborulva a lány testére, és esze ágában sem volt abbahagyni…
A fájdalom lassan, de biztosan kéjjé változott, és Tess szeméből kibuggyantak az örömteli gyönyör első könnyei…

2295. január 24. New York

LAMBERTO Zanussi ezen az estén ismét sikeresen bizonyította, hogy ő a világ legjobb tenorja. A New Metropolitan üvegpalotája a modern kori építészet egyik kimagasló alkotása volt, de most kis híján összeomlani készült a dörgő tapsvihar hatására. A közönség szinte egy emberként állt fel, hogy kifejezze tiszteletét a XXIII. század és talán minden idők legcsodálatosabb énekhangja előtt.
Cornelius Hands és családja az első emeleten ültek a saját páholyukba. Mrs. Hands rajongott az operáért, a férje kevésbé. Hands ki nem állhatta ezt a műfajt, és csupán a sznobok kötelező társasági eseményének tartotta, ahol a nők kritikus szemekkel méregethetik egymás ruháit és szeretőit. Mindezektől függetlenül az általa képviselt társadalmi rangnál fogva járt neki a páholy és a pazar rálátás a színpadra, amely alig pár lépésnyire terült el alatta. A Metropolitan közönsége nem tudhatta, hogy a férfi valójában mivel is foglalkozik. Ezen az estén nem sokan voltak a híres operában, akik nem csak annyit tudnak a férfiról, hogy hihetetlenül gazdag. Hands éppen arra gondolt, hogy milyen könnyedén le tudná köpni a lába előtt hajlongó tenort, amikor kinyílt a páholy ajtaja, és egy fiatal férfi lépett be a félhomályba. Hands elektronikus testőre diszkréten meghúzódott a sarokban, és nem mozdult. A fiatal férfi Paul Johnson volt, és odahajolt Handshez:
– Nevada hívja önt, holografikus alfa-kéken.
A holografikus alfa-kék a Katedrális egyik titkos vonala volt. Hands felállt, és visszagombolta a szmokingját. Várta már a hívást.
A folyosó halványkék üvegből készült, és a falakon át beragyogott a százmilliós New York minden fénye. Hands végigment a vörös bársonyszőnyegen, és a fejével egy ajtóra bökött. A testőr lépett be elsőnek és ellenőrizte a helyiséget. A férfi toalett üres volt, de Hands nem lépett be. A folyosón valami fantasztikus dolog közeledett, és a férfi megtorpant az ajtóban. Ami felkeltette Hands érdeklődését, egy színes selyemruhába öltözött idősödő nő volt. Hosszú uszályt húzott maga után és aranyszínű robotok kísérték. Idegesen rázogatta a legyezőjét, ami a legújabb divathóbort volt, és egy megvető pillantást küldve Handsék felé lassan elvonult mellettük. A gőgös tekintetű nő és protokoll robotjai eltűntek a folyosó kanyarulatában.
– Ki volt ez a papagáj? – kérdezte fintorogva Hands, és elővette a cigarettatárcáját.
– A Seclorum egyik bárónője, uram.
– Ezt a förtelmes dekadenciát – jegyezte meg Hands, és bement a mosdóba. – Kapcsolja be, Johnson!
Időközben elhalkult a taps és felcsendült Zanussi hangja. A tenor úgy döntött, megismétli az áriát. Hands örült, hogy bejött ez a hívás. Johnson az övéhez nyúlt, és bekapcsolta a holohívót. Kékes fény áradt szét a helyiségben, és Hands előtt megsűrűsödött a levegő, hogy végül felvegye Fu Macs Csen köpcös alakját.
– Jó estét, Cornelius, remélem, nem zavarom – mondta a kínai. A háta mögött kivehetetlen fények villogtak, és tucatnyi ember tette a dolgát. Nevadában nem értek rá operát nézni.
– Éppen jókor hívott, Mr. Csen. Jó hírei vannak számomra?
– Örömmel jelenthetem, hogy az Anakreón menetkész. Jelen pillanatban a hajó rakterét töltik fel korabeli amforákkal, amelyekben igazi bor van. Félóra múlva végeznek a berakodással és a hajót el lehet szállítani a Tirrén-tengerre.
Hands tudta, hogy a rakományra miért van szükség. Amikor először hallott a dologról, nevetségesnek tartotta, aztán Nicholsonnak sikerült meggyőznie. Kerwin ebben az akcióban nem használhat pszichomaginatív fegyvereket Alfa Egy mentális képességei miatt, és így senkit sem tud hülyére venni a tengeren. Ezekben az időkben rengeteg hadigálya járta Itália partjait a megszaporodott kalóztámadások miatt, és ha az intervenciósok nem használhatják a pszichoszondát, akkor egy ellenőrzés esetén föl kell majd engedniük a rómaiakat a hajó fedélzetére. Célszerű eljátszaniuk a kereskedelmi vitorlást, és ehhez az ötszáz amfora bor kiváló segítség lehet.
– Kiválasztotta már az emberét? – tudakolta Hands.
– William Klippelnek hívják. Huszonhat éves és kiváló időmérnök, ez lesz a huszonharmadik átlövése.
– Családi állapot? – kérdezte Hands.
– Volt egy barátnője tegnap estig, de amikor a kis hölgy megtudta, hogy Will legalább három hétig nem megy haza, akkor egy szépen sminkelt közönyt színlelve kilépett a vonalból. A fiúval nem lesz probléma. Nagyon ügyes és keveset beszél, az emberei kedvelni fogják.
– Az ezredesnek az a kikötése, hogy a maga embere nem hagyhatja el a hajót. Mr. Klippel remélem, tudja, hogy nem kéjutazásra megy?
– Tisztában van vele – hangzott a kínaitól a válasz.
– Helyes. Ha végeztek a berakodással, szállítsák el a hajót az átlövés helyszínére!
– Mi lesz a fedősztori?
– Filmforgatás – felelte Hands.
– Ó, nagyon jó – kuncogott a kínai.
– Tehát akkor jelenthetem a Bíborosnak, hogy Nevada készen áll?
– Részemről semmi akadálya – mondta Fu Macs Csen, és amikor bontotta a vonalat, arra gondolt, hogy számára itt véget ért az Odüsszeia-akció.
Már megint tévedett…
Hands egy tükör előtt állva megigazította a csokornyakkendőjét és hátrasimította a haját. „Öregszem.”
– Készítsék fel a gravómat, a Katedrálisba megyek, és értesítsék az intervenciósokat, hogy kezdhetik az utolsó fázist! – adta ki a parancsot Hands a helyettesének.
Hands visszament a páholyába, és elbúcsúzott a feleségétől. Amíg Kerwinék nem térnek vissza, nem nagyon lesz ideje a családjára. Volt egy kellemetlen előérzete: úgy gondolta, most jó darabig nem fog hazamenni…

Nicholson vezérőrnagy a legkisebb unokájával játszott. A hangulat békés és idilli volt…
– Jonathán, most már itt az ideje, hogy ágyba bújj – mondta Nicholson, és levette a sivalkodó gyermeket a térdéről. Odaadta a menyének.
A videofon ciripelni kezdett az előszobában. Nicholson vezérőrnagy odament, és felvette.
– Tessék.
– Indul a film – mondta valaki. Nicholson szó nélkül letette a kagylót, és öltözködni kezdett…

2295. január 24. Európa Unió, Svájc

PERSZE Burns szenátor emberei megtették a megfelelő óvintézkedéseket, hogy Mark ne sejtse, hova hozták. A szoba, amelyben már órák vagy napok óta tartózkodott, régi antik bútorokkal rendezték be és ablak nem volt rajta. Marknak sikerült elveszítenie az időérzékét, amit az is elősegített, hogy minden személyes holmijától megfosztották – természetesen az órájától is. Kegyetlen kínzói mindvégig égve hagyták a villanyt, és persze a kapcsoló valami „rafinált” megfontoltságból az ajtó túloldalán volt. Az ajtó pedig zárva…
A szobához tartozott egy parányi fürdőszoba is. Mark kiment, és elgondolkodva nézte a borostás arcát. Élete legnagyobb hazugságára készült, mert tudta, csak így lehet egy kevés esélye a szenátor ellen. Tess üzenetét kívülről tudta – egyszerűen lehetetlennek tartotta, amiről a lány beszélt –, és ezt az információt meg a Katedrálisról hallott „pletykát” felhasználva, sikerült összeállítania egy használható sztorit. Nem remélte, hogy Burns szépen kezet fog majd vele és az útjára bocsátja… ez képtelenség. Ellenben remélte, hogy időt nyer, és ebben a szituációban, amelybe váratlanul belecsöppent, tökéletes értelmet nyert a több évszázados közhely: Aki időt nyer, életet nyer! Mark úgy gondolta, képes majd húzni az időt, de fogalma sem volt arról, miképpen fog kiszabadulni innen…
„Egyáltalában hol a picsában vagyok?”
Mark olyan előadásra készült, ahol a halál leskelődik a színfalak mögül és várja, hogy felmenjen a függöny…
Érte jöttek.

Burns egy hatalmas és csillogó teremben fogadta. Markot leültették egy meglepően hosszú asztal végére. Meglepődve vette észre, hogy teríték van előtte. A terem XVIII. századi hangulatot árasztott és a falakat színes drapéria borította. A barokk ablakokon túl már sötétedni látszott, de így is látni lehetett a közeli és irdatlan magas hegycsúcsokat, melyeket fehér palást gyanánt borított az örök hótakaró.
Burns szenátor az asztal túlsó végén ült egy drága brokát háziköntösben, és úgy mosolygott Markra, mint régi jó barátra, akit már évek óta nem látott az ember. Mark azonnal felismerte a férfit, és próbálta megőrizni a nyugalmát.
– Gondolom, felesleges udvariasság lenne mindkettőnk részéről, ha most bemutatkoznánk egymásnak, Mr. Wilson – kezdte Burns, és egy leheletfinom mozdulatára apródok egész serege jött be egy feltáruló ajtón. Tálcákat hoztak. A jelenet kísértetiesen emlékeztetett egy kosztümös filmre. – Remélem, velem tart? – kérdezte Burns.
– Köszönöm, szenátor úr. Elfogadom a meghívást – mondta Mark. Megpróbált kimért hangon beszélni. Úgy érezte, sikerült neki.
Az egyik apród, aki Mark körül sürgölődött, elétette a levest, és a férfi kíváncsian szemlélte a gőzölgő ételt. Felnézett Burnsre.
– Remélem, nem áll szándékában megmérgezni, szenátor úr? – kérdezte az újságíró.
– Hova gondol, Mr. Wilson?! Habár csak magán múlik, hogy eljut-e a desszertig.
Nagyon jól „elhelyezett” válasz volt. Mark titkon bosszankodott, mert úgy érezte, Burns egy-nullra vezet!
– Nem vagyok egy nagy gourmand, ezért elárulná nekem, mi a fészkes fene ez? – kérdezte Mark, mert elhatározta, olyan stílusban fog csevegni Burnsszel, mintha csak Knox-szal üldögélne valahol Los Angeles egyik kifőzdéjében. Ha állandóan csak azt tartaná szem előtt, hogy Burns a NOS pearlje és a potenciális ellensége, akkor már most elveszíti az egész játszmát… a levesnél!
– Hallott már Drakuláról? – tette fel a kérdést a szenátor.
– A vámpír? – tudakolta Mark.
– Állítólag az volt! – felelte Burns. – Nos, a mi Drakula barátunk Erdélyben élt még a XV. században, és amit most eszik, az egy tipikusan transzszilvániai recept. Tárkonyos savanyú bárányleves.
Mark szedett magának a tányérjába, és felvette a kanalat, ami természetesen aranyból készült. Megkóstolta.
– Fantasztikus, uram – jegyezte meg az újságíró.
– Én is úgy gondolom.
– Ahogy elnézem, odakint már sötétedik, és ebből azt a következtetést vonom le, hogy ön vacsorára invitált. Tudja, elvesztettem az időérzékelőmet, habár ezért nyilvánvalóan nem az embereit terheli a felelősség, hanem a karbantartó robotjait, akik rossz helyre telepítették annak a szobának a villanykapcsolóját, ahol eddig a vacsorára vártam. Próbáltam verbálisan kapcsolatba lépni a protokollegységgel, de hiába mondogattam, hogy „fény le”, semmi sem történt – fecsegett össze-vissza Mark, aztán hevesen bólogatni kezdett: – Ez a leves tényleg kurva jó!
Burns szótlanul kanalazgatta a levesét, és az arcizma sem rezdült. Marknak volt egy rossz sejtelme, hogy a vele szemben ülő férfinak csupán a szemével kellene intenie és őbelőle csupán egy lángoló csontváz marad.
– Sajnálom, hogy megvárakoztattam – mondta hirtelen Burns –, de a feleségem egy sajnálatos balesetben két nappal ezelőtt elhunyt, és a kastélyban egymást érték a részvétüket nyilvánító rokonok.
A szenátor egy szuszra darálta el a fenti mondatot, és a hangjában annyi érzelem sem volt, mint amennyi melegség egy hideg márványszoborban.
– Őszinte részvétem, szenátor úr.
– Szóra sem érdemes – mondta fanyarul Burns.
Mark észrevette ezt a kis élcet a férfi hangjában, és egy hatalmas fejest ugrott előre… a semmibe.
– A kedves neje netán vacsora közben hunyt el? – firtatta Mark. Mintha Burns szája széle mosolyra rándult volna. A kanala halkan koppant a tányérjában.
– Leesett a várfalról. Sajnálatos baleset! – közölte Burns.
– Ó, azok a fránya várfalak… – jegyezte meg Mark. „Egy-egy.”
– Az utóbbi hetekben elolvastam az ön cikkeit, és meg kell mondanom, kellemesen csalódtam, Wilson! Önnek meglehetősen jó tolla van, és többre érdemes, minthogy egy bulvárlapnál pazarolja el a tehetségét. Tetszik a stílusa, és ha most nem vacsoráznánk, akkor el is mondanám, mi az, ami megfogott benne.
Gyors témaváltás volt Burns részéről, és Mark tudta, hogy fel kell vennie az elédobott kesztyűt.
– Ne fogja vissza magát, szenátor úr! Imádom, ha találkozom egy rajongómmal!
– Nos, tetszik, ahogy belemártja a szarba azokat az embereket, akiket a tolla hegyére tűz. Remélem, rólam nem szándékozik a közeljövőben „leleplező” cikket írni? Nem venném jó néven, tudja, szívbeteg vagyok, és igyekszem elkerülni a fölösleges izgalmakat…
„Kezdődik.”
– Az olyan társadalmi pozícióban lévő embereket, mint ön – felelte Mark –, nem áll szándékomban leleplezni, mert semmitől sem viszolygok jobban, mint konfliktusba keveredni egy olyan személyiséggel, akinek a kézmozdulatára bolygók tűnnek el… Hiszen tudja, utána én is eltűnnék, és korántsem vigasztalna mártíromságom biztos tudata. A hősök kora már régen lejárt, szenátor úr, és semmilyen cselekedetemmel sem kívánom felidézni ezt a korszakot. Ha egy pitiáner amerikai politikus összefekszik a titkárnőjével, miközben azt vigyorogja a tömeg képébe, hogy ő a megtestesült családi eszménykép, akkor Mark Wilson nemhogy tintába, de vitriolban sem mártja a tollát, ám pánikszerűen menekül, ha feltűnik a horizonton a Seclorum egyik pearlje. Magát nem egy újságíró fogja kinyírni, hanem egy másik politikus… tudja, ezen a szinten így megy ez!
– Beszéljen még ezekről a „szintekről”, Wilson – biztatta Burns, és gúnyosan mosolygott.
Mark a vállát vonogatta.
– Mire kíváncsi? – firtatta az újságíró.
– Maga tartott egy kis szónoklatot, amelynek az volt a lényege, hogy ön a csupa, csupa erkölcsi manifesztum. Leszámol a hazugokkal és bekeni szarral a középszerűséget, de fél az óriásoktól… kis liliputi…
Mark a fenti mondatból nem sokat értett. Úgy tűnt, mintha Burns hangosan gondolkodott volna.
Az újságíró tisztában volt vele, hogy ebből az emberből nem lesz könnyű hülyét csinálnia. Lassan végeztek a levessel, aztán jött a következő fogás: tűzdelt őzgerinc, szarvasgombás libamájpástétommal és áfonyával. Úgy tűnt, Burns válogatás nélkül mindenben a legjobbat fogyasztotta. Amikor az apródok eltűntek, a szenátor az első falatok után rátért a lényegre.
– Beszéljen nekem Evangelin Monteliniről, Mr. Wilson!
– Én őt Tess Gordonként ismertem – felelte gyorsan Mark.
– Ugye, szeretne eljutni a desszertig, Wilson? – kérdezte nyugodtan Burns, és egy jókora falatot forgatott meg az áfonya lekvárban. – Geraldo feljegyzéseire van szükségem.
Burns úgy látszik, megunta a fecsegést, és dűlőre akarta vinni a dolgot. Mark várt erre a pillanatra, de úgy döntött, még nem „robbant”!
– Nézze, Mr. Burns, nagyon jól tudom, miért vagyok itt – kezdte Mark, és mindent elkövetett, hogy ne remegjen a keze, amikor a szájához emeli a villát. – Ám szeretném figyelmeztetni, hogy ön most fénysebességgel száguld egy zsákutcában! Nincs értelme tagadnom, hogy tudok Tess előéletéről. Elmondott mindent és át is adta nekem a feljegyzéseket, azzal a feltétellel, ha sikerül őt hozzásegítenem egy kitelepülési engedélyhez. Belementem az üzletbe, mert tisztában voltam vele, milyen fantasztikus anyag van a birtokomban, igaz, az más kérdés, hogy meg mertem volna írni vagy sem. Tudja, a középszerű embereket szívesen bekenem szarral, de olyanoktól, mint maga, jobb, ha nem akarok semmit… én a liliputi emberke. Ne kérdezze meg, szenátor, hogy mi lett volna a tervem ezzel az anyaggal, mert sem akkor, sem most nincs róla elképzelésem! Egy valami viszont olyan biztos, mint a halál, vagy a maga desszertje. Egyetlen példány létezett, mert Evangelinnek nem volt módja másolatot készíteni róla és ez az egyetlen példány már a maga emberének a zsebében volt, amikor azok az ismeretlenek behatoltak a stúdióba, hogy elrabolják a lányt. Nem tudok önnek segíteni, szenátor úr.
– Maga őrült – jelentette ki Burns, és nyugodtan falatozott tovább, aztán így folytatta: – Egy ilyen helyzetben, mint amiben ön van, az emberek nagy többsége egyértelműen megzsarolna engem, és azt mondaná, hogy bizonyos ellenszolgáltatás fejében köthetnénk előnyös üzletet, de ön nem teszi ezt. Megmondom őszintén, nem véletlenül invitáltam erre a kis vacsorára, hiszen megtehettem volna, hogy már Párizst se élje túl! Nézze, Wilson, nem akarom magát elpusztítani, ezért fölösleges, hogy borotva élen táncoljon. Ha Geraldo feljegyzéseiről vannak másolatok, akkor csak önnél lehetnek, és én hajlandó lennék fizetni ezért egy tisztességes összeget és a szavamat adom rá, hogy utána a haja szála sem görbül. Ne játssza el az ostobát, de ne fenyegessen olyannal sem, hogy a maga halála esetén valaki azonnal értesíti a világrendőrséget! Próbáljunk értelmes emberek módjára üzletet kötni, és maga megmenekül! Ha nem, akkor kénytelen leszek elhallgattatni… és a barátnőjét is. Titkos rajongója vagyok Mona Hardingnak, Mr. Wilson, ezért roppant fájlalnám, ha a lányt valami baj érné! Azzal kapcsolatban pedig, hogy én mennyire korrekt módon állok hozzá a kérdéshez, csak egy adalékot engedjen meg nekem. Megtehettem volna azt is, hogy Monával együtt hozatom ide, és a lányt a szeme láttára kínoztatom meg, de amint látja, lemondtam erről az elképzelésemről, pedig hozzám közel álló bizalmas embereim éltek ezzel a javaslattal! Amint látja, őszinte vagyok önhöz, ezért kérem, maga is az legyen! Maga nem ostoba, Wilson, ezt tökéletesen bebizonyította a kihallgatáskor. Ismerem a CBI ide vonatkozó jelentéseit. Mindent elmondhatott volna a Szövetségieknek, de nem tette meg. És miért nem? Azért, mert tudta, hogy ez csak a kettőnk ügye! Nos, Mr. Wilson, most itt ülünk egymással szemben, és még egyszer megkérdezem: akar nekem segíteni?
– Ha az segítség, uram, ha elmondom az igazságot, akkor igen, de ha továbbra is ahhoz ragaszkodik, hogy bizonyos másolatokat adjak át önnek, akkor nem! Megmondtam, szenátor úr, hogy egy zsákutcában száguld, aminek kettőnk közül csak én látom a végét, és ha kíváncsi rá, akkor elmondom, hogy mi az! – felelte Mark, és felkészült arra, hogy előadja a nagy hazugságot.
– Mi az? – kérdezte Burns belesétálva a csapdába.
– Szenátor úr, a zsákutca végén önt tárt karokkal várja a Katedrális.
„Na, erre lépj valamit!”
Elég messze ültek egymástól, de Mark így is látta, hogy Burns arca elfehéredik. A szenátor letette, valósággal leejtette a villát és idegesen megtörölte a száját egy kendőben. Hátrahuppant a díszes karosszékében, és olyan villámló szemeket meresztett Mark felé, hogy az újságíró kénytelen volt elkapni a tekintetét, pedig jólesett látni, kiélvezni a férfi zavarát.
– Beszéljen, Wilson, ha élni akar! – mondta idegesen Burns, és Mark csak erre a pillanatra várt.
– Kérem, szenátor úr! Elég hihetetlen a történet, de ez a színtiszta igazság. Amit tudok, azt mind Evangelintől tudom. Elmondta nekem, mert nem sejtette, hogy én legalább akkora ellensége vagyok a Katedrálisnak, mint maga. Nekem személyes indokaim vannak, de erről majd később… A lényeg, ami magát érdekli a következő! A Katedrális már évek óta figyelemmel követi az ön tevékenységét, mert jó oka van feltételezni, hogy időgépet épít. Az intézetnek jól megfontolt érdeke, hogy ez ne sikerüljön, ezért mindent elkövetett, hogy bizonyítékokat szerezzen a maga tevékenységéről. A Katedrális az egyik ügynökét beépítette az ön bizalmas köreibe, de ez az ember minden bizonnyal meghalt, mielőtt megszerezhette volna a bizonyítékokat, ezért új tervet kreáltak maga ellen, s ennek az új tervnek a középpontjában nem állt más, mint maga Evangelin Montelini… Eddig világos? – kérdezte Mark, és ügyesen a villájára helyezett egy falatot.
Burns lassan felállt, és az asztal mentén elindult Mark felé. A karosszéke pár lépéssel a háta mögött utána csúszott a szőnyegen, mintha hűséges kutya módjára ragaszkodna a gazdájához. Ezért a parányi trükkért nyilván nem a szenátor mentális képességeit illette dicséret, hanem a SONY, vagy az amerikai Communication Controll System céget. Mark csak most vette észre, hogy a férfi milyen hatalmas termetű. A villa megállt félúton a szája és a tányér között, s úgy nézett föl a szenátorra. Burns megálljt parancsolt a székének, és leült Marktól alig kétlépésnyire.
– Folytassa, Mr. Wilson, már évek óta nem hallottam ilyen érdekes történetet – mondta Burns olyan hangon, hogy Marknak felállt a szőr a hátán. Lenyelte a falatot és ivott rá egy kortyot abból a borból, amit az apródok a sült mellé hoztak.
– A Katedrális beépített embere alig egy héttel ezelőtt beszüntette az életjeleit, és ebből arra következtettek, hogy önnek sikerült lelepleznie. Az időkutatásnak sürgősen lépnie kell, mert attól tart, hogy az ön által finanszírozott program a vége felé jár, és ekkor merült fel annak az ötlete, hogy Evangelin Montelinit fogják felhasználni maga ellen. Nos, Mr. Burns, azt az akciót, ami lezajlott maga ellen tavaly decemberben, csupán az elmúlt napokban tervezték meg és tökéletesen sikeres volt. Miről van szó? A Katedrális emberei ott voltak az MGM stúdióban, amikor a maga emberei úgymond lecsaptak Evangelinre. Az egész jelenetet rögzítették, és amikor Basil fel akarta tenni a pontot az i-re, akkor természetesen közbeléptek és megmentették a saját ügynöküket. Talán már sejtheti, hogy Evangelin vagy Tess, mindegy, kinek nevezzük, a Katedrális ügynöke volt már évek óta, és az, hogy megmenekült abból a mészárlásból, amit ön rendezett a családja körében, ez is ezt bizonyítja, mert az időkutatás visszamenőleg az élete minden pillanatában a közelében tartózkodott. Erre az akcióra azért volt szükség, mert a maga köreibe beépített embert lekapcsolták. Mivel a Katedrális mindig igen óvatosan járt el, ezért a következő lépését visszamenőleg tette meg az időben! Az idén januárban kialakult ok megszülte a tavaly decemberi okozatot! Maga persze nem gondolt arra, hogy a két ügyet egybekapcsolja, és ezzel a Katedrális elérte a célját. Magát bármikor meg tudja zsarolni a Katedrális azzal, hogy a nevét kapcsolatba hozza majd a tavaly decemberben, Los Angelesben történt dolgokkal. Tisztelt uram, ha sejtette volna, hogy Evangelin Montelini… aki öt év után hirtelen felbukkan egy illegális holofelvételen, és ez ugye, furcsa véletlen?… nem más, mint az időkutatás mézesmadzagja, amit elhúznak az ön orra előtt, akkor nyilván nem lett volna olyan ostoba, hogy kompromittálja magát vele. Ön ezeket nem tudhatta, és most bajban van! Nem tudom, Evangelin mióta dolgozik a Katedrálisnak, és azt sem tudom, hogy az időkutatónak van-e másolata Geraldo Montelini feljegyzéseiről, viszont módomban áll megtudni, de ehhez kell az ön segítsége. Mr. Burns, azok után amiket elmondtam, nyilvánvaló, hogy a mi Evangelinünk nem halt meg! Én nagyon jól tudtam annak idején, hogy egy biológiai reprodukciót látok a hullaházban. Tökéletesen tisztába voltam vele, hiszen a lány mindenbe beavatott. Ez a részéről nagy kihágás volt, de a Katedrális valamit nem kalkulált bele… Ó, hát az emberi tényezőt. Evangelin szerelmes lett belém, és mindent kikotyogott. Hihetetlen, de így volt… Megbízott bennem, pedig ha tudta volna, hogy nekem milyen érdekeim fűződnek ahhoz, hogy vele…
Burnsnek olyan volt az arca, mint egy hullának.
– Folytassa, Wilson! – kérte a szenátor.
– A CBI-nak nyilván nem mondhattam el ezeket a dolgokat. Nem azért nem említettem magát a rendőrségen, mert csak a középszerűséget szoktam bekenni szarral, hanem azért, mert a Katedrális azonnal kinyírt volna! Egyébként az sem volt véletlen, hogy én megismerkedtem a lánnyal. Ha ismeri a CBI ide vonatkozó jelentését, akkor azt is tudhatja, hogy egy illegális küzdelem alatt láthattam őt először. Ez igaz, csak az nem igaz, hogy miért voltam ott! Nos, én a különböző informátoraimon keresztül jól tudtam, hogy Evangelin, illetve Tess… mert akkor még csak ezen a néven ismertem… a Katedrálisnak dolgozik. A lányon keresztül szerettem volna eljutni az időkutatókig, és nem is gondoltam, hogy milyen komplikált ügybe fogok belekeveredni! Maga most jogosan kérdezhetné, miért nyomozok a Katedrális után? Elmondom. Évekkel ezelőtt egy nagyon jó barátom egy katonai kutatóintézetnek dolgozott, aztán egyik pillanatról a másikra elhunyt infarktusban… Érdekes nem? Nos, én biztos vagyok benne, hogy a srác a Katedrálisnak dolgozott, és nagyon szeretném, ha ez az ügy nem pihenne! Nekem kapóra jött Evangelin Montelini, és ezért mentem le utána az alsó szintre. Nem tudtam, hogy ő valójában kicsoda volt évekkel ezelőtt, de különösebben nem is érdekelt volna! Amikor megtudtam, teljesen hidegen hagyott. Az, hogy ő valójában Geraldo lánya, nem állt ellensúlyban azzal, hogy a Katedrális ügynöke, aki éppen arra készül, hogy a felbukkanásával kompromittálja a Seclorum egyik vezető hatalmasságát! Véletlenül keveredtem ebbe az ügybe, de sokkal többet tudok, mint a maga egész titkosszolgálata… már ha van ilyen! Az egész világ, de legfőképpen maga előtt el lett játszva, hogy Evangelin halott, és csak nagyon kevesen tudják, hogy az igazságból mi az igazság… Most már maga is tudja! Eljön majd az idő, hogy hamarosan újra találkozok Evangelinnel, és ha ön elfogad engem partnerének a Katedrális elleni küzdelmében, akkor talán hajlandó leszek szállítani önnek a lányt… És meghívhatja vacsorára… vagy lelökheti a várfalról. Válasszon, Mr. Burns! Én kurva sokat tudok, de nem fogom önt megzsarolni! A Seclorum pearljének a barátsága számomra sokkal többet ér ennél!
„Nesze, baszd meg azt a lovat, amelyen idehozattál!” Burns végtelenül hosszú ideig nézte szótlanul a férfit. Időközben az apródok leszedték az asztalt, és behozták az utolsó fogást. Vaníliapuding volt, amelynek a tetején tucatnyi egzotikus gyümölcs remegett.
A szenátor mérgesen elutasította a desszertet – úgy tűnt, elment az étvágya –, és hallgatásba burkolózva nézte, amint Mark könnyedén befalja az egész adagot.
– Ízlett a vacsora, Mr. Wilson? – kérdezte.
– És önnek a történetem? – kérdezett vissza Mark.
– A maga története nehezebben emészthető, mint az én vacsorám, Mr. Wilson, és ha csak a fele igaz annak, amit itt elmondott, akkor önt nem lenne okos dolog életben hagyni – válaszolt a szenátor.
– Sajnálom, szenátor úr! Ha úgy gondolja, akkor nyírjon ki! Szerintem maga orvosi értelemben vett diszlokáció tökéletes példánya, ha így gondolkodik… Csináljon, amit akar!
– Világosítson fel, Wilson, hogy mi az a diszlokáció… orvosi értelemben véve.
– Ha egy testrész vagy egy izomcsoport rossz helyen kapcsolódik a másikhoz, azt nevezik diszlokációnak! Szerintem a maga feje rossz helyen kapcsolódik a gerincoszlopához! Nem fölül, hanem alul!
– Ó, tehát seggfejnek tart? – kérdezett rá a szenátor.
– Igen, uram, maga egy seggfej! – bólintott az újságíró. „Nesze, te faszkalap!”
Burns felnevetett az öblös hangján, de ez csak egy pillanatig tartott. Úgy vizsgálgatta Markot, mint egy furcsa állatot. „Nehogy észrevegye rajtam, hogy ideges vagyok.”
– Evangelin mióta dolgozik Sugeréknek? – kérdezte Burns.
– Három éve? Már mondtam önnek, hogy nem tudom!
– Hogyan szervezték be? – tudakolta a szenátor.
– Fogalmam sincs. A lány erről sem beszélt – felelte Mark.
– Mi a Katedrális terve?
– Vár, hogy maga lépjen valamit!
– Mit?
– Nem tudom, uram.
– Ha maga olyan fontos embernek tarja magát, akkor adjon nekem tanácsot! Mi legyen a következő lépésem? Gyerünk, Mark, lehet, hogy ettől a válaszától függ az élete! – közölte a szenátor.
– Oké, Mr. Burns! Egyetlen esélye van! Próbáljon tárgyalni a Katedrálissal! – jelentette ki Mark.
– Mondjon egy személyt, aki alkalmas erre!
– Én vagyok az, Mr. Burns! – jelentette ki határozottan Mark, és tudta, megnyerte a játszmát… már ha győzelem az, hogy egyelőre nem akarják eltenni láb alól… Mert ez utóbbiban biztos volt!
A vacsorát legalább is túlélte!

Az apród egy felnyitott tetejű ébenfa dobozkát tartott Mark elé, és a férfi kíváncsian belenézett. Hosszú és ujjnyi vastag barna rudacskák sorakoztak benne.
– Mi a franc ez, dinamit? – érdeklődött Mark.
– Ez szivar, Mr. Wilson. Manapság már nemigen lehet hozzájutni. Próbálja ki! – mondta Burns, és kivett egyet a dobozból.
– Tudtommal a NOS betiltotta a dohányzást a Földön – jegyezte meg Mark, ám ő is elvett egy szivart. Sohasem próbálta még ki a dohányt, de most ebben a helyzetben jónak látta, ha rábólint Burns gesztusára.
Az apród kinyújtotta a kezét, és a feléje tartott tenyerében fellobbant egy apró lángocska. Burns és Mark rágyújtottak, aztán a robot összezárta a markát, és távozott. Mark kényelmesen hátradőlt, és megpróbált úgy pöfékelni, mint a „nagyok”. Nem is volt olyan rossz!
– Nézze, Wilson, próbára bocsátom magát – kezdte Burns –, és felajánlom Önnek, hogy dolgozzon nekem. Amiket itt elmondott, annak biztosan van némi igazságalapja, mert sok olyan dologra kitért, amelyet nem szophatott az ujjából! Egyelőre szükségem van magára, de sohasem szabad hibáznia! Ha mégis így lenne, a legérzékenyebb pontjára fogok lesújtani: Monára és a szüleire!
– Oké, mit vár tőlem? – kérdezte kurtán Mark. Tudta, óriási szarba mászott bele, de amíg él, addig van reménye… A Katedrális talán közbelép.
– Föl fogja venni a kapcsolatot a Katedrálissal és eljuttatja hozzájuk az üzenetemet!
– Mi lenne az? – tudakolta a fiatal férfi.
– Suger a közeljövőben lemond a monopóliumáról és nem próbálja megakadályozni az időutazással foglalkozó magántársaságok létrejöttét. Az első ilyen társaságnak én leszek a vezetője! Hajlandó vagyok lemondani a pearli rangomról, de igényt tartok a Chronosi Lovagrend megtisztelő rangjára. A Chronosi Lovagok a világ igazi urai, és vagyok olyan koncepciózus, hogy közéjük akarok tartozni…
– Világos! – felelte az újságíró. – A Katedrális azt fogja kérdezni, hogy mit ad ennek fejében?
– Ha Suger pozitívan mérlegeli a döntésemet, akkor nem fogok termonukleáris töltetet robbantani a XX. század végén a világ nagyvárosai felett!
Mark rádöbbent, hogy Burns nem csak egyszerűen gonosz, hanem egy potenciális őrült. Tökéletesen megértette, hogy a Katedrális miért akarja félretenni az útból. Burnsnek fogalma sem volt arról, hogy egy gombnyomással eltüntethetné az egész történelmet.
„Jézusom!”
– Kitűnő ötlet, szenátor úr – mondta hangosan Mark. – Tehát valóban van időgépe?
– Van – felelte rövid szünet után Burns, és fanyar mosollyal nézte Markot. – Sőt, figyelmeztetésképpen tervezek egy kis erődemonstrációt a XX. században Suger nagy döbbenetére! Nem áll szándékomban beleavatkozni a történelem menetében, csak felnyitom a Katedrális szemét, hogy nem éri meg velem packázni, Mr. Wilson!
– Mi a terve? – kíváncsiskodott Mark.
– Mit mond magának az a dátum, hogy 1963. november huszadika, Dallas? – kérdezte Burns.
– Nem erősségem a XX. századi történelem, de mintha akkor lőtték volna le az amerikai elnököt? Canady vagy Cendeny… nem ugrik be, hogyan hívták a pasast – játszotta továbbra is a hülyét Mark.
– John Fitzgerald Kennedy volt, és a halálával kapcsolatban még három évszázad múltán sem látunk tisztán. Sokszor mondogatták akkoriban, hogy: „Egy ember két puskából három lövést adott le négy különböző helyről, miközben öt lövés érte az elnököt és hat lövést hallottak…”
– Elég cifra ügy lehetett. Megtalálták a gyilkost? – tudakolta Mark.
– Találtak egy Oswald nevű fickót, de valószínű, hogy nem csak ő lőtt! – felelte Burns.
– Aha! A többiek meglettek?
– Soha… én viszont tudom, hogy valójában ki lőtt az elnökre!
– Avasson be, Burns! – kérte az újságíró.
– Én lőttem le Kennedyt! – mondta a szenátor, és vigyorogni kezdett. Mark nagyon óvatosan szívta a szivart, de most nem sok híja volt, hogy elköhögje magát.
– A Katedrális ezt sohasem fogja elhinni, szenátor úr – jelentette ki Mark.
– Dehogynem! Lesz egy szemtanú… neki hinni fognak! – vigyorgott a szenátor.
– És ki lesz az? – kérdezte rosszat sejtve Mark.
– Maga, Mr. Wilson! Holnap átmegyek a XX. századba, és maga velem jön! Nem félek attól, hogy megszökik, hiszen örökre ott kellene maradnia! Maga lesz a szemtanú! Készüljön fel rá, hogy holnap átjön velem az időn! – mondta röhögve Burns, és a félelmetes nevetés szinte egy szörnyeteg jeges karmaként kezdte összeszorítani Mark Wilson szívét. Sikerült elhitetnie Burnsszel, hogy ha életben marad, az még mindig jobb a szenátornak, mint a kiterített hullája, de most egy hatalmas csapda zárult össze felette. Ebből a feneketlen veremből nagyon nehéz lesz kimászni!
„Bassza meg!” – gondolta Mark, és remegő kézzel elnyomta a szivart. „Miért nem avatkozik bele a Katedrális?
Nincs undorítóbb dolog, mint gyalogot játszani egy végeláthatatlan sakktáblán…

V.

2295. január 25. Hawaii, Intervenciós Központ (15. nap)

– Második Behatoló Alegység! Vigyázz!!!
Az a helyiség, amelyben most a parancs elhangzott, a parancsnoki épület alagsorában volt és a legmodernebb technikai apparátus védte minden létező akusztikus és vizuális megfigyeléstől. Az intervenciósok felpattantak, és rezzenéstelen arccal meredtek előre, miközben Kerwin és Nicholson átjöttek a sugárrácson. Tessnek senki sem tartott alaki kiképzést, de ő is megpróbált katonásan viselkedni. Közéjük tartozónak érezte magát.
– Pihenj! – harsogta Holecka, de látszólag senki sem mozdult. Tess visszafojtotta a lélegzetét.
– Üljenek le! – mondta Nicholson, és helyet foglalt egy hosszú asztal mögött Kerwin és Michelle mellett.
A katonák leültek, és elővették az elektronikus jegyzetblokkjukat. Holecka zárta az ajtót, és miután a kriolit páncéllapok összezárultak, ő is leült Nicholsonék mellé. A tisztek háta mögött az Itáliai-félsziget színes műhold képe látszott egy hatalmas képernyőn.
Cohari és Laudis szintén az asztalnál ültek, és a jegyzeteiket bújtak. A két elemző és Nicholson kivételével minden jelenlévő a fekete intervenciós gyakorlót hordta a rohampáncél alapmoduljaival.
Tess az első sorban ült, és előrehajolva a térdére könyökölt. Feszülten figyelt. Most végre pontosan kiderül, mi lesz az ő szerepe. Senkinek sem merte bevallani, hogy fél ettől a szereptől…
Kerwin intett Laudisnak, hogy kezdheti. A Kalandmester megköszörülte a torkát, és felnézett.
– Ismeretlen személyek, melyeknek száma legalább két fő, időszámításunk szerint a 64. év, június hó tizenhetedik napján, Pompeji indítási pontról energiafegyver felhasználásával támadást intéztek a Katedrális ókorkutatási műholdja ellen. A lövést egy HCS típusú, vagy ehhez a típushoz nagyon hasonló, közepes teljesítményű sugárvetőből adták le és kiégették az optikai rendszert. A támadók teljes fegyverzetét és származási helyét nem ismerjük. Annak a valószínűsége, hogy a 2295-öt követő évekből jöttek, 95 százalékos. Az általuk ismert támadók parancsnoka feltételezhetően egy olyan ismeretlen nő, akinek nagyon fejlett mentális képességei vannak attól függetlenül, hogy pszichomaginatív fegyverrendszerek jelenlétét az elemzés kimutatni nem tudta. Az intervenciós csoport feladata a következő: a Pompejiben tartózkodó terrorista csoport felderítése és elfogása, illetve azonnali megsemmisítése. A csoport teljes létszámban és maximális technikai apparátussal megy át az időn, alfa típusú fegyverzettel. A csoport tagjai a következők: John Michael Kerwin ezredes, az akció parancsnoka; Michelle Morell hadnagy, műszaki tiszt; Jan Holecka hadnagy, harcászati tiszt; Gerald Serrault törzsőrmester, alparancsnok, Cynthia Rhodis zászlós; Leslie Tóth őrmester; Gabriel Brody őrmester; Franz Galland őrmester; Robert van de Wilde őrmester, Alberto Sergi őrmester. Az intervenciós csoport jelen akcióban két fővel bővül, akik nem állandó tagjai a hajózó állománynak: Tess Gordon speciális ügynök és William Klippel időmérnök. A továbbiakban ismertetésre kerülő akció fedőneve: Odüsszeia. Kérem, Kerwin ezredes urat, hogy kezdje meg a tájékoztatást!
Kerwin felállt, és odalépett a képernyőhöz. Egy hosszú pálcát tartott a kezében. Az elmúlt évszázadok alatt sem találtak jobb módszert az előadók, ha nyomatékosabbá akarták tenni a szavakat.
– Egy időtransz elven működő kabinnal fogunk átmenni, amit a Katedrális egyik technikusa, név szerint: William Klippel fog kezelni. A kabin köré egy ókori gabonaszállító vitorlást építettek, amely a tengeren fog megjelenni Pompejitől kétszáz mérföldre, itt ezen a ponton… – Kerwin mutatta a felvételen. – A EMP minimális, szinte alig mérhető lesz, és az időtranszra jellemző gömbvillám jelenség sem fog jelentkezni a nagy kiterjedésű negatív felület miatt. A technikusok szerint számolhatunk majd egy bizonyos szintű energiaemanációval, de ez sem lesz feltűnő. Ez utóbbi jelenség észlelhetőségének csökkentése céljából fényes nappal, az előzetes tervek szerint déli tizenkét órakor jelenünk majd meg. Megjelenésünk pillanatában a hőmérséklet elérheti a 34-36 Celsius fokot. Odalent kánikula van. Próbáltunk találni egy olyan pontot a tengeren, amely távol esik a korabeli hajózási útvonalaktól, de ettől függetlenül elképzelhető, hogy megjelenésünknek lesznek szemtanúi a tengeren. Ha a vizuális észlelhetőség határán belül találunk hajót vagy gályát, akkor kénytelenek leszünk megsemmisíteni, ugyanis az Odüsszeia akció alatt, amíg erre külön parancsot nem adok, tilos a pszichomaginatív fegyverrendszerek használata! Alfa Egy célpont mentális fogékonyságának szintjéről nincs információnk, de feltételezzük, hogy egy, a tengeren alkalmazott nagyfokú pszichés támadásra felfigyelhet és megtámadhat minket. Ennek a valószínűsége 20 százalékos, de én nem vagyok hajlandó a fennmaradó 80 százalékra játszani. Az átlövés után, ha más nem jön közbe, akkor Pompeji felé vesszük az irányt. A hajó haladását egy hajócsavar biztosítja, és a szükséges energiát az időgép reaktora termeli. Nem haladunk majd túl gyorsan, mert fölösleges feltűnést okoznánk. Ha a nyílt tengeren egy másik hajót észlelünk, akkor értelemszerűen kitérünk az útjából, mielőtt ők észrevennének minket. Ha a partközelben találkozunk mondjuk egy gályával, és megállásra felszólít bennünket, akkor eljátsszuk majd a korabeli vitorlást. Ezekben az időkben sokszor ellenőrizték a kereskedelmi hajókat a megszaporodott kalóztámadások miatt. Ha egy ilyen ellenőrzésre sor kerül, akkor a „százhuszonhatos”-t alkalmazzuk…
Tessnek fogalma sem volt, hogy mi az a „százhuszonhatos”, de sejtette, hogy valamilyen izgalmas „színielőadásra” számíthat majd az intervenciósok részéről…
Tessnek eszébe jutott valami, és tétován felemelte a kezét.
– Miss Gordon, ön nyilván nem tudja azt, amit az embereim, miszerint csak a végén lehet kérdezni, ezért nem haragszom. Parancsoljon! – mondta Kerwin, aztán gyorsan hozzátette, amikor látta, hogy a lány felemelkedik: – Nem kell felállni.
– Elnézést, hogy közbekérdezek – mondta a lány, miközben visszahuppant a székére –, de ha felengedi a rómaiakat a hajóra, és azok felismerik bennem Nauszikaát, akkor tűzparancsot ad?
Kitört az általános derültség, de a férfi azonnal elfojtotta a gyors válaszával.
– Az úgynevezett százhuszonhatos önre nem vonatkozik. Ha ellenőrök lépnek majd a hajó fedélzetére, nem találkoznak magával… Egyébként jó kérdés volt – tette még hozzá az ezredes.
– Köszönöm – mondta Tess, és elhatározta, csöndben marad. Serrault, aki a háta mögött ült, megveregette a vállát. A lány felnyúlt, és megszorította a férfi kezét. Azóta az éjszaka óta határozottan kedvelte a férfit. Az a dolog, ami a konyhában kezdődött és a férfi ágyában ért véget valamikor hajnalban, élete egyik meghatározó élményévé lett. Hálás volt érte a férfinak, aki valójában nővé tette azon az éjszakán…
Kerwin közben folytatta, és a térképen mutatta a hajó útvonalát egy világító vörös vonal mentén. A vonal nem érte el a szárazföldet. A part vonala előtt pár kilométerrel Pompeji alatt magszakadt.
– Az akció első szakasza azzal zárul, hogy Pompejitől délre elhagyjuk a hajót… ami egyébként az Anakreón nevet kapta… és DD-18-as egységekkel partra szállunk, itt ezen a ponton… A hajót Mr. Klippel kivételével mindenki elhagyja. Mr. Klippel hermetikusan lezárja a hajótestet, és egy speciális hidraulikus rendszer segítségével egyszerűen „leparkolja” a tenger fenekére, amely ezen a ponton alig harminc méter mélységben található. Az Anakreón itt vár majd ránk. A DD-18-asokat térdezintegrátoros álcázással a parton hagyjuk, és megkezdjük a második szakaszt, a bázispont megközelítését.
A felvétel átváltozott Pompejire, Kerwin pedig leült. Laudis vette át a szót:
– Mielőtt továbbmennénk, egy nagyon fontos momentumra hívnám fel a figyelmet: a megjelenésünk időpontjára. A kettes intervenciós csoport június 14.-re déli tizenkét órára lesz lerakva, tehát közel három nappal a műhold lelövése előttre. Az Eagle egység pontosan 16.-án éjfélkor jelenik meg Pompeji fölött, és az azt követő délelőttön 1136-kor éri a lövés Arminius házának belső kertjéből. A csoportnak már 16.-án, legkésőbb este 20:00 magasságában a bázisponton kell lennie. Az Összefüggések-csoport nem találja semmi nyomát a műholdfelvételeken annak, hogy odalent lenne egy intervenciós csoport. Ez persze nem azt jelenti, hogy önök 17.-én nulla óra és 11:36 között nincsenek a helyszínen! Ez jelentheti azt is, hogy megfelelően elrejtőztek, legalábbis reméljük. Az intervenciós csoport bázispontja egy villa lesz…
A képernyőn közben megjelent a város képe, aztán egy hófehér villáé, ami egy domb oldalában terült el a várostól délre
– Itt látható mögöttem az úgynevezett „Severus villa”. Története a következő: Rómában tartózkodik 61. óta az ókorkutatás állandó ügynöke, bizonyos George Moore, a fedőneve Severus. Ennek az ügynöknek egy héttel ezelőtt küldtünk egy üzenetet 63. őszére, hogy béreljen vagy vásároljon egy házat Pompeji környékén. Egyetlen kikötés volt: az ingatlanból kitűnő rálátás legyen a városra. Moore-ral nem közöltük, hogy mindezeket miért kell megtennie, hiszen ő 63-ban még nem értesülhetett a szonda lelövéséről, amiről csak 64. júniusában lesz először információja. Azokban az órákban és napokban, amikor önök Pompejiben lesznek, nem támaszkodhatnak majd Moore segítségére, ugyanis ő június 18-ig bezárólag Jennings és Petersen ügynökökkel éppen azon dolgoznak, hogy a sérült egységet lehozzák az evolvenciális pályáról. Sikerül majd nekik, mert különben nem ülnénk itt… Kerwin parancsnok?
– Inkább haladjunk logikai sorrendben – mondta Kerwin, és intetett Coharinak. Az Összefüggések elemzője felállt, és a képernyőhöz ment, amiről eltűnt a villát mutató totálkép. Az új felvételen Tess azonnal felismerte a Nocerai kaput. A kép felső részén tisztán látszott a Nagy palaestra az úszómedencével és az Amphiteatrum egy része. Legalul a kapun túli térség látszott… a temető és valamilyen táborszerű alakzat. A légiós sátrakat könnyen fel lehetett ismerni.
– Megállapítottuk – kezdte Cohari –, hogy a Nocerai kapun túl táborozik három cohorsnyi lovas katona. Először arra gondoltunk, hogy az Italica légióhoz tartoznak, aztán a hadijelvényeik és a sasok alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy császári praetorianusokról van szó. Nem tudjuk, miért vannak itt. Elméletileg ők csak a császár személyes biztonságáért felelősek, Néró pedig ezekben a napokban Neapolisban volt. A testőrök jelenléte nem jelenthet problémát az akció sikeres végrehajtása szempontjából és nem is foglalkoznánk velük, de a táborukban őriznek valamit, ami felkeltette az Összefüggések figyelmét.
A kép váltott, és most olyan magasságból látták a tábort, hogy még az emberek arcvonásait is meg lehetett különböztetni egymástól. A felvételen valamilyen meghatározhatatlan formájú alakzat látszott. Fontos dolog lehetett, mert egy egész szakasz őrködött körülötte.
– Önök most a műhold felvételét látják 17-én délelőtt 10 órakor. A felvételen egy ismeretlen eredetű és rendeltetésű, nagy kiterjedésű ponyvával letakart tárgy látható, amelyet komolyan őriznek. Ez a valami abszolút nem illik az ókori környezetbe, és mindjárt azt is megértik, hogy miért nem. Kérem, nézzék meg az infravörös képét!
Mindenki feszülten figyelt. Kezdett a dolog érdekes lenni. A kép közben vörös tónust kapott, és máris egyértelmű volt, hogy mi az, ami feltűnt az elemzőnek. A ponyva alatt megbújó tárgy nagyon forró volt, sokkal forróbb, mint egy gravomobil hajtóműve ezer mérföldes száguldás után.
– Feltételezéseink szerint – folytatta az elemző – és műszeres mérések is alátámasztják, a képen egy atomreaktor látható!
A hajózó állomány felmordult, és a tanácsterem olyanná vált, mint egy megbolygatott méhkas. A tisztek már tudtak a dologról és nem lepődtek meg. Tess ugyan ott volt pár koordinációs értekezleten, de a dolog neki is újdonságként hatott.
– Jó okunk van feltételezni, hogy a felvételen látható ismeretlen eredetű tárgy, egy időgép, amellyel a célszemélyek érkeztek. Szeretném kihangsúlyozni, hogy ez csak feltételezés. Köszönöm, ezredes, csak ennyi lett volna.
Kerwin vette át a szót:
– Na tehát, az előbb hallottak ismeretében már érthetőbb lesz, hogy a partraszállás után miért válik ketté a csoportunk. Morell hadnagy és a két intervenciós, név szerint Serrault törzsőrmester és Tóth őrmester, egy béta zöld útvonalon megközelítik a praetorianusok táborát, és megvizsgálják az adott tárgyat. Az erre vonatkozó részletes tervek Morell hadnagy személyi rendszerében vannak tárolva. Kérem a nevezett tiszthelyetteseket, hogy a részleges akcióra vonatkozó kérdéseiket majd a hadnagynak tegyék fel!
Serrault és Tóth szorgalmasan jegyzeteltek.
– Az a csoport, amelyet én vezetek, Pompejit az ellenkező irányban kerüli meg, miközben felderítő méréseket végez. A kommunikáció fenntartására nem az intervenciós rádiórendszert, hanem egy kisteljesítményű szuper URH frekvenciát használunk. Feltételezem, hogy az általam vezetett felderítőcsoport már délután eléri a bázispontot, ahol majd csatlakozik hozzánk Morell csapata. A bázispont eléréséig mindenki aktivizált rohampáncélban van és dezintegrátoros álcázást használ. A Severus villában majd lehet lazítani, de addig el kell jutnunk. Tizenhetedikén nulla órától 11:36-ig nem mozdulunk. Odalentről… természetesen a megfelelő álcázás mellett megfigyeljük azt az eseménysort, ami miatt leküldenek minket és a szonda megvakítása után azonnal elindítjuk az Odüsszeia akció harmadik és egyben legérdekesebb szakaszát: Miss Gordont felcseréljük Nauszikaával…
A lány ebben a pillanatban döbbent rá, hogy most már tényleg nincs visszaút a számára. A pillantása Sergiét kereste, de a jezsuita még csak felé sem nézett.
„Úristen, mit keresek én itt?”
– Mr. Coharinak volt egy mnemotechnikai elemzése, amely alapján arra a következtetésre jutott, hogy Nauszikaánál a szonda lelövésének délutánján egy cena veszi a kezdetét. Ezt nyilvánvalóan megpróbáljuk majd kihasználni és a mulatozás leple alatt hajtjuk végre az akciót. Nem tudom még pontosan fölvázolni, hogyan zajlik majd az akció, az elképzeléseink ezzel a dologgal kapcsolatban még meglehetősen embrionális állapotban vannak. Itt szeretném jelezni, hogy az Odüsszeia alatt meglehetősen sokat fogunk majd improvizálni, és ez bizonyos sajátosságokból adódik, amelyekre külön nem térek ki… Mindenki tudja, miről van szó. Miután a személycsere megtörtént, még azon a napon vagy másnap délelőtti órákban Tess meglátogatja majd Arminiust, és elhelyez a házban egy felderítőegységet. A műszer egy ezüst amforában lesz elhelyezve. Először úgy gondoltuk, hogy Nauszikaá, azaz Tess ezt az ajándékot Alfa Egynek nyújtja át, de valószínű, hogy ez túl veszélyes lenne. Jelen pillanatban az látszik a legjobb megoldásnak, ha Tess Arminiust ajándékozza meg vele. Ez már az akció negyedik és egyben legveszélyesebb szakasza, mindenesetre bízunk abban, hogy a Miss Gordon által elhelyezett audiovizuális felderítőegység gond nélkül kerül majd a helyére. Természetesen ha nem így lenne és Tesst Arminius házában támadás érné, akkor elindítjuk az ötödik szakaszt, s a Stockbauer rombolókkal megyünk be. Normális körülmények között az akció ötödik szakasza csak akkor veszi majd kezdetét, ha Tess elhagyja Arminius házát. Tételezzük fel, hogy ez így történik. Ebben az esetben a következő forgatókönyv szerint dogozunk: a felderítési adatok elemzése után Robert van der Wilde meglátogatja Pompeji Amfiteátrumát, és kiengedi a vadállatokat a vivariumokból. A városban pánikhangulat tör ki, és ez a mentális zavar nyilván negatív módon befolyásolja majd Alfa Egy mentális érzékenységét. A házat megközelítjük, és a kellő pillanatban aktivizáljuk a Tess által elhelyezett műszert, ami nem csupán egy hármas típusú felderítő egység, hanem egy pszichotronikus bomba is. A robbanás nagymértékben csökkenti a paranormál képességeket, és ebben a pillanatban megyünk majd be vörös támadási konfigurációban. A csoport behatolása Arminiushoz, az akció ötödik, záró szakasza. Miután sikeresen lezajlott pszichoszondázás segítségével eltüntetjük a nyomainkat, haladéktalanul elhagyjuk az adott kort. Ha a célszemélyek nem halnak meg az akció során, akkor felhozzuk őket a XXIII. századba, és további sorsukkal egyáltalán nem foglalkozunk! Nos, hölgyeim és uraim, ennyi az egész, de mielőtt feltennék a kérdéseiket, hallgassák meg Morell hadnagyot, aki ismét arról beszél, mint műszaki tiszt, amiről nem szívesen hallunk.
– Felmerülhet egy olyan gond – kezdte Michelle –, hogy az Anakreón elromlik. Ha a vonósugár vinne minket, akkor egy ilyen problémának elenyészően kicsi az esélye, de ebben a helyzetben kénytelenek vagyunk erre is felkészülni. Egy ilyen helyzet kezelésére a Katedrális, illetve Nevada a következő programterv szerint jár majd el. A hajó a Tirrén-tengerről indul és pontosan ott jelenik majd meg azon a ponton, ahol eltűnik a századunkból. Lehet, hogy több napot töltünk majd odalent, de a saját korunkból csak félórát fogunk hiányozni. Nos, ha az Anakreón valamilyen oknál fogva kezelhetetlenné válik, akkor a harmincadik perc elteltével nyilván nem leszünk a találkozási ponton. Ebben az esetben a Katedrális leküld majd egy vonósugarat Pompeji mellé, egy adott pontra. A kabin megjelenésének időpontja 19-én nulla óra. Tíz percig fog várakozni, utána a vonósugár visszaviszi. A XXIII. századból egy percet fog hiányozni. Pár perces előkészítés után… természetesen csak akkor, ha nem vagyunk benne… újra leküldik, de már 20-án nulla órára, és így tovább. Az egész folyamatot ötször ismétlik meg, és ha a kabin mindig üresen tér vissza a XXIII. századba, akkor egy intervenciós csoportot küldenek le utánunk, de csak június 24. utánra. Ha jól tudom, Mazursky őrnagy és az egyes intervenció jön majd…
Nicholson bólintott. Ez volt az egyetlen gesztusa, amióta az eligazítás elkezdődött.
– Nagyon remélem – folytatta Michelle –, mindezekre nem lesz szükség és minden a terveknek megfelelően halad majd. Én a részemről befejeztem.
– Szeretném, ha tudomásul vennék – vette vissza a szót Kerwin –, nem egy helyi konfliktusba kell beavatkoznunk, mint általában és nem egy megbolondult ügynököt kell megfékeznünk, aki atomfegyverrel játszadozik a reneszánsz idején, s még csak nem is mentőakcióról van szó! Leendő ellenfeleink talán még meg sem születtek az indulásunk pillanatában. Elképzelhető, hogy tucatnyian vannak a város különböző pontjain és olyan fegyverzetük van, amely még a mi technológiánknál is korszerűbb. Mindezek figyelembevételével úgy gondolom, megálljuk majd a helyünket. Egyszer Patton tábornok azt mondta a Második Világháborúban: „hogyha megkapnék minden támogatást, akkor úgy mennék át a németeken, mint fos a libán”. Nos, mi minden támogatást megkaptunk, tehát panaszra nem lehet okunk! Köszönöm a figyelmet és várjuk a kérdéseket!
Kezek erdeje emelkedett a magasba…

A kérdések többsége technikai jellegű volt és a fegyverzetre vonatkozott. Tess semmit sem értett belőlük, ráadásul a válaszok még bonyolultabbnak tűntek. Serrault egyszer csak odahajolt hozzá, és a fülébe súgta:
– Van egy sejtésem, hogy ez nagyon szemét ügy lesz! Ha a körülmények engedik, akkor lehetőleg mindig maradj mellettem, oké?
– Oké – súgta a lány vissza, és amikor látta, hogy már minden kérdést megválaszoltak, óvatosan felemelte a kezét.
– Tessék – mondta Kerwin.
Tess felállt, és úgy fordult, hogy mindenkit lásson.
– Nem kérdezni akarok, csupán mondani valamit. Körülbelül három héttel ezelőtt még én is azok közé tartoztam, akik azt hitték, hogy az időutazás és a Katedrális csak szép mese. Én már tudom, hogy ez nem így van. Még mindig hihetetlen a számomra, hogy itt lehetek, és néha komolyan azt hiszem, hogy csupán álmodom. Az elmúlt két hét alatt egy csomó olyan dolgot láttam, aminek a létezését biztosan tagadtam volna, ha nem így alakul az életem… Egy kicsit félek attól a feladattól, amit végre kell hajtanom, de remélem, nem fogok csalódást okozni… – Tess Kerwinre nézett. – És köszönök mindent. Ennyit akartam mondani.
Tess leült, és a kommandósok megtapsolták. A tisztek udvariasan mosolyogtak, kivéve Michelle-t, aki a körmét nézegette.
A lány nem vett észre semmit. Egy pillanatra elkapta Sergi pillantását. A jezsuita halványan mosolygott, és udvariasan bólintott felé. Tudott valamit, amit a többiek nem: ismerte egy titokzatos részletét a kétezerháromszáz évvel ezelőtti múltnak, ami az ő jövőjük…
Tess úgy érezte, a hátán hidegen gyöngyöz a veríték.
Nicholson és Kerwin kettesben volt az ezredes szobájában. Kerwin híres Maszamune katanája a felszerelése mellett hevert.
– Most is leviszi magával? – kérdezte Nicholson.
– Mint mindig, uram! Nicholson udvariasan mosolygott, aztán a zsebébe nyúlt, és kivett egy piros borítékot. Átnyújtotta Kerwinnek.
A férfi szó nélkül elvette, és feltépte. Egy parányi pozitronlemez volt benne. Kerwin a számítógéphez ment, és betöltötte.
A képernyő vörösre váltott.
„Titkosított parancs!”
Kerwin beütötte a személyes kódját, aztán elkomorult az arca.
A lemezen Tess Gordonra vonatkozó likvidálási parancs volt. Ha a lány elvégzi a munkát Pompejiben, meg kell őt ölni…
– Ki adta ki ezt a parancsot, uram? – kérdezte színtelen hangon Kerwin, de nem fordult Nicholson felé.
– Én – jelentette ki kurtán az intervenciós csoportok parancsnoka. – Sajnálom, John, de a lány túl sokat tud rólunk.
– A csoporton belül másnak is adott ilyen parancsot? – tudakolta az ezredes.
– Tudja jól, hogy erről nem beszélhetek – hangzott Nicholsontól a válasz.
Kerwin arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Határozott mozdulattal kirántotta a lapot a gépből. A pozitronlemez pillanatok alatt porrá omlott. Az ezredes Nicholson felé fordult, és csak annyit mondott:
– A parancsot végre fogom hajtani!
Persze tudta, hogy ezt a parancsot nem hajtják majd végre.
Ő biztosan nem!

2295. január 25. Európai Unió, Svájc

„Hát így néz ki egy időgép? De undorító, ronda tákolmány!” – gondolta Mark, és felkapaszkodott a létrán Burns mögött, aki a XX. század közepének megfelelő módon öltözött fel. Mark hasonló ruhákban pompázott, és szívesebben lett volna egy működő vulkán kürtőjében, mint itt. Egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy a szenátor „bevette” azt az éktelenül nagy baromságot, amit előadott neki, de a tények magukért beszéltek. Beszállni készül az időgépbe, amelynek a létezését negyvennyolc órával ezelőtt még ordibálva tagadta volna, hogy egy őrült társaságában elrepüljön a XX. századba, ahol közvetlen közelről lehet részese egy amerikai elnök halálának.
A meséje túl jól sikerült. A szenátor most úgy gondolja, hogy túl sokat tud a Katedrális ügyeiről, és mivel nem volt ostoba ember, ezért nyilván fel akarja őt használni az aljas céljai érdekében. Mark tisztában volt vele, hogy ebben a játszmában az összes jó lap a szenátornál van, és ha élve akar felkelni az asztaltól, akkor egyelőre jó partnernek kell bizonyulnia.  Ebben a furcsa játékban Burns találta ki a szabályokat! Mark rádöbbent, ettől a pillanattól kezdődően őt már csak a Katedrális mentheti meg Burns karmaiból…
De hogy a francba lehet eljutni hozzájuk?
Aleister odalent állt a csarnokban, és rezzenéstelen arccal nézte, amint a szenátor és Mark eltűnnek az időgép ajtajában. Ebben a pillanatban sarkon fordult, és a NOS gárdisták kettős oszlopával a sarkában távozott a csarnokból. A vastag páncéllapok összezárultak a nyomasztó csoport mögött. Mark fanyalogva nézte a jelenetet.
– Látom, a titkárját hátrahagyja, Burns, pedig a pasashoz képest Richelieu, vagy Mazarin bíboros csupán kezdő ipari tanuló volt!
– Aleisterre idefent van szükség! Kapcsolja be az övét, Wilson, és fogja be a pofáját! – mordult rá Burns. Látszott rajta, hogy ideges. Mark sem érzett másképpen, de kitűnően palástolta, hogy kis híján mindjárt összecsinálja magát…
Canetti keze egy zongoravirtuózt meghazudtoló módon járt a kapcsolókon. Furcsa pillantásokkal méregette Markot. A férfi nem tetszett neki.
– Látom, lesz még egy utasunk!… Tehát ragaszkodik Dallashoz? – kérdezte a tudós.
– Teljes mértékben! – felelte Burns. – Azt akarom, hogy huszadikára rakja le, mert az ismert időpontban ott akarok lenni a tankönyvraktárban!
– Nem tudom, mindehhez mit szól majd Oswald!
– Hallott már a pszichoszondáról, ugye?… Na, induljon, Canetti! – förmedt rá Burns. Valószínű, hogy az agresszivitásával az idegességét próbálta palástolni.
Mark szótlanul nézte a tucatnyi villogó fényt, és gyöngyözni kezdett a homloka. Úgy érezte magát, mint egy tudományos fantasztikus filmben. „Ez a köcsög Burns mindjárt elindul”, gondolta Mark… „Miért nem lép közbe a Katedrális?” Canetti nem hagyta annyiban és volt még egy kérdése:
– Fogadjunk, hogy maga akarja lelőni Kennedyt!
– Nyert, Canetti, nyert! – harsogta Burns.
– Nem lep meg… ez jó… ez tetszik! – vigyorgott a tudós. „Canetti is örült!” – állapította meg Mark.
– Milyen fegyvereket hozott? – kérdezte a vékony tudós, és közben bezárult az ördögi gépezet ajtaja. A kabinban gyenge vörös fény világított és fantasztikus tónusokat vetített az arcukra.
– Egy automata mesterlövész puskát és egy harctechnikai övet! Ha megtámadják az időgépet? – kérdezett vissza Burns.
– Tartogatok számukra egy-két meglepetést – ugatta Canetti, és bekapcsolta magát. – Na, akkor most figyeljenek ide! Dallastól hatvan kilométerre szállunk le egy erdő kellős közepén! Nem akarom közelebb lerakni, mert lehet, hogy tönkreteszi a város egész energiaellátását. A megérkezésünk pillanatában délután 14:00 óra lesz. Ha éjjel szállnánk le, akkor felfigyelhetnénk a sztatikus villámlásra, így viszont kicsi az esélye. A kabin egy modern álcázó erőtérrel van felszerelve, tehát alig lehet majd észrevenni. Teljesen mindegy, hány napot leszünk odalent. Ettől függetlenül a saját korunkból csak tíz percet fogunk hiányozni… az automatikát így állítottam be. Ha kívánja, akkor 1963-ból tovább tudunk ugrani ezt megelőző időpontokra is, de még egyszer szeretném kihangsúlyozni, fölfelé nem tudunk ugrálni, mert ahogy elmondtam önnek, nem egyszer… nem tudunk visszatérni az indulásunk előttre!
– Csak Dallas érdekel! – felelt a szenátor.
– Jó… Kapcsolják be magukat! Pontosan öt perc múlva, 20:30-kor átmegyünk az időn! – közölte Canetti.
A képernyőkön az akkori Egyesült Államok térképe látszott, aztán a képek váltottak, és megjelent Dallas.
Vörös és zöld nyilak villogtak. Számsorok futottak és valami nyomasztó bugás hallatszott. Az időgép remegni kezdett és a kijelzők úgy villogtak, mint egy degenerált karácsonyfa színes égői. Mark furcsa ízt érzett a szájában… „Hányni fogok!” Egy képernyőn vörös számok villantak:

1963. november 20.14:00 Dallas

Alatta megjelentek a koordináták, amelyek Marknak nem jelentettek semmit. A zaj szinte a csontjukig hatolt, és Mark görcsösen megkapaszkodott az ülésben. A fedélzeti időt mutató számkijelző szenvtelen lassúsággal araszolt a végzetes időpont felé:
20.29.55.
20.29.56.
20.29.57.
Mark és az időgép üvölteni kezdett! A csarnokban karvastagságú villámok csapkodtak, és Aleister ijedten hátralépett a megfigyelő-helyiség páncélüveg ablaka mögött…
20.29.58.
20.29.59.
20.30.00.
Hirtelen olyan csend lett, mint egy egyiptomi királysírban! Mark a kijelzőre pillantott, és a szeme majd kiugrott a helyéről:
20.30.01
20.30.02
– A huszadik században vagyunk – harsogta Canetti, és kikapcsolta az övét. – Jön nekem ötvenmillió dollárral, Mr. Burns!
A szenátor holtra váltan ült a székében, de most villámgyorsan előrenyúlt, és bekapcsolta a fedélzeti kamerákat. Körülöttük egy erdő terült el, és a képernyőkön furcsa fények villantak.
– A sztatikus villámlás… mindjárt megnyugszik – mondta Canetti, és megnyomott egy tucatnyi gombot. Egy gyors pillantást vetett Markra, aki falfehéren kuporgott az ülésen. – Rosszul van, fiam?
– Már jobban vagyok – nyöszörögte Mark, és egy csöppet sem volt jobban.
A villámlás megszűnt. A START egység teljesen hangtalanul magasodott egy erdő kellős közepén.
– Lehet, hogy látta valaki – mondta Burns, de Canetti megvonta a vállát.
– Ki nem szarja le! Legfeljebb azt hiszik, hogy UFO! Ebben az időben ugyanis ez volt a sláger.
– Volt valamilyen hangjelenség? – kérdezte Burns.
– A sztatikus villámlás hanghatása, de az nem tartott sokáig… Menjünk ki! – javasolta a tudós.
Ott álltak a START előtt. A fák őszi lombjai között bágyadtan tűzött alá a nap. Hűvös volt. Mark begombolta a kabátját, és a fejére igazította a kalapot. Burns az övére kapcsolt harctechnikai komputeren matatott.
– Egy tíz fős csoport tart felénk északi irányból. A távolságuk ötszáz méter. Lehet, hogy észrevettek valamit! Tüntesse el a gépet, Canetti! – parancsolta a szenátor.
A tudósnak, aki egy korabeli ballonkabátban álldogált az őszi avaron és a hidegben a gyöngyöző orrát törölgette, ezt nem kellett kétszer mondani. Kivett valami készüléket a zsebéből, és fürgén nyomkodta rajta a gombokat. A következő pillanatban az időgép, attól függetlenül, hogy ott állt a lábuk előtt, most valósággal eltűnt, beleolvadt a környezetbe… A XXIII. század legmodernebb álcázási technikáját használta, és Mark nem győzött csodálkozni. Canetti nélkül a START-ot sohasem találnák meg, ha eltávolodnak tőle.
– Ügyes, Canetti… ügyes – morogta Burns, és kivett egy korabeli térképet a zsebéből. Odaadta Canettinek. – Mutassa meg, hol vagyunk!
A távolból már idehallatszott a közeledő kirándulók kurjongatása. Mark minél előbb szeretett volna innen továbbállni, mert volt egy olyan érzése, hogy Burns minden morális gátlás nélkül lemészárolná őket, ha ideérnek…
– Itt a közelben van egy országút, ami a városba vezet. Az jó lesz magának? – kérdezte a tudós.
– Országút? Az remek, kedves Canettim! – harsogta Burns, aztán nagy léptekkel elindult arra, amerre a tudós mutatott.
Mark egy fohászt küldött az ég felé, hogy a kirándulók nem az út felől jönnek, aztán az elkövetkező óráktól való komoly félelemmel a szívében elindult Burns után…
„Csinálnom kellene valamit… De mit???”

A fák között már látszott a betonút szürke sávja, de Burns mégis „megálljt” parancsolt nekik és intett, hogy guggoljanak le. Lekuporodtak egy bokor tövébe. A szenátor előre mutatott. Alig húszlépésnyire előttük egy korabeli gépkocsi parkolt az erdőben. Az autórádióból halk zene szólt, és még innen is látszott, hogy a kocsi enyhén ringatódzik, habár utasokat nem láttak benne.
– Ősapánk éppen ősanyánkat keféli! – röhögött fel Canetti halkan. – Lehet, hogy épp most készül a maga dédapja, szenátor!
– Nekem minden ősöm Chicagóban élt – mondta a lehető legkomolyabb hangon Burns, aztán odafordult Markhoz. – Ért valamit a benzinszármazékkal működő robbanómotorokhoz, Wilson?
– A fenébe is, szenátor – fortyant fel Mark –, ha átjön az időn, akkor készüljön föl jobban! Én nem vagyok veterán autós! Fogalmam sincs, hogyan működik egy háromszáz évvel ezelőtti gépkocsi!
Burns megragadta Mark grabancát, és olyan közel hajolt hozzá, hogy az arcuk szinte összeért.
– Vigyázzon, Wilson, hogyan beszél velem! Egyelőre szükségem van magára, de ez nem jogosítja fel, hogy kritizáljon engem! Bármikor kinyírhatom magát, nehogy azt higgye, hogy váratlanul barátok lettünk!
Mark jobbnak látta, ha nem szól semmit. Burns elengedte, és felemelkedett. Dühös volt.
– Én értek valamit hozzá – szólt közbe Canetti, és ezzel megmentette a helyzetet. – Volt egy idő, hogy régi motorokat gyűjtöttem…
– Helyes – morogta Burns, és határozott mozdulatokkal elindult a kocsi felé. Az utolsó métereken kilépett a bokrok és a fák takarásából, majd enyhén meggörnyedt tartásban odalopódzott az egyik hátsó ajtóhoz. Az övéből előhúzott egy lézerpisztolyt, és váratlanul kinyitotta az ajtót. Meglepően gyorsan boldogult a kilinccsel.
– Na, fejezzék be a testmozgást és szálljanak ki! – mondta Burns, és fenyegetően intett a pisztollyal.
Markék is lassan előbukkantak, és látták, hogy a kocsiból két rémült fiatal mászik elő. Természetesen mindketten meztelenek voltak. A lány, aki alig múlhatott nagykorú, rettenetesen meg volt ijedve.
– Hé, haver, a tárcám ott van az első ülésen – mondta a fiatal srác, aki nem sokkal volt idősebb a lánynál, de ő legalább megőrizte a lélekjelenlétét. Burns rá sem hederített.
– Gyerünk, lépjenek hátrább! – mondta óangolul Burns. – Mennyi energia van a kocsiban?
A lány már araszolt hátra és húzta volna magával a fiút is, de az éppen ellenkezőleg előre akart lépni.
– Hé, mi a faszt akar? – kérdezte a fiú.
– A benzinmobilt akarom! Lépjen hátra! – harsogta Burns.
A fiatal férfinak leesett az álla. Nem akarta ennyiben hagyni a dolgot, és egy erőteljes rántással kiszabadította a kezét a lányéból! A mozdulat túl gyorsra sikeredett! A srác valószínűleg nem akart nekiugrani a fegyveres Burnsnek, de a férfi harcászati komputere másképp reagált a dologra. A másodperc törtrésze alatt egy gravitációs sugarat lőtt ki a fiúra, és az üvöltve elrepült vagy tizenöt métert. Olyan elementáris erővel vágódott egy tölgyfa törzsének, hogy a teste valósággal szétrobbant a becsapódás következtében.
A lány borzalmas sikoltozásba kezdett, és Burns egyszerűen ráemelte a fegyverét. Lenyomta a tűzgombot.
A lány testét a bal melle alatt verte át a fénysugár, és egy tenyérnyi darabot kirobbantva a hátából felgyújtotta az avart. A szőke lány összerogyott, és Burns visszacsúsztatta a tokjába a pisztolyt.
Mindezek olyan gyorsan játszódtak le, hogy Mark számára alig tűnt többnek, mint három-négy másodperc.
„Ki állítja meg ezt az őrültet?”
Canetti rezzenéstelen arccal nézte a véres fatörzset, aztán a lány rongybabaként összeomlott meztelen testét. Felnézett Burnsre.
– A lány tiszta munka, de mi a francot csinált ezzel a gyerekkel?
– Nem én voltam, hanem a komputer – mentegetődzött Burns, és kapcsolgatni kezdett az övén.
– A büdös francba, kapcsolja ki a szabad programot a harcászati komputerén – förmedt rá Canetti –, mert ez az idióta számítógép az első rendőrségi járőrkocsi ellen lehet, hogy atomtámadást hajt végre!
– Ne pofázzon, Canetti, hanem üljön be a kocsiba! – harsogta a szenátor, aztán kinyitotta az első ajtót és matatni kezdett a rádió körül: – Hol lehet ezt a vacakot kikapcsolni?
Behajolt a kocsiba.
Vannak olyan pillanatok, amikor a nyulak oroszlánná változnak és a középszerű figurákból hősök lesznek. Az úgynevezett „kisembernek” mindig nyitva áll a lehetőség, hogy örökre fennmaradjon a neve, csak egy valami kell hozzá: bátorság… és talán még valami! A megfelelő pillanat! Ha egy ember régóta tervez valamit, s eljön a megfelelő pillanat, akkor már nem mérlegel… ezzel túl sok idő menne el… hanem cselekszik! Mark nem volt gyáva ember, és megadatott neki az az isteni kegyelem, hogy felismerjen egy ilyen pillanatot!
Mark Wilson a következő pillanatban magragadott egy követ, amely a lábánál hevert, és egy iszonyatos ütést mért a szenátor tarkója fölé, aztán még egyet… Meg egy harmadikat is!
Burns négykézlábra zuhant. Úgy üvöltött, mint egy megveszett sakál, de nem ájult el. Megpróbálta a hatalmas és életerős testét kimozdítani a kocsiból. A jobb keze a csípőjénél matatott, és Mark legnagyobb elképedésére sikerült előrántania a fegyverét. A komputer nem segíthetett rajta, mert egy perce kapcsolta ki.
Hiba volt. Mark egy dinamikus mozdulattal rácsapta az ajtót a férfi csuklójára, és a fegyver kirepült Burns kezéből. Mark kinyitotta az ajtót, aztán úgy rúgta fejbe a férfit, hogy valósággal beletört minden lábujja. Burns feje nagyot koppant a küszöbön, és akkor Mark rácsapta a fejére az ajtót. Többször!… Nem számolta, hányszor! Talán tízszer.
A vér úgy spriccelt, mint a vágóhídon, és Mark önmagából kikelve ordítozott:
– Baszd meg az anyádat, te állat!
Ezek a pillanatok teljesen kiestek Mark emlékezetéből! Az térítette magához, hogy észrevette Canettit.
A férfi hanyatt-homlok menekült, de hasra esett egy kupac avarban…
Mark kitárta az ajtót, és a véres gumiszőnyegről felkapta Burns pisztolyát. Két marokra fogta a fegyvert, és a kocsi tetején megtámasztva a kezét Canettire szegezte.
– Állj meg, a kurva anyád!… Nehogy megmozdulj!
Mark megkerülte a kocsit, és a fegyver csövét megpróbálta folyamatosan a földön kuporgó alakon tartani.
– Álljon föl, Canetti! – kiáltott rá. Az öreg férfi felállt.
– Emelje fel a kezeit! Ha a zsebébe nyúl, lelövöm!
– Ha lelő sohasem jut vissza a XXIII. századba – mondta csendesen Canetti.
Ez nyilvánvaló volt.
– Tegye a két kezét a fejére, és forduljon meg!
Canetti engedelmeskedett. Megfordult. Az arca furcsa mód nyugodtnak tűnt.
– Mi a fenét akar, Wilson? Ki maga, a Katedrális ügynöke?
– Még portás sem lehetnék ott! Gyerünk, Canetti, induljon előre, és jöjjön át a kocsi túloldalára… Keze a fején!
Canetti teljesítette a parancsot. Megkerülték a kocsit, és Mark anélkül, hogy levette volna a tekintetét a férfiról, óvatosan lehajolt és lekapcsolta a harctechnikai övet Burns derekáról. A szenátor még mindig mozdulatlanul hevert. Hatalmas teste tehetetlenül hevert az avaron, a feje pedig félig bent volt a kocsiban. Az ülés, a küszöb és az avar csupa vér volt. Ha Burns ebbe nem halt bele, akkor titániumból van a koponyája. Mark a szíve szerint legalább egy tucatszor belelőhetett volna, de sokkal jobbat „eszelt” ki!
– Nagyobb szenvedés lesz neked, ha nem halsz meg – morogta Mark, és óvatosan, anélkül, hogy levette volna a tekintetét a lány holtteste mellett álló tudósról, kiforgatta a szenátor zsebeit. Burnsnél talált egy korabeli igazolványt. Mark szétnyitotta. Egy teljesen jelentéktelen névre volt kiállítva, és minden bizonnyal kitűnő hamisítvány. Mark egyszerűen ledobta a férfi hátára. Talált egy doboz szivart, és gyorsan eltüntette a saját zsebében. Burns a szétszedett automata fegyvert egy tokban hordta keresztbe vetve a hátán. Mark arra gondolt, hogy ezt is elveszi, de nem akart vesződni a szíjjal, aztán mégis meggondolta magát. Lecsatolta a puskát. Burns felnyögött.
Mark gyorsan felállt, és a fegyverövet átvetette a vállán, mint egy cowboy a lekapcsolt nyerget, aztán intett a fegyverével Canettinek.
– Gyerünk vissza az időgéphez!
– Burns? Lehet, hogy nem halt meg! – jegyezte meg a tudós.
– Örülnék, ha túlélné! – mondta Mark. – Itt marad a XX. században!
– Ezt nem teheti meg vele.
– Bármit megtehetek, Canetti!
– Ez az ember a Novus Ordo Seclorum pearlje!
– Nem tudom, miről beszél, Canetti! Ezt az embert John Smithnek hívják és dallasi lakos! Na, induljunk vissza a géphez, Canetti, és nagyon vigyázzon, mert ha megmozdítja a kezét, szénné égetem a lábát!
Nem volt mit tenni. Canetti elindult. Mark magabiztosan haladt mögötte. Burns erősödő nyöszörgését elnyelte az őszi erdő zaja…

Bekötötték magukat, Mark továbbra is a férfira szegezte a pisztolyt. A keze izzadt.
A neheze még hátra van…
– Induljon vissza! – adta ki az utasítást Mark.
– A tízperces beállítás jó lesz – kérdezte fáradtan Canetti. Már előre félt Aleistertől, aztán váratlanul megnyugodott. A gárdisták fél kézzel elintézik Wilsont, és akkor visszatér majd a szenátorért.
– Jó lesz a tízperces beállítás? – ismételte meg a tudós.
– Miről beszél? – tudakolta az újságíró.
– Nagyon be lehet rezelve, ha ennyire nem figyelt odafönt. Mondtam, hogy az automatika tíz percre van beállítva! Pontosan 20:30-kor indultunk, tehát ha nem változtatok a beállításon, akkor 20:40-kor jelenünk meg az állványon…
– Nem gondolja komolyan maga idióta, hogy vissza akarok menni Burns kastélyába! – vágott közbe Mark.
– Hát akkor hova a francba akar menni? – kérdezte idegesen Canetti.
– Rakja le január 23-ra Párizs mellé!
– Maga egy idióta! – harsogta Canetti. – Nem tudom letenni az indulásunk előtti pillanatra! Ha 25-én 20:30-kor indultunk, akkor nem tudom önnek letenni 23-án se Párizsban, sem az anyja valagára!
Canetti nagyon meggyőzőnek tűnt. Marknak eszébe jutott az az éjszakába nyúló beszélgetés, amit Burnsszel tett vacsora után. Burns az időgépről beszélt, és mintha a standard időproblémát emlegette volna…
– Ezt hívják standard időproblémának, ugye? – kérdezte az újságíró.
– Nem is olyan hülye maga – sziszegte Canetti. Mark meg se hallotta.
– Milyen időintervallumon belül tudja letenni?
– Harminckét percet töltöttünk idelent, tehát 20:30 és 21:02 között bármikor megérkezhetünk! E két időpont előtt és után nem!
– Oké – mondta Mark. – Akkor tegye le 25-én fél kilenc és kilenc között Párizs mellé…
Canetti megpróbált nem ordibálni. A keze ökölbe szorult és lehunyta a szemét. Úgy magyarázott Marknak, mint egy hülye gyereknek.
– Figyeljen rám, Wilson, ha jól figyel… akkor megértheti, amit mondok! Egy mobil rendszerű időtransz egységet építettem, vagyis a jelenből indulva bárhová letehetem és nem kell az ugrás előtt a helyszínre szállítani. Ez a technológia fejlettebb, mint a Katedrális hasonló technológiája. Persze, nincs olyan korszerű, mint a vonósugaras módszer, de olyat nincs módom építeni… A lényeg a következő: a START hasonlóan a Katedrális vonósugaras és időtransz kabinjaihoz, csak arra a pontra tud visszatérni, ahonnan elindult. Ez az időgép, amelyben ülünk, ugyan mobil rendszerű, de csak lefelé az időben. Wilson, ha maga vissza akar térni a XXIII. századba, akkor a megadott időintervallumon belül csak Burns kastélyába mehet vissza… Nem tudom, megértette-e, mert ha nem, akkor még egyszer elmagyarázom…
Mark szótlanul nézte a férfit. Vannak pillanatok, amikor tudjuk, biztosan érezzük, hogy a másik igazat mond. Mark továbbra sem mozdította el a lézerpisztoly csövét a férfiról. Eszébe jutott valami.
– Na, akkor figyeljen rám, Canetti! Visszatérünk Burns kastélyába, de nem nyitjuk ki az ajtót és nem dobunk csókot Aleisternek, hanem szépen elindulunk és visszamegyünk az időben három napot, aztán leteszi nekem Párizs mellett egy ugyanilyen erdőben…
Mark rosszat sejtve elhallgatott, mert meglátta Canetti arcát.
– A START-ot nem tudom letenni az indulás időpontja előtti száz évben és az időszámításunkat megelőző években sem. Ha 2295-ből indulunk, akkor legalább 2195. alá kell mennünk, mert különben energiává sugárzódnánk szét! A Katedrális képes visszamenni akár pár órát is az időben, de mi nem.
„A Katedrális, már megint a Katedrálist
Ebben a pillanatban Marknak eszébe jutott valami. Egy ötlet! Az első pillanatban csupán egy parányi gondolat volt, aztán egyre nőtt, és a végén úgy merült fel benne, mint egy megfáradt világháborús tengeralattjáró az Atlanti-óceánon.
„Pompeji 64. június.”
Tucatszor nézte meg Tess üzenetét! A lányt azért mentette meg a Katedrális, mert szüksége volt rá Pompejiben. Mark bármennyiszer is nézte meg az üzenetet, a pontos dátumra nem emlékezett. Viszont tudta, meg kell tennie, mert ez az utolsó és egyetlen esélye! Minden más esetben Burns embereinek a karjába futna…
„Úristen!”
„Nem, ez képtelenség… Nem tudom megtenni!”
– Döntött már, Mr. Wilson? – förmedt rá Canetti. Élvezte e férfi zavarát, mintha a fegyver megremegett volna Mark kezében.
– A fenébe is, most június 7-e vagy 17-e? – motyogta maga elé Mark.
– Tessék? – ordította a vézna tudós és Mark hirtelen ráemelte a pillantását. Amikor Canetti belenézett ebbe a szempárba, érezte, hogy kirázza a hideg. – Mire készül, maga őrült? – kérdezte rekedten.
Mark időközben meghozta élete legfontosabb döntését:
– Induljon 64-be, Canetti! A pontos dátum és helyszín június hetedike és Pompeji városa!
– Nem érti meg, hogy nem tudok felfelé menni, mert ez olyan, mintha az indulásunk előttre érkeznénk? – kérdezte a tudós.
Mark először nem értette, hogy Canetti mit akar ezzel mondani, aztán „beugrott” neki. A tudós azt hiszi, hogy 1964-ről beszél!
– Nem arról beszélek, hogy menjen felfelé egy évet! Nem 1964-ről beszélek, hanem a Krisztus születése utáni 64. évről és nem a pompejii romokat akarom látni, hanem a virágzó ókori várost! Azt akarom, hogy oda vigyen le! Amikor elindultunk, azt mondta Burnsnek, hogy lefelé tudunk ugrálni! Na, akkor most ugorjunk egyet, Canetti!
A tudós rémülten pislogott.
– Megőrült? Mit akar maga ott? – rémüldözött a tudós.
– Találkozni a Katedrális harcosaival… és egy nővel – felelte csendesen Mark.
– Túl közel vagyunk ahhoz a határhoz, amelyen nem tudunk átlépni, Wilson. Ha oda lemegyünk, akkor lehet, hogy soha többé nem leszünk képesek majd feljönni a XXIII. száz…
Mark a hüvelykujjával felnyomta a fokozatszabályzót, és Canetti homlokára emelte a fegyver csövét.
– Pompeji, 64. június 7-e! – közölte.
Canetti megpróbált logikusan érvelni. Egyértelmű volt számára, hogy Mark megőrült.
– Wilson, térjen magához! Ez több mint kétezer év! Ezt a hatalmas ugrást a szervezetünk nem viselné el speciális felkészítés nélkül, és vegye azt is figyelembe, hogy egyikük sem ismeri a kort. Nem ismerjük a nyelvet és a történelmi szituációt. Nincsenek korabeli térképeim és nem ismerem a domborzati viszonyokat…
Mark tisztában volt vele, hogy őrült dologra akarja rákényszeríteni a tudóst és önmagát, de egyszerűen nem volt más választása! Tess üzenetéből biztosan tudta, hogy a lánynak Pompejibe kell menni a 64. év június hónapjába, mert a hetedik napon lelőnek valamilyen műholdat odalent-ről… Kik lövik le és miért?… Ez már egyáltalán nem érdekelte.
Mark rosszul emlékezett valamire! A szondát nem hetedikén, hanem tizenhetedikén érte a lövés. Ő is tudta, hogy nem biztos az időpontban, ezért inkább a hetedikét választotta.
„Inkább előbb legyek ott, mint később! Ha nem találkozom Tess-szel, akkor örökre ott maradok!”
– Wilson, térjen észhez! – kiabált Canetti.
– Pompeji, 64. június 7-e – mondta Mark, és az ujjával megérintette a tűzgombot.
Canetti holtra vált arccal nézte a férfit, és az ajkai remegni kezdtek.
– Nincs… nincs korabeli térképem.
Marknak olyan hangja volt, mintha a túlvilágról beszélt volna.
– Azt mondta Burnsnek, hogy lefelé bárhova tud ugrani, tehát vannak világtérképei! Válasszon egyet, és keresse meg rajtuk Pompejit, a romvárost!… Egyszer voltam ott kiskoromban… Van ott egy folyó! Valamelyik itáliai térképen keresse meg a folyót, és a gépet rakja le a partjára! Az a folyó az ókorban is ott volt… Csinálja, Canetti!
Canetti remegő kezekkel nyúlt a pult felé. Üvöltött, káromkodott és úgy zokogott, mint egy taknyos gyerek, de azért megcsinálta…
Megcsinálta.
Iszonytató fényesség és fájdalom hatolt Mark koponyájába…

Amikor magához tért, érezte, hogy csupa vér! Az orrából és a füléből még mindig patakzott, aztán a szájában is megérezte a fémes ízt.
Rosszul volt.
Ismét olyan csönd vette körül, mint ha egy kriptában lenne, de még a műszerpult is elnémult. A képernyők sötétek voltak, mint egy végtelen alagút bejárata.
A kabinban fojtogató füst gomolygott, és Mark köhögni kezdett. Letörölte a vért a kabátujjával, és kikapcsolta az övét. A kezét olyan nehezen tudta mozdítani, mintha ólomból lenne.
– Canetti – nyögte Mark, és tapogatózni kezdett a férfi felé.
Megtalálta. Canetti ülése kiszakadt a helyéből, és a férfi arca csupán egy véres torzó volt a műszerpultra borulva. Halott volt.
Mark egyre jobban kezdett köhögni, és tudta, azonnal ki kell innen jutnia, különben megfullad.
Áldotta az eszét, hogy egy kicsit odafigyelt, amikor Canetti a XX. században kinyitotta az időgép ajtaját. Megpróbálta felidézni magában, hogy melyik gombot kell megnyomni és melyik kart kell…
„És ha nem működik?” – villant belé a gondolat.
Működött!
A zsiliplap félrecsusszant, és a füst meglódult. A nap vakító fénye betódult a kabinba, és Mark a kiszakadt ülések és műszerek között botladozva, szinte már félig megfulladva kibotorkált a fényre.
Iszonyú meleg tombolt. Az ég olyan kék volt, mint egy festő vásznán, és a nap vakítóbbnak tűnt ezer atomrobbanásnál.
Marknak még arra sem maradt ereje, hogy körülnézzen. Térdre esett és arcra borult. A keze vizes homokot markolt. Elvesztette az eszméletét.

Nem tudta, mennyi ideig lehetett eszméletlen. Amikor magához tért, legelőször a közeli folyó hullámainak csobogását és a madarak csicsergését hallotta meg. A levegőnek fantasztikusan jó illata volt.
Felnézett…
Amit először meglátott, egy bőrsaruba bújtatott láb volt. Kitörölte szeméből a homokot.
Rengetegen álltak körülötte.
Mark érezte, hogy a hátára fordítják. A nap vakítóan tűzött a szemébe és hunyorognia kellett.
Legalább tíz lándzsahegy meredt a mellének.
„Úristen!”
Katonák voltak. Római katonák.
– Quid tibi nomen est?
Mark felnyögött. A hang újból felcsattant:
– Quis tu es?
– Menj a francba! – nyögte Mark, és ismét elájult. Mark egy héttel megelőzte az intervenciósok érkezését…

2295. január 26. Katedrális

A FÉRFI előtt láthatatlan kezek félrehajtották a vastag bársonyfüggönyt, mire mögötte feltárult a belső szentély, ami a székesegyház legtitokzatosabb helyisége volt. Rajra kívül senki más nem léphetett be ide, és a kis szoba már végtelen idők óta őrizte minden titkát.
A férfi felvett egy nyitott könyvet az asztalról, de nem kellett, hogy lapozza. A könyv lapjai maguktól, minden érintés nélkül pörögtek át, aztán megálltak valahol.
A férfi leült egy székbe, és félhangosan, mintegy saját magának felolvasta a megfelelő sorokat:
– „De nem kímélte sem népét, sem a Város falait.” Beszélgetés közben ezt a sort idézte egyszer valaki: „Ha meghalok, a földet tűz eméssze el. Sőt”, mondta Néró, „még az életemben”, és így is cselekedett. Ugyanis mintha bosszantaná az ódon épületek csúfsága, a girbegurba, keskeny utcák látványa, felgyújtotta Rómát…”
A férfi kezében becsukódott a könyv, és alázatos mosollyal az arcán letette egy alacsony asztal sarkára.
Felállt.
A helyiség túlsó végén egy villódzó energiamező mögött egy japán kard látszott. A férfi kinyúlt érte, és az energia kikapcsolt. Mindenki mást halálra sújtott volna a zöld villódzás, de ő most gond nélkül kezébe foghatta a fegyvert. Amikor megérintette, emlékek tolultak fel benne…
Elérzékenyült.
Kisvártatva visszatette a fegyvert, és kilépett a szentélyből.
A másik szobában Cornelius Hands állt, és a lovagrendi köpenyével a vállán, rezzenéstelen arccal nézte a férfit, a Bíborost.
– Indítsák el az Odüsszeia akciót! – adta ki a parancsot Suger, és Hands lobogó köpenyével a sarkában, máris távozott.

2295. január 26. Tirrén-tenger, Nápolytól 200 kilométerre

Tess hirtelen felriadt…
„Elaludtam?”
A gravokopter rakodóajtaja lassan lenyílt, és az arcukba vágott a szél. A lány álmosan pislogott, és kikapcsolta a biztonsági övét. Michelle harsogása végleg magához térítette.
– Mozgás kifelé!
A csoport tagjai Kerwinnel az élen lementek a rámpán, és azonnal több tucatnyi piros ruhás technikus rajzott körülöttük. Szinte közvetlenül előttük az ellátó hajó fedélzetén ott magasodott egy ormótlan testű vitorlás. Láthatatlan gravitációs sugarak lebegtették az acélfedélzet fölött és nyomasztóan nyikorgott a tomboló szélben. Az átlövés helyszínén vihar tombolt. Hegymagasságú hullámok emelkedtek az égnek és az eső ezernyi tű gyanánt vágott az arcukba.
– Sztatikus pajzsot bekapcsolni! – jött a parancs.
Valami láthatatlan erőtér ellökte az esőt, és elindultak fölfelé a hajóban. Kerwin oldalt állt, és nézte az embereit. Ő száll majd be utolsónak. Tess nem irigyelte a katonákat, akik legalább ötvenkilónyi terhet cipeltek fejenként, és úgy néztek ki, mint valami felmálházott szamarak. Elektromos targoncák surrogtak körülöttük, és a technikusok rohangálása egy felbolygatott hangyabolyhoz tette hasonlóvá a hajót. Pszi-Tech fegyveresek őrködtek egy szállítójármű mellett. A rakomány mindössze három fémdoboz volt.
„A stockbauerek.”
Kerwin az utolsó eligazítást kapta Nicholsontól.
– Ha az ellenfél olyan technológiák birtokában van, amely kétségessé teszi az akció sikerét, akkor inkább ne bocsátkozzanak harcba! Ne feledkezzen meg arról, hogy az Összefüggések szerint arra a cenára odavárnak egy illusztris vendéget. Talán éppen a célszemélyekről van szó: rengeteg apró momentum játszhat szerepet ebben az ügyben…
– Tisztában vagyok vele, uram – mondta Kerwin.
– Helyes. – Nicholson közelebb hajolt, és a tomboló szél zúgása ellenére lehalkította a hangját. – Komolyan az a szándéka, hogy miután végzett ezzel az akcióval, a leszerelését kéri?
– Jelen pillanatban így gondolom – felelte Kerwin.
– Ha így lenne, akkor nagyon sajnálnám, ezredes.
Kerwin erre már nem mondott semmit, hanem megrázta Nicholson feléje nyújtott jobbját.
– Sok sikert, fiam! – mondta a vezérőrnagy.
– Köszönjük.
Kerwin elindult a többiek után, közben az egyik technikus fölemelt kézzel mutatta: „Tíz perc.”

Cornelius Hands a fekete színű lovagi köpenyébe burkolózva állt a parancsnoki hídon, és gondterhelt arccal szívta elmaradhatatlan cigarettáját. Már órák óta tudta, hogy a Katedrálistól függetlenül működő, ismeretlen technológia birtokában lévő „valakik” fölnyitották az evolvenst. Vele együtt Nevada is tudta, de hírzárlat volt, amit a Bíboros rendelt el.
A Bíborosnak egy másik határozott utasítása is volt: Nicholson és Kerwinék nem tudhatnak róla!
Hands nem értett semmit…

Az Anakreón parancsnoki helyiségében még sötétek voltak a képernyők, és csak a műszerek kijelzői világítottak. Klippel nyugodtan kávézott, a műanyag poharat óvatosan fogta a kezében. A gravitációs sugarakkal „kipányvázott” vitorlás együtt hánykolódott az ellátó hajóval. A XXIII. század csúcstechnológiáival felszerelt kabint az Anakreón gyomrában helyezték el, s meglehetősen szűkre volt szabva a hely.
Michelle és Holecka becsatolták magukat az áramvonalas kezelőszékbe, és kíváncsian szemlélték a látványt. Ha ezt az egészet Nevada valóban három nap alatt építette fel, akkor odalent a sivatag alatt vagy nagyon gyorsak, vagy csupán kapkodtak. Michelle-nek különösebben nem tetszett a dolog.
– Mondja, Klippel, megbízható ez a kávédaráló? – kérdezte a nő.
– Perceken belül megtudjuk – jött a válasz. Kerwin nyomakodott be a szűk nyíláson.
– A parancsnok – súgta oda Michelle a fiatal technikusnak. Klippel fölegyenesedett, és a kezét nyújtotta.
– Hello, uram! William Klippel vagyok, alfa besorolású technikus.
– John Michael Kerwin, az akció parancsnoka.
– Már sokat hallottam magáról, uram, örülök, hogy megismerhetem – mondta Klippel.
– Lehet, hogy hamarosan bánni fogja – nevetett Kerwin, és leült az egyik helyre.
Az irányítóhelyiségben csak négy kezelőszék volt. Az intervenciósok a hajó különböző pontjain csatolták be magukat, ugrásra készen várva azt a pillanatot, hogy az ókorban legyenek, amikor pillanatok alatt majd a fedélzeten kell lenniük teljes fegyverzettel és láthatatlanul.
– Hány ugrása volt eddig? – kérdezet Kerwin Klippeltől, miközben a férfi bekapcsolta a térkiértékelést végző komputer.
– Húsz fölött vagyok – válaszolta a fiatal technikus.
– Volt már az ókorban?
– Még nem. De azt hiszem, most sem látok majd sokat belőle.
– Ne bánkódjon, mi sem nézelődni megyünk… Maga szerint mi ennek a bárkának a gyönge pontja? – tudakolta az ezredes a technikustól.
–	Azt hiszem, a hidraulikus rendszer.
Michelle Kerwinre pillantott.
– Lehet, hogy mégis ki kell majd kötnünk?
– Hamarosan kiderül… 
A képernyők feléledtek.

Az Anakreón egy másik pontján Tess is bekapcsolta a biztonsági övét. Lehunyt szemmel várta a pillanatot, és a szíve úgy dobogott a mellkasában, hogy azt hitte, menten kiugrik a bordái mögül. Sokszor megkérdezte már a többiektől, hogy milyen érzés lesz, de még mindig Kerwin hasonlata volt számára a legtalálóbb: „Mintha kapna egy hatalmas pofont és utána beleesne egy kád jeges vízbe.”
Azzal hiába nyugtatgatta volna magát, hogy volt már ilyen élménye, miután az akciócsoport kihozta az MGM stúdióból. Handstől tudta, hogy utána felhozták őt az időben egy napot, de mivel nem volt az öntudatánál, így nem is emlékezhetett rá. Különben is, egy nap felfelé, az korántsem olyan érzés, mint kétezer-háromszázhúsz év lefelé…
Tess félt egy kicsit.
„Erre miért nincsen még valami védőoltás?”
Az átlövés előtti órák orvosi vizsgálatokkal teltek és tucatnyi oltást kapott. A legnagyobb döbbenetére még olyat is, ami az összes létező ókori méreggel szemben immúnissá teszi…
„Csak nem akarja megmérgezni valaki „Nauszikaát?”
Mindenkit sterilizáltak – a felszerelést is –, nehogy valami korabeli vírust vagy baktériumot átvigyenek. A kiképzőközpont orvosa szerint egy XXIII. századi hétköznapi meghűlés akár halálos tünetekkel is járhat, ha egy ókori ember kapja meg.
„Mintha a vírusok is alá lennének vetve valami evolúciónak?”
Tess rádöbbent, hogy azért csaponganak a gondolatai, mert szeretné elterelni őket attól, hogy perceken belül atomjaira bomlik majd a teste és száguldani kezd lefelé valami evolvenciának nevezett őrület mentén…
A lány felsóhajtott, és a kézfejével megtörölte a homlokát. Egy sötét és szűk folyosón ült. A speciális ülés a falba volt süllyesztve és meglehetősen biztonságosnak tűnt, de ez cseppet sem nyugtatta meg. Annak viszont örült, hogy nincsen egyedül. Tőle pár lépésnyire Cynthia ült. Ügyes mozdulatokkal csavarta fel a szőke fürtjeit és tűzte a feje búbjára. Olyan nyugodtnak tűnt, mintha csak egy garden partyra készülne.
– Cynthia! – szólította meg a nőt Tess.
– Nyugodj meg, nem lesz semmi baj – mondta a szőke nő, és biztatóan rámosolygott.
– Cynthia, mindjárt bepisilek…
A zászlósnak nem volt módja válaszolni, mert Kerwin hangja hallatszott a fülhallgatókban.
– Páncélt aktivizálni!
Cynthia és Tess szinte egyszerre nyúltak le az övükhöz, és a sugárkezelt speciális műanyag kifolyt a modulokból. Tess felkapcsolta a sisakot, és azonnal fájni kezdett a szeme.
„Hogy a fenébe bírják ezt ki?”
A következő pillanatokban valami félelmetes hang hallatszott az Anakreón mélyéről. Folyamatos dübörgés volt és valami fület bántó szaggatott sípolás, ami egyre kisebb szünetekkel követte egymást. A gravitációs sugarak megemelték a hajót, és a vitorlás úszni kezdett a tenger felé. Cynthia átkapcsolta a kommunikációs rendszerét Tessre:
– Ha átmentünk, azonnal kapcsold le a sisakot, mert hányni fogsz!
– Honnan tudom, hogy mikor mentünk át? – nyöszörögte Tess.
– Onnan, hogy hirtelen csend lesz – harsogta túl a bömbölést Cynthia. Az őrült sípolás eközben fület bántóan felerősödött és a dübörgés olyan erős lett, hogy Tess szinte összekuporodott az ülésen…
– Fegyverrendszerek vörös!
Cynthia bekapcsolta a sugárvetőjét, és aktivizálta az erőtereit. Egy számítógép vezérelt gyilkos organizmussá változott… Tess mondani akart valamit, de nem volt rá ideje, mert a falakat valami iszonyú fényesség verte át.
Tess Gordon átsikoltotta magát két évezreden…

Az Anakreón abban a pillanatban tűnt el a megfigyelők szeme elől, amikor a gravitációs hullámok elengedték, és lecsapódott a háborgó tengerre.
A technikusok levették a sztatikus villámlás vakító fényétől óvó védőszemüvegeiket, és úgy csapták össze a tenyereiket, mint kosarasok egy jól sikerült támadás után.
Hands és Nicholson az ellátó hajó parancsnoki hídjáról követték figyelemmel az eseményeket. A lelkesedés idefent is osztatlan, habár visszafogottabb volt. Hands egykedvűen dohányzott, majd elment a kommunikációs szobába, hogy megtegye a jelentését a Katedrálisnak. Amikor visszatért, Nicholsonnak nem kerülte el a figyelmét, hogy a férfi mennyire szótlan, szinte már magába zárkózott.
– Van valami probléma, Cornelius? – kérdezett rá a vezérőrnagy. Hands feléje fordult.
– Tegnap az esti órákban Európában felnyitották az evolvenst. Nevada azonnal jelezte a székesegyház felé.
– Ez lehetetlen – mondta meglepetten Nicholson. – Kik voltak azok?
– Nem mi, az biztos.
– Tudjuk, hova mentek? – firtatta Nicholson. Hands csak nagy sokára válaszolt.
– Először a XX. századba a 63. évbe, aztán az I. század 64. évébe a hatodik hónap elejére.
Nicholson arca elszürkült.
– Helyileg?
– Pompejibe – felelte Hands.
– Micsoda? Épp oda? – hüledezett Nicholson.
Nicholson arca szürkéből paprikavörössé változott, és a második kérdést már ordítva tette fel. Hands megérintett valamit a köpenye alatt, és ezzel kikapcsolta kettejük körül az interferenciát. A kíváncsi fülek számára áthallhatatlan fal borította be őket.
– Már nem tudtuk megakadályozni – mondta Hands.
Ez nyilván nem volt vigasz az intervenciósok parancsnoka számára.
– Az embereimnek ezt meg kellett volna mondani! – ordibált továbbra is Nicholson, de ezt már csak Hands hallotta. – Lehet, hogy éppen azok mentek le, akik lelövik majd a műholdat!
– Ebben az esetben pedig nem is lenne szabad ezt megakadályoznunk, hiszen a dolog már megtörtént – válaszolta csendesen Hands, és a nyugalma lassan átragadt az öreg katonára.
– Kerwinéket akkor is tájékoztatni kellett volna, hiszen így legalább tudnák, hogy körülbelül milyen technikai szint ellen készüljenek fel. Maga tudott erről a dologról?
– Igen.
– Miért nem jelezte ezt nekem? – tudakolta Nicholson.
– Mert a Bíboros megtiltotta – felelte Hands. Nicholsonnak kikerekedett a szeme.
– De miért, az isten szerelmére?
– Fogalmam sincs! – jelentette ki Hands, és amikor Nicholson meglátta a pillantását, azonnal tisztában volt vele, hogy ez a legendás időutazó ezt a dolgot nem fogja ennyiben hagyni.

HARMADIK KÖNYV

POMPEJI

„Végre Neapolisban lépett föl első ízben, a színházat ugyan hirtelen földrengés rázta meg, de ő tovább énekelt, míg csak a megkezdett dalnak végére nem jutott.”

Suetonius: NÉRÓ 20.

I.

AZ ÉVMILLIÓKKAL ezelőtti vulkánkitörés, amely formálta és alakította a tájat, máig is jól látható nyomokat hagyott maga után. A kataklizma hevességéről az a kilométer hosszú lávafolyam tanúskodik, amely a vulkán délkeleti oldalán leömölve megkövesedett fennsík gyanánt áll a tenger lábánál. A fennsíktól délre a Sarnus folyó torkolata, keletre pedig lankás dombok sokasága oldódott fel a termékeny itáliai síkságban. Nyugatról a Földközi-tenger csillámló kékje sugárzott a mediterrán napsütésben, északon pedig ott magasodott a sötétlő hegy, szinte uralva a tájat az elpihent vulkánok borzongtató nyugalmával, míg végül a campaniai földeken megjelent az első ember, hogy nevet adjon a vulkánnak és a folyónak, így kezdődött Pompeji története.
A sziklás kőzetté szilárdult lávafolyamon először a Dél-Itáliába északról bevándorolt oszkok vetették meg a lábukat, és a fennsíkon alapított kis település tőlük kapta a „Pompeji” nevet. Az oszk nép szívesebben forgatta a földet, mint a kardot, így könnyen játékszerévé vált az Itáliában őshonos etruszkoknak és a partra szálló görög törzseknek, mely utóbbiak inkább kereskedni akartak, és amikor végleg eltávoztak, itt hagyták templomaikat meg isteneiket. Itália írott történelmének hajnalát a legendák ködfüggönye takarja el a kíváncsi értelem előtt, de annyi bizonyos, hogy a város igazi urai a samnisok lettek. E harcos dél-itáliai nép végleg legyőzte az etruszkokat, akik meggyengültek a feltörekvő és tehetségesen terjeszkedő rómaiakkal vívott háborúikban, majd végérvényesen birtokba vette a Vezúv délkeleti oldalán elterülő fennsíkot. Ekkoriban lett Pompeji igazi város. Az i.e. V. század végére a tehetséges samnisok a többszörösére növelték a város területét, és erős fallal vették körül. Szabályos utcahálózattal látták el, mely szinte az i.u. 79-es pusztulásáig változatlan maradt. Pompeji virágzásnak indult, és a samnis nép békében élve boldogan gondolt a jövőre, amíg határvitába nem keveredett Latium déli és Campania északi vonalán Rómával. Akkoriban még senki sem sejtette, hogy a kis római népnek milyen fényes jövőt szánnak az istenei! Amíg a többi nép terjeszkedni próbált, addig Róma hódított, és akkoriban nem volt olyan erő, amely meggátolhatta volna ebben.
Az elkövetkező emberöltők alatt Róma több esetben meghódította Campaniát, és a légiók Pompejin is átvonultak, de a büszke samnis népet nem volt könnyű megtörni. Róma módszere az volt, hogy a háborúk során legyőzött népeket a szövetségesévé tette, ám gyakorlatilag megfosztotta őket az önállóságuktól. A samnisok i. e. 91-ig tűrték a megaláztatást, és ekkor maguk mögé állítva Róma többi itáliai szövetségesét, fellázadtak a köztársaság ellen. A samnisok elszántsága és hősiessége példamutató volt minden kis nép számára, amely zászlót bontott az idegen hódítók ellen, de Róma ekkoriban már az ismert világ legnagyobb urává vált, s a háború a samnisok teljes vereségével végződött. I. e. 89-ben a későbbi diktátor Cornelius Sulla megostromolta a várost, és a samnisok meghajoltak a többszörös túlerő előtt.
Ekkor kezdődik Pompeji római korszaka, mely egészen a pusztulásáig tart. A samnis város ízig-vérig rómaivá vált. Lakosai Sulla békülékenységét bizonyítandó 87-ben elnyerték a római polgárjogot, de a diktátor nem feledve korábbi ellenállásukat, 80-ban a legmegbízhatóbb veterán légiósait telepítette le a Vezúv tövében.
Teltek-múltak az évek, és a köztársaságnak lealkonyult a napja, Sullának már csak az emléke élt tovább. A légiók már Észak-Afrikában és Britanniában emelték a római sasokat a meghódítottak feje fölé. Róma trónján egymást váltották az erős, a gyenge, a jó és a rossz császárok. I.u. 64 forró nyarán Néró volt az ismert világ ura, és Pompeji a legdicsőségesebb napjait élte ekkoriban. A császár új felesége, Poppaea Sabina korának legszebb asszonya a város szülötte volt. A város ebben az évben ott fürdött a dicsőségben és a perzselő júniusi nap forróságában. A lakosai közül senki sem gondolt arra, hogy mindössze tizenöt évük van hátra a 79-es kitörésig. 64. nyara meglehetősen unalmasnak ígérkezett.
Vihar előtti csend volt…

64. június 8. Pompeji, Marcus Tullius duumvir háza

– Félelmetes és vakító fényesség volt, amice, még sohasem láttam ilyet! Emlékszem, gyermekfejjel sokat játszottunk azzal, hogy melyikünk bír tovább a napba nézni, de még az sem volt ilyen fényes. Én önkéntelenül is elfordítottam a tekintetemet, de például a jó öreg Barbus már nem volt ilyen szerencsés. Anaximenesz, a görög orvos azt tanácsolta, hogy maroknyi havat helyezzünk a sze…
Egy fiatal nő, aki a mesélő melletti lectuson hevert, türelmetlenül összecsapta a kezét, és felkiáltott:
– Az istenekre, Crassus, már megint eltereli a szót arról, ami minket a leginkább érdekel! Hagyjuk Barbus szemét, és az öreg szolga pillanatnyi vakságát! Beszélj arról, ami mindannyiunkat érdekel, és ne fűzd úgy a szavakat, mint egy tanult görög az aeropagoszon!
Az asztaltársaság tagjai halkan felnevettek, és Crassus is velük mulatott, habár ő volt az, akit Cornelia Tullia megszólt az imént. A ragyogó szépségű nő fiatal kora ellenére méltán híres volt éles eszéről és felvágott nyelvéről. Tullius felesége volt, és alig pár évvel idősebb, mint a férje előző házasságából származó legnagyobb lánya; a férfiak mégis az asztaltársaságukban méltó helyet biztosítottak a számára.
Crassus udvariasan bólintott Tullia felé, aztán gyorsan végigfuttatta a tekintetét a triclinium körül heverő társaságon, és a tekintetekben arra a kérdésére kereste a választ, hogy: „Vajon hiszitek-e, amit mondok?” A pillantások vegyes reakciókról tanúskodtak…
Tullius a nagy melegre való tekintettel, a tricliniumot a szolgákkal kivitette a peristülionba, és a tekintélyes méretű díszes bútort, mely roskadozott a korabeli finomságoktól, most négyen feküdték körül a lectusokon könyökölve. Egy nő és három férfi. A nőről már szóltunk az imént, de most essék szó Crassusról, akit a többiek feszült figyelemmel hallgattak. Javakorabeli férfi volt, élete és vagyona teljében. Ősi kereskedő család sarja, akiről Pompeji-szerte azt suttogták, még ő maga sem tudja, hány hajója járja a tengereket Ostia kikötője és Alexandria között.
Hatalmas, elhízott teste alatt valósággal roskadozott a heverő, és az a férfi volt, aki ételben, italban és nőkben – rossz nyelvek szerint a fiatal fiúkban – sem ismert mértéket. Elbeszélése közben kinyúlt egy darab ízletes malachúsért, és beleharapott. A zsír lefolyt az állán, és Tullia egy fürt szőlő mögé rejtette fintorát. Crassus sokak szerint gusztustalan volt, de aki jobban ismerte és közel került hozzá, az tudta, végtelenül érző és gyengéd ember.
Az asztaltársaság másik előkelő tagja egy szúrós tekintetű, szikár férfi, Gaius Flavius szenátor. Az ősei Sulla seregében szolgáltak, és az elsők között voltak, akik letelepültek a samnis városban. Gyomorfájós ember lévén az orvosa eltiltotta minden nehéz ételtől, ezért most fanyar képpel rágott egy datolyát. A gyümölcsöskosarat a rabszolgák az imént hozták. A gyümölcsök zamatos és húsos testén még ott gyöngyözött a víz, mellyel megmosták azokat. Crassus számára a szenátor pillantása mindennél beszédesebb volt. Úgy tűnt, egyáltalán nem hisz abban, amit Crassus tegnap délután látott. Amíg a kereskedő meséjét hallgatta, egyfolytában csak a fejét rázta.
Az asztal legelőkelőbb helyén a ház ura ült. Marcus Tullius duumvir, Pompeji városának, ha nem is a leggazdagabb, de legfontosabb személyisége. Negyvenöt éves volt, de sokkal fiatalabbnak látszott a koránál. Nemes vonású arcéle és jellegzetesen magas homloka igazi rómaivá tették. Magas hivatala és szép felesége sokaknak volt bántó tüske a szemében, de Tullius csak mosolygott ezen. Azt a véleményt osztotta, hogy a megbízható ellenségek sokkal hasznosabbak, mint a kiszámíthatatlan barátok, és Tullia maradéktalanul egyetértett ezzel a felfogással. A házigazda meglehetősen érzelemmentesen és rezzenéstelen arccal hallgatta Crassus beszámolóját, majd miután az előző kis közjáték utórezgése is megszűnt, csupán ennyit mondott halk, de határozott hangon:
– Folytasd az elbeszélésedet, jó Crassusom, és ne hagyd, hogy Tullia kizökkentsen!
Tullia egy szőlőszemet vágott az urához, aki mosolyogva elkapta a levegőben. Összenevettek, miközben Crassus tovább beszélt.
– Nos, kedveseim, a lovaink egy csapásra megvadultak a fényességtől, és ha nincs ott Marcellus meg a jó flagrumja, amellyel tucatnyi engedetlen rabszolgát tanított már móresre, hát a szabadosaim úgy elszaladnak, hogy Capuáig meg sem állnak nagy ijedtükben. Nem is beszélve a rabszolgáimról, melyeknek többsége öszvér gyanánt megmakacsolta magát, és térdre hullott az út porában, mintha valami pogány istenség jelent volna meg előttük… Ah, az istenekre mondom, valóban furcsa látvány volt, amint sárga és kék villámok cikáznak a folyóparton. Köztünk és a jelenés közötti távolság nem volt több mint a Sarnus és a déli kapu között, de még így is elég félelmetesnek hatott. Volt valami hang is… mint amikor vásott gyermek bottal piszkálja a darázsfészket, de ez a zúgás egy csapásra megszűnt, mihelyt a fény elenyészett. Marcellusnak sikerült megnyugtatni az embereket, és a többieket megbízható emberek felügyelete mellett hátrahagyva páran előrevágtattunk…
– És persze nem volt ott semmi – morogta Flavius kihasználva a Crassus által tartott hatásszünetet, de a kereskedő észre sem vette.
– Nem mi voltunk, akik először odaértünk. A város mellett állomásozó légiós cohors járőre már ott állt a tárgy mellett…
– Tárgy? – kiáltotta Tullia, és hitetlenkedve nézett Crassusra, majd az urára.
Tullius próbálta megőrizni a nyugalmát, de a szemében csillogó kíváncsiságot már nem tudta palástolni. Intett az egyik rabszolgának, hogy hozzák a bort, majd közelebb húzódott a lectuson. Pompeji elöljárójaként a dolog mostantól hivatalból kezdte érdekelni.
– Igen, nobilissima, egy furcsa alakú ismeretlen tárgy volt. Talán akkora lehetett, mint ez a priscina – és a peristülion közepén álló tekintélyes méretű halas medence felé mutatott – és meglehetősen magas volt, mint az én tabliumon a herculaneumi villámban. A tetején csövek és oszlopok meredeztek magasan, mint a gabonaszállító hajók vitorlái és sűrű fekete füstöt okádott… Hihetetlenül különös dolognak tűnt, mondtam is Marcellusnak, hogy húzódjunk odébb, mert ha ismét fényleni kezd, hát ilyen közelségből csak izzó láva marad a szemünk helyén. Láttuk, amint a katonák óvatosan megközelítik ezt az ismeretlen valamit, aztán olyan furcsa és megdöbbentő dolog történt, melyet amíg élek, nem felejtek el. A tárgy oldala megnyílt, és egy ember botorkált elő a belsejéből, hogy menten összeessen, és elalélva terüljön el a Sarnus parton.
– Nem! – kiáltotta Tullius, és ez a feleségének szólt, aki izgatottságában valósággal felpattant a lectusról. A társaság tagjain hihetetlen izgalom lett úrrá. Flavius tágra nyílt szemmel meredt Crassusra. Úgy tűnt, föladja hitetlenkedő álláspontját. Ennyi mindent nem lehet egyszerre hallucinálni.
– Folytasd! – mondta Tullius izgalomtól rekedt hangon Crassusnak, aki jól láthatóan élvezte a szemtanú szerepét.
– Kíváncsiságunk legyőzte óvatoskodásunkat, és a lovainkról leszállva mi is odamerészkedtünk. A légiósok láthatóan zavarban voltak, de a parancsnokuknak volt annyi lélekjelenléte, hogy máris hírnököt menesztett a táborukba, és erős őrséget állítatott, hogy több kíváncsiskodó ne közelíthessen e csoda felé. Az istenekre mondom, kedves barátaim, hogy hallatlan izgatottság vett erőt rajtam, amikor odagyűltünk a földön fekvő ember köré. Reméltem, nem halt meg és módom lesz majd meghallgatnom a történetét, hogy kicsoda ő. Ember, netán valami ismeretlen ország küldötte, vagy talán Róma istenei közül való? Óh, micsoda pillanatok voltak azok! Félnem kellett volna és rettegnem ettől az ismeretlen erőtől, de a földön fekvő sebesült vérző alak olyan kiszolgáltatottnak és esetlennek tűnt, mint egy gyermek, melynek épp most kötöttek bullát a nyakába. Nem kellett sokáig várnunk, mert az ismeretlen megmozdult, és a katonák a hátára fordították. Férfi volt és fiatal, szinte még gyermek vagy legalábbis annak tűnt a számomra. Az arcán nem rémület tükröződött, hanem inkább őszinte kíváncsiság. A decurio szólt hozzá, hogy mondaná már el, ki ő és mi a neve, de ez az ember csak valamilyen ismeretlen nyelven válaszolt, és az átélt megrázkódtatástól, valamint a nyilvánvaló vérveszteségtől ismételten elalélt. Ott álltunk tanácstalanul, és nem tudtuk, mitévők legyünk ebben a helyzetben, aztán kisvártatva lóhalálában vágtatva megérkezett egy légiós csapat, amelyet Arius Marcellinus centurio vezetett. Szerettem volna ott maradni és nézni, mi történik. A dolgok kedvezően alakultak, hiszen Marcellinus engem és az egész kíséretemet visszatartott mintegy tanúként, aki mindent látott és közismert polgári személyként a szava sokat nyomhat a latban. Ezután a centurio intézkedett, hogy senki emberfia ne közelíthessen a Sarnus azon partszakaszára, ahol ezek a csodák megestek. Tehát maradnom kellett, de most már kényszerűségből, és nem bántam meg. Az egyik hátrahagyott társzekeremről átpakoltattam az amforákat, és előrerendeltem. Az ismeretlen sebesültet Marcellinus parancsára felrakták rá, és a légió táborába szállították, aztán a parancsnok utasított egy decuriót, hogy azonnal vágtasson Cornelius Aulus színe elé Neapolisba, a további parancsokért. Hátra maradt kíséretemet küldönc útján értesítettem, hogy kerülő úton jussanak be a városba és utasítottam őket, hogy hallgassanak a látottakról. Talán fölösleges óvintézkedés volt, hiszen ők csak a fényességet látták, de Marcellinus rendelte így. Aztán a lehető legudvariasabb hangon, habár katonás határozottsággal megkért, hogy a praefectus érkezéséig legyek jelen, mert ő ismeri Aulust, és tudja, hogy az első kérdése az lesz, vannak-e szemtanúk? Ekkortájt már késő délutánra járt az idő, de a legnagyobb meglepetés még hátra volt mindannyiunk számára. Marcellinus és legbátrabb harcokban kipróbált veteránjai elhatározták, hogy belépnek az ismeretlen tárgy belsejébe! Nos, kedves barátaim, abban a megtiszteltetésben részesültem, hogy én is köztük lehettem. Marcellinus először nem akarta megengedni, de emlékeztettem őt, hogy tanúként visszatartva jogom van részt venni e nem mindennapi ügy kivizsgálásában. Jogilag ugyan támadható a részemről tett alapvetés, de azt hiszem, Marcellinusnak kisebb gondja nagyobb volt annál, hogy a szavaim helyénvalóságát mérlegelje ebben a nem mindennapi helyzetben…
– Nem mindennapi… nem mindennapi… – morogta Flavius, de senki sem figyelt rá. Ha Marcus Tullius és Cornelia Tullia lába elé villám csapott volna ezekben a percekben, az sem keltett volna nagyobb döbbenetet, mint Crassus története.
„Tehát ezért zárta le tegnap délutántól ma hajnalig a sarnói utat a katonaság?” – morfondírozott magában Tullius. „Ezek szerint mégsem puszta formális gyakorlatról volt szó, mint ahogy a város vezetőségét tájékoztatták?” Tullius mérges volt, de nem mutatta ki. Nem esett nehezére, hiszen mérgét könnyedén palástolta az arcára kiült döbbenet.
– Óvatosan megközelítettük ezt az ismeretlen tárgyat, és a bátor Marcellinusszal az élen beléptünk a belsejébe! Hát, kedves barátaim, nehéz ezt szavakba önteni – nyögött fel Crassus, és többiek azonnal látták rajta, hogy még mindig az átélt élmények hatása tartja rabságban a gondolatait.
Crassus a saját szavaival megpróbálta leírni nekik az időgép belsejét. A villogó fények és kéken szikrázó monitorok világát, amely túlmutatott a korának minden racionalizmusán. Elmondta, amit látott, és ez sokkal döbbenetesebb volt a hallgatósága számára, mintha magyarázni próbálta volna a jelenségeket. Tulliusék döbbenten hallgatták, és amikor Crassus a beszámolója végére ért, sokáig szótlanul hallgattak. Tullius arca komor volt és töprengő, Cornelia Tullia zavarodottan tekergette az egyik fekete fürtjét az ujjával, mint valami gyermek, amelynek legfőbb gondja, hogy miképpen értse meg a környező és furcsa világot. A legmeglepőbb Flavius reakciója volt. A szenátor elgondolkodva szopogatta egy datolya magját, aztán így szólt Crassushoz, aki kiszáradt szájpadlással hevert a lectuson, és úgy meredt egy hatalmas ananászra, mintha tőle várna választ arra a kérdésre, hogy tulajdonképpen mit is látott tegnap a Sarnus partján.
– Megmondom neked őszintén, kedves barátom – kezdte a szenátor –, hogy az elbeszélésed elején arra gondoltam, hogy te ugyanúgy lódítasz, mint az a kamasz, aki az első hódítását színezi ki a pajtásai előtt a fürdő tepidariumában ülve. Aztán ahogy haladt előre a történeted, úgy hittem, hogy hallucinálsz, de a végén meggyőztél. Hiszen ahogy te magad voltál a katonák tanúja, melletted ugyanúgy tanúskodhatnak ők, ha valaki megkérdőjelezné az igazadat.
– Pontosan, szenátor uram. Amit láttam, azt a saját szememmel láttam, és holmi ostoba álom sem csalt meg gondolataimban…
Flavius kérdően nézett Tulliusra. A város duumvirje a tógáját igazgatta, és hitetlenkedve csóválta a fejét.
– Egyszer Alexandriában jártam – mélázott az elöljáró –, és ott találkoztam pár mágussal, akik számtalan csodát tettek, és a nép félistenként tisztelte őket. Talán ez az ember is közülük való?!… Nem, nem, nem, teljesen értetlenül állok a jelenség előtt, és azt sem értem, hogy a katonaság miért tagadta le ezt az egész dolgot tegnap este?
– Letagadta? – kérdezte meglepődve Flavius. Crassusnak az arca sem rezdült. Úgy tűnt, ő most már nem lepődik meg semmin tegnap óta.
– Igen, letagadta! Mint ahogy Crassus barátunk elbeszéléséből is kitűnt, tegnap a praefectus helyettesének a parancsára a sarnói utat lezárták. Az eseményről tegnap este értesültem Viniciusnál ülve, és azonnal a Fórumra mentem, ahol már-már kisebb csetepaté készülődött a kereskedők és a kirendelt aedilisek között. A Sarnón tucatnyi hajó horgonyzott, és az áruk meg ott vesztegeltek a parton. A rakományok többsége a keleti tartományokból érkezett vízi úton, friss hús és zöldség, amelynek minél gyorsabban a Macellumba kellene kerülnie. Ebben a döbbenetes hőségben minden gyorsan megromlik, és így érthető volt a kereskedők mérge. Jó páran a tegnapi nap folyamán nagy veszteséget írhattak fel a tábláikra. A városi tanács természetesen magyarázatot kért a katonaságtól, de Gaius Severianust az őrség be sem engedte a táborba.
– Ez felháborító! – vélte Flavius.
– Talán nem is annyira felháborító az imént hallottak ismeretében, hiszen Marcellinus nem számolhatott be senkinek a történtekről, amíg a praefectus parancsa, vagy személyesen ő maga meg nem érkezik Neapolisból.
– Azt nem értem – mérgelődött Flavius –, hogy ha Pompeji mellé rendelnek egy lovas cohorsot, amelynek egy ismert katonai haditribunus a parancsnoka… és ez is furcsa, mert nem fogok egy méregdrágán vásárolt rabszolgával vizet hordatni, vagyis egy haditribunus alá csupán egy cohorsot rendelni… akkor az miért nem marad a százada élén és miért nem azzal foglalkozik, amivel Róma megbízta, mármint a környéken elszaporodott szökött rabszolgákból összeállt rablóbandák felszámolásával? Ha már itt vannak és Pompeji eteti őket, akkor a parancsnoknak ne az legyen a dolga, hogy Neapolisban múlatja az időt!
– Nyugodj meg, öreg barátom, hisz' mindennek megvan a maga oka! – nyugtatta a házigazda a vendégét. – Elmondok valamit, amit ugyan titokban kellene tartanom előttetek, hiszen nem vagytok a városi tanács tagjai, de legyen ez a mai nap olyan, hogy ne csak Crassus barátunk okozzon számunkra meglepetést. Crassus történetére még visszatérünk, de most jól figyeljetek rám! Valóban Pompeji lakossága úgy tudja, hogy a falakon túl állomásozó légiós cohors a rablóbandák megfékezésére lett ideküldve, de ez nem igaz, és ez a század nem is az Italica légió lovascsapata. Ha megmondom nektek, hogy kicsodák ők, máris érteni fogod, Flavius, hogy miért egy haditribunus vezeti őket.
– Mestere vagy a feszültségteremtésnek, ne kínozz tovább! Kik ezek a katonák és miért vannak itt? – kérdezte a szenátor.
– Praetorianusok. Pompeji mellett egy praetorianus lovasszázad állomásozik – válaszolta Tullius.
– Császári testőrcsapatok? Mit keresnek ezek itt?
– Az uralkodó érkezését várják.
– Néró idejön? – kiáltott fel szinte egyszerre a két férfi. Tullia csendesen mosolygott. Valószínűleg őt már korábban beavathatta a férje.
– Igen – hangzott a válasz az elöljárótól. – Előreláthatólag egy héten belül érkezik majd, meglehetősen kis kísérettel és Poppaea Sabina császárnő társaságában. Itt a városban Cornelius Aulus praefectus és haditribunus praetorianusai felelnek majd a biztonságáért. A tegnapi nap folyamán Aulus minden bizonnyal Nérónál járt, aki legjobb tudomásom szerint Neapolisban tartózkodik.
– Nahát, ez hihetetlen! – csodálkozott a szenátor. – Áprilisban is ott volt, és alig úszta meg a földrengést. Ha jól tudom, utána úgy nyilatkozott, hogy soha többé nem teszi be a lábát Neapolisba. Úgy vélem, az uralkodó nem éppen következetes…
– Ez a legkisebb gond Néróval, jó urak – szólt közbe Tullia –, hiszen mindannyian tudjuk, hogy ő egyszerűen csupán hülye.
– Ezt azért ne olyan hangosan – szólt rá Tullius, és gyengéden megszorította a felesége kezét.
Pillanatokig tartó kínos csönd ereszkedett Tullius peristülionára. Tullia váratlan megjegyzése, melyről mindannyian tudták, hogy sajnos, tökéletesen helytálló kritika a császár személyével kapcsolatban, arra késztette őket, hogy maguk elé idézzék Néró vöröses szőke haját, őrült pillantását és váratlanul felcsattanó gúnyos nevetését. Néróról birodalom-szerte suttogtak dolgokat, és ezek sokkal többek voltak, mint holmi pletykák, melyekkel egyszerű emberek szórakoztatták egymást a vásárcsarnokokban és a fürdők félhomályos zugaiban. Az elmúlt években Néró több olyan tettet hajtott végre, amely méltán vívta ki maga ellen az arisztokrácia ellenszenvét. Több tucatnyi nagy múltú ismert család tagját küldte száműzetésbe vagy gyilkoltatta meg. Véreskezű despota volt, aki még attól sem riadt vissza, hogy a saját anyját megölesse, aki rossz szemmel nézte egy Acté nevezetű rabszolganővel folytatott szerelmi viszonyát.
A részegség mámorában végrehajtott kicsapongásai és az éjszakai Róma utcáin történt álruhás duhajkodásai birodalom-szerte beszédtéma volt mindenhol, az előkelők házainak átriumától kezdve a kikötői csapszékekig. Ezrek és ezrek kívánták a halálát, de mintha a megtestesült gonosz ült volna Róma trónján – tucatnyi merényletkísérlet bukott el ellene, és Néró tovább űzhette vérgőzös tobzódását.
Az egyszerű nép soraiban viszont sok híve akadt, hisz' teljesen felelőtlen módon marékszámra szórta köztük szét Róma minden aranyát.
A császár, akit „rőtszakállú”-nak és „anyagyilkos”-nak is neveztek, úgy becstelenítette meg Róma hírnevét, mintha csak ártatlan szűzleány lenne. Úgy élte az életét, mint egy állat, és sokak szerint úgy is fogja majd végezni, s akik így gondolták, nem is jártak olyan messze az igazságtól…

A rabszolgák megérkeztek a borral, és ez a kis közjáték végre megtörte az asztaltársaság tagjainak hallgatását. Közfelkiáltással Crassust választották „borkirálynak”, aki meghatározta a bor és a víz keverési arányát, majd aprót löttyintve a márványpadlóra a kupájából, tisztelgett az isteneknek és a ház úrnőjére emelve a díszes kelyhet, rövid üdvözletet mondott.
Ittak. A kupák visszakerültek az asztalra, Tullius pedig egy intéssel elküldte a rabszolgáit.
– Tehát Néró Pompejibe jön?… És mi okból? – kérdezte Flavius.
– Fogalmam sincs, kedves Flavius – jegyezte meg Tullius, aztán hozzátette: – Nem mindegy?
– Ahhh – nyögte a szenátor, és ebben a hangban minden benne volt. Ismét rövid csönd feszült közöttük, mintha a császár említése elrontotta volna a kis összejövetel hangulatát.
Ez a négy ember sohasem beszélt erről nyíltan egymás között, de mindegyikük gyűlölte a császárt. Hirtelen cinkostársaivá lettek egymásnak, mert nagyon jól sejtették, hogy mire gondol a másik…

A délelőtti nap egyre magasabbra hágott, és a napok óta tartó szélcsendben feszesen álló pineák árnyéka hirtelen megrövidült. A vakítóan fénylő nap bearanyozta a lectuson könyöklő társaságot, és Crassus máris úgy izzadt, mint egy cirkuszi ló. Hetek óta fullasztó hőség kínozta Pompeji lakóit, és a város fölött szinte vibrált a levegő. A város fürdőibe szinte képtelenség volt bejutni, és azok a háztulajdonosok, akik saját medencével rendelkeztek, most áldották az isteneket. A nappali nagy forróságban szinte kihalt a város, mert mindenki árnyékba menekült. Csak a vásott utcakölykök mertek szaladgálni a forró köveken az aedilisek nagy bosszúságára, hiszen minden energiájukat az emésztette fel, hogy kiparancsolják őket a városi szökőkutak medencéjéből.
Sokak számára nem is a kínzó forróság volt a bosszantó, hanem a szélcsend, amely már napok óta arra kárhoztatta a halászokat, hogy apró vitorlás bárkáikat a partra húzva jajveszékeljenek. Tullius, mint a város egyik vezető hivatalnoka csöndben káromolta az isteneket, és reménykedett abban, hogy sehol sem keletkezik tűz, amely a jelenlegi helyzetben katasztrofális helyzetet okozott volna…
Tullius felajánlotta a társaságnak, hogy vonuljanak át a ház átriumába, és hallgassák tovább Crassus történetét, amelynek még koránt sincs vége… Mindenki lelkesedett az ötletért, és bevonultak a hűvösbe. Tullius belekarolt a feleségébe, és odasúgta neki:
– Néróról egy szót se többet, mert megharagszom. Kisebb gondunk nagyobb annál, hogy ezt a beképzelt csepűrágót körülbájologjuk az elkövetkező napokban.
– Majd tartom a számat, Marcus – fogadkozott a feleség. – Hőn szeretett császárunk vajon mit keres Neapolisban? Én is hallottam arról a kijelentéséről, hogy oda többé be nem teszi a lábát…
– Elismerésre és babérkoszorúra vágyik, amit a neapolisi műértő közönség oly gyorsan szokott a ripacsok fejére kanyarintani.
– Csak nem a színházban lép fel már újból? – tudakolta Tullia.
– De igen – felelte az elöljáró.
– Itt is erre készül? – csattant fel Tullia.
Flavius és Crassus odakapták a fejüket, de mielőtt kérdezhettek volna valamit, Tullius kivágta magát.
– Kedves Crassus, szeretnénk, ha beszámolnál a történtekről… Ha emlékezetem nem csal, ott tartottál, hogy a bátor Marcellinus vezetésével felderítettétek ezt az ismeretlen valamit.
Crassus nem sokáig kérette magát. Amint a társaság tagjai helyet foglaltak az állatbőrökkel borított díszes karosszékekben, máris folytatta különös történetét.
– Hát igen… Még soha életemben nem láttam ennyi csodát egy rakáson. Csak az istenek a megmondhatói, mi ez a furcsa szerkezet, amit aztán a katonák… illetve praetorianusok, hisz' végül is azok, te mondtad nem is oly rég… elszállítottak.
– Elszállították? Nocsak! Hova szállították, kedves Crassus? – érdeklődött Tullius. Enyhén hivatalosnak tűnt a hangja, de ezt csak Tullia vette észre.
– A táborukba szállították, Cornelius Aulus parancsára! A praefectus késő éjszaka érkezett meg lóhalálában, és azonnal átvette Marcellinustól az irányítást… furcsa ember.
– Azt mondod, hogy Aulus furcsa ember? Mire alapozod ezt? – kérdezte Tullius.
– Tanúja voltam egy beszélgetésnek, ami a praefectus és a százados között zajlott le ott a Sarnus parton. Amikor Aulus megérkezett, azonnal meghallgatta Marcellinus jelentését, aztán sokáig szótlanul nézte az ismeretlen tárgyat, majd megkérdezte a századostól:
– „Szerinted mi ez itt előttünk? Őszinte választ várok!”
– „Nem tudom, uram!” – felelte a százados.
– „És ki az, aki benne volt? Mit gondolsz róla?”
– „Talán egy isten…” – monda a százados.
– … ekkor furcsa dolog történt – mesélte tovább Crassus a történetet. – Aulus visszatette a fejére a sisakját, felszállt a lovára, és onnan szólt le Marcellinusnak:
– „Istenek nincsenek!” – közölte, és parancsba adta, hogy ezt a tárgyat a legnagyobb titokban szállíttassák a táborba. Amíg az ismeretlen eredetű valami nincs biztonságosan elrejtve a kíváncsi szemek elől, addig a sarnói kapu zárassék le és ember fia ne tehesse lábát az útra!
Tullius jóízűen nevetett, és amikor értetlen pillantásokat vélt felfedezni maga körül, udvariasan megmagyarázta, mi késztette ilyen heves érzelem kitörésre.
– Cornelius Aulust több mint húsz éve ismerem. Az a kijelentése, miszerint „istenek nincsenek”, tökéletesen jellemző rá. Végtelenül higgadt gondolkodású és racionális ember, aki ráadásul kiváló katona. Nem véletlen, hogy alig negyvenévesen már praetorianus főtiszt és praefectus. Kiváló ember… igazán kiváló ember. Rómának több tucatnyi… mit tucatnyi, száznyi vagy ezernyi ilyen emberre lenne szüksége!
– Ó, látom jó véleménnyel vagy a praefectusról – jegyezte meg Crassus.
– A tűzbe tenném érte a kezem – felelte a házigazda.
– No, de hát istenkáromló! – hökkent meg Crassus.
– Miért, mert azt mondta, hogy istenek nincsenek?
– Mi másért?
– Mindannyian szoktunk áldozni az isteneknek, de mutass nekem egy olyan embert, aki valóban hisz bennük – jegyezte meg Tullius.
– Például a Vesta-szüzek – mondta Crassus, és hatalmasat böffentett az erős caecubusi bortól. A kialakulni készülő vitát Flavius vágta el.
– Ha most elkezdünk vitatkozni az isteneken – vágott közbe a szenátor –, akkor estig itt ülünk, pedig nekem hamarosan fogadnom kell a klienseimet!
– Igen, hagyjuk ezt! – zárta le a dolgot végleg Tullius. – Aulus tanúként meghallgatott?
– Igen, én is vele tartottam a táborba – felelte Crassus –, és lejegyeztette, amit tanúvallomás gyanánt elmondtam az esetről. Kihallgatta azokat a praetorianus járőröket is, akik először találkoztak ezzel a jelenséggel. Az eljárás a testőrökkel szemben igen katonás, szerény személyemmel kapcsolatban pedig meglehetősen udvarias hangnemben folyt le. Ha a te praefectus barátod istentagadó is, azt meg kell hagyni, igen értelmes és éles eszű ember.
Tullius csak mosolygott ezen.
– Gondolom, Aulus megkért arra, hogy mindezekről a dolgokról lehetőleg ne beszélj senkinek? – kérdezte a házigazda.
Crassus megvonta a vállát, és belekortyolt a borába.
– Tudod, kedves Tullius, ez nem is lepett volna meg, de Aulus meglehetősen furcsán viselkedett a végén. Ezt az ismeretlen tárgyat kora hajnalban végre a táborba szállították, ahol több összeöltött sátorponyvával takarták le, és erős őrség vette körül. Aulus ekkor utamra bocsátott a kíséretemmel együtt, de nem követelt tőlem semmilyen különös titoktartást a dologgal kapcsolatban, de még csak embereimet sem figyelmeztette, hogy hallgassanak a dolgok felől. A végén én voltam az, aki udvariasan szóba hozta a dolgot, valahogy olyan formában, miszerint a praefectus biztos lehet benne, nem tesszük közhírré az elmúlt órák eseményeit, és a táborban őrzött emberről meg a tárgyról nem beszélünk majd senkinek.
Aulus ekkor rám nézett, és a szemöldökét felvonva megkérdezte:
– Miről beszélek? Itt semmilyen idegen ember vagy ismeretlen tárgy sincs! Ha mégis úgy gondoljuk, hogy láttunk valamit, akkor inkább forduljunk orvoshoz, hisz' minden bizonnyal túl sokat tartózkodtunk a tűző napon!
Tullia felkacagott, és még a komor Flavius is teli szájjal nevetett. Tullius nevetve rázta a fejét.
– Aulus a szatíra nagymestere. Szerintem ha írna, jobban szórakoznánk a felolvasásain, mintha maga Petronius tenné ezt!
Legelőször Flavius volt az, aki a történteknek megfelelő kellő komolyságot erőltetett magára, és a felemelt kezével jelezte, hogy szólni kíván.
– Persze, mi most itt jót mulatunk a praetorianus parancsnok kiváló élcein, amivel megcélozta Crassus barátunkat, de gondolkodjunk csak el azon, hogy mi is történt tegnap délután a Sarnus partján! Ki ez az ember, aki előbotorkált abból az ismeretlen valamiből? Honnan jött és mi célból? Vajon ittléte veszélyes-e Rómára nézve és nem lett volna célszerűbb azonnal kardélre hányni? Olyan kérdések ezek, kedves barátaim, amelyek a szenátusra tartoznak, ezért azt tanácsolom neked, Tullius, hogy azonnal és haladéktalanul vidd ezt az ügyet a duumvirek tanácsa elé, és kihasználva az alkalmat, tegyél jelentést a császárnak is a történtekről! Haladéktalanul meg kell tudnunk, hogy ki ez az ember. Ki kell puhatolnunk szándékait, és lépnünk kell ebben az ügyben! Nem óhajtok teóriákat gyártani, de Crassus beszámolójának a tükrében én sem hiszem, hogy Róma istenei tettek tanúbizonyságot a létezésükről, tehát ez ügyben Aulussal értek egyet, habár ő túlságosan is keményen fogalmazott, hisz' nem azt állította, hogy ez az ember nem isten, hanem azt, hogy istenek eleve nincsenek! Ez az ismeretlen valóban nem lehet az emberek felett álló lény, mivel tudjuk Crassus beszámolójából, hogy kis híján félholtan érkezett és több sebtől vérzőn esett össze a Sarnus partján. Márpedig ha van értelme hinnünk az istenek létezésében, akkor ennek csak úgy van értelme, ha feltételezzük, hogy ők halhatatlanok, sőt, sebezhetetlenek és ékes latinsággal szólnak hozzánk. Még egyszer szeretném hangsúlyozni, hogy nem áll módomban teóriákat gyártani, de arra gondolok, hogy ez az ismeretlen egy halandó emberi lény és valamilyen távoli titokzatos ország küldötte. Tudom, hogy sok megválaszolandó kérdést tettem most fel, de csak arra kérlek, Tulliusom, hogy egyet válaszolj meg! Mit szándékozol tenni ebben az ügyben?
Tullius komoly arccal hallgatta végig a szenátort, majd így válaszolt:
– A város elöljárójaként nem mehetek el szótlanul a dolgok mellett, hiszen az a legkevesebb, hogy az én oldalamat is roppantul furdalja a kíváncsiság. Semmit sem kívánok jobban, mint szemtől szembe állni ezzel az idegennel és kérdéseket tenni fel neki. Azon kívül a dolog már csak azért is érdekel, mert Pompeji duumvir quinquennaleseként tisztában vagyok vele, hogy ezen ismeretlen tárgy a város territóriumának határán belül megjelenve ezekben a pillanatokban is Pompeji város duumviri tanácsának felügyelete alá tartozik. Ha a kérdést jogilag elemeznénk, azt mondhatnám, hogy nem a praetorianusoknak, hanem a városi aediliseknek kellene biztosítani az őrzését. A következőket tudom neked ígérni, Flaviusom: még a mai nap folyamán tiszteletemet teszem Cornelius Aulus táborában. Lehet, hogy a város duumvirje előtt letagadna mindent, de a barátja előtt ezt már nem teheti meg, én pedig a legjobb tudomásom szerint már évtizedek óta annak minősülök. Ismerve Aulust, biztosan állíthatom, hogy a jogosan felmerült kérdéseidre meg fogja adni a választ, mert addig nem nyugszik, amíg az ismeretlen szint nem vall. Nem tudom, hogy ehhez milyen eszközöket használ fel majd, korbácsot vagy szép szavakat, de biztos lehetsz benne, hogy nem vall majd kudarcot. Az, hogy „kisajátította” magának ezt a csudálatos dolgot, szerintem érthető, hiszen neki elsősorban azt kell megvizsgálni, hogy a történtek milyen mértékben veszélyesek a hamarosan ideérkező Néró számára. Mondom, ma délután meglátogatom őt és beszélni fogok vele, de amíg ez nem történik meg, addig nem áll szándékomban a dolgot nagydobra verni, és ha Aulus nem is – ekkor Tullius Crassus felé fordult –, én viszont határozottan megkérlek téged, barátom, hogy ettől a pillanattól kezdve valóban tegyél pecsétet az ajkaidra, vagyis a továbbiakban ne beszélj ezekről a dolgokról senkinek!
Flavius és Crassus egyaránt egy határozott bólintással köszönték meg Tullius szavait, s úgy látták jónak, hogy eljött a pillanat, amikor már az udvariatlansággal lenne egyenlő, ha tovább időznének Tulliusnál ezen a kora délelőtti órán. A szenátor és a kereskedő tehát kisvártatva távoztak, és Tullius kettesben maradt a feleségével.
– Tehát felkeresed Aulust? – kérdezte a nő, és felállt.
Tullius válasz helyett csak biccentett, aztán kinyújtotta a kezét, és magához húzta az asszonyát. Tullia az ölébe ült, és átkarolta a nyakát. A távolból idehallatszott a konyhában serénykedő rabszolgák halk duruzsolása és az edénycsörgés.
Valaki énekelt.
– Szeretnék veled menni – közölte az asszony.
– Miért? – tudakolta Tullius.
– Mondhatnám azt is, hogy régen nem láttam Aulust, de ez nagyon erőltetett lenne, és jogosan kinevethetnél, hiszen három hónapja járt nálunk…
– Tehát? – firtatta az elöljáró.
– Látni szeretném azt a férfit – mondta vidáman a nő.
– Ezzel nem vagy egyedül, drága Tullia – válaszolta a város duumvirje, aztán gyengéden magához vonta a fiatal nő törékeny testét, és az arcát befúrta a fehér selyembe, a felesége két keble közé.

64. június 8. Pompeji, a praetorianusok tábora

MARK WILSON a XXIII. század eltévedt gyermeke felnyitotta szemét, és ez volt az első gondolata:
„Hol vagyok?”
Egész teste sajgott, és pokoli fejfájás kínozta. Olyan érzés volt, mintha vasabroncsot húztak volna a homlokára egy szadista zsugorkötés gyanánt. A szemét csak egy pillanatra nyitotta fel, de azonmód be is csukta, mert a vakító fényesség, amely oldalról tűzött a bal keze irányából, egy pillanat alatt elvakította. Azt érezte, hogy valahol fekszik… de hogy hol?
„Sátor?”
Mark hunyorogva szoktatta szemét a vakító fényhez, és kisvártatva meglátott egy kék vászontetőt. Fájdalom hasított a nyakába, amikor megpróbálta kissé felemelni a fejét, hogy körülnézzen. Most már egyértelmű volt, hogy valamilyen sátorban fekszik egy alacsony ágyon. A derékaljat meglehetősen keménynek érezte, s megtapogatta a kezével, amely olyan nehéznek tűnt, mintha ólomból lenne, és így volt ez a többi végtagjával is. Durva pokrócot terítettek alája, és miközben a posztót tapogatta, újabb meglepő felismerést tett.
Anyaszült meztelen!
Meghallotta a hangokat, és óvatosan abba az irányba nézett. A sátor valamiféle legénységi szállás lehetett; erről árulkodtak a sorban heverő durva pokrócok a földön. A sátor oldalát egy részen egyszerűen félrehajtották, és a betóduló fényben, melyből Mark is jócskán kapott, két alak látszott. Az ajtónyílás és Mark között álltak, ezért az újságíró szinte csak a körvonalaikat látta, de annyit azért meg tudott róluk állapítani, hogy katonák.
Eszébe jutott a jelenet, amikor kibotorkált a START-ból, és találkozott a rómaiakkal.
„Római katonák foglya vagyok?”
A két praetorianus, akik Markot őrizték, halkan beszélgettek, de amikor a férfi felnyögött a nyakába hasító fájdalomtól, azonnal megpördültek, és máris villant jellegzetes rövid kardjuk a napfényben. Egy ugrással Mark mellett teremtek, és az újságíró szívét máris két penge hegye célozta.
A férfi ijedtében még pislogni sem mert, inkább visszahanyatlott az ágyra. Fáradtan lehunyta a szemét, és remélte, hogy nem ölik meg.
Az egyik praetorianus elrikoltotta magát, és fél perc sem telt belé – Mark számára egy órának tűnt –, egy köpcös, bőrtunikás férfi lépett be a sátor bejárati nyílásán. A két őr azonnal hátralépett, amint a férfi Markhoz ért, de kardjaikat továbbra is ott tartották készenlétben. A bőrtunikás Mark felé hajolt, és szótlanul vizsgálgatta. Az arca szinte fénylett az izzadságtól, és úgy szuszogott, mint egy űzött vad a hosszú futás után. Mark úgy vélte, a férfi orvos lehet. Más körülmények között jót mulatott volna azon a gondolaton, vajon mit szólna ez az alak Canetti elsősegélycsomagja láttán, de most nem volt a legjobb formában, és így csak hunyorgó szemmel bámulta a rómait.
– Hát te meg miféle szerzet vagy? – kérdezte mogorván a bőrtunikás, és felegyenesedett.
Mark természetesen nem értette, mit kérdeztek tőle (a hangsúlyból érezte, hogy kérdés lehetett), és így nem is válaszolt, de a római nem is várta el. Mondott valamit az egyik praetorianusnak, aztán egyszerűen elment.
Mark megpróbálta összeszedni a gondolatait, de a kínzó fejfájása megakadályozta ebben. Amiben biztos volt, az az, hogy megölni egyelőre nem akarják, hiszen ha így lenne, akkor már régen megtehették volna. Ez a felismerés örömmel töltötte el, nem úgy a másik: a Katedrális harcosai nincsenek itt! Ha így lenne, már kiszabadították volna! Mark egy pillanatra megrémült, mert felmerült benne egy gondolat, és ez rosszabb volt, mint ezernyi fejfájás.
Canetti megmondta, hogy a START nem fogja kibírni ezt a hatalmas ugrást! Mi van akkor, ha rossz időpontban érkeztek? Ha az időgép más korszakban tette le őket?
„Úristen!”
Nem sok híja volt, hogy pánikba essen. Ha valóban rossz időben érkezett, akkor hiábavaló volt minden. Percek óta gyötörték ezek a kínzó gondolatok, és egyre rosszabbul érezte magát, aztán ismét mozgolódás támadt az ajtóban, és a két praetorianus vigyázzba vágta magát. Mark ágya felé díszes mellvértbe öltözött, vörös köpenyes alakok közeledtek, és a férfi tudta, most fog eldőlni a sorsa idelent az ókorban.

Cornelius Aulus haditribunus és praetorianus praefectus megállt Mark Wilson fekvőhelye mellett. Hatalmas termetű és meglepően izmos testalkatú, szigorú arcvonásokkal megáldott férfi volt. Lecsatolta a díszes sisakját, és átnyújtotta az egyik praetorianusnak. Marknak úgy tűnt, legalább tízen állják körül és vizsgálgatják kíváncsi tekintettel. Zavarban érezte magát a meztelensége miatt, és legnagyobb döbbenetére a hatalmas termetű férfi – minden bizonnyal a parancsnok – elég tüzetesen szemlélgette a péniszét.
Aulus mintha gúnyosan mosolygott volna, amikor odafordult Marcellinushoz.
– Az biztos, hogy ez az ember nem zsidó! 
A rómaiak hümmögve bólogattak.
– Rabszolgabélyeg van a testén? – kérdezte Aulus az orvostól, aki válaszképpen megrázta a fejét.
– Megmarad? – kurta kérdés volt, de a válasz annál hosszabb, és az orvos adta:
– Megvizsgáltam a csontjait, és biztosra veszem, hogy egyik sem tört el, viszont a teste tele van zúzódásokkal, és egy darabig sántítani fog a bedagadt bal bokája miatt. Sok vért veszített, pihenésre van szüksége. A legfőbb gond szerintem az, hogy sok füstöt nyelhetett… Valószínűleg nagyon fájhat a feje.
– Nekem sokkal jobban fáj a fejem őmiatta, mint az ő feje a füst miatt – jegyezte meg Aulus. Töprengve nézte Markot, és az újságíró sűrűn pislogott rá. Találkozott a tekintetük.
– Az biztos, hogy nem barbár… valami van a pillantásában. Amíg aludt, nem beszélt magában? A kimerült emberekre gyakran jellemző ez az állapot.
Aulus egy szigorú pillantást küldött a két praetorianus őr felé, de azok csak rémülten pislogtak. Az orvos válaszolt helyettük:
– Nem beszélt ez semmit – mondta a hasát vakargatva.
Mindenki Aulust nézte, hogy határozzon, mi legyen az ismeretlen férfi sorsa. Aulus egyre csak Markot nézte, és a feje búbját vakargatta.
– Suetonius! – harsogta.
– Uram! – jött a válasz hátulról.
– Próbálj meg szót érteni ezzel a csudabogárral! Ne csak a kardot forgasd, hanem a nyelved is!
A Suetoniusnak nevezett idősebb praetorianus tiszt odalépett Markhoz, és a torkát megköszörülve először megszólította görögül. Reménytelen próbálkozásnak bizonyult. Marknak volt annyi alapműveltsége, hogy a nyelvet felismerte, de többre nem tellett tőle. Megrázta a fejét. Suetonius ezután valamilyen germán nyelvjárással próbálkozott, de Mark reakciója most sem volt más…
Az öreg praetorianus meglehetősen művelt ember lehetett, mert még vagy három nyelv volt a tarsolyában, ám mindez semmit sem ért.
Nagy csönd ereszkedett a sátorra, és Mark rájött, hogy hatalmas taktikai hibát vétett. Ha így folytatja, egy idő után föl fogja bosszantani őket… Át kell vennie a kezdeményezést.
Mark mutatta, hogy írni szeretne.
Először nem értették, hogy mit akarhat, aztán Aulus volt az, akinek a felismerés csillogni kezdett a szemében.
– Hozzatok egy viasztáblát! Írni szeretne!
Valaki máris ugrott, és szó nélkül cselekedett. Marcellinus intett a két praetorianusnak, akik Aulus kíséretéhez tartoztak, hogy próbálják felültetni Markot. A katonák végrehajtották a parancsot, aztán sietve visszahúzódtak.
Az egész tábor erről az ismeretlenről suttogott, és sokan rossz égi jelnek vélték. Ez a két praetorianus is azok közé tartozott, akik legszívesebben átdöfték volna egy lándzsával. Odaadták Marcellinusnak a táblát, aki szétnyitotta és átadta Marknak. Az újságíró remegő kezébe fogta a stilust, és a fakerettel körülzárt puha viaszba belékarcolta az időgép körvonalait. Auluson és a többieken nem látszott, hogy értené a rajz jelentését, de amikor Mark odakarcolta a START tetején meredező orgonasípszerű csöveket is, a praefectus bólintott.
Mark átnyújtotta a viasztáblát a praefectusnak, aztán – most jön a neheze, gondolta közben – magára bökött, majd a rómaiakra és végül a viasztáblára…
Értetlen tekintetek mindenütt…
Mark megismételte még egyszer, majd megragadta Aulus egyik izmos alkarját és minden erejét összeszedve megpróbált felkelni, miközben szabad kezével egyfolytában a viasztáblára mutogatott.
– Vigyetek oda… Gyerünk, vigyetek oda, a kurva életbe!
Mark már kezdett fáradni, aztán Aulus megértette, hogy mit akar.
– Azt akarja, hogy vigyük vissza ehhez a valamihez – közölte. Mark kívánsága nem okozott osztatlan sikert a rómaiak körében. Marcellinus meglehetősen teátrális mozdulattal a kardjára csapott.
– És ha az a tárgy egy fegyver? – firtatta.
– Úgy van! – mondták páran, de Aulus harsogása minden hangot elnyomott.
– Büszke rómaiak, mitől féltek jobban, a kardtól vagy a kéztől, ami tartja? – kiáltotta a praefectus. – Nézzetek végig ezen az az emberen, aztán aki közületek úgy gondolja, hogy fél tőle, ha fegyvert ragad, hát az legfeljebb menjen el matróznak egy gabonaszállító hajóra, mert másra úgysem alkalmas.
A rómaiak azért voltak képesek meghódítani az akkor ismert világot, mert végtelenül büszkék voltak légióikra, isteneikre és kultúrájukra.
Aulus kijelentése mindenkit szíven ütött, és a kijelentés után nem akadt köztük egy sem, aki ne mert volna szembeszállni Markkal, ha úgy hozza a sors…
Amikor Mark látta, hogy a praetorianusok felsegítik az ágyról, már tudta, hogy megmenekült és övé a kezdeményezés.
Tudta… mert látta, hogy Canetti időgépén van fordítógép!
Arra nem is mert gondolni, hogy mi van akkor, ha nem működik?!

Mark ott állt a döbbenetes hőségben a ponyvával letakart időgép előtt, és az első pillanatban tudta, hogy Burns szenátor több milliárd dolláros szerkezetének ez volt az utolsó útja. Burns, aki ott fekszik eszméletlenül az avaron 1963-ban (vagy majd csak ott fog feküdni ezernyolcszázkilencvenkilenc év múlva, ha most valóban 64-ben vagyunk), minden bizonnyal üvöltene fájdalmában, ha meglátná a START-ot mostani állapotában. Egy szakasz praetorianus lerángatta a ponyvát, és mindenki szótlanul nézte a furcsa szerkezetet. Tucatnyi kérdés merült fel Markban, és már előre félt attól, hogy egyszer majd meg kell őket válaszolnia.
„Vajon Canetti beépített-e a START-ba önmegsemmisítő szerkezetet? Ha igen, az ilyen helyzetben, mint az időgép sérülése, vajon aktivizálódik-e magától? És ha igen, akkor mi módon lehet leállítani? Ha az időgép megsemmisíti önmagát, akkor az milyen robbanás lesz?” – merültek fel a kérdések az újságíróban.
„Termonukleáris?”
– Bassza meg! – morogta a férfi.
A rómaiak ugrásra készen álltak körülötte, és tisztában volt vele, hogy csak egyetlen rossz mozdulata lehet, aztán ezek úgy szúrják keresztül, mint a rühes kutyát…
Mark mutatta, hogy szeretne bemenni a START-ba, és legnagyobb meglepetésére az a parancsnok kinézetű férfi, aki először jött rá, hogy mit akart elérni a viaszba karcolt rajzzal, bólintott.
– Gyerünk, idegen… segíts magadon! – morogta Aulus, és kivonta a kardját, mert elhatározta, hogy követi Markot oda be a furcsa zajok és fények közé.
– Uram… – kezdte volna Marcellinus, de Aulus rá se hederített. A praefectus arca átszellemült, és a centurio nagyon is jól ismerte ezt az Aulust. Jobb, ha nem mond neki ellent!
– Egy szakasz álljon készenlétben, és ha kiáltok, csak ha én kiáltok, akkor öljétek meg ezt a férfit! – mondta rekedten Aulus, és óvatosan pár lépés távolságból követni kezdte a botorkáló Markot, aki már-már ott állt a START bejárati nyílása előtt.
Marcellinus parancsára Aulus mögött felsorakozott egy szakasz, és a praetorianusok izgatottan pislogtak a téglalap alakú pajzsaik mögül. Az emberekről patakokban ömlött a víz, és tucatnyian voltak azok, akik inkább lettek volna ezekben a pillanatokban a hideg és ködös Britanniában, de korántsem az időjárás miatt…
Mark nem foglalkozott velük. Már nyeregben érezte magát. Belépett a gépezet belsejébe. Égésnyomok és felszáradt vér. A megolvadt műanyag szaga még mindig ott lebegett a levegőben. Canetti holtteste eltűnt. A tucatnyi képernyő többsége sötéten ásítozott és a többin csak apokaliptikus fényvillódzás volt látható, mely a rómaiak számára valóban döbbenetes és érthetetlen lehetett… Az irányítópult műszereinek nagy része tönkrement. Az ülések kiszakadtak a helyükből.
Aulus a START bejáratánál állt, és rezzenéstelen arccal nézte Markot.
„Vajon most mire gondolhat?” – morfondírozott magában Mark, s megpróbált rámosolyogni Aulusra.
Az időgép halkan zúgott, és az újságíró tisztában volt vele, hogy ez a reaktor hangja. Az első pillanatban az égnek állt a haja, amikor arra gondolt, hogy halálos sugárfertőzést kaphat. Csak akkor nyugodott meg, amikor meglátta a biztonsági konzolt, ami meglehetősen épnek tűnt, és nem mutatott reaktorszivárgást.
Tudta, hogy melyik az a képernyő, amelyen az időutazás adatai vannak feltüntetve, de csak a helyét találta meg. Valószínű, hogy ennek a felrobbanása ölte meg a tudóst.
A START tehát nem tudja elárulni neki, hogy hová hozta…
Mark két dolgot keresett, és az egyiket meg is találta. Ezekre a dobozokra az emberek már több száz éve vörös keresztet rajzoltak.
Mark a karjához illesztette a tűpisztolyt, és beadott magának egy neuralgicont. Aulus meredten és összeszorított ajkakkal nézte ezt a szertartást, amiről nem tudta, hogy micsoda. Azt viszont tudta, hogy mindenki őt nézi, ezért példát kell mutatnia. Összeszedte minden bátorságát, és lassan a hüvelyébe csúsztatta a kardját.
– Úgy van – mondta erre Mark, akit lenyűgözött a római bátorsága. Izgalomtól izzadt kezét beletörölte abba a könnyű tunikába, amit ráadtak, és tovább kutatott a törmelék között. Megtalálta a pisztolyt, amivel annak idején Canettit rákényszerítette a végzetes utazásra.
Mark fogta a kezében a lézerfegyvert, és tisztában volt vele, hogy ezzel itt Róma ura lehetne.
Aulus látta a pisztolyt Mark kezében, de a szeme sem rebbent. Nem tudta, hogy mi az!
Mark egy pillanatig azt forgatta a fejében, hogy lelő mindenkit, és elmenekül. Beveszi magát a környező erdőkbe, és ott bujkálva kivárja majd Tessék érkezését. Ezzel a fegyverrel a kezében legyőzhetetlen! De volt az éremnek egy másik oldala is! Ha a START valóban rossz időpontban tette le őket, akkor lehet, hogy a Katedrális csapatának érkezéséig még évek telnek el… vagy már évek teltek el? Mark azt is tudta Tess üzenetéből, hogy valamilyen intervenciósok jönnek, akik a világtörténelem legbrutálisabb fegyverzetével vannak felszerelve, de mindez mit sem ér, ha elkerülik egymást! Merjen kockáztatni? Ha örökre itt kell maradnia, mi a jobb? Űzött vadként bujkálni és félni, hogy a fegyverei mikor mondanak csődöt, netán „rómaivá” válni, családot alapítani… Ha van a Katedrálisnak minden koron átívelő misztikus hatalma, akkor most megmutatkozott, mert Mark letette a fegyvert. Élete legnehezebb döntését hozta meg!
– Ó, istenem! – suttogta Mark, amikor meglátta a földön a tenyérnyi fordítógépet.
Fölkapta, és forgatni kezdte a kezében. A legkorszerűbb típus volt, egy SHARP 006-os STRATEGIES. A parányi komputer a világ összes élő és holt nyelvén képes kommunikálni. Pozitron telep volt beleépítve, ami körülbelül annyit jelentett, hogy ha Mark most bekapcsolná és elásná valahol, egy XX. századi régész még tudná használni, ha megtalálná. Az újságíró bekapcsolta, és kiválasztotta a „klasszikus latin” programot. Lepattintotta a végéről a vezeték nélküli fülhallgatót, és elhelyezte a megfelelő helyen, aztán megszólalt:
– Üdvözöllek, római! A nevem Marcus, és békével jöttem!
A SHARP 006-os azt csinált a környezet interferenciájával, amit csak akart! A készülék „eltüntette” Mark eredeti hangját, és a másodperc törtrésze alatt fordítva a latin változatot máris tolmácsolta a férfi hangján a szöveget. Marknak csak arra kellett vigyáznia, hogy ne beszéljen túl gyorsan…
A technika túl tökéletes volt ahhoz, hogy Aulusnak leessen az álla. Ő azon lepődött meg igazán, hogy Mark karjáról és lábáról percek alatt eltűntek a horzsolások. A Krisztus utáni I. század gyermeke nézte a XXIII. század gyermekét, és viszont. Még semmit sem tudtak egymásról, de azt már sejtették, hogy barátok lesznek.

64. június 8. Pompeji, Timaiosz, a „görög” fogadója

ANGUIS a nevéhez méltó pillantással nézte a fiatal szőke leányt, aki talán tizenöt éves lehetett, de a vállán már ott látszottak a férfiak harapásának nyomai. A szinte gyermek leány lesütött szemmel állt Anguis ágya előtt, és talán azért ölelhették ilyen szenvedélyesen, mert a testének hamvas üdesége és az ártatlanságot sugárzó ibolyakék szeme felkelthette az alkalmi partnereiben a vadállati ösztönöket. A leány ára egy nyolcas volt – alig valamivel több, mint egy kupa jó erős bor –, és a görög alkalmazta a vendégek szórakoztatására.
A lánynak szörnyű élete lehetett. Amikor Anguis felszólította, hogy bújjon ki a tunikájából, felkészült rá, hogy korbácsnyomokat lát majd a lány testén. Így is volt. Anguis szótlanul nézte egy darabig, aztán megszólította:
– Nézz rám!
A férfi hangja meglepően kedvesen és udvariasan csengett. A leány ettől még inkább zavarba jött, de azért erőt vett magán, és a tekintete megállapodott az ágyon heverő meztelen és izmos férfitesten, amelynek szemérmét csupán egy bíbor színű kendő takarta.
A fájdalmas és érzéktelen szeretkezések, amelyekben tizenkét éves kora óta része volt, azt eredményezték, hogy meggyűlölte a férfiakat, és megpróbálta őket kitörölni az emlékezetéből. Ám amikor felnézett Anguisra, azonnal tudta, hogy őt sohasem fogja majd elfelejteni…
A férfi, aki az ágyon feküdt, mintha megelevenedett szobor lett volna Pompeji fórumáról, és a szeméből olyan melegség és gyengédség áradt, amelyet még sohasem tapasztalt. Ha látta volna Anguis iménti tekintetét, jobban megriadt volna, mint eddig bármikor, de most a mogyoróbarna szempár csak együttérzést és melegséget sugárzott. Éppen azt a két érzést, amelyet mindig is hiányolt azóta, hogy a rómaiak elhurcolták a hazájából. Rabszolgaként árulták, és szajhaként kelt el.

A szőke leány most már büszkén állta a római tekintetét, mintha minden fájdalma ebben a pillantásban sűrűsödött volna. Az ágyon fekvő, igézően izmos testű férfi rezzenéstelen arccal nézte a lányt. Pár lépésre állt tőle. Tunikája a földön hevert.
– Mi a neved? – kérdezte Anguis.
– Erica – válaszolta a lány.
– Hány éves vagy?
– Talán tizenöt, nemes uram… Enyhe akcentussal beszélte a latint, és érződött rajta, hogy a szókincse sem lehet terjedelmes. Csak azokra a szavakra volt szüksége, amelyek segítségével meg tudta érteni a vendégei kívánságát. Saját magát megértetni másokkal teljesen fölösleges volt. Az emberek nem voltak kíváncsiak az ő véleményére. Rabszolga volt, és szajha…
Ám ez a férfi, akihez most föl kellett mennie az emeletre, más volt! Anguis ismét szótlanul nézte egy darabig.
– Germániából származol? – kérdezte valamivel később.
– Igen – felelte a lány.
– Melyik törzs?
– Alemann vagyok… 
A férfi mozdulatlansága és rezzenéstelen tekintete már kezdte zavarba hozni a lányt, de ami leginkább kizökkentette a magára erőltetett nyugalmából, az az volt, hogy a furcsa férfi, akinek a testét számtalan harcban szerzett seb borított, most a népe nyelvén szól hozzá:
– Hány éves voltál, Erica, amikor a birodalomba hurcoltak?
A lány tágra nyílt szemmel nézte a férfit, aztán sikerült összeszednie magát, és az anyanyelvén válaszolt:
– Tizenkettő… Te beszéled a népem nyelvét?
Észre sem vette, hogy ez az első római férfi az életében, aki megengedte neki, hogy kérdést tegyen fel.
Anguis a lány mellét nézte, amely a korához képest meglehetősen fejlett volt, aztán a pillantása végigsiklott a feszes hasfalon, és megállapodott az ágyékszőrzet szőke háromszögén.
– Sok nép nyelvét beszélem – mondta a férfi, és végre megmozdult. Lenyúlt az állatbőrökkel borított padlóra, és felvette a kupáját. Belekortyolt a borba. Izmai valósággal hullámoztak a bőre alatt.
– Gyere közelebb, szeretnélek megérinteni! A kérés annyira szokatlan volt, és olyan kedvesen lett megfogalmazva, hogy a lánynak egy pillanat alatt könnybe lábadt a szeme. Bátran odalépett az ágyhoz, és ez volt az a pillanat, amikor életében először izgatta az a mozdulat, hogy egy férfikéz megérinti az ágyékát.
– Miért vagy velem ilyen kedves? – kérdezte.
Anguis válasz helyett felé nyújtotta a kupát. A lány nem értette a mozdulatot. Leszegett fejjel nézte Anguis kezét, de eszébe sem jutott, hogy a kupáért nyúljon…
– Gyerünk, vedd el, és igyál! – kérlelte a férfi. A germán lány tágra nyílt szemmel nézett rá.
– Borral kínálsz, uram?
– A partnereid nem szoktak megkínálni? – kérdezte a férfi, és természetesen tudta a választ.
– Nem… ők csak fájdalmat okoznak… nem olyanok, mint amilyen te vagy.
Anguis felnevetett.
– Nem, én nem szoktam fájdalmat okozni – mondta vidáman, de a jókedve csak egy pillanatig tartott, és az arca ismét szoborszerűvé vált.
„Ó, ha ez a lány tudná, hogy mit gondolok a fájdalomról?” Anguis unszolására a lány végre félénken megfogta a kupát, és belekortyolt a borba. A kelyhet visszanyújtotta a férfinak, aki letette az ágy mellé. A másik keze egyfolytában a lány ágyékán volt már percek óta.
– Amíg ölelnek, csókolni is szoktak? – kérdezte hirtelen a férfi, és a keze végre megmozdult. Becsusszant a lány két combja közé.
– Ritkán – felelte a lány, és újból csak a férfi kezét nézte.
– Bontsd ki a hajad! – kérte a férfi.
Csak egy mozdulat volt az egész. A lány felnyúlt mindkét kezével, és a copfjáról lehúzta a vékony bronzkarikát.
– Szereted, ha csókolnak? – firtatta Anguis.
– Nem! – A válasz kurta volt és határozott. Az azt követő kérdés is.
– Miért?
– Mert büdös a szájuk.
– És ha a tested csókolják?
A lány habozott. Anguis megismételte a kérdést, közben a tenyerét teljesen becsúsztatta a lány combjai közé… A mutatóujja nedves lett a germán lány hüvelyétől, akit életében most izgattak fel először…
– És ha a tested csókolják? – ismételte meg a kérdést a férfi.
– Inkább… inkább harapják – nyögte a lány, mert Anguis a középső ujját felnyomta a hüvelyébe. A lányt az elmúlt évek alatt brutális módon kitágíthatták… már csak ezért sem élvezte a szeretkezés gyönyörét.
„Épp az én méretem…”
– Szereted a fájdalmat? – kérdezte Anguis, és persze erre a kérdésre is tudta a választ.
„Ez a lány sem olyan, mint Palmyra.”
– Nem… nem szeretem a fájdalmat – mondta a lány, de ez inkább sóhajnak tűnt, mint határozott válasznak. Még mindig ott állt az ágy előtt, és megadóan hagyta, hogy a férfi ilyen furcsán közelítsen hozzá.
Furcsa volt és szokatlan. Eddig mindig ledöntötték az ágyra, és a száját betapasztották izgalomtól izzadt kezek, hogy ne sikítson a rátörő fájdalomtól, de amit most csináltak vele, az szokatlanul csodálatos volt…
A római kihúzta az ujját, aztán a lány legnagyobb döbbenetére lenyalta róla a nedveket.
– Germán íze van – morogta latinul, de a lány nem értette, hogy mit mond.
Anguis gyengéden, csupán az ujja hegyével megérintette a lány combját, aki „ösztönszerűen” máris tudta, hogy a férfi milyen mozdulatot vár el tőle. Az egyik lábát feltette az ágyra, és így a szemérme teljesen kitárulkozott a férfi előtt. Két kezét a csípőjére tette, és mintha elmosolyodott volna. Évek óta először. Mintha kislányból nővé vált volna az elmúlt percek alatt.
Anguis ismét megérintette a lányt a szemérménél, majd felnyomta az ujját. A lány a férfi kezének feszítette az ágyékát. Lassan lehunyta a szemét, és szuszogni kezdett…
Az ablakot takaró velarium meglibbent valami gyenge széllökésben. A fülledt meleg megmozdult a szobában, és a lány nyögései összekeveredtek az utcáról hallatszó gyermekzsivajjal…
Anguis még nem akarta, hogy a germán lány elélvezzen. Föl-le mozgó ujja most megállt, de továbbra is ott maradt a nyirkos forróságban. A lány pihegve nézte a férfit, és a bíborszínű lepel alól előmeredő péniszét. Semmit sem kívánt jobban, mint hozzábújni ehhez a római félistenhez.
„Hát a rómaiak nem csak hájas, elhízott barmok?”
– Szereted az édességet? – kérdezte Anguis, és a lánynak nem kerülte el a figyelmét, hogy a férfi barna szeme furcsán csillog. Különös és váratlanul feltett kérdést hallott, amire nem volt felkészülve, hiszen az előzmények tükrében mindenre számított, csak erre nem.
– Nagyon régen nem ettem – felelte a lány, és sajnálta, hogy a férfi abbahagyta, amit az előbb csinált ott lent… 
– Nem azt kérdeztem, hogy mikor ettél utoljára, hanem azt, hogy szereted-e?
– Igen… szeretem – suttogta a lány.
– És azt szereted, ha valami sós? 
A lány enyhén megvonta a vállát.
– Igen.
Anguis erre az igenre várt. Most kihúzta az ujját a lányból, melyen ott csillogott a nedve, és hirtelen felülve az ágyon odatartotta Erica arca elé.
– Ez sós…
A germán lány egy pillanatra nem tudta, mire vélni a dolgot, aztán észbe kapott, és váratlanul elpirult. Anguis továbbra is ott tartotta az ujját az arca előtt, és a lánynak úgy tűnt, mintha valamilyen isteni, felsőbbrendű mosoly bujkálna a szája sarkában.
– Ez sós – ismételte meg az előző szavait a férfi, de most sokkal határozottabb hangon, aztán hozzátette: – Nyald le!
Anguis a másik kezével, mellyel eddig megtámaszkodott, átkarolta a lány karcsú derekát, és még közelebb húzta magához.
A lány már azóta tudta, hogy valami furcsa és nem mindennapi fog történni vele, amióta belépett ebbe a szobába. Igen, így volt. Ez a férfi percek alatt megváltoztatott benne bizonyos érzéseket. Minden, amitől eddig undorodott, most egy csapásra izgatóvá és kívánatossá vált, mint egy érett füge a szemközti kertben, amit látni látott, de leszakítani nem tudott soha. Anguis most átnyújtotta neki ezt a fügét, és ő nem habozott, hogy megízlelje.
Lassan megfogta a férfi izmos csuklóját, és előrehajolva a szájába vette azt az ujját, ami pár pillanattal ezelőtt még az ő testében kutakodott. A germán lány szája forró volt, és apró izmos nyelve körözni kezdett a férfi ujja körül. Most már mindkét kezével fogta Anguis csuklóját, és a szemét lehunyva szopta a férfi ujját, majd azt érezte, hogy valami hihetetlenül magabiztos erő a levegőbe emeli, és visszaborul vele az ágyra.
Széttárták a combjait, és Erica várta, hogy belehatoljanak, mint oly sokszor, de tudta, hogy ez csodálatos lesz – ám más történt. A férfi váratlanul az arcát fúrta a lány combjai közé, hogy nyalja, csókolja, harapja a tüzelő ágyékát egészen addig, amíg a lány el nem kezd sikoltozni. Ám most nem a fájdalomtól, hanem a gyönyör rátörő hullámaitól, melyek felragadták és messzire sodorták egy ismeretlen tájra, ahol soha többé nem kell már félnie senkitől és semmitől, ahol a kéjvágy rak fészket számára, hogy óvja új leányát, aki végre hazatalált…
Most lett nő…

Anguis megvárta, amíg a lány elalszik a karjai közt, aztán lassan felkelt mellőle. Hátrasimította dús barna haját, és felvette a kupát a földről. A kupa felborult, és a benne lévő maradék bor kiloccsant.
Egy pillanatig önelégült arccal nézte az izzadt testű, szuszogó lány mellét, amint föl-le emelkedik alvás közben, aztán elfordult és a kupát egy asztalkára tette.
Valami koppant a háta mögött…
Anguis megpördült.
A kis csomag ebben a pillanatban állt meg a lába előtt, és valószínű, hogy az ablakon dobhatták be, erről árulkodott a még mindig libegő velarium. A férfi nem lepődött meg, és még csak az ablakhoz sem ment, hogy megtudja, ki volt, aki a csomagot felhajította. Nyilván valamilyen koszos utcagyerek, és pár asért vállalta, hogy bedob valamit azon az ablakon, amit mutattak neki.
Anguis felvette a földről a csomagot, és megtapogatta. Zsebkendőnyi vászon volt, amibe egy dió nagyságú követ kötöttek, hogy súlya legyen. A férfi a fogával tépte szét a zsinórt, és kibontotta. Benne volt az üzenet, immár a második, amióta Pompejibe érkezett:

LEGYÉL A NOCERAI KAPU ÉS AZ AMFITEÁTRUM KÖZÖTT, MA ÉJSZAKA KÖZVETLENÜL A MÁSODIK ŐRJÁRAT UTÁN. EGYEDÜL GYERE!

Természetesen nem fog egyedül menni…
Az üzenetet azon nyomban apró fecnikre tépte, és beleszórta a kupába. Vetett még egy pillantást az édesen alvó germán lányra, aztán ezt a szobát a másiktól elválasztó oldalsó velariumhoz lépett, és félrehajtva belépett.
A szíriai íjászművésznő mozdulatlanul ült a szoba közepére terített tigrisbőrön, és az isteneivel beszélgetett. Démonokkal és rémekkel. A szemét lehunyta, és az ajka halkan mozgott, habár születése óta néma volt. Anguist nem érdekelték a nő istenei, mert nem félt tőlük, de azért megadva a kellő tiszteletet az idegen hitnek, illedelmesen megvárta, amíg a nő ki nem nyitja éjfekete szemét.
A két tekintet találkozott. Hosszan nézték egymást, aztán Anguis megszólalt.
– Ma éjszaka szükségem lesz az éles szemedre és a biztos kezedre, Palmyra!
Anguis letelepedett a nővel szemben, és egy fürt szőlőt elvett a kosárból, ami a tigrisbőr mellett volt. A nő szemében megvillant valami.
Anguis jobban olvasott ebből a tekintetből, mintha márványba vésett betűket látna.
– Nem biztos, hogy tőrbe akarnak csalni, de azért jobb az óvatosság. 
A szíriai nő kurtán bólintott, mint aki tisztában van vele, hogy ma éjjel ölnie kell, ha úgy hozza a sors. Nem különösebben izgatta a dolog. Abban reménykedett, hogyha így lesz, akkor ezt íjjal kell megtennie, mert annak mestere volt…
Anguis nézte a hollófekete hajú nőt, miközben arra gondolt, vajon mit érezhetett az előbb, amikor a velariumon át végignézte a szeretkezését a germán lánnyal. Palmyra furcsa nő volt, a férfi ezt azóta tudta, amióta elválaszthatatlanul összehozta őket az istenek szeszélye… Palmyra a férfi rabszolganőjének számított, de mindketten tudták, hogy ez a szó nem fedi tökéletesen a valóságot. A szíriai nő több volt, mint rabszolga. Egyszerre volt Anguis ágyasa, társa, barátja és szerelme. Talán Palmyra az igazi szerelme? De hát még az igazi nevét sem tudja, és csak ő nevezte el így egyszerűen Palmyrának… Nézte a nő markáns, hettita őseitől örökölt egzotikusan szép arcát, a kékre festett ajkát és a keskenyre borotvált szemöldökét, melyeket egy kis korom és zsír keverékével ügyesen meghosszabbított, szinte a két halántékáig elnyújtva a vonalat.
Az íjászművész lehunyta a szemét. Hosszú szempillái olyanok voltak, mint valami fekete söprű…
– Gyönyörű vagy – mondta Anguis, és előrenyúlt, de csak a csodálatosan hímzett kaftánját érintette meg, amibe a nő öltözködött. Anguis tudta róla, hogy a sivatag leánya, de még így sem értette, mi módon bírja ki izzadság nélkül ebben a döglesztő hőségben.
A nő felnyitotta a szemét, és a tekintete mosolygott. Mintha biccentett volna a másik szoba felé. Anguis volt az egyetlen ember, akivel úgy is meg tudta értetni magát, hogy alig kellett a kezét használnia. Palmyra azt „kérdezte” Anguistól, hogy meg volt-e elégedve a flava comával?
– Igen, nagyon jó volt vele – felelte a férfi, és a szőlőt csipegette.
A nő felhúzta szemöldökét, és merengve égnek emelte tekintetét, aztán vágott egy grimaszt…
– Azt mondod, olyan szenvedélyesen szerettük egymást, mint két szerelmes? – tette fel a kérdést a nő helyett a férfi.
Palmyra a lehető legegyszerűbb módon bólintott, aztán semmi mást sem csinált, mint beharapta az alsó ajkát, és vetett egy szomorú pillantást a férfira…
– Nem volt jobb vele, mint veled – nyugtatta meg Anguis, és megsimította a nő haját, ami több száz apró copfba volt befonva és majdnem a térdhajlatáig ért Palmyrának, ha az felállt.
A nő ekkor tüntetőleg elfordította az arcát, és a Kígyó rádöbbent, hogy az előbbi kijelentésével akarva-akaratlanul, de megbántotta a nőt. Nem lett volna szabad azt mondania, hogy „nem volt jobb”, mert ebből a szíriai nő arra következtethetett, hogy „legalább olyan jó volt”, és ez sértette a büszkeségét. Márpedig az nagyon nagy, hisz' az egész Római Birodalomban nem volt még egy olyan íjász, aki vágtató lóról ötvenlépésnyi távolságból eltalált volna egy fára szögezett arany denariust… és Palmyra ezt könnyedén megcsinálta.
– Ne érts félre! – mondta kedvesen Anguis. – Az a fiatal leány, aki szinte még gyermek, vajon mit tudhat a szenvedélyről és a szerelemről? Te tízszer több tavaszt éltél meg, mint ő, és ezerszer több éjszakán át öleltek igazi férfiak. Ő azért volt most olyan boldog, mert Vénusz végre a kegyeibe fogadta. Nekem meg örült a szívem, hogy egy olyan fiatal teremtés számára hoztam el a gyönyört, akit a gaz rómaiak becstelenítettek meg és ragadtak el a hazájából, s szajhává tették, akik még arra sem méltók, hogy a tevék alomján pihenjenek meg a Negev-sivatag valamelyik oázisában…
Anguis szavaiból olyan meggyőző erő áradt, hogy a nő jelezte, megbocsát neki, de van egy kívánsága.
– És mi lenne az? – tudakolta a férfi.
Palmyrának erre már szüksége volt a két kezére. Pillanatok alatt elmutogatta Anguisnak, aki csupán színleg mutatta, hogy meglepődik, mivel pontosan ez volt az eredeti célja, habár nem olyan úton érte el, amelyen elindult volna érte…
– Tehát azt szeretnéd, hogy a germán lányt váltsam ki a görögtől, és vegyem meg magamnak?
Palmyra bólintott, de egyben jelezte, hogy nem ért mindennel egyet.
– Vagyis ne magamnak vegyem meg, hanem neked?
Palmyra fejhajtása szinte már egy bókkal is felért, mintegy megköszönve ezt az udvariasságot, de még további finomítást kért Anguistól, akinek most már egyértelművé vált a dolog.
– Á, tehát a flava coma legyen mindkettőnké?
A szíriai nő erre rábólintotta a végső igent.
Anguis a könyökére támaszkodva feküdt előtte, és már előre pezsgett a vére arra a gondolatra, hogy a germán lány szeretkezni fog Palmyrával, mert egyértelmű, hogy ez sül ki a dologból. Nagy kihívás lesz, hiszen Palmyra éppen azt imádta, azt kívánta, attól izgult a leginkább, amit a germán lány gyűlölt…
Örült, hogy a dolog így alakult. Egyébként nem véletlenül választotta a fiatal lányt a görögtől. Eleve az volt a célja, hogy megvásárolja. Hiszen ha a város felbolydul, mint a méhkas arra a hírre, hogy ő itt van, akkor úgyis tűvé tesznek érte minden zugot. Rémülten fogják keresni azt a férfit, aki Kígyónak hívatja magát, és évek óta jeleket hagy maga után birodalom-szerte.
Ezek a jelek pedig halottak, akiken ott van a jel…
Az aedilisek keresni fognak majd egy férfit, és nem is gondolják, hogy az egy nemes római patrícius, aki szíriai feleségével és annak germán rabszolgájával éppen a legelőkelőbb fogadóban lakik.
A germán lányra ezért van szüksége. S ha majd megöli azt az embert, aki miatt itt van, utána a lányt is megöli, vagy odalöki Palmyrának, akinek a karjai közt feküdni rosszabb, mint a halál, hiszen a szíriai nő őrült. Őrült, mert csak egy őrült képes egyedül lemészárolni egy egész lovas szakaszt! Őrült, mert egyszer kockára tette az életét egy római miatt, egy számára gyűlöletes nemzet fia miatt; és ez a római Anguis volt, de akkor még Viniciusnak hívták.
A férfi elmerengett, és ismételten lepergett előtte az egész élete. Hanyatt fordult a tigrisbőrön, és izmos alkarját a feje alá rakva elhomályosuló szemmel nézte a mozaikkal kirakott mennyezetet.

Az első emléke hároméves korából származott, és arról szólt, hogy egy ember halálosan megsebesít egy másikat. A sebesültet kihúzták a porondról, és a homokban véres sár jelezte a nyomát. Vinicius apja a capuai gladiátorképző iskola egyik oktatója volt, és így élete első tíz évét kardcsörtetés, pajzsdöngés és halálsikolyok között kellett leélnie. Az apja büszke volt a fiára, mert nem tűnt olyan kisfiúnak, aki azonnal az anyja szoknyájához szalad, ha valami baj éri. Vinicius értelmes és talpraesett gyermek volt, aki rezzenéstelen és szenvtelen arccal nézte, ha egy lándzsa átszaladt egy mellkason, de megkönnyezte a döglött hattyút Claudius császár dísztavában. Az anyja megrémült ettől, ám az apja, akit Brutusnak hívtak, boldog volt, és mindenkinek dicsekedett, hogy az ő fia, ha katona lesz, hát meg sem áll a haditribunusi rangig. Vinicius fejlődése töretlennek bizonyult.
Az ifjak között a Mars-mezőn tartott viadalokon kitűnt mind lándzsadobásban, mind vívásban, és elsőrangú lovassá vált. Tizenhárom éves volt, amikor a legjobb gladiátorok már megizzadtak ellene a gyakorlótéren, és a sisakjukat levéve izzadt arccal nevetve veregették a nyakigláb kamasz vállát. Tudták, ha pár év múlva csapnának össze éles küzdelemben, a fiú könnyedén megölné őket, legyen bármilyen fegyver a kezében.
Vinicius viszont nem csak a fegyverekért és a birkózásért rajongott, hanem töretlen hévvel bújta a római annaleseket, és történetírókat. A tanítói nagy elképedésére fejből idézett vissza sorokat Vergiliustól, és oly könnyedén tanult meg görögül, mintha csak madárfiókaként a repülést gyakorolná. Brutus emiatt sokat morgott, mert úgy gondolta, hogy a sok olvasás és görög szofisztika nem hasznos alapismeret egy leendő katona számára, ám Vinicius már a saját útját járta. Talán az egyetlen római ifjú volt, aki a tógája sinusában nem pénzes zacskót hordott, hanem meztelen pengéjű szaracén tőrt, ám műveltebb volt, minden hasonló korú barátjánál.
A nagy filozófus, Seneca az utódját látta benne, és nem győzött csodálkozni az ifjú azon képességén, hogy a gladiátoriskolába érkező hadifoglyokkal alig pár nap leforgása alatt már az anyanyelvükön beszélt, legyen bár az illető germán, szőke hajú gall vagy éjfekete africanus.
Teltek az évek, és Vinicius minden akart lenni, csak katona nem. Brutus őrjöngött, de a fiú csak a vállát vonogatta, és megvallotta az apjának régi vágyát: orvos lesz. Ez volt az a pillanat, amikor Brutus elfordult tőle. Számára kiugrási lehetőség lett volna, ha a fia fényes karriert csinál. A császár könnyedén osztogatta a lovagi rangot, és a fia által, aki nem mindennapi tehetséggel megáldott ifjú volt, az ő öreg napjai is bearanyozódtak volna. Brutus nem értette, hogy Vinicius miért lett ennyire más, mint ő… Aztán amikor megértették vele, ez okozta a tragédiát. Vinicius anyja hirtelen gyógyíthatatlan betegségbe esve a halálos ágyán megvallotta a férjének, hogy évek óta Krisztus, a názáreti követője, és nem távozhat el úgy a dicsőségbe, hogy ne vallaná meg bűneit: Vinicius nem Brutus törvényes fia! A tehetséges ifjú, akinek a lába előtt hevert Róma, törvénytelen gyermek és egy fiatalkori félrelépés gyümölcse még a házasságuk első éveiből… Ha Vinicius nincs akkor jelen, az apja nem hagyott volna időt a feleségének, hogy megbékélve távozzon az élők sorából, mert már villant is a tőr a kezében, hogy leszúrja asszonyát bősz üvöltések közepette, ám a fiú közbelépett. Megütötte az apját, és a ház urának segítségére siető fegyvereseket egytől-egyig megölte. A fegyveresek között szabad római polgárok is voltak, ezért nem várta meg, hogy a szenátus elítélje…
… Megszökött Rómából. Egy barátja, aki a légió magas rangú tisztje volt, elintézte, hogy Germániába kerüljön. A Publius családnevét Aminianusra cserélte, és soha senki nem kérdezte tőle, honnan jött és kicsoda ő valójában. Vinicius várta már azt a pillanatot, amikor először megütköznek a germánokkal… meg akart halni! Ám az istenek úgy gondolták, hogy neki kell megölnie másokat!
Egy év múlva decurio lett, aztán százados. Ő hallgatta ki az ellenséges foglyokat, s elemezte ki a római kémek és germán besúgók információit. Három éve volt Germániában, amikor a haditribunus magához hívatta. A praetoriumban kettejükön kívül ott tartózkodott még egy ember, akit Vinicius akkor látott először. A bíborszegélyű tógát viselő férfi nem mutatkozott be, csak annyit mondott, hogy ő az agentes in rebus tagja, és azt szeretné megtudakolni Viniciustól, lenne-e kedve a szervezetnek dolgozni? Vinicius tudta, hogy kikről van szó, és egy pillanatig sem habozott, hogy igent mondjon a kecsegtető ajánlatra. Időközben valahogy megbékélt a sorsával. Ha az istenek ilyen sorsot kívántak neki, hát nem volt mit tenni. Áldozatot mutatott be nekik, és az előjelek jók voltak…
Leptis Magnába került, az afrikai városba, ahol kiképezték. Megtanulta, hogyan kell embereket az orruknál fogva vezetni, vagy rávenni olyan dolgokra, amiket sohasem tettek volna meg önszántukból. Megtanították csendben ölni, és étlen-szomjan megmaradni egy sivatagban, vagy átúszni megáradt folyókon. Megtanulta, hogyan fúrjon meg egymaga egy hadigályát, hogy az a hullámsírban végezze, vagy miképpen kell szakszerűen a szélirányt is figyelembe véve felgyújtani egy várost. Ismernie kellett a mérgeket és a gyógyító füveket, valamint a mágikus praktikákat.
Harmincéves korára tökéletes lett, és a titkos jelentésekben csak így említették: Anguis, vagyis a Kígyó…

Mindössze huszonnyolc éves volt, amikor az agentes in rebus teljes értékű tagjává fogadta. Ez a Krisztus születése utáni 51. évben történt, és ez októberében lett császár Néró, aki új korszakot nyitott mind Róma, mind pedig Vinicius életében.
Vinicius még fiatal korából ismerte a császárt, hisz' alig volt pár évvel idősebb nála. Sokszor lovagoltak együtt a Mars-mezőn, és a vörös hajú fiatalemberen már akkor látszott, hogy uralkodói ambíciói vannak, amelyeket erőskezű despota anyja is jó szemmel nézett. Néró anyja segítségével kaparintotta meg a trónt, de amikor a nő évek múltán csak akadályt jelentett a császár számára, mert útjában állt tomboló őrületének, Néró úgy döntött, megöleti. Először egy hajóval akarta elsüllyeszteni és vízbe fullasztatni, de a merénylet nem sikerült. A történetírók szerint Agrippina még azon az éjszakán meghalt Anicetus, a Misaenumban állomásozó flotta parancsnokának a kardjától, ám rosszul tudják. A tények egészen mások. Anicetus ugyan ott volt, de a császár anyját nem ő ölte meg, hanem Vinicius, a Kígyó. Amikor átdöfte a nő méhét a kardjával, nem gondolt arra, hogy a császár anyja. A nő az ágyon csupán célpont volt. Vinicius az évek hosszú sora alatt megtanulta, hogy csak a kocsiversenyekhez kell szenvedély! Számára a gyilkosság csupán időpont egyeztetés kérdése. A gyilkosnak és az áldozatnak a megfelelő helyen kell lennie, és a többi csak az isteneken múlik.
A gyilkosság után szinte azonnal elindult a pletyka birodalom-szerte, hogy Néró volt a felbujtó, és a császár őrjöngve tépdeste bíbor palástját. Az első ötlete az volt, hogy mindenkit kivégeztet, aki egy szót is mer szólni a gyilkosságról és az ő feltételezett szerepéről a történtekben, aztán bizalmas emberei azt tanácsolták neki, hogy rendezzen circusi játékokat, és a római nép úgyis mindent elfelejt kis idő múlva, ha van más téma, amiről beszélhet. Akadt más téma: Néró elvált első feleségétől Octaviától Poppaea Sabina miatt. Octaviát száműzték, majd megölték. Az agentes in rebus minden bizonnyal benne volt a dologban, de most nem Vinicius volt az ítéletvégrehajtó, mivel ekkoriban éppen Szíriába helyezték, hogy felderítsen több sarmata hegyi rabló fészket.
Ott találkozott Palmyrával, és ott változott meg az élete: Róma ellen fordult! Minden akkor kezdődött, amikor centurioi rangban egy lovas manipulussal őrjáratra indult a hegyekben. A szakaszban, mint megfigyelő vett részt. Csak a parancsnok tudta, hogy a mellette lovagló markáns arcú százados kicsoda is valójában. Éppen időben érkeztek egy apró falvacskába, ahol az egész lakosság, az aggastyánoktól a karon ülő csecsszopókig a település melletti sík terepen tolongott, és annyira el voltak foglalva a véresnek ígérkező látvánnyal, hogy még a belovagló rómaiakra sem vetettek elítélő pillantásokat.
Rómának ezzel a törzzsel semmi problémája sem volt. Viniciusék ugyan tudták, hogy nem kedvelik őket (errefelé sem), de komoly atrocitástól nem kell tartaniuk. A nép valamilyen vesztőhely felé tolongott, de Vinicius nem látott semmilyen emelvényt vagy keresztet, amire az elítéltet felfeszítenék. A tömeg megnyílt a rómaiak előtt, akik a tisztekkel az élen előre lovagoltak. Az elítélt egy szíriai nő volt, akit most meztelenre vetkőztettek, és lefektettek hanyatt a homokra. A nőnek káprázatos alakja volt, de az életkorát nem lehetett meghatározni. Látszólag közönyösen tűrte a sorsát, amit az istenei kijelöltek számára.
– Mi volt a bűne? – kérdezte Vinicius az egyik öreget, aki fogatlan szájával vihogva ott tolongott szinte legelöl.
– Megszállták a démonok! – jött a válasz.
– Ne beszélj! És csupán ennyi a vétke, barbár? – hüledezett a férfi.
Az öreg odaugrott Vinicius lova elé, és démonűző jeleket rajzolt a levegőbe. Az elöl álló rómaiak a kardjuk markolatához kaptak, de Vinicius mozdulatlan maradt és csak mosolygott.
– Vigyázz, uram, ezekkel a praktikákkal! Ez az öreg megront minket! Ha visszatérünk Heliopolisba, áldozatot kell bemutatnunk Marsnak!
– Tévedsz – mondta Vinicius, aki értett a varázsláshoz. – Nem akar megrontani, ellenkezőleg, a nőtől akar minket megvédeni. Ki ez a nő, öreg? – szegezte neki a kérdést Vinicius az öreg szíriainak, és amikor meghallotta a választ, szinte az egész szakasz felhördült a háta mögött.
– Íjászművész! Eladta a lelkét a démonoknak, hogy mindig célba találjon!
A rómaiak hírből hallottak már róluk. Az íjászművészek odafönt éltek a hegyekben, és állítólag egy délre vándorolt hettita törzs leszármazottai voltak.
– Tehát mégsem legenda – morogta Vinicius, és előre ugratott a lovával.
A szakasz követte. A falusiak által alkotott kör közepére két lovat vezettek be, majd kötelet kötöttek a nyergekre, és a két kötél két végét a nő bokájára kötötték. Vinicius tudta, hogy mi készül, látott már ilyet a szaracénoknál, de ott két tevével tépették szét az áldozatot.
– Jupiterre mondom, ez a nő örökre szét fogja tenni a lábát – jegyezte meg a szakasz parancsnoka, aki ugyanolyan rangban volt, mint Vinicius, és a kézfejével letörölte az izzadságot tűző naptól átvörösödött arcáról.
Vinicius lekicsinylő pillantással mérte végig.
– Sohase törölje le az izzadságot – mondta aztán –, mert csak vizet veszít! Ezt a kijelentésemet tekintse pro primonak! Pro secundo, adja ki a megfelelő parancsot, és szoríttassa hátrébb a tömeget!
– Na de, uram! – hüledezett a parancsnok.
Vinicius rá sem hederített. Lepattant a lováról, és előrántotta a kardját. Egy csapás, és máris elvágta az egyik kötelet, aztán a másikat. Mindezek a dolgok olyan gyorsan történtek, hogy a tömegnek meglepődni sem maradt ideje. Ellenben semmi sem tart örökké. A zúgolódás hullámai úgy törtek fel, mintha megnyílt volna a föld, és egyszerre minden démon kiszabadult volna. A római szakasz szorongatott helyzetbe került, hiszen a centurio nem hajtotta végre a parancsot, és még mindig nem látta át, hogy cselekednie kellene. A légiósok kivonták a kardjaikat, de nem parancsra, hanem ösztönszerűen. A tömeg felől kövek kezdtek záporozni. Vinicius tudta, hogy cselekednie kell, mert ha a harag állandósul, gyűlöletté válik, és csak idő kérdése, hogy mikor indulnak meg ellenük. Elővette a tőrét, és hat lépésről a százados torkába vágta! A többi tiszt és a decurio vöröslő arccal rontott volna neki árulást kiáltva, de hirtelen meglátták Vinicius kezében a láncon függő aranylapot, amelyen még a Köztársaság pecsétjei domborodtak.
– Az agentes in rebus ügynöke vagyok! Engedelmeskedniük kell, ez Róma parancsa! – közölte.
A tisztek meghökkent arccal nézték Viniciust, aki pillanatok alatt Anguissá vedlett át. Parancsszavak és kürtök harsantak, aztán a rómaiak percek alatt szétkergették a tömeget.
A századoson kívül, akit Vinicius ölt meg, csak egy légiós sérült meg. Győzelemről ugyan nem lehetett beszélni, hiszen nem volt csata, viszont a vállalkozás kudarccal végződött, amennyiben az volt a célja, hogy az íjásznőt elfogják, azt ugyanis senki sem tételezte föl Viniciusról, hogy a nőt csupán megmenteni akarta a borzalmas haláltól. A rómaiak bekergették a lakosságot a kunyhóikba, aztán bosszankodva ellovagoltak.
A nagy kavarodásban az íjászművész egyszerűen eltűnt…

Viniciusnak az elöljárói a fejére olvasták, amiért egyszerűen magánakcióba kezdett a hegyek között, és megfedték a centurio halála miatt is. Vinicius a századosra csak a vállát vonta meg, a másik váddal kapcsolatban pedig azzal védekezett, hogy ő legalább próbálja betartatni a törvényt, hiszen a provinciákban halálos ítéletet csak Róma mondhat ki és hajthat végre!
Eltelt egy hónap, és a történtekre Viniciuson kívül már nem sokan emlékeztek. A férfi sokat gondolt a szíriai nőre, és bosszantotta a dolog, hogy ott állt pár lépésre egy legendától, és elmulasztotta lerántani róla a titokzatosság velariumát. Egy épeszű embernek, legfőképpen ha az katona, nyilván fenntartásai voltak az íjászművészek képességeivel kapcsolatban. Ezeknek a meséknek csak a fantáziáló gyermekek adhatnak hitelt. Az állítólag elveszett hettita törzsnek utánanézett a történetíróknál – volt egy kis könyvtára Heliopolisban –, de senki sem említette őket.
Ezekben a hetekben történt, hogy Octaviát meggyilkolták, és a nép, aki rajongott az előző császárnőért, ismét pusmogni kezdett Néró rémtetteiről. Az anyagyilkosság vádja újból beszédtéma lett, és a császár megrémülve a vádaktól, rettentő ostoba és végzetes lépésekre szánta el magát: az összes tanút el kell hallgattatni!
Viniciust teljesen váratlan körülmények között letartóztatták, és a Kígyó életében először csapdába esett.
A vád: ő valójában Vinicius Publius, akit a szenátus még Claudius császár uralkodása alatt a távollétében halálra ítélt gyilkosság vádjával!
Az ítélet: az elmúlt években szerzett érdemei elismerésének a figyelembevételével mindössze örökös gályarabság!
A hatalom fogaskerekei gyorsan őröltek, Viniciust a letartóztatása után alig három nappal máris útnak indították egy szíriai kikötő felé. Az őrzését egy egész manipulus látta el. Poppaea Sabina ezekben a napokban mondott igent Nérónak. A 62. év nyarában járunk, és Anguis, a Kígyó rabláncra fűzve átkelt a hegyeken a halálba, mert sejtette, hogy nem fogják sokáig életben hagyni…
Egy hegyi katlanban történt a második napon…

A manipulus parancsnoka egy tapasztalt és őszes hajú centurio egyszer csak átlőtt torokkal fordult le a lováról. Megtámadták őket.
A viszonylagos rend még inkább felborult, amikor a tisztek sorra meghaltak. A láthatatlan harcosok íjat használtak, és minden lövésük halálos biztonsággal talált a célba. A decuriók üvöltöztek és parancsszavak harsantak, aztán már azok sem, mert sorra mindenki nyílvesszővel a szívében vagy átlőtt torokkal zuhant le a porba!
A légiósok a sziklák közé húzódtak, és sápadt arccal keresték az ellenséget. Ám az idegen harcosok nem mutatkoztak, és így nem volt kivel megütközni sem, viszont szórványos halálsikolyok jelezték, ha valakit ismét eltaláltak a furcsa fekete tollú vesszők, amelyek olyan halálos pontossággal találtak célba, mintha nem is emberi lények lőtték volna ki őket.
Vinicius elismeréssel adózott az ismeretleneknek! Katona volt, és ebből adódóan lenyűgözte a mészárlás – mert az volt – szakszerűsége. Az egyik rabtársa, akit a mellette lévő láncra fűztek fel, szinte vonyított a félelemtől…
– Kik ezek a harcosok? – kérdezte tőle Vinicius a törzs nyelvén, de a válasz jobban megdöbbentette, mint amit valaha eddig hallott vagy látott.
– Csak egy harcos van! Ez egy íjászművész! – mondta a sarmata. Viniciusnak leesett az álla, és izgatottan tekergette a fejét, hogy észrevegye a legendás harcost.
Ott állt a sziklák között, és most megmutatkozott. Szinte apró pontnak tűnt, ahogy ugrált egyik sziklától a másikig, és egyre közelebb jött. Néha megállt, és nyílvesszőt illesztett az íj húrjára, aztán kilőtte a vesszőt, s ekkor mindig meghalt valaki.
Az a nő volt az, akit Vinicius alig egy hónapja megmentett a haláltól!
A szíriai nő az utolsó ötven lépést már futva tette meg, de még így is halálos pontossággal kezelte félelmetes fegyverét. Egyszerre csak elfogyott minden nyílvesszője, és egy görbe tőrt kirántva rontott rá a maradék rómaiakra, akik talán ha tízen lehettek. Ekkor már ott harcolt Viniciustól alig húsz lépésre.
Talán annyi idő sem telt el, hogy az ember átsétáljon keresztben a Forum Romanumon, és az összes római halott volt…
A nő több sebtől vérzőn lépett oda Viniciusékhoz, és a férfi akkor meglátta azokat az éjfekete szemeket…
Mintha egy vadállat szemébe nézett volna.
A nő habozás nélkül megölte a három másik foglyot is, aztán ott álltak egymással szemben, és körülöttük mindenütt halottak hevertek.
A nő megszabadította Viniciust a láncaitól, aztán a férfi legnagyobb megdöbbenésére térdre hullott előtte a porban, fejét a földre hajtotta, és a könyökéig sikamlós vértől vöröslő kezével a fejére helyezte a férfi egyik lábát. A gesztus azt jelentette, ettől a pillanattól kezdve Vinicius az ura és parancsolója.
Valószínű, hogy a szíriai íjászművésznő már egy hónapja a légió tábora körül ólálkodott, mert látni akarta Viniciust… Meghálálta, hogy megmentette az életét.

Anguis kinyitotta a szemét.
Pompeji házfalai izzottak a júniusi forróságban, és Anguis teste valósággal ragadt az izzadtságtól. Fölült a tigrisbőrön, és a szíriai nő is megmozdult. Kinyitotta a szemét, amelyet a nap nagy részében lehunyva tartott, hogy elrévedjen valamilyen transzcendens állapotban, amelyből csak akkor lépett ki, ha gyilkolnia kellett, vagy ha a reá jellemző perverz módján megkívánta a férfit.
– Elmegyek a fürdőbe, és ha visszatértem, összepakolunk. Átköltözünk egy másik fogadóba, és magunkkal visszük a germán lányt is.
„Ahogyan parancsolod, úgy lesz!” – bólintotta az íjászművész, és újból visszatért a démonjaihoz.
Anguis otthagyta, és visszament a másik szobába. A lány még mindig aludt, és a férfi odaült mellé.
Lassan az ágyékára hajolt, és gyengéden megcsókolta a vénuszdombját. A lány ekkor fölébredt, és hirtelen ráeszmélt, hol is van. Rémülten magára rántotta az összegyűrődött lepedőt, és riadtan nézett a férfira. A régi reflexek még működtek benne…
– Bocsáss meg, uram, hogy elaludtam! – kérte a lány.
– Pszt! – csitította a férfi, és a szájára tette az ujját. – Úgy döntöttem, hogy megvásárollak a gazdádtól. Nem kell többé mások mocskos vágyát teljesítened. Az én rabszolganőm leszel, és engedelmeskedni fogsz a másik ágyasomnak is! Szeretnéd?
A germán lány boldogan bólintott. Anguis egyértelműen látta rajta, hogy majd' szétveti az öröm. Fölállt, és öltözködni kezdett.
– Most elmegyek, de várj meg itt! Ebben a szobában biztonságban vagy – mondta a férfi, aztán még hozzátette: – A másik szobában van étel, ha megéheznél, de ha átmégy, óvatosan mozogj… A szíriai nő nem fog bántani, ne félj tőle!
A lány valami olyat mondott Anguisnak, hogy ha ő lesz valóban az új gazdája, akkor ezentúl nem fél senkitől soha többé…
„Majd fogsz!” – gondolta a Kígyó, és szó nélkül kilépett az ajtón.

64. június 8. Pompeji, valahol…

AMIKOR a START hatalmas energiaemanáció közepette lelépett az evolvensről és a mágneses anomáliák végigsöpörtek a városon, a Lény megmozdult. Azóta feszült figyelemmel eltelve, aktivizálva a százezer éves tudatát, várt…
Érezte a dühöt az emberekben és az örömöt. A fájdalmat és a kéjt. Tudott Mark Wilson bizonytalanságáról és Aulus döbbenetéről. Átérezte annak a kisfiúnak a bánatát, akit az anyja elvert ezen a reggelen, és osztozott egy fiatalasszony örömében, aki most tudta meg, hogy áldott állapotban van. Zavarta Anguis dühe, és összeborzongott a germán lány orgazmusára. Most várt…

II.

64. június 9. Pompeji, a praetorianusok tábora

ATTÓL a pillanattól kezdve, hogy Mark Wilson „megszólalt” latinul, az újságíró körül felforrósodott a levegő. Sokan úgy méregették, mintha az eladásra kínált rabszolgák vásári dobogóján, a catastán állna bemeszelt lábbal. A férfi a feléje lövellt pillantásokból azt mérte le, hogy a rómaiak ugyan nem félnek tőle, de babonás gondolkodásmódjuk következtében szívesebben látnák holtan annak a furcsa tárgynak a tövében, amelyből előlépett, mint elevenen itt sétálva közöttük.
Mark nem haragudott rájuk, mert megpróbálta átérezni, hogy ha római lenne, akkor ő vajon miképpen viszonyulna ezekhez a dolgokhoz.
A konklúziója az lett, hogy ugyanígy…
Cornelius Aulus volt az, aki egyértelművé tette Mark számára, hogy a hadsereg soraiban igen elterjedt Mithrász kultuszt gyakorló katonáktól nem kell tartania, akik nyilvánvalóan valami megtestesült démont láttak benne az első pillanatokban. A praefectus miután rövid, de annál tartalmasabb beszélgetésbe elegyedett Markkal, együtt lépett ki vele abból a furcsa tárgyból, amely most ott meredezett a praetorianus tábor közepén, és parancsba adta, hogy gyülekeztessék a szolgálaton kívüli állományt. Kürt szava harsant, és a piros köpenyes praetorianusok centuriákra osztva, máris ott sorakoztak a praefectus előtt. A haditribunus a tekintetével végigpásztázta a hármas oszlopokban álló alakulatot.
– Praetorianusok! – harsogta. – A folyóparton balesetet szenvedett férfiú, aki itt áll a jobbomon, egy idegen és távoli ország követe. Ez az ország Herkules oszlopain túl terül el, és egy gyorsjáratú gályának egy hónap idusától, az azt követő hónap végéig tartana az út, ha el akarja érni. Róma hírneve és dicsősége olyan nagy, hogy még e távoli országban is hírét vették, és ezért küldték birodalmunkba békés szándékkal ezt a férfiút, hogy kinyilvánítsa a királyának hódolatát hőn szeretett császárunk felé, aki minden bizonnyal értékelni fogja ezt a gesztus értékű megnyilvánulást. Ennek az országnak a követe ideutaztában sajnálatos módon balesetet szenvedett, de az istenek kegyesek voltak hozzá, és a társával ellentétben, aki meghalt, csak könnyen gyógyuló sebeket szerzett és megmenekült. Ebben elévülhetetlen érdemeket szerzett az a járőrszakasz, amely reá talált és a gondos orvosi ápolás, melyben itt részesült a táborban. A nemes követ kérésére… és ez a kérés találkozik az én elgondolásommal is… a praetorianus járőr minden tagját és az orvost kitüntetésben részesítem!
– Ave, Aulus! Dicsőség Aulusnak! – harsant a praetorianusok ajkáról a kiáltás, de a praefectus a kezének egy erőteljes mozdulatával azonnal csendre intette őket. A következő pillanatban még a légyzümmögést is hallani lehetett. Markot lenyűgözte ez a fegyelem.
– A császár hamarosan megérkezik, és mi felelünk a biztonságáért! – folytatta a praefectus. – Ettől a pillanattól kezdve elvárom tőletek a még szigorúbb fegyelmet, és a legkisebb vétséget is kegyetlenül megtorlom! Befejeztem! Ave, Caesar! Ave, Imperátor!
– Ave! Ave! – harsogta a száznyi torok, és az altisztek oszoltatták az állományt.
Aulus lecsatolta a sisakját, és a hóna alá csapta. Szabad kezével megérintette Mark könyökét, hogy az figyeljen rá, mert most vele kapcsolatos döntések születnek.
– Marcellinus! – harsogta. A centurio futólépésben közeledett.
– Parancsodra megjelentem.
Aulus egy „morgással” nyugtázta a dolgot, úgy tűnt, nincs jó kedve.
– A követ úr hajóját ettől a pillanattól kezdve erős őrség vegye körül! – adta ki az utasítást. – Intézkedj, hogy a hajót pajzsokból vont fallal körülkerítsék, és az őrzésre felállított szakaszt igazítsd el. Aki a pajzsfalon át akar hatolni, azt haladéktalanul öljék meg, minden felszólítás nélkül! A hajót egyedül a követ úr közelítheti meg, illetve az, akit ő odaenged… Marcellinus!
– Parancs! – mondta a katona.
– Még én sem tehetem be oda a lábam egyedül… még én sem.
– Értem, praefectus – mondta némi zavarral a hangjában a piros tolldíszes százados. Az arcán látni lehetett, hogy tucatnyi kérdése lenne. Aulus érezte ezt, és most minden bizonnyal megválaszolta az egyiket.
– A követ úr hajója mágiával működik… – közölte. Marcellinusnak elfehéredett az arca.
– Értem, uram… Ez esetben javaslom, hogy a hajó őrzését egy gallus szakasz vegye át, mert őket a druidáik kellőképpen felvértezték mindenféle rontás ellen…
– Jó – mondta kurtán Aulus, és intett Marknak, hogy menjen utána. Mark és Aulus a praefectus testőrségével a nyomukban elindult a praetorium felé. Az újságíró egyáltalán nem volt meggyőződve arról, hogy biztonságban érezheti magát.

– Polluxra mondom, ez nagyon érdekes történet! Ha tudtam volna, hogy ez az ügy, mely olyannyira borzolta az idegeinket a prandium alatt, amit Crassus és Flavius társaságában fogyasztottunk el, már ennyire tisztázódott az elmúlt órák alatt, akkor hoztam volna magammal egy lictort az elöljáróságról, hogy megörökítsem Marcus szavait. Az istenekre mondom, komolyan sajnálom, amiért ezt elmulasztottam…
Tullius Mark felé emelte a kupáját, aki hasonlóképpen viszonozta az udvarias mozdulatot.
Négyesben ültek a praetorium hűvösében. Marcus Tullius duumvir és szépséges felesége késő délután érkeztek meg a táborba. Tullius beváltotta a szenátornak tett ígéretét, és felkereste Aulust, hogy tájékozódjon a tegnap történtek ügyében, ám a dolgok gyors fordulata és Mark személye, mind az ő, mind pedig Cornelia Tullia őszinte csodálkozását váltotta ki. Mark nekik is elmondta, hogy Herkules oszlopain túlról érkezett egy távoli országból. Annyi alapműveltsége volt, hogy tudta Gibraltár ókori elnevezését, és azt is tudta, hogy a rómaiak számára ez jelentette az ismert világ nyugati határát.
Marknak időközben sikerült valamennyire megnyugodnia, mert Aulus elmondta neki – nagy csodálkozással a hangjában, hogy ezt Mark nem tudja –, hogy jelen pillanatban Néró császár az Impérium uralkodója.
Mark ezzel az információval a tarsolyában már nagyjából be tudta tájolni azt az időpontot, hogy mikorra érkezhetett. Aztán majdnem megkérdezte, hogy „időszámításunk szerint” melyik évben, de időközben rádöbbent, hogy Aulus csak nézne rá leesett állal, így más módon folytatta a tudakozódást. Megtudta, hogy ez az év Róma történetének 817. éve, vagyis – és közben áldotta a gyermekkori olvasmányait – az időszámításunk szerinti 64. év, merthogy a monda szerint Romulus és Remus a várost Krisztus előtt 753-ban alapította. Amikor azt hallotta Aulustól, hogy a mai nap a hatodik hónap idusa előtti hetedik nap, akkor kis híján felugrott a levegőbe, hiszen tudta, hogy a hónap idusa az adott naptári szakasz közepét jelenti, azaz tizenötödikét…
„A műhold tehát csak nyolc nap múlva jelenik meg Pompeji fölött.”
Mark tehát kissé megnyugodott, mert a legégetőbb problémája – miszerint a START-ot rossz időben rakta le, egy csapásra megszűnt. Az intervenciósok és Tess nyilván napokon belül itt lesznek a műhold lelövése miatt.
Ám ekkorra Mark fejében megfogalmazódott a gondolat, és nem hagyott nyugtot neki:
„De ki lövi le a műholdat? Valakik vannak még itt rajtam kívül?”
Ez volt az igazi kérdés, és a választ nem csak ő, hanem az egész XXIII. század is kereste!
Az elmúlt órák alatt nem volt ideje azon rágódni, hogy mi is történt vele valójában. Szeretett volna pár órára „kikapcsolni”, időt szakítani arra, hogy gondolkodjon…
Tess üzenetének az a része, amikor Pompejiről beszélt, talán a legfontosabb volt a számára, hiszen a lány itt időpontokat adott meg Marknak, ami alapján hiteles adatokkal tarthatja majd sakkban a szenátort. Tessnek nem volt más célja ezzel – hitte a lány! Az, hogy az üzenetet végül is a jezsuita küldte, bonyolultabbá tette a dolgot, de erről Mark ekkor még nem tudhatott…
Ami egyértelmű volt az újságíró számára, Tess segíteni akart rajta, mintha érezte volna előre, hogy bajban lesz, és nincs más menekülési lehetősége csak lefelé az ókorba! Tess ezért beszélt neki tizenhetedikéről, a műhold lelövésének a napjáról – Marknak időközben eszébe jutott a helyes időpont –, hogy pontosan tudja, mikorra várható a Katedrális csapatának érkezése, és így a férfi megszervezhesse a menekülését…
Mark tévúton járt, amikor arra gondolt, hogy mindent a lánynak köszönhet. Minden bizonnyal meglepődött volna, ha ezekben a percekben valaki elmondta volna neki, hogy Tess mindenre gondolt, csak arra nem, hogy ő az ókori Pompejibe került az üzenete következtében. Egyedül a Katedrálisnak volt az érdeke, hogy Mark Wilson odalent legyen, és hogy miért, azt csak Sergi és az ismeretlen főnöke tudhatta…
Markot ilyen és ehhez hasonló gondolatok gyötörték, de a legizgalmasabb kérdésére még mindig nem találta meg a feleletet.
„Ki lövi le a műholdat?”
Mark nézte a rómaiakat, és a rómaiak nézték az ismeretlen, furcsa férfit.
Nem sok időt hagytak neki, hogy a gondolataiba merüljön…
– Meséljen nekünk a hazájáról, Marcus! – kérlelte Markot Cornelia Tullia.
Az újságíró vigyázva arra, hogy ne keveredjen önmagával ellentmondásba, előadott egy mesterien felépített zagyvaságot, amelybe sikerült belekevernie Atlantiszt is. Ez utóbbi hallatára a rómaiak érdeklődése megélénkült, és élénk vitába kezdtek Platón Kritiasz című művéről, amelyet Mark még hallomásból sem ismert. Tulliusék nem is várták el tőle, hiszen Mark e távoli országból érkezve, melyről azt mondta, hogy „Americanum”-nak hívják – a SHARP 006-os itt bajban volt, és Mark egy pillanatra ki is kapcsolta –, nem is ismerhette a görög bölcselő munkásságát. Római előkelők körében a görög alapműveltség alapkövetelménynek számított, de Mark úgy érezte, hogy mégsem tartják barbárnak… ez már fél siker.
– Tehát az ön népe az atlantisziak őse? – kérdezte csillogó szemmel Tullia, de ez a fény a szemében nem az erős falernusi, hanem az őszinte kíváncsiság nyoma volt.
Mark meglepődött azon, hogy a nő milyen jól bírja az italt, habár már késő estére járt az idő, és a borozást még délután kezdték. Mark már rég nem nyúlt a kupájához, mert félt attól, hogy elkezdene beszélni Los Angelesről és a Novus Ordo Seclorumról…
– Igen, Tullia asszony – felelt a kérdésre Mark. – Népem első királya nyolcezer évvel ezelőtt nem volt más, mint az Atlantiszi mágikus papi rend egyik tagja…
– Hogy hívták? – vágott közbe Tullia, és Mark érezte, hogy ezzel a nővel még sok baja lesz.
– … Poszeidon – vágta rá Mark, és remélte, hogy nem mondott túlzottan nagy hülyeséget.
– Akár a tengerek istene? – képedt el Tullia, és kikerekedett szemmel nézte a férfit, aki büszkén állta a pillantását.
– Papjaink egyenes ági leszármazottai voltak az isteneknek. Innen származik mágikus tudásunk, amely szinte hasonlóvá tesz minket hozzájuk.
Mark remélte, hogy ez nem volt túlságosan erős.
Az volt, de a duumvir és felesége csak udvariasan mosolyogtak. Aulus, a katona rezzenéstelen arccal ült a tábori székben. Tulliusék a saját magukkal hozott elefántcsont faragásos karosszékeikben ültek fenséges nyugalommal. Mark nem ismerte a korabeli árakat, de azt sejtette, hogy a városi elöljáró selyemtógája és bíbor szegéjű, rózsaszín tunikája, valamint a nő tűzpiros, földet seprő pallája egy vagyonba kerülhetett, nem is beszélve az ékszereikről…
– Miben nyilvánul meg néped mágikus tudása? – kérdezte Tullius, és érződött a hangján, hogy az érdeklődése komoly. Aulus is mocorogni kezdett a székén. Nagyon figyelhetett, mert amikor belépett egy altiszt, és jelentette, hogy elkezdődött a második őrjárat, csak egy kézlegyintésre méltatta a praetorianust.
A katona tisztelgett, és szó nélkül távozott. A praetorium bejáratának vörös takarója összecsapott mögötte. Odabent olajmécsesekkel világítottak. Mark az egyik apró lángot bámulta, és azon rágódott, hogy milyen messzire mehet el…
„Vigyázz, mit mondasz!”
– Az orvostudományunk nagyon fejlett és a mezőgazdaságunk is. Mi békés nemzet vagyunk. Papjaink a mágia segítségével olyan hajókat építenek, mint amilyen itt ez… – Mark valamerre a tábor közepe felé intett -… és nem törekszünk arra, hogy erőszakkal kitoljuk a birodalmunk határait…
„Mi az istent mondjak még ezeknek?”
– Gondolom, azért vannak katonáitok? Légiótok számtalan…
– Tévedsz, nemes Tullius, nincsenek… – felelte Mark.
A római nemesnek kikerekedett a szeme, és Aulusra nézett, de a praefectus arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Mark látta, hogy nem hisznek neki.
– Nincs szükségünk fegyverekre. A népem senkit sem akar megtámadni – mentegetődzött Mark, de Tullius hajthatatlan volt.
– És ha a népedet megtámadják, ha idegen harcosok ellenséges szándékkal országodra törnek? Ha belső lázadások törnek ki?
– Nem, nem ez elképzelhetetlen – mondogatta Mark, és ő is hajthatatlannak tűnt.
Rövid csönd ereszkedett a praetoriumra, amit Tullia ékszereinek csörgése tört meg, amint odahajolt Markhoz.
– Ha majd találkozik Néróval, Marcus, akkor mondja azt neki, ha ez a kérdés felmerül, hogy a királya legalább ötven légiónak parancsol.
– Cornelia… – mondta halkan Tullius, és a nő visszahuppant a székében. Tudta, hogy a férje csak akkor szólítja a leánynevén, ha nagyon dühös rá.
– Úgy gondolom, a császár egy követtől nem meséket, hanem az igazságot szeretné hallani – jegyezte meg halkan Mark, és úgy érezte, sikerült kivágnia magát.
Tullius gyorsan elterelte erről a témáról a szót, és kérte Markot, hogy meséljen nekik még arról a csodálatos országról, amelyből érkezett és a családjáról is szóljon pár szót. Tulliust végül is azok a dolgok érdekelték a legjobban, amihez értett. A politika és a közigazgatás, míg a feleségét a művészetek és a divat… Aulus hallgatott.
Mark megpróbált illedelmesen válaszolni minden kérdésre, de már rettenetesen fáradtnak érezte magát.
A praefectus hallgatása most már kezdett nyomasztó lenni…
Késő éjszaka volt, jóval éjfél után, amikor Tulliusék beszálltak a mesterien díszített, zárt gyaloghintójukba, amit nyolc hatalmas termetű núbiai rabszolga emelt a magasba. Mielőtt távoztak volna, Tullius így szólt Markhoz:
– Beszámolok a tanácsnak az érkezésedről, Marcus, és nagy megtiszteltetésnek venném, ha ma délután folyamán meglátogatnál szerény kis otthonomban Aulus társaságában.
– Tisztelettel köszönöm a meghívást, és örömmel elfogadom – udvariaskodott Mark, pedig semmi kedve sem volt elmenni Tulliushoz. Idegesítette ez az egész szituáció, és szeretett volna már túl lenni ezen az egészen.
„Jöjjön már a Katedrális!”
Tulliusék a lovas aedilisek fáklyafényétől övezve távoztak. A város duumvirje és felesége sokáig szótlanul ültek az ütemesen ringó gyaloghintó mélyén. Percek teltek el így. Mindegyikük az elmúlt órák élményeit próbálta feldolgozni magában…
– Ez nagyon érdekes – mondta Tullia, és kérdőn nézett a férjére, aki töprengő arccal hámozott egy illatos mandarint. A héját kihajította a parányi ablakon.
– Valóban az… Engem csak az zavar, hogy ez a Marcus egyáltalán nem úgy viselkedik, és beszél, mint egy követ. Nem lepne meg, ha Néró egyszerűen lenyakaztatná…
– Hm… Láttad milyen furcsán mozgott a szája? – kérdezte a feleség. – Mintha keresné néha a szavakat, pedig szépen beszél latinul… és egyáltalán hol tanult meg latinul?
– Nem tudom, édesem.
– Lehet, hogy már járt itt?
– Lehet. Majd kérdezd meg tőle! – mondta Tullius a nejének.
– Miért hívtad meg?
– Udvariasságból.
– Értem… Te elhiszed, hogy nincs hadseregük?
– Nem, és Aulus sem hiszi el! Láttad, milyen csendben üldögélt ott? Azt hiszem, Aulus barátom addig nem nyugszik, amíg meg nem fejti ezt a rebust…
A gyaloghintó lassan távolodott…

Már benne jártak a harmadik őrjáratban, de Aulus parancsnoki sátrában még mindig pislákoltak a mécsesek.
A praefectus szótlanul borozgatott. Kínálta Markot is, de az udvariasan elhárította a falernusit. Nyomasztotta a római hallgatása, mert nem tudta mire vélni. A praefectus nézte Markot, és úgy tűnt, mintha megpróbálna olvasni a gondolataiban.
– Hány légiótok van? – kérdezte hirtelen. A kérdés olyan váratlanul érte az újságírót, hogy valósággal összerezzent.
– Nagyon sok – válaszolta hirtelen Mark, mert úgy döntött, hogy fölveszi az elé dobott kesztyűt.
– Mennyi az a sok? Harminc… ötven?
– Tízszer ennyi – mondta gyorsan Mark, és várta a hatást, ami roppant meglepő volt, mivel a praetorianusok parancsnoka egyszerűen felröhögött.
– Az egész világon nincsen annyi katona, amennyiről te beszélsz! Rómának harminc légiója van, s ez a legnagyobb és legjobban szervezett erő a világon. Szeretnélek figyelmeztetni, nemes idegen, hogy a Pompejii városi tanács vagy Róma szenátusa… esetleg Néró előtt, ha ilyeneket fogsz mondani, akkor semmilyen mágia nem véd meg téged attól, hogy ne kiáltsanak ki bolondnak. Nem szeretnél gályarab lenni, ugye, kedves Marcus?
– Nem – felelte kurtán Mark.
– Senki sem! Én sem!… A császár pár napon belül Pompejibe érkezik, és végül is nekem kell majd abban a kérdésben döntenem, hogy a színe elé kerülsz-e, vagy addig halálra korbácsolnak az aedilisek. Nem szeretném, ha a császár engem tenne felelőssé azért, hogy egy tökkelütött barmot idegen ország követeként őriztetek a katonáimmal.
Mark hallgatott.
„Mi a francot akar ez tőlem?”
– Milyen fegyvereid vannak, Marcus?
A kérdés valósággal belerobbant a nyomasztó csendbe. Marknak nem volt más választása. Őszintén válaszolnia kellett, hiszen ha tovább feszíti a húrt, a rómaiak meg fogják találni a módját, hogy kiszedjék belőle az igazságot. Látott pár történelmi kalandfilmet, ahol a rómaiak brutális kegyetlenséggel használták a flagrumnak nevezett korbácsukat. Semmi esetre sem óhajtotta ellenőrizni, hogy mennyire hiteles ez a kép…
– Olyan fegyvereim vannak, amelyek segítségével Róma a világ ura lehetne! – jelentette ki Mark.
– Vigyázz a szádra, idegen! Róma így is a világ ura! – figyelmeztette a praefectus.
– Értem. Akkor azt mondom, hogy te lehetnél Róma ura!
Aulus arcáról semmit sem lehetett leolvasni.
– Látni akarom őket – mondta a praefectus –, aztán a többit majd utána megbeszéljük!
– Rendben van – egyezett bele halkan Mark, és remélte, hogy nem csinál túl nagy ostobaságot.

Éjszakára egy kissé enyhült a nappali forróság, és a tenger felől jótékony szellő söpört végig az alvó város felett…
Aulus magához intette a praetorium egyik őrét, és Markkal az oldalán elindultak a START felé.
„Megmutatom Burns szenátor vadászpuskáját”, gondolta Mark. „Ez a római meglehetősen értelmes embernek látszik, talán még a működését is megértené.”
Befordultak két sátor közé, és a szemközti mezőn ott magasodott a START ponyvával letakart teste…
A praetorianus táborban mindenki aludt, és az éjszakai tücsökciripelést csak az őrszemek alkalmi, egymást ellenőrző kiáltásai zavarták meg…
Ám amint kiléptek a két sátor közül, elszabadult a pokol. Négy ember rontott rájuk, és az ezüstös holdfényben pengék villantak.
– Árulás! – ordította Aulus, aki most nem viselt fegyvert, és puszta kézzel vette fel a küzdelmet az orgyilkosokkal szemben, akiknek egyértelmű volt a céljuk: Markot akarják megölni!
A praetorianus testőr hősiesen védekezett, aztán leszúrták.
– Menekülj! – harsogta Aulus, és hatalmas erejével letaglózta az egyik támadóját. Kirántotta a kardot a kezéből, és leszúrt egy másikat. Mark tudta, hogy őt védi…
A hátuk mögött fegyvercsörgés és sarus lábak dobbanása hallatszott a porban. A praetorium őrei rohantak feléjük…
– Megtámadták a praefectust! – harsogták többen, és a tábor éledezni kezdett. Megszólalt egy kürt…
Aulust megsebesítették a karján, és az egyik támadó Mark elé ugrott.
Az újságíró számára nem volt más lehetőség! A kényszerűség szülte és neki cselekednie kellett. A Katedrális meg fogja érteni!
A hóna alá csatolt tokból előrántotta a lézerpisztolyt, és beleengedett egy sorozatot a támadójába.
A hatás frenetikus volt.
Amióta a XX. században Canettit fenyegetve feltolta a fokozatszabályzót a maximumig, nem nyúlt a fegyverhez, és az ilyen közelről becsapódó intenzív energiasugár valósággal felrobbantotta a római felsőtestét. A megmaradt torzó vérfelhőt robbanva elrepült.
A másik támadó felsikoltott, és elrohant, de Mark hátba lőtte.
Vijjogó vércsehang hallatszott, és éles fény villant. A menekülő praetorianusnak talán csak a kardja maradt meg…
Mark leengedte fegyvert tartó kezét. Érezte, hogy a szíve majd' kiugrik mellkasából.
A praetorianusok körbefogták őket, és valaki felsegítette Aulust, aki a combján is megsebesült.
A rómaiak holtra vált arccal bámultak, majd dárdáikat az újságíró felé szegezve és pajzsaik mögé bújva lassan hátrálni kezdtek. Egyedül Aulus maradt ott, és lihegve nézte Markot. Ép kezével a felkarján lévő sebet szorította. A vér lefolyt az ujjai közt, de az arca sem rezdült. Nem érdekelte a fájdalma. Valami más vonta el a figyelmét, az, amit Mark még mindig ott tartott a kezében.
Cornelius Aulus nagyon bátor ember volt.
– Láttad a fegyvereimet, római – mondta büszkén Mark.
– Magasságos Jupiter… – suttogta Aulus. – Akárhonnan jöttél és akárki is vagy, légy üdvözölve, barbár!

64. június 9. Pompeji, a Nocerai-kapu és az amfiteátrum között

POMPEJIBEN a hosszú forró nap után szinte mindenki az igazak álmát aludta. A várost aedilis járőrcsapatok járták, és udvariasan figyelmeztették a késő éjszakáig húzódó részeg tivornyákról hazatérő gyaloghintók utasait, hogy „egy kissé halkabban, nemes uram!”, de a földre vetett arany denareusok mindig megtették a hatásukat. A rendőrök a magányos részegekkel szemben már nem voltak ilyen elnézőek, és ezek a férfiak gyakran a hűvös cellákban ébredtek, miután kialudták mámorukat.
Az elmúlt órákban a tenger felől jótékony szellő áradt, de még mindig fülledt volt az éjszaka. Az alvó Pompeji úgy szuszogott e forró nyáréjszakán, lustán elterülve az elpihent vulkán tövében, mint egy üldözéstől kimerült vadállat.
Anguis egy marék datolyát rágva lépdelt le egy lépcsősoron, és gyakorlott szemével máris felfedezte azt a helyet, ahol csendben meghúzódva kivárhatja a megbízója érkezését. Előtte ott meredezett a városfal, és a férfi nesztelenül átosont a hatalmas terméskövekből kirakott utcán. Mielőtt elfoglalta volna „őrhelyét”, már egy órán keresztül mozdulatlanul szemlélte a környéket a lépcsősor tetejéről, egy fal árnyékában meghúzódva, hogy megbizonyosodjon nincsenek e felállított őrszemek. Semmi gyanúsat sem vett észre. A lépcsősoron túl egy fügefaliget susogott az éjszakai szellőben, és Anguis tudta, hogy a szíriai íjászművész ott van valahol…
Ha tőrbe akarnák csalni, a nő ebből a távolságból játszi könnyedséggel megöl bárkit, nem is beszélve Anguis meztelen pengéjű szaracén tőréről, amely ott lapult a tógája sinusában, és a férfi mestere volt a használatának.
Anguis leült egy kőfülkében, amit a városfalban alakítottak ki, és behúzódott a sarokba. Még a lélegzetét is visszafojtott ugrásra kész párducnak tűnt.
Nem volt teljesen sötét. Felhő nem takarta az eget, és a hold ezüstös sarlója, valamint a gyémántosan szikrázó csillagok földöntúli ragyogással vonták be a hófehér házfalakat. Jobbra az amfiteátrum ovális épülete magasodott. Körbe a falak mentén hatalmas bronzserpenyőkben rőt tüzek égtek és bearanyozták a környéket…
A Kígyó várt.

A karcsú alak az egyik mellékutcából bukkant elő, és a városfal mentén osonva haladt Anguis felé. A félhomályban nem vehette észre a férfit, így szinte elment mellette. A férfi rápisszegett, és az alak mozdulatlanná dermedt, aztán lassan felé fordult.
Hosszú pallát viselt, amelyre még stólát is kanyarított. A nő – mert az volt, ezt Anguis azonnal látta – arcát fátyol takarta. A pallát, amit a teste köré tekert, még a fejére is borította egy minden bizonnyal könnyed mozdulattal, amit Anguis nem láthatott, de sejtett, mert meglátta a nő karcsú és finom vonású kezét, amelyen díszes gyűrűk és karperecek csillogtak.
„Tehát egy nemes hölgy.”
– Te vagy az a férfi, aki „Kígyónak” hívatja magát? – kérdezte a lefátyolozott nő, de nem mozdult.
– Én vagyok – hangzott a válasz a férfitól.
– Megijesztettél – suttogta a nő.
– Ezért fizetnek nekem, hogy ijesztő legyek – felelte Anguis nagy sokára.
A nő nem szólt semmit, hanem odalépett a fülkéhez, és a fátyol mögül megpróbálta szemrevételezni a férfit, de az meg sem moccant a sötétben. Csak sejteni lehetett, hogy ott van.
– Kérem a gyémántokat! – mondta Anguis, mert nem akarta húzni az időt. Nem óhajtott összefutni az aedilisekkel, habár nem valószínű, hogy a rendőrök felismerték volna. Az igazi arcát csak nagyon kevesen ismerték a birodalomban.
A nő óvatosan leült mellé, és a férfit megcsapta valamilyen drága egyiptomi illatszer illata. A ruha redői takarták a nő alakját, és a ricinum elrejtette az arcát, de a hangja alapján Anguis arra következtetett, hogy talán huszonöt éves lehet. A titokzatos nő a palla alól egy bőrzacskót vett elő, és odanyújtotta a férfinak. Anguis elvette, és szétnyitotta. Fehér és vörös színű, mogyoró nagyságú gyémántok csillogtak az amfiteátrum tüzeinek a fényében. Az értékük meghaladta a félmillió denariust.
A nő olyan mozdulatlanul ült a kőfülke sötétjében, mintha szobor lett volna.
„Bátor asszony”, gondolta Anguis. „Megtehette volna, hogy mást küld maga helyett… vagy őt is csak küldte valaki?”
– Most neked kell beszélni, nobilissima – mondta a férfi. – De gyorsan mondd, amit mondanod kell, mert nincs sok időm!
– Rendben van, Kígyó – susogta a nő a fátyol mögül. A hangjában némi feszültség érződött. – Most már bizonyos, hogy a „rőtszakállú” napokon belül Pompejibe érkezik. A városon kívül táborozó praetorianusok holnap az első őrjárat kezdetekor átveszik a városkapuk őrzését az aedilisektől, és ezek a biztonsági intézkedések mindaddig életben lesznek, amíg a császár Pompejiben tartózkodik. A lehető legkisebb kísérettel érkezik majd Neapolisból, és napokon belül tovább is utazik, ha jól tudom Antiumba… Remélem, hogy erre már nem kerül sor…
– Úgy legyen! Folytasd!
– … A császár kíséretét mindössze egy praetorianus centuria adja, és a társaságában Poppaea Sabinán kívül csak pár szenátor tartózkodik.
– Tehát száz testőr kíséri a császárt? – tudakolta a Kígyó.
– Igen, és egy cohorsnyi, azaz hatszáz meg itt várja Pompejiben… Az összesen hétszáz praetorianus!
– Tudok számolni – mondta a férfi, és halványan elmosolyodott. – Beszéljünk fontosabb dolgokról! Ha teljesítem a megbízatást, még egymillió arany denarius jár nekem! Ezt az összeget Alexandriában helyezzék letétbe Jacobnál, a zsidó pénzváltónál. A megbízás teljesítése után pontosan fél év múlva. Amennyiben ez az összeg nem lesz ott, mindenkit megölök, aki benne van ebben az összeesküvésben… és veled kezdem, asszonyom.
Az ismeretlen nő nem ijedt meg a fenyegetésre.
– Az arcomat ugyan ricinum takarja, de az elmémre nem borítottam fátylat, Anguis! Kezeskedem érte, hogy a pénzt, ha elvégzed a reád bízott feladatot, meg fogod kapni! Gazdag ember leszel, és úgy élhetsz, mint egy nemes…
– Így is gazdagabb vagyok sok nemesnél, tehát nem a pénz hajt engem a célom felé. Néró nem kedves a szívemnek, ezért boldogan fogom megölni! – mondta büszkén a férfi.
A lefátyolozott nő is büszke volt, ezért folytatta az előző gondolatát:
– … A pénzed tehát megkapod, de ne próbálj engem fenyegetni! Lehet, hogy sokan félnek tőled, de én nem!
– Hm… – felelte erre Anguis. Tetszett neki a nő bátorsága, és ezt meg is mondta neki. A titokzatos nő mintha felnevetett volna a fátyol mögött.
– Köszönöm, hogy udvarolsz nekem, Kígyó… Egyszer majd meghálálom.
– Ha a szeretőd császár lesz, akkor el is várom – mondta gyorsan Anguis.
– Nagyon merész feltételezés tőled, hogy mindent a szeretőmért csinálok… nagyon merész! – jegyezte meg a nő, és hangjában visszafojtott izgalom érződött.
Anguis megadta neki a kegyelemdöfést.
– Figyelj rám, nemes hölgyem, mert csak egyszer mondom el! Otho, Poppaea Sabina első férje jelenleg Rómában tartózkodik, és szövetségre lépett Julius Nervával, a praetorianusok legfőbb praefectusával. E két férfi már Neapolisban el akarta veszejteni a császárt, de Otho megneszelte, hogy Piso szenátor is Néró kíséretében van, márpedig Pisóról tudjuk, hogy mennyire élvezi a császár és a szenátus kegyét, ráadásul Neapolisból származik. Ha Néró gyilkosság áldozata lenne Neapolisban, akkor a jelen lévő praetorianusok, és szenátorok azonnal Pisót emelnék a magasba, és váratlanul két császára lenne az Imperiumnak, hiszen Otho megválasztatná magát Julius Nerva fegyvereseivel a háta mögött, és máris a polgárháború szélére sodródna a Birodalom… Otho nem ostoba! Megvárja, amíg Néró elhagyja Neapolist, és Pompejiben öleti meg, Pisótól távol. Mire a szenátor észbe kap, az új császár azonnal elindul Pompeji ellen, hogy megbosszulja az összeesküvést, és ezzel a lépésével azonnal maga mellé állítaná Róma népét, aki rajong Néróért, hiszen az marékszámra szórja közte az aranyat. Pompejiben azért tartózkodik annyi praetorianus, mert a császár megneszelt valamit, habár azt ő sem tudhatja, hogy Otho ismét Rómában van… hacsak nem neki van a legjobb kémhálózata. Otho tud az itt állomásozó testőr cohorsról, de abban bízik, hogy a gyilkosság utáni nagy fejetlenségben, amikor majd megjelenik a falak előtt Nerva három válogatott cohorsával, az itteni csapatok behódolnak neki. Ha Nérót sikerül majd meggyilkolni Pompejiben, akkor semmi sem menti meg Rómát attól, hogy Otho legyen az új Caesar! Én sejtem, hogy te ki lehetsz! Nekem is van besúgóhálózatom!… Sokan suttognak arról birodalom-szerte, hogy Otho visszatért, és egy gyönyörű görög hetéra a szeretője Pompeji városából… Te nem vagy más, mint a thesszáliai Nauszikaá, akiről mindenki úgy tudja, hogy a második legszebb nő az Imperiumban!
– Démon vagy! – suttogta remegő hangon Nauszikaá, mert valóban ő volt a titokzatos, lefátyolozott nő. Anguis mosolygott a sötétben, amikor látta, hogy a nőnek reszketni kezd a keze. – Honnan tudsz mindezekről? – kérdezte a nő.
– Te nagyon jól tudhatod, hogy én ki vagyok! A titkosszolgálat ügynöke voltam, és az általam felállított besúgóhálózat még mindig nagyon jól működik. Amikor felvették velem a kapcsolatot, hogy öljem meg Nérót, azonnal tudtam, hogy Otho benne van a dologban, és amikor a tudomásomra hozták, hogy Nérót lehetőleg Pompejiben kell megölni, akkor nyilvánvaló volt, hogy miért fontos ez Othónak… ezt az előbb mondtam el. Megnyugodhatsz, thesszáliai Nauszikaá, a munkát elvállaltam, mi sem bizonyítja ezt jobban, hogy a gyémántok már a tunikámban lapulnak. Örülök, hogy szolgálatára állhatok a leendő császárnőnek, hiszen az leszel, ha Otho terve sikerül!
– Te nagyon éles eszű ember vagy, nemes Anguis! Othónak igaza volt, amikor téged választott – jegyezte meg Nauszikaá.
– Ó tehát mégis helytállóak a feltételezéseim – kuncogott Anguis, aki kezdte elemében érezni magát, miközben arra gondolt, milyen érzés lenne szeretkezni a leendő császárnővel. Hiszen Nauszikaá az lesz, ha Nérót sikerül megölnie, márpedig efelől nem volt kétsége, hogy így is lesz. – Mi legyen Poppaea Sabinával? – kérdezte a nőtől. – Meghaljon ő is?
– Nem… most még nem! Majd Otho határoz a sorsáról, elvégre az ő felesége volt, és elhagyta Néró miatt.
Anguis nem lepődött volna meg, ha kiderül, Poppaea Sabinának Octavia sorsát szánják, akinek felvágták az ereit… Poppaea Sabinát Pompejin kívül – hisz' innen származott – mindenütt utálták birodalom-szerte. Nyílt titok volt, hogy Róma népe, amióta ledöntötte a szobrait Octavia miatt, a legszívesebben belefojtotta volna a Maxima Cloaca ürülékébe.
– Nem lepődnék meg ha Poppaea Sabinát trágyába fojtanák! – osztotta meg gondolatait Anguis a görög nővel, aki valósággal összerezzent erre a naturális kijelentésre.
– Hány embered van a városban? – kérdezte halkan a nő. A hangján érezni lehetett, hogy az utolsó porcikájáig gyűlöli a császár feleségét, és ha lenne borzalmasabb halál, mint amit az előbb a férfi lefestett, hát azzal veszejtené el.
– Éppen elég – titokzatoskodott Anguis, és megmoccant a sötétben. Megfogta Nauszikaá kezét. A nő összerezzent. Nem tudta mire vélni a mozdulatot.
– Mit merészelsz? – sziszegte a ricinum alól, de a férfi nem engedte el. A szabad kezével előrenyúlt, és a nő hiába próbálta elfordítani az arcát, megfogta a könnyű anyagot, szinte csak a két ujjával, és lassan méltóságteljes mozdulattal felhajtotta.
– Nézz rám! – kérte a férfi, és a nő nem ellenkezett. Olyan volt, akár a germán lány a görög fogadójában.
„Mindegyik ilyen.”
Nauszikaá büszkén felvetett fejjel nézett a férfira, és a szeme sem rebbent.
Anguis még életében nem látott ilyen szép nőt. Az érzéki ajak és a nemes metszésű orr, valamint az éjfekete szem valóságos esszenciái voltak a tökéletes szépségnek, amely csak a szobrászok vésője alatt valósult meg eddig… A férfi zavartan visszaejtette a könnyű fátylat az imént látott csodára, és visszahúzódott a fülke félhomályába.
Mit nem adnának a férfiak egy ilyen nő öleléséért? Nauszikaának nagyon sokat adtak, a nő nagyon gazdag volt.
„És még azt mondják, hogy Poppaea Sabina a legszebb nő Rómában?” Nauszikaához képest csupán nyamvadt rabszolgalánynak tűnt egy fonóműhely mélyéről.
„Micsoda szerencsés barom ez az Otho!”
– Mennem kell! – mondta a nő, és felállt. Meglehetősen furcsa módon köszönt el a férfitól: – Öld meg Nérót! – suttogta, és már ott sem volt. Karcsú alakját azonmód elnyelte a Pompeji éjszaka…

Anguis a gondolataiba merülten lépdelt fel a lépcsősoron. A fügefaliget egy kis dombra épült, és szinte egy magasságban volt az amfiteátrummal. Anguis leszakított a földet seprő ágakról pár zamatos gyümölcsöt, és elhatározta, hogy átvág a ligeten. Nem szólítgatta Palmyrát. Azt az utasítást adta a nőnek, hogy láthatatlanul kövesse minden lépését, és ha szükség van rá, avatkozzon közbe. A nő most minden bizonnyal itt oson a nyomában.
Még mindig Nauszikaá járt a fejében, és nem tudta megérteni, hogy egy ilyen gyönyörű nő miért képes szeretni egy olyan ostoba és csúf férfit, mint Otho?
Otho alig pár évvel volt idősebb, mint Néró, és a fiatal korát állandó kicsapongások között töltötte. Elég fiatalon vette nőül Sabinát, de a boldogságuk nem tartott sokáig. Néró szemet vetett a gyönyörű nőre, és Othót, a gyermekkori jó barátot egyszerűen félreállítva a válásra rákényszerítette és Lusitaniába küldte helytartónak. Ez lényegében felért egy száműzetéssel… Néró a legszívesebben megölette volna, de állítólag Seneca közbenjárására hagyta meg Otho, a vetélytárs életét.
„No lám, ez a hatökör most hazalopódzott a világ végéről, és bosszúról álmodik, amelynek én vagyok az eszköze?”
– Állj csak meg, uram!
Három köpenybe burkolódzó homályos alak lépett elő a fügefák közül, és váratlanul körbefogták Anguist, aki annyira elmerült a gondolataiban, hogy csak az utolsó pillanatban vette őket észre. A három útonállónak majdnem sikerült meglepniük a Kígyót, aki érdeklődve nézte őket, és az arcán cseppnyi félelem sem tükröződött. Ez valószínűleg meglephette a köpenyes alakokat, mert pillanatokig tartott, amíg az egyikük összeszedte magát annyira, hogy meg tudjon szólalni.
– A tógádon és a díszes tunikádon látjuk, hogy gazdag ember vagy, akinek sohasem üres a pénzes zacskója. Meghagyjuk az életedet, ha ideadod nekünk…
– Meg a gyűrűt az ujjadról – kontrázta a másik, és a holdfényben megvillantak a tőrök.
Körbeállták Anguist, aki az útonállók legnagyobb döbbenetére nem is foglalkozott velük. Valahol a válluk felett messze elnézett a fenségesen morajló tenger irányába.
– Hozzád beszélek, kutya! – csattant fel az egyik köpenyes, és tett egy lépést Anguis felé.
A férfi, akit Kígyónak hívtak, rá sem nézve mondta:
– El kellene mennetek a fürdőbe, barátaim, mert rettenetesen büdösek vagytok. Egy kis epilimma sohasem árt a ti fajtátoknak…
– Széttaposom a beleidet, római! – hördült fel az egyik, akinek dús szőke haja volt, és minden bizonnyal samnis ősei lehettek. A tőr magasra emelkedett a kezében, de mielőtt lesújthatott volna, Anguis már elő is rántotta a tógája sinusából a szaracén tőrt, és egy villámgyors mozdulattal a férfi szívébe szúrta.
Éles süvítés hallatszott, és a másik férfi torkát fekete tollú nyílvessző verte át. A vessző vashegye az útonálló nyakszirtje fölött bukkant elő szétroncsolva az első csigolyáit.
A vér úgy spriccelt a fügefaligetben, mintha a Macellumban a hentesek bárdja csapkodná a friss húst a tőkén…
A harmadik férfi elhajította a tőrét, és elrohant.
Anguis lábdobogást hallott a háta mögött, és nem kellett megfordulnia, hogy tudja, ki az.
Palmyra megállt mellette. Az íja megfeszített idegén már ott várakozott a következő vessző, hogy halálos pontossággal az útjára indítsa, ám a harmadik támadó eltűnt a fügefák sűrűjében.
Anguis felemelte a kezét, és ezzel a mozdulatával nyugalomra intette a nőt.
– Füleljünk! – mondta a férfi, és visszafojtott lélegzettel hallgatóztak. A városfalon túlról idehallatszott a tengernyi tücsök ciripelése. Ezt a hangot és a tenger távoli moraját leszámítva olyan csend volt, mint egy kriptában…
Palmyra hallotta meg először a távoli nyikorgást és a keserves lihegést. Továbbszaladtak az úton, ami kissé emelkedni kezdett, és most ha jobbra elnéztek az alacsony fügefák fölött, észrevehették a magas kerítést. A harmadik támadó a fügefák rejtekében eljutott a kerítésig, és úgy döntött, hogy átveti magát rajta, így nyerve végleg egérutat, de elszámította magát. A kovácsoltvas rács, ami egy mélyben húzódó sikátor egyik oldalát zárta le a magaslaton elterülő ligettől, túl magas volt, és a férfinak másznia kellett. Hosszú köpenye fennakadt a hegyes tüskéken…
Félig már átjutott, ám keserves vigyorral az arcán nyugtázta, hogy reped a köpeny anyaga…
– Öld meg! – utasította egykedvűen Anguis Palmyrát, és az íjászművész még jobban megfeszítette az ideget, aztán célzott és lőtt.
A távolság legalább nyolcvan lépés volt, de a nyílvessző átsüvítve a fügefák felső ágai közt, mégis célba talált.
Az elkeseredetten viaskodó férfi szájába vágódott.
Az útonálló hörögve zuhant le a sikátor köveire, amikor a köpeny anyaga elszakadt.
Csend lett.
Anguis visszasétált a halottakhoz, és utasította Palmyrát, hogy tüntesse el a vesszőt az egyik áldozat torkából. A szíriai nő elővette a tőrét, és oldalt felhasította a halott nyakát, aztán a vesszőt egyszerűen kitépte egy oldalirányú rántással a sebből.
– Jó – nyugtázta a férfi. – Majd lemegyünk ott oldalt, és megkeressük a másik hullát is, mert nem akarom, hogy az aedilisek holnap már lóhalálában keressenek egy íjászt a városban… Elég lesz az a felfordulás, amit én fogok okozni – tette még hozzá, aztán a tőrével, amit mindvégig a kezében tartott, egy hullámvonalat rajzolt a halottak homlokára.
„A Kígyó jele.”
A fügefaliget ezen a ponton még az amfiteátrumnál is magasabb helyen terült el, és Anguis a gyilkolás után megpihenve nem állta meg, hogy ne gyönyörködjön az éjszakai panorámában. A városfalon túlról ide látszottak a praetorianus tábor fényei, a mögött meg a Sarnus szürke csíkja.
– Hatszáz praetorianus… hm – morogta Anguis, és a következő pillanatban feszülten összevonta a szemöldökét, mert a tábor felől ordibálást és fegyvercsörgést hozott a könnyű szél. A Kígyó számtalan csatában harcolt már, és azonnal tudta, hogy odalent a táborban valakik az életükért harcolnak. Ezek a hangok…
A vakító vörös fény, ami viszont aztán felvillant, majd az azt követő éles vijjogó hang…
Aztán újból: fényes és vékony, vörös csík! Több méter hosszú, és a szél már ide is hozta a hangját. Éles vijjogás hallatszott, mintha a fiókáit védelmező sas vészjele hallatszana!
Anguis tágra nyílt szemekkel meredt a praetorianus táborra, ami alig félmérföldnyire terült el nem messze a Sarnus torkolatától.
Fogalma sem volt arról, hogy az imént mit látott és hallott, de magában morogva Polluxra fogadkozott, hogy utána fog járni, addig nem nyugszik…

64. június 9. Pompeji utcáin

A PRAETORIANUS lovas centuria dübörögve közeledett, és a Sarnói kapu környezetében felállított tucatnyi vásári bódé portékája – színes agyagedények és karcsú amforák – valósággal beleremegtek a nehéz páncélzatú testőrcsapat vágtájába. Az árusok a vevőikkel összekeveredve kitódultak az útra, és az éles délelőtti napfényben hunyorogva próbálták megfejteni a dübörgés okát.
– A légió közeledik – jegyezte meg valaki, és egy másik mérgesen hozzátette: – De nagyon sürgős nekik!
A távolban az út kanyarulatát egy narancsfaliget takarta a kíváncsi tekintetek elől, aztán felbukkant az első lovas. Hosszú és díszes póznán egy aranyszínű sasos jelvényt emelt a magasba. A lovas vörös köpenye vadul csapkodott a szélben, és a lova által kavart porfelhőből előbukkantak a társai is. A nap fénye megcsillant a díszes mellvérteken.
– Ezek praetorianusok. – kiáltotta egy öreg kosárfonó, aki hajdanán huszonöt évet szolgált a légióban, és ideges kapkodással próbálta menekíteni az áruját az út széléről, mert tudta, hogy a lovas testőrök egy pillanatra sem fognak lassítani a vágtájukon, amikor átszáguldanak majd a kapu boltívei alatt. Ha a praetorianusoknak menniük kellett valahova, akkor nem volt olyan erő, amely visszafogta volna az őrült száguldásuk. Mindent elsöpörtek az útjukból, és jaj volt annak, aki nem tudott idejében félreugrani…
A Sarnói kapun túl hirtelen felborult a viszonylagos rend. A színes tunikákban pompázó tömeg fejvesztve menekült, vagy próbált lehúzódni az útról. A kapu őrzését ellátó aedilisek a lándzsáik boldogabbik végével próbálták noszogatni a tömeget, és úgy ordibáltak, mint valami részeg rabszolga-kereskedő, az új portékával. A rendőrök az utolsó embereket is lezavarták az útról. Éppen idejében, mert a praetorianusok már itt is voltak, és megállás nélkül dübörögtek át a kapun…
Cornelius Aulus izzadt és vöröslő arccal hajtotta a kocsiját, ami ott száguldott a praetorianusok jelvényét magasba emelő testőr mögött. Az éjszakai csetepatéban szerzett sebesülései már alig fájtak és szinte nem is látszottak. Aulus tudta, hogy ezért is az a barbár mágus a felelős, aki ott kapaszkodik mellette, és hunyorgó szemmel állja a tekintetébe csapódó port.
Mark görcsösen kapaszkodott a praefectus kocsijának mellvértjébe, és titokban hálát adott az istennek, amikor a praetorianusok a kapun átszáguldva visszafogták a tajtékzó lovaikat.
– Ez itt Pompeji! – harsogta túl Aulus a köveken csattogó paták zaját. – Az Impérium legszebb városa!
A Sarnói kaputól az út enyhén ereszkedett, és amikor elhaladtak egy hatalmas hófehér épület mellett, Mark előtt feltárult a város panorámája. Amerre a szem ellátott, mindenhol fehér villák és zöldellő ligetek terültek el. Pompeji csodás kertvárosnak tűnt, amely valósággal vakított a ragyogó napsütésben. A férfi rózsaszín márványoszlopokat látott és csillogó szökőkutakat, melyek most bágyadt sugárban lökték magasba a langyos vizet a júniusi forróságban.
Befordultak egy hosszú egyenes utcába, és a praetorianusok végre visszafogták a lovak vágtáját. A hatalmas terméskövekből kirakott út két oldalán karcsú pineák és citrusok hajladoztak a tenger felől érkező könnyű szellőben, és Mark végre feloldódott ebben az idilli hangulatban, mely olyan békésnek tűnt, mint a Vezúv, ami ott magasodott jobb kéz felől. Mark kidörzsölte a szeméből az út porát, és a vakító fényben hunyorogva ámult a város szépségén.
Egyszer már volt itt gyermekkorában – több mint kétezer-háromszáz év múlva –, de persze, semmi sem emlékeztette a kiásott romvárosra. Pompeji ezekben az években a fénykorát élte, és a férfi tátott szájjal bámulta a drága márványból épült palotákat és a susogó ligetek mélyén elterülő alacsony villákat. A praetorianusokat az út két oldalán visítozó gyermekek hada kísérte, és a testőröknek integettek, de azok rezzenéstelen arccal néztek valahova előre, s nem forgolódtak a nyeregben. Annál inkább Mark, aki boldogan integetett. Meglepődve hallotta, hogy a vásott kölykök miket kiabálnak felé.
– Barbár!… Nézzétek a barbárt! 
Mark kérdőn nézett Aulusra, aki nevetve felelte:
– Túl hosszú a hajad, Marcus! Majd elkísérlek a fürdőbe, ahol egy jó epilátor megnyír téged.
– Köszönöm – mondta udvariasan Mark, aztán tovább ámuldozott a csodálatos márvány épületek sokaságán. Meglepően sok helyen építkeztek, és a férfi romokat is látott. Rákérdezett erre Aulusnál.
– Két évvel ezelőtt, február havában volt itt egy hatalmas földrengés és ennek a nyomait láthatod. Az utóbbi években sokat reng a föld. Idén áprilisban Neapolis is megszenvedte, és hőn szeretett császárunknak kis híján, menekülnie kellett a lezúduló kövek elől. Az isteneink az utóbbi években nagyon szeszélyesek, Marcusom!
Mark nagyon jól sejtette, hogy túl egyszerű lenne csupán az istenek szeszélyével magyarázni az elmúlt évek földlökéseit. Nyilván olyan tektonikus mozgásokról volt szó, amelyek előre jelezték a Vezúv készülődését a 79-es kitörésre. Egy pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy elmondja Aulusnak: alig tizenöt év múlva, Titus császár uralkodása alatt a vulkán felébred ezredéveken át tartó álmából, és több méternyi hamuréteggel temeti el Pompejit majdnem kétezer évre! Vajon Aulus hinne neki?
„Biztosan!” – állapította meg Mark, de azért uralkodott magán, és nem fedte fel a praefectus előtt a jövőt. Markot soha senki nem képezte ki arra, hogy a régmúlt korokba visszatérve mit és mennyit mondhat az akkor élteknek, de e nélkül is tudta: vannak olyan információk, amelyeknek titokban kell maradniuk!
Mark egy „félisten” mosolyával az arcán szemlélte a praetorianusokon álmélkodó tömeget, és peckesen kihúzta magát Aulus mellett. Olyan érzése volt, mintha a Ben Hur című film egyik jelenetében szerepelne.
A praetorianus centuria végigügetett a városon, és a végén befordult egy hatalmas márványlapokkal borított térre, melyet minden oldalról lépcsős és oszlopcsarnokos épületek vettek körül.
A tömeg olyan színes és kavargó volt, mint egy vásári sokadalomban. Mark azonnal tudta, hogy a város szívében, a Fórumon vannak…
Aulus két arab mén által vontatott díszes kocsija elkanyarodott a lovasoktól, és megállt egy hatalmas lépcsősor tövénél.
– Megérkeztünk – mondta a praetorianusok parancsnoka, és fürgén leszállt a kocsiból. A gyeplőt odadobta egy altisztnek, és lecsatolta a sisakját. A lépcsőn hófehér tógás rómaiak álltak, és kíváncsian nézték a kocsiról lekecmergő Markot, aztán izgatott sugdolózásba kezdtek.
Mark felnézett a fényesre csiszolt bronzlapokkal borított kupolára, ami úgy ragyogott, mintha olvadt arannyal öntötték volna le, aztán Aulus jobbján a praefectus tisztjeivel egyetemben elindult felfelé a széles márványlépcsőn.

– Az istenekre mondom, ez nagyon érdekes! – mondta Tullius, miután szótlanul végighallgatta Cornelius Aulus izgatottan előadott beszámolóját a praetorianusok táborában történt eseményekről. A két férfi a duumvirek hivatalának a kertjében sétált távol a kíváncsi fülektől. A belső udvart övező árkádsor oszlopainak tövében Aulus fegyveres praetorianusai álltak, és mozdulatlanul izzadtak a hőségben.
A kert közepén mesterien díszített szökőkút csobogott, és Tullius egy udvarias mozdulattal hellyel kínálta a testőrparancsnokot. Mindketten leültek a szökőkút pereménél kialakított kőpadra. Tullius elgondolkodva nézett egy színes tollazatú pávát, amint peckesen ellépdel előttük. A város duumvirje élesen tapsolt egyet, mire a páva megriadva a váratlan csattanástól elszaladt a szökőkúttól…
– Nos, amice? – kérdezte Aulus, és a kardját igazgatta, ami nekikoccant a szökőkút mozaikkal kirakott peremének. – Szeretném hallani a véleményedet, hogy mit kezdjünk ezzel az idegennel, aki nyilvánvalóan erős, eddig nem látott mágia birtokosa?
– Talán mégis jobb lenne, ha foglyul ejtenénk? – kérdezte a házigazda.
– Nem kérdéseket várok tőled, Tullius, hanem határozott döntéseket! – mondta gyorsan Aulus.
– Nehéz helyzetben vagyok, barátom. Még nem vittem a tanács elé az ügyet, és csak pár bizalmasomat avattam be a történtekbe. Ezeknek a nagytiszteletű római férfiaknak az a véleménye, hogy a Marcusnak nevezett férfi, aki mesebeli és távoli ország követének vallja magát egyszerűen csak egy bolond, aki véletlenül idekeveredett gyönyörű városunkba… Megmondom neked őszintén, hogy már-már én is hajlok erre a véleményre, ám azok az események, amelyekről az imént beszámoltál, máris más megvilágításba helyezik a dolgokat és Marcus személyét. Biztos vagyok benne, hogy a szemed nem csal meg téged, és amit elmondtál, az úgy is történt…
– A Stüxre esküszöm, hogy így történt! – vágott közbe Aulus. Tulliust a nagy meleg ellenére egy pillanatra kirázta a hideg erre a borzalmas fogadalomra, és sűrűn bólogatni kezdett.
– Természetesen hiszek neked, kedves barátom. Te most a véleményemre vagy kíváncsi, és én nem habozhatok, mert a barátságunk kötelez arra, hogy őszinte legyek. A ma hajnalban történtek után most már úgy gondolom, hogy egy ismeretlen országból jött mágus minden bizonnyal felkeltené Néró érdeklődését, akiről mindannyian tudjuk, hogy rajong a csepűrágók mutatványaiért, viszont végtelenül felbosszantaná és idegesítené az Augustát! Poppaea Sabináról sokan tudják, hogy a zsidók haragvó istenét tiszteli, márpedig a zsidók hite tiltja a mágusokkal, jövendőmondókkal és halott látókkal folytatott kapcsolatot. Poppaea Sabina nagyon dühös lenne, ha Marcust, mint követet vezetnénk elé! Ha megtudná, hogy a férfi milyen varázslatokra képes, akkor azonnal követelné, hogy nyakaztassuk le!
– És a császár szava? – tudakolta a praefectus.
– Ezt most halkan mondom neked, jó Aulusom, mert még a falaknak is füle van: az Augusta azt csinál Néróval, amit akar. Olyan szorosan tartja a kezében, mint egy gályarab az evező nyelét, és Néró túl gyenge ahhoz, hogy meneküljön ebből az asszonyi szorításból. Mit gondolsz Octaviát ki ölette meg és kinek az ötlete volt az, hogy Otho, Augusta előző férje az egyik legtávolabbi provinciában legyen helytartó?
– Hm – morogta Aulus, és ezzel Tullius tudomására hozta, hogy ezekről a pletykákról ő is értesült már.
– Ezt a Marcust a megfelelő módon rejtenünk kell a császárnő szeme elől – folytatta Tullius –, de célszerű lenne óvatosan tájékoztatni az uralkodót, hogy milyen furcsa dolgok történtek minálunk, amíg ő Neapolisban tartózkodott. Ha Néró úgy gondolja, hogy Marcus megérdemli a kitüntető figyelmét, akkor elévezethetjük, persze, nem Poppaea Sabina jelenlétében… és utána rendelkezhet a sorsa felől. Ne a város, vagy te magad minősítsd az idegent! Az, hogy idegen ország követe, vagy csupán égi hatalmakkal cimboráló varázsló, legyen Néró gondja. A császár majd szemlélje meg a csodás mutatványait, aztán döntsön!
– Úgy véled tehát, hogy a barbárt fogolyként vezessük az uralkodó elé?
– Én ilyet nem mondtam, Aulus! – tiltakozott a duumvir.
– Furcsa játékot űzöl, barátom! – jegyezte meg a praefectus. – Úgy látom rajtad, nem mersz igazán véleményt formálni ebben az ügyben!
– Így gondolod?
– Így.
– Sajnálom, ha így véled – jegyezte meg Tullius. – Mivel nem akarom, hogy háborogjon a szíved állítólagos határozatlanságom láttán, ezért most igyekszem megkönnyíteni számodra a döntést, és azt mondom, hogy fogasd le a magát Marcusnak nevező férfit, aztán a lehető legnagyobb óvatossággal megemlítve a dolgot Nérónak, rukkolj elő vele, mint…
– Mint? – tudakolta Aulus.
– … mint valami ajándékkal! – fejezte be a házigazda.
– Ahhh… tehát enyém lesz a felelősség, ha Néró dühbe gurul, és nem nektek kell majd tartani a hátatokat? Köszönöm.
Tullius zavartan igazgatta bíborszegélyes tógáját, és fájdalmas arcot vágott.
– Hálásak lennénk ezért, Aulusom. Ne feledd, a császár nem rajong Pompejiért, és nagyon valószínű, hogy most is csak Poppaea Sabina kérésére teszi itt tiszteletét. A dolog öt évre nyúlik vissza, amikor hőn szeretett városunk lakossága valami kis apróság miatt összeverekedett a környező falvakból érkezett tömegekkel és számtalan halott maradt az amfiteátrum padsorai közt. Az áldozatok közt volt Néró egyik ifjúkori jó barátja is, és a császár úgy büntette a várost, hogy örökre betiltotta Pompejiben a gladiátor viadalokat. A császár csak évek múltán enyhült meg, és Poppaea Sabina kérésére visszavonta a tiltó rendelkezést… azt hiszem, Pompeji nincs abban a helyzetben, hogy hergelje a császárt! Lehet, hogy Marcus személye őszinte érdeklődéssel töltené el, ám fennáll annak a veszélye is, hogy bősz haragra gerjed, főképp akkor, ha a barbár mágus miatt összevesz az Augustával. Mint a város legfőbb duumvirje nem vagyok abban a helyzetben, hogy vállalni merjem a kockázatot… Jobb, ha nem ingereljük a császárt!
– Értem – jegyezte meg Aulus, és felállt. – A megfelelő helyen és időben lefogatom Marcust, aztán ha a körülmények úgy hozzák, tájékoztatom majd a császárt.
– Úgy legyen! – mondta Tullius, és ő is felállt, hogy barátságosan kezet nyújtson Aulusnak. A békés hangulatot egy lictor érkezése zavarta meg, aki futva közeledett a kert márványszobrokkal övezett útjain. Az írnok-rabszolga egy összecsukott viasztáblát nyújtott át Tulliusnak.
– Nagyuram, üzenetet kaptál Septimus Candidustól! 
Tullius egy intéssel elküldte a lictort, és szétnyitotta a táblát.
– Ki ez a Candidus? – érdeklődött Aulus.
– A városi aedilisek praefectusa – morogta Tullius, miközben összeráncolt homlokkal olvasta az üzenetet. Aulus látta rajta, hogy megpróbálja palástolni a meglepetését.
– Mi történt? – tudakolta Aulus.
– Az amfiteátrum mellett ma éjszaka megöltek három embert, és Candidus azt szeretné, ha azon nyomban felkeresném a hivatalában. Nem tudom, hogy hivatali pozíciómnál fogva mi közöm lehet ehhez a gyilkossághoz, de gondolom, az összefüggések messzebbre mutatnak, hiszen ha nem így lenne, akkor a praefectus nem óhajtana engem tájékoztatni. Velem tartasz, Aulus?
– Örömmel töltene el, ha mellettem állnál a kocsimon – udvariaskodott a praetorianus parancsnok, de Tullius udvariasan leintette.
– Csak a Fórum túloldalára kell átsétálnunk. Hol van Marcus?
– Kint várakozik a portikusban.
– Maradjon is ott! – jelentette ki a házigazda. – Ha visszatértünk Candidustól, majd rendelkezünk felőle.

A három halott az aedilisek hivatalának hátsó udvarán volt kiterítve egy tölgyfa jótékony árnyékában. A tetemeknek már szaga volt, és Tullius fintorogva a tógája ujjába rejtette az orrát, amikor odalépett. Aulus arcán csak udvarias érdeklődés látszott, és az édeskés szag cseppet sem késztette rosszullétre. Katona volt, és úgy is viselkedett.
Septimus Candidus, az aedilisek praefectusa magas és testes férfi volt, aki az élete minden percében idegeskedett, s ez az állapot folyamatosan tükröződött az arcán, amely most olyan szürke volt, mint a pergamen. A rendőrparancsnokra nyilván hatalmas terheket rótt a császár közeli érkezése, és ezt a bajt még a ma éjszakai gyilkosságok is tetézhették. Tullius a reá jellemző udvariassággal jelezte, hogy teljesen fölöslegesnek tartja, hogy ő érdekelt legyen ebben a sajnálatos, ám meglehetősen hétköznapi ügyben, azonban Candidus nyomban a tudomására hozta, hogy nagyobb a baj, mint azt a duumvir gondolná.
– A városban orgyilkos van! – közölte a Candidus.
– Megismételnéd, amit az imént mondtál? – hökkent meg Tullius.
– Ez itt nem egy hétköznapi hármas gyilkosság, uram! Aki megölte ezt a három férfit, annak az élethivatása, hogy öljön!
Most már Aulust is kezdte érdekelni a dolog, és feszülten figyelt, mert a rendőr praefectus egyetlen szavát sem akarta elmulasztani.
– Beszélj! – szólt az aedilisek parancsnokára Tullius. A duumvirnek és Aulusnak időközben két széket hoztak, de nem ültek le…
– Ezt a három férfit… minden bizonnyal útonállók voltak… valószínűleg ma éjszaka ölhették meg az amfiteátrum melletti fügefaligetben. A nyomok alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy a gyilkosuk egy vagy két személy lehetett… A gyilkosság után az áldozatok homlokára furcsa jeleket véstek, és azért hívattalak ide, mert tudom, hogy ezek a jelek mit jelentenek…
– Mit jelentenek? – kérdezte a duumvir.
– Valószínű, hogy jelen pillanatban Pompejiben tartózkodik egy férfi, akit valódi nevén Vinicius Publiusnak hívnak és az Impérium legveszedelmesebb bűnözője, akit az összes provinciában köröznek. Ennek a veszedelmes embernek a nyomát olyan hullák jelzik, akiknek a homlokán ott van a jel…
Aulus egy pillantást vetett a hanyatt fekvő halottakra, amelyek úgy voltak kiterítve, mint a búzával teli zsákok a kikötőben. Valóban mindegyiknek a homlokán egy furcsa hullámvonal látszott, amit nyilván egy éles tőr pengéjével karcoltak a bőrbe…
– A jel egy egyiptomi hieroglifa, ami leginkább egy kígyóra hasonlít, és ez a férfi erről a jelről kapta a nevét. Úgy nevezik a „Kígyó!”
– És ez az ember miért öl? Van valami oka rá?
– Ma már pénzért öl… régen elhivatottságból tette ezt!
– Elhivatottságból? – lepődött meg Tullius, és úgy döntött, mégis leül. Aulus ezen nem lepődött meg. Kezdte sajnálni Tulliust, akinek Néró látogatása miatt így is rengeteg problémája akadt.
– Igen… körülbelül két éve! Ez az ember hajdanán a szíriai légió századosa volt, de csak kevesen tudták, hogy igazából milyen feladatokat teljesít. Vinicius Publius egykor az agentes in rebus ügynöke volt, és bizalmas jelentésekben csak úgy szerepelt a neve, hogy Scaevola óta, aki a kezét a tűzben tartotta, nem volt még Rómának ilyen bátor katonája… Két évvel ezelőtt kegyvesztett lett, és a császár gályarabságra ítélte, de ő az összes őrét megölte és megszökött. Azóta hol itt, hol ott bukkan fel, és jó pénzért bárkit megöl. Állítólag kiváló besúgóhálózatot tart fenn, és a nevéhez méltó módon úgy siklik ki a neki állított kelepcékből, mintha valóban kígyó lenne…
– Honnan tudsz te ezekről a dolgokról? – firtatta a duumvir.
– A Római Birodalom valamennyi városának aedilisi hivatala megkapta a róla szóló jelentést! Rómának az a határozott utasítása, hogy ha Publiust elfogják, ott helyben koncolják fel! Ez a parancs állítólag személyesen a császártól származik!
– Tudtál erről, Aulus? – kérdezte Tullius, és jelezte, hogy takarják le a halottakat, akiknek a bűze egyre elviselhetetlenebb volt a nyári forróságban.
– Nem – felelte kurtán Aulus.
– Mit gondolsz, miért van itt ez az ember? – kérdezte a duumvir az aedilisek parancsnokát.
A három férfinak szinte egyszerre villant a tekintetük, és egyszerre mondták a következő szót:
– Néró!

Mark a legteljesebb nyugalomban üldögélt a duumviri hivatal előcsarnokában, és várta, hogy történjen vele valami. Remélte, nem származik abból semmi problémája, hogy használnia kellett a lézert, ami most is nála volt a hóna alá csatolt tokban, a tunikája alatt. A fegyver hallatlan biztonságérzetet adott neki, és tudta, most már nagyobb gond nélkül kihúzza az intervenciósok érkezéséig. Aulus úgy néz rá, mint egy barbár mágusra. Ám érezte, hogy a praefectus az ő oldalán áll, s mindent elkövet, hogy „megvédje” az ostoba és babonás emberek dühétől, akik semmi mást sem láttak benne, mint valami isteni hatalommal bíró gonosz varázslót, akinek pusztulnia kell.
Aulus és Tullius időközben visszatértek. Mark azonnal látta a fehér tógás rómain, hogy rettenetesen ideges. Tullius valósággal átszáguldott a márványoszlopos előcsarnokon, még csak feléje sem nézett. Aulus is meglehetősen furcsán viselkedett. Magához intette a tisztjeit, és halk utasításokkal látta el őket, aztán távozott.
Mark a vállát vonogatta, és csak ennyit mormogott:
– Hülyék. – Hiányzott neki a saját évszázada, és hiányzott Tess is, aki most már hamarosan ideér, és megmenti, ha semmi sem jön… És ekkor az előcsarnokba belépett Tess!
Földet seprő hófehér stólát hordott, melyet aranyszínű zsinórral szorított össze a karcsú derekán. Ezüsttel kivert díszes szandáljában kecsesen lépdelve közeledett Mark felé, és mosolyogva fogadta a bókokat a tógába öltözött hivatalnokoktól, akik izgalomtól csillogó szemekkel súgtak össze mögötte.
Nauszikaá…
A gyönyörű görög lányon megcsillantak az ékszerek, amikor felemelte az egyik kezét, és egy rakoncátlan hajtincset kisimított az arcából.
Ez Tess mozdulata volt.
Mark holtra vált arccal emelkedett fel, és fogalma sem volt arról, hogy ostobaságot csinál.
– Tess! – ordította. – Teeess! – A hangja visszhangot vert a márvány csarnokban. Tántorogva a boldogságtól elindult a halálra rémült lány felé, aki földbe gyökeredzett lábakkal állt előtte, és nem tudta, hogy mit akarhat tőle ez a furcsa idegen…
A rómaiak nem tudták, mire vélni a dolgot, és tágra nyílt szemekkel meredtek az őrült idegenre, aki egyszerre csak odaugrott Nauszikaá elé, és megragadta a két kezét. A férfinak, mintha könnyek csillogtak volna a két szemében.
– Tess, én vagyok az!
Nauszikaá arca pirosra váltott a szégyen és a düh miatt. A következő pillanatban egy hatalmas pofon csattant Mark arcán, és a nő görögül mondott valamit, aztán dühösen lerázta magáról a halálsápadt Mark kezét, és elszaladt a lictorok pultja felé…
– Tess – nyögte Mark, és ment volna utána, de ez volt az a pillanat, amikor a közelben álló praetorianusok úgy látták, itt az alkalom…
Az önmagáról megfeledkezett Mark nem vette észre, hogy az egyik praetorianus altiszt mögéje lopakodik, és ütésre emeli az öklét. Ha látta volna a mozdulatot, akkor sem lett volna ideje előrántani a fegyverét.
A testőr ökle lesújtott a férfi tarkójára, és Mark Wilson előtt elsötétült a világ…
Most lett az ókori rómaiak foglya.

64. június 9. Pompeji egyik előkelő fogadójában

A FOGADÓ gyönyörűen díszített márvány átriumának compluviumán még alig tűzött be a nap ezen a kora reggeli órán. Pontosan a tetőnyílás alatt lévő impluviumban más lakóházaktól eltérően tenyérnyi aranyhalak úszkáltak, amik legalább olyan bágyadtak voltak, mint az a rabszolga, aki a vestibulummal szemben húzódó márványpulton könyökölt, és álmos pillantásokkal nézte a mozaikdíszítésű falakat. A képek a görög mitológia erotikus történeteit elevenítették meg, mintegy jelezve a vendégek felé, hogy a fogadó szolgáltatásai közé a gyönyörszerzés is hozzátartozik. Persze, tízszeres áráért annak, mint amit egy hagyományos bordélyban felszámítanak a lányokért – esetleg a fiúkért, ha a megfáradt utazó éppen ilyen kalandra vágyik.
A rózsaszín márványpulton könyöklő szolga Afrodité habok közül kiemelkedő gyönyörű testét bámulta – százszor látta már ugyanazt a képet, de nem tudott betelni vele –, és csak az utolsó pillanatban vette észre a peristülionból kilépő vendéget, aki egyenesen felé tartott. A szolga felegyenesedett, és mélyen meghajolt.
– Jó reggelt, nagytiszteletű uram! – köszöntötte a vendéget.
– Salve! – mondta a vendég, aki tegnap délután érkezett a feleségével és annak barbár rabszolgalányával. A férfi nagyon gazdag lehetett, ez azonnal látszott díszes tunikáján, amelyre zöld pálmaleveleket hímeztek és csodás aranygyűrűin, melyek megcsillantak a compluviumon át bevetülő napfényben.
Még nagyon korán lehetett – talán délelőtt kilenc –, és ilyenkor a rómaiak még javában az igazak álmát aludták, de ez a vendég ma nagyon frissnek tűnt, és a fogadó szolga látta rajta, hogy túl van a reggeli fürdésen is. A férfi hátrasimította a vizes haját, és odatámaszkodott a márvány pulpitushoz.
– Mi a neved? – kérdezte.
– Rufus – felelte a szolga.
– Mindig te fogadod a vendégeket, Rufus?
– Mostanság igen.
– És jó helyed van itt? – érdeklődött a vendég.
– Nem panaszkodhatom… – felelte a szolga. – Talán a fiam már szabad emberként fog megszületni, ha az istenek is így akarják.
– Így legyen, Rufus – bólintott a férfi.
A vendég valamit csörgetett az egyik markában. Most az ujjai között látni lehetett, hogy egy maréknyi pisztáciát rázogat. Megkínálta Rufust, aki örömmel elfogadta.
– Köszönöm, uram!… Miben állhatok a szolgálatára?
– Szeretném, ha megmutatnád azt a pergament, amit a bejelentkezésemkor tegnap délután kitöltöttem.
– Semmi akadálya – mondta Rufus, és máris a férfi elé tolta a lapot, aki vetett rá egy fanyar pillantást.
– Szerintem ez nem jól van kitöltve – közölte. – Kicsit át kellene javítani…
– Hogyan? – értetlenkedett a szolga.
– Az a helyzet, hogy én nem tegnap délután érkeztem, hanem ma reggel… és egyenesen Rómából. Mit szólsz ehhez, Rufus? – hangzott a kérdés, és a férfi odahullajtott valamit a pergamenre, de ez nem pisztácia volt, hanem egy mogyoró nagyságú piros gyémánt.
Rufus szinte pillanatok alatt kapcsolt, és a tenyerét rátette a gyémántra.
– Jupiter sújtson agyon a villámaival, ha ön nem ma reggel érkezett. Természetesen azonnal írok egy új bejelentőlapot – suttogta Rufus, és máris összetépte a pergament. A papírt apró fecnikre tépte, és egyszerűen a szájába tömte. A vendégnek az arcizma sem rezdült.
– Te meglepően okos ember vagy, Rufus – jegyezte meg a vendég.
– Kö… köszönöm, nagytiszteletű uram – mondta a rabszolga, miután lenyelte a pergamen darabkákat, aztán köhintett egyet, és zavartan megigazította a tunikáját. – Mikorra óhajtja a prandiumot?
– Dél körül hozhatják, de a szolgák tegyék le az ajtó elé, és kopogjanak be!
– Úgy lesz, uram… – ígérte a szolga.
„No, ezzel megvolnánk!” – gondolta Anguis, és az átriumból kilépett a kertbe. Tisztában volt vele, hogy az éjszakai gyilkosságok miatt hamarosan felbolydul a város. Az aedilisek még a mai nap folyamán ellenőrizni fogják Pompeji és a kikötő valamennyi fogadóját, és minden vendég gyanús lesz, aki nem ma reggel érkezett. Remélte, hogy az áldozatok homlokára vésett jelből értenek majd a rómaiak. Legyenek csak biztosak abban, hogy ő itt van! Idegeskedjenek és kapkodjanak! Próbálják csak megvédeni a „rőtszakállút”… Anguis már előre élvezte, hogy miképpen fog kijátszani több száz fegyverest, aki ugrásra készen, kivont karddal áll majd Néró körül, mert meg akarja védeni a Kígyótól…
„Jupiter barmai!”
Anguisnak jó kedve volt, és vigyorogva odébb rúgott egy kismacskát, ami egy pinia törzsén élesítette a karmait. A pisztáciák héját beszórta a halas medencébe, majd megmosta benne a kezét.
A fogadó a város szívében emelkedett, és a hatalmas belső kertjét övező oszlopcsarnokok jótékony hűvöséből több különálló szoba nyílt. Anguis egy egész lakosztályt bérelt ki magának és a két nőnek. Palmyrát a feleségeként jelentette be, míg a germán lány a szíriai nő rabszolgájaként szerepelt. Nem sok ember volt Pompejiben, aki sejthette, hogy a gazdag római nemes álcája mögött ki is rejtőzik.
Anguisék lakosztálya a peristülion hátsó traktusában volt, távol minden mozgástól. Az ablakokat takaró vastag velariumok alig mozdultak a fülledt melegben, és a férfi máris izzadni kezdett a könnyű tunika alatt.
„Micsoda rohadt meleg van… A város olyan, mint egy száraz tapló!”
Anguis eljátszadozott a gondolattal, hogy fölgyújtja majd Pompejit, ha megölte a császárt. A Kígyó félretolta az ajtót helyettesítő vastag átlátszatlan függönyt, és belépett a félhomályba. Az előző gondolata olyan vérlázítóan jónak tűnt, hogy hangosan felnevetett.
Palmyra azonnal felébredt, és álmosan pislogva nézte a férfit, aki odalépett a széles ágyhoz. A szíriai nő felült, és Anguis vadul megcsókolta kékre tetovált ajkait. A nő többet akart, de a férfi kibontakozott az öleléséből, és visszalökte az ágyra…
– Nyughass! – parancsolt rá a nőre. – Ma hajnalban nem volt elég?
A gyilkosságok felizgatták a nőt, és amikor az éjszaka kellős közepén visszatértek a fogadóba, alig bírt magával. Anguis a magáévá tette, és meg is korbácsolta, de a szíriai nő többet akart…
„Rendben van”, morogta neki akkor este Anguis, és felkeltette a germán lányt, aki édesen aludt a másik szobában. A szőke lány először nem értette, hogy a férfi mit akar, de amikor rádöbbent, tágra nyílt szemekkel nézte a rómait.
– „Én még nem csináltam nővel” – mondta.
Ám a férfi csak mosolygott, és a halványan pislákoló mécsesek fényében az ágyhoz vezette Ericát. Figyelmeztette Palmyrát, hogy nem okozhat fájdalmat a flava comának, bármennyire is szeretné, és ráparancsolt a germán lányra, hogy először a kezével, aztán a szájával elégítse ki a másik nőt.
A germán lány kiváló tanítványnak bizonyult, és Anguis egy székre kuporodva borozgatott, úgy nézte az egyre vadabbul szeretkező párt.
Az járt a fejében, hogy ő is beszáll harmadiknak, de a jó erős caecubusi bortól elálmosodva végül is elaludt.
Ott ébredt fel reggel a székben az udvaron rikoltozó pávák hangjára. A két nő egymást átkarolva aludt az ágyon…

Anguis megsimogatta Palmyra hosszú, hollófekete haját, aztán mutatta neki, hogy bújjon vissza a rabszolgalány mellé.
– Most ne zavarj, gondolkodnom kell! – közölte vele.
Palmyra durcás arcot vágott – olyan volt, mint egy kislány, és elfordult, de Anguis nem foglakozott vele.
Más, ennél sokkal fontosabb gondolatok jártak a fejében.
Éjszaka óta azon gondolkodott, hogy mi volt az a vörös fényvillanás a praetorianusok táborában…
„Valahol meséltek már nekem erről!” – rágódott a dolgon Anguis. „De hol és mikor?”
Átment a másik szobába, és az ablakhoz húzott egy elefántcsont faragásokkal díszített karosszéket. Kényelmesen elhelyezkedett benne, és kikukucskálva a velariumon a peristülion szökőkútját nézte, mélyen elmerülve a gondolataiban.
Ismeretlen tájak, ismeretlen emberek kavarogtak a fejében. Hallotta tűztengeren átvágtató lovak fájdalmas nyerítését és a római manipulusok kardcsörtetését… igen, valahol Britanniában!
Évekkel ezelőtt történt, hogy Boudicca, a kelta icének királynője fellázadt Róma ellen, és barbár harcosai élén kegyetlen módon lemészároltatta a római kolóniák békés lakosságát. Római férfiakat koncoltak fel, vagy fűztek rabláncra, de az icének nem kegyelmeztek a nőknek és a gyermekeknek sem. Anguis szívében mérhetetlen harag gyúlt, amikor először találkozott a római nők meggyalázott és megcsonkított tetemeivel, és most először vélte úgy, hogy Róma nem lő túl a célon, amikor azt a parancsot adja a légióknak, hogy az icéneket az utolsó szálig ki kell irtani.
A barbároknak nem volt kegyelem, és a két évig elhúzódó harcok után Anguis Észak-Britanniába ment, hogy felmérje a többi kelta törzs erejét, elejét véve a későbbi zavargásoknak… Egy kelta vezető kíséretében vágott neki az útnak és temérdek veszélynek kitéve magát végül is teljesítette a megbízatást. A kelta beszélt neki sok furcsaságról, amely a Felföldön látható, és Anguis hitte is, meg nem is ezeket a dolgokat, de aztán találkozott valamivel, ami őszintén felkeltette az érdeklődését. Több heti fárasztó lovaglás után egy ősrégi erőd romjaira bukkantak. A kőből épült erődítménynek már csak a kerítőfalai álltak, és a kelta szerint már emberemlékezet óta rom volt. A férfi döbbenten látta, hogy a falakat alkotó kövek meg vannak olvadva! Tisztában volt azzal, hogy a kövek megolvadásához olyan hatalmas hőmérséklet kell, amely nem keletkezhet egy hagyományos tűzvészben. Amikor rákérdezett a keltánál arra, hogy mit hallott ezekről a dolgokról, olyan választ kapott, hogy visszahőkölt a nyeregben.
– „Hajdanán istenek látogatták ezt a földet, és sok druida szerint mind a mai napig leereszkednek közénk az égből. A semmiből lépnek elő hatalmas fényesség kíséretében, mely vakítóbb ezernyi nap sugaránál és a semmibe térnek vissza. A fegyverük a vakító vörös fény, amely mindent elemészt, ami az útjába kerül! Ezeket az erődöket az istenek olvasztották meg a fény segítségével még az idők kezdetén!”
– „Te elhiszed ezt?”
– „Vannak istenek” – felelte erre a kelta, és visszazökkent szokott lakonikus hallgatásába.

Anguis az ablaknál ült…
Vajon az a furcsa vörös fénycsík, ami felvillant a praetorianusok táborában, egy ilyen isteni fegyver lenne? Lehet, hogy csak a szeme káprázott? Nem, hiszen Palmyra is látta, márpedig az íjásznőnek olyan éles a szeme és csalhatatlan, mintha sivatagi sas lenne…
Anguis elhatározta, hogy a dolog végére jár, mert ha a fény az istenek fegyvere, akkor neki meg kell szereznie!
Ez a dolog még Nérónál is fontosabb.

III.

64. június 10. Tirrén-tenger, Neapolistól 200 kilométerre

TESS önkéntelenül lehunyta a szemét, és megpróbálta túlsikítani az időgép üvöltését, aztán hirtelen olyan csönd lett, mint egy feneketlen veremben, valahol a világ végén…
Érezte, hogy az Anakreón gyengéden ringatódzik a tenger habjain, de nem hallotta a hullámok zaját. Óvatosan kinyitotta a szemét. Cynthia eltűnt, mint a kámfor, és csak hangtalanul cikázó villámok maradtak a helyén, aztán azok is elenyésztek.
A kommandósok pillanatok alatt a fedélzeten teremtek, és gyilkos energiafegyverek kutatták körbe a tengert, amely végtelenül békésnek és végtelennek tűnt. A számítógépek nem jeleztek idegen hajót az Anakreón közelében. Serrault visszabiztosította az ultrahang fegyverét, és a tekintete a vitorlás fedélzetét pásztázta. Tudta, hogy a dolgok nem mentek simán. Az Anakreón hátsó felépítménye lángokban állt, és pattogó szikrák kerengtek a felforrósodott levegőben…
– Ég a hajó tatja, ezredes úr! – szólt bele Serrault a szája elé ívelő parányi mikrofonba. Olyan speciális rendszert használtak, amelyet szinte képtelenség lehallgatni.
– Vörös riadó lefújva – mondta Kerwin –, és oltsák el a tüzet!
– Értem, uram – hadarta Serrault, és belépdelt a tűzbe. Fölment egy lángokban álló lépcsőn.
A lobogva égő hátsó vitorla izzó palást gyanánt borult rá, de azonnal hamuvá robbant szét, amikor találkozott a törzsőrmestert láthatatlanná tévő páncélzattal. Serrault megvetette a lábát a tomboló lángok között, aztán utasította a harcászati komputerét, hogy tizenöt méter átmérőjű körön belül tüntesse el az összes oxigénmolekulát.
Az égést éltető elem hiánya miatt minden ami az imént még lángolt, most rőten izzó zsarátnokká vált, aztán a férfi felrobbantott egy közepes teljesítményű gravitációs gránátot. A következő pillanatban izzó törmelékek repültek Serrault felé, hogy porrá robbanjanak a páncélján.
A következő gránát a tenger felett robbant, és tíz köbméternyi víz zúdult a hajó hátsó részére.
– A tűz kialudt.
Galland kikapcsolta a dezintegrátoros álcázását, és előbukkant a semmiből. A sisak leolvadt a fejéről.
– Én inkább lehugyoztam volna – mondta, és a tengerbe köpött.
– Parancs végrehajtva – közölte Serrault Kerwinnek, és ő is előbukkant a semmiből. – Valami nem tetszik nekem – morogta ellépve Galland mellett, és előrement a hajó orrába…
– Ó a francba!

Tess érezte, hogy baj van. A jellegzetes savanyú íz egyre erősödött a szájában. Lekapcsolta a sisakját, ahogyan Cynthia tanácsolta, és szinte abban a pillanatban előre is bukott, de hiába öklendezett. Az orvos tanácsait megfogadva a gyomra üres volt, mert az elmúlt tizenkét órában semmit sem evett, és így csak a rekeszizma rándult össze hasztalan. Ez talán még rosszabb volt, és a lány könnybe lábadt szemekkel köhögött. Kitapogatta a biztonsági öv csatját, és kikapcsolta a hevedert. Megpróbált felállni, de a lábai mintha ólomból lettek volna, ezért nem kísérletezett tovább. Visszahuppant az ülésbe, és várta, hogy történjen valami.
Talán fél perc sem telt belé – a lánynak legalább húsz percnek tűnt –, és Michelle termett mellette. Kikapcsolta a rohampáncélt, és leguggolt hozzá.
– Jól vagy? – érdeklődött.
– Voltam már jobban is – nyögte Tess, és megpróbált mosolyogni.
– Kapcsold ki a páncélt! – tanácsolta Michelle, és elővett egy tűpisztolyt. – Szédülsz?
– Egy kicsit.
– Volt hányingered?
– Még most is van.
Tess páncélja visszafolyt a modulokba, és Michelle a lány nyakához illesztette a tűpisztoly tompa végét. Megnyomta a gombot, és Tess úgy érezte, máris jobban van.
– Egyébként gratulálok. Úgy tűnik, meglepően jól bírod a dolgot. Mikor volt menzeszed?
– Most már lassan esedékes lenne, érzem a melleimen – felelte a meghökkent lány. Nem hitte volna, hogy amikor átmegy az időn, az első komoly dolog, ami szóba kerül, a havi vérzése lesz.
– Akkor készülj fel rá, hogy órákon belül megjön majd, és olyan lesz, mintha egy mészárszéket rendeznének be a hüvelyedben! Ne ijedj meg attól, hogy megváltozik a hangod! Tudod, megnyúlnak a hangszálak. Cynthiának és nekem azért ilyen mély a hangunk, mert egy időben nem szabályoztattuk vissza… Hamarosan felmehetsz a fedélzetre.
– Sikerült a dolog?
– Az ókorban vagyunk. Igen, félig-meddig sikerült…
Tess nem tudott több kérdést feltenni. A szőke nő komor arccal és viharos gyorsasággal távozott.

Klippel ujjai egy zongoravirtuózt is meghazudtoló gyorsasággal jártak a komputer billentyűzetén, és a fiatal időmérnök úgy káromkodott, mint egy kocsislegény az elmúlt évszázadok alatt. Kerwin a szokott nyugalmával ült az áramvonalas pilótaszékben, és a harcászati komputer képernyőjét nézte. Az elvonuló zöld számoszlopok, amelyek Klippelnek semmit sem mondtak, ott tükröződtek az arcán.
Michelle lehuppant a helyére, és a szeme végigpásztázta a legfontosabb műszerek kijelzőit.
– Tudjuk már, hogy mi történt? – érdeklődött a nő.
– Azon vagyunk, hogy megtudjuk. A lány jól van?
– Semmi baja – felelte Michelle.
Kerwin egy bólintással nyugtázta a dolgot, aztán kérdőn nézett Klippelre. Az időmérnök a fejét rázta.
– Most már bizonyos, hogy a fedélzeti számítógép nem téved! Az a helyzet, hogy közel négy nappal előbb érkeztünk; nem tizennegyedike, hanem tizedike van. A vertikális és horizontális csúszás elhanyagolható, de a felmerült időanomáliák miatt kilencvenkét órás negatív csúszásunk van.
– Maga szerint mi okozta az anomáliát? – kérdezte Kerwin.
– A komputer szerint harminchat órával ezelőtt fölnyílt az evolvens, és megérkezett ide valami. Ne kérdezze meg, micsoda, mert egyelőre fogalmam sincs!… Az evolvensen csak olyan tárgy érkezhet, ami az időben utazik…
– Leszállt előttünk egy időgép? – kérdezte Michelle.
– Valószínű – morogta Klippel.
Michelle elfojtott egy káromkodást, és villámló szemekkel nézett az ezredesre. Kerwin arcáról semmit sem lehetett leolvasni.
– Serrault! – mondta.
– Uram.
– Ötven kilométeres körzetben semmi mozgás. A következő parancsomig maradjanak a fedélzeten, és kapcsolják le a páncélokat.
– Robert és Leslie is? – tudakolta a törzsőrmester.
– Igen. Takarékoskodnunk kell az energiával, mert három nappal előbb érkeztünk. Hajtsa végre a parancsot!
– Értettem.
Kerwin elgondolkodva hátradőlt az ülésen. Michelle odahajolt hozzá.
– Hát ilyet én még nem pipáltam – mondta, de a férfi azonnal elhallgattatta egy szigorú pillantással, és felállt. Michelle nem hagyta ennyiben: – Akár visszacsúszhattunk volna négyszáz évet is, hallod, John?
– Nyugodjon meg, hadnagy! – felelte Kerwin, és két ülés között kifurakodott a kabinból. A nő mérgesen követte.
Az Odüsszeia-akció nem indult a legszerencsésebben…
A nap vöröslő korongja már órákkal ezelőtt alábukott a horizonton, és most milliónyi csillag nézett le a végtelenbe vesző, tompán zúgó víztömegre. Az Anakreón méltóságteljesen szelte a habokat, és a számítógép vezérlésű piros vitorlák büszkén dagadtak, amint beléjük kapott a szél. A hajó haladásáért persze nem ők voltak a felelősek, de ez a mesterkélt illúzió mégsem rontotta el Tess hangulatát, aki az orrfedélzet korlátjának támaszkodva nézte a hullámok tajtékfodrát, és Markra gondolt.
Ha most valaki a tudomására hozta volna, hogy a férfi alig százötven kilométerre tőle kuporog egy börtöncella mélyén, akkor nyilván hülyének nézte volna az illetőt. Ha a lány tudhatná az igazságot akkor semmi sem mentette volna meg attól, hogy beleszédüljön a tenger habjaiba. Tess felnézett a csillagokra, és szinte beleszédült a látványba. Az élete nagy részét egy hipermodern környezetben, aztán Los Angeles komputerizált poklában élte le, és most magával ragadta a látvány. Ezek nem a Hologramok Birodalmának vetített képei voltak, hanem igazi csillagok egy igazi égen. Tess kislány kora óta nem láthatta őket.
A tengeren éjszakára lehűlt a levegő, és a lány bekapcsolta a katonai gyakorló fűtését. A harci páncél moduljai rajta is ott voltak, mint a többieken, de nála nem voltak fegyverek. Az intervenciósok a hajó különböző pontjain helyezkedtek el, és fekete ruhájukban valósággal beleolvadtak a környezetbe. Hangtalanul mozogtak, és alig beszélgettek egymással. A lány lassan kezdte úgy érezni, hogy őrültek közé csöppent.
Egyszerre csak ott termett mellette Serrault, és ő is nekitámaszkodott a korlátnak. A lány összerezzent.
– Megijesztettél – suttogta, mintha attól tartana, hogy valami őrült komputer még ezt is meghallaná.
A férfi nem szólt semmit, hanem óvatosan cigarettára gyújtott.
– Ezt szabad? – tudakolta a lány.
– Természetesen tilos – felelte a férfi –, de ha az ember mindig betartaná a szabályzatot, akkor soha semmi sem működne.
– Tényleg előbb jöttünk, mint ahogy kellett volna?
– Igen.
– És ez nagy baj?
– Tulajdonképpen nem, ha nem pazarolunk el sok energiát. Jól érzed magad? – tudakolt a törzsőrmester.
– Kicsit rosszul voltam, de már minden oké – válaszolta Tess.
– Ennek örülök – mondta a férfi, és közelebb húzódott, hogy átkarolja a lányt. Tess zavartan nézett körül.
Pár lépésnyire tőlük egy kommandós alakja sejlett fel a sötétben. Tess képtelen volt megállapítani, hogy melyikük az. „Talán a német?”
– Nem vagyunk egyedül, Gerald – suttogta Tess, és nem hagyta, hogy a férfi átkarolja a derekát. Kibontakozott, és odébb lépett, aztán váratlanul felmutatott az égre, mintha ezzel elterelné a férfi gondolatait.
– Az ott a kis Göncölszekér? – kérdezte.
Serraultnak, aki három évet húzott le a Special Space Services-nél, minden önuralmára szüksége volt, hogy ne nevesse el magát.
– Ilyen csillagkép nincs – válaszolta a férfi. – Az ott a kis Medve, vagyis az Ursa Minor. Mellesleg imádnivaló vagy, amikor pillanatok alatt kislánnyá változol.
Tess meg sem hallotta…
– Én mindig úgy tudtam, hogy a „szekér rúdja” a Sarkcsillagra mutat.
– Bizony arra – helyeselt Serrault a habok felé fordulva.
– A Sarkcsillag milyen messze van?
– Négyszázhetven fényévnyire.
– Értesz a csillagászathoz is? – kíváncsiskodott a lány.
– Egy időben űrkatona voltam.
Elmondhatta volna Tessnek, hogy a Seclorum űrflottájának egyik cirkálójával már járt is a Sarkcsillagnál, de most fontosabb dologról akart beszélni. A tengerbe pöckölte a félig szívott cigarettáját, és a lány felé fordult.
– Tess, ami kettőnk között történt, annak lesz folytatása? – tette fel a kérdést a törzsőrmester.
Hirtelen témaváltás volt, a lány szótlanul nézte a férfit.
– Muszáj most erre választ adnom? – kérdezte kisvártatva Tess. Most a férfin volt a hallgatás sora. Ő sokkal tovább várt a válasszal:
– Nem…
A lány értetlenül bámult rá.
– Mi a baj, Gerald?
A férfinak nem volt lehetősége a válaszadásra, mert megszólalt a személyi kommunikációs rendszere, amelyen keresztül Holecka lerendelte a hajófenékbe. Serrault arra kérte a lányt, itt várjon rá, aztán elment. Tess várt rá vagy húsz percet, de a férfi nem jött vissza…
Elég fárasztó napja volt, és úgy döntött, hogy lefekszik.
„Vajon miről álmodok majd először, itt az ókor kellős közepén?”
Megfordult, és megszólította az első árbocnak támaszkodó kivehetetlen alakot.
– Megyek aludni. Kell hozzá engedélyt kérnem a parancsnoktól?
– Nem hiszem, Freulein. Jó éjszakát!
„Ez tényleg a német.”
– Maguk mikor alszanak, Galland? – kérdezett rá a lány.
– Egy hétig biztosan nem – felelte az őrmester.
– De hát ezt nem lehet kibírni – hüledezett Tess.
– A fáradtságért bizonyos hormonok a felelősek, azoknak meg tudunk parancsolni. Minden ezen a világon pusztán kémia.
– A szex is kémia? – kuncogott a lány.
– Hát persze, Freulein.

– Hogy érzi magát idelent?
Épp a hajófenékbe akart lemenni, amikor valósággal belebotlott Kerwinbe. Amióta átjöttek az időn, most látta a férfit először, aki szinte minden idejét a parancsnoki kabinban töltötte. Tess ekkor már tudta, hogy a hidraulikus rendszer is elromlott, tehát a hajót nem tudják majd Pompeji előtt „elsüllyeszteni.” Kerwinnek nyilván egy rakás gondja lehetett, de Tess nem látta rajta, hogy idegesítené a dolog. A férfi ugrásra késznek, és nem feszültnek tűnt.
– Köszönöm, pompásan. Éppen indultam lefeküdni.
– Elfáradt?
– Ühüm. Maga is így volt vele az első alkalommal? – firtatta Tess.
– Hát nem lehetett velem madarat fogatni, az biztos – felelte az ezredes.
– Állítólag nekem van egy kabinom. Ez igaz? – kérdezte a lány.
– Igaz. Na, jöjjön velem!
A lány kabinja mindössze egy parányi asztalkából és egy keskeny priccsből állt. Két ember alig fért el benne. Tess legnagyobb megrökönyödésére a világítást egy korabeli olajmécses szolgáltatta. A lány lehuppant az ágyra. Kerwin állva maradt, és nem húzta be maga után a keskeny ajtót sem.
– Az Anakreónon sajnos nincs megoldva ön számára a tisztálkodás lehetősége, kérem, próbálja meg kibírni a Severus-villáig.
– Majd erőt veszek magamon – mondta vidáman a lány, és fölnézett Kerwinre. Kisimította a haját az arcából.
– Hallom, hogy sok problémájuk van, ezredes.
– Akad – jött a tömör válasz.
– Volt már ilyen kellemetlen helyzetben? – érdeklődött Tess.
– Még nem – ismerte be az ezredes.
– Megbízhatok magában, ugye?
– Most arra a beszélgetésünkre utal?
– Igen.
– Tartom magamat az ígéretemhez. Magának nem lesz semmi bántódása.
– Nagyon szeretnék hinni magának.
John. Kerwin erre nem mondott semmit. Menni készült.
– Félek – mondta a férfi hátának a lány.
Kerwin megtorpant, és visszafordult. Behúzta az ajtót.
– Szedje össze magát, Tess!
– Nézze, nekem az egész életem azzal telt, hogy állandóan féltem. Most ne nevessen ki, de kiskoromban mindig attól féltem, hogy megvernek a fiúk, ezért sokkal inkább az érdekelt, hogy milyen érzés ököllel ütni, mint játszadozni az elektronikus játék babákkal. Amikor nagylány lettem, és rájöttem, hogy a tulajdon apám egy maffiafőnök, akkor meg attól féltem, hogy egyszer majd lemészárolják az egész családomat. Maga ismeri az életemet, és tudja, hogy ez az utóbbi félelmem nem volt alaptalan. Majdnem így történt minden, eltekintve attól az „apróságtól”, hogy én életben maradtam… hm. Az életem elmúlt négy éve azzal telt, hogy olyan férfiakkal és nőkkel kellett puszta kézzel megküzdenem, akik habozás nélkül megöltek volna, ha nem én vagyok a jobb. Tudja, John, én egész életemben féltem, és most is félek. Most megkérdezhetné, hogy miért vagyok itt, miért vállaltam? Hát persze, hogy megkérdezhetné, és erre azt felelném, hogy eddig még sohasem volt lehetőségem a választásra. Mindig mások választottak és döntöttek helyettem. A maguk Katedrálisa adta meg nekem először életemben az önálló döntés lehetőségét. Az, hogy itt vagyok most önökkel, számomra talán az utolsó lehetőség… Egyszer azt mondtam a főnökének, hogy szeretnék a fényben élni. Családot szeretnék és gyerekeket, sok-sok gyereket… Az egész életem semmi másból sem állt, mint verekedésből és menekülésből. Elegem lett ebből… Igen félek, egyébként félek. Nagyon félek.
Furcsa monológ volt, és Kerwin szótlanul, szinte mozdulatlanná meredve hallgatta végig. Amikor a lány elhallgatott, lehajolt hozzá, és megfogta a könyökénél. Felállította az ágyról.
– Maga húszéves, ugye? – kérdezte a férfi.
– És? – kérdezte kurtán Tess, büszkén és kihívóan nézett a férfi szemébe.
– Csodálom magát, hogy ilyen fiatalon, szinte még gyermekként milyen pesszimistán látja a világot. Az ön bölcselete inkább jellemző egy megfáradt vén öregemberre, mint egy olyan fiatal nőre, aki szinte még semmit sem tud a világról…
– Hagyja abba – vágott közbe Tess. – Elég volt ebből… – mondta elcsukló hangon, és hirtelen átölelte a férfit. Az ajkai mohón keresték a férfiét, de az lefejtette magáról a lány két karját, és elfordította az arcát.
– Sajnálom, Tess, de…
A lány fanyar mosollyal az arcán lépett hátra, és visszaült az ágyra. Nem mert felnézni a férfira.
– Nézzen rám, Tess! A lány a fejét rázta.
– Azt mondtam, hogy nézz rám! – szólt rá a férfi.
Tess lassan felemelte az arcát. Kerwin legnagyobb döbbenetére a szemében könnyek csillogtak.
– Könyörgöm, ne csináld ezt velem! – mondta a férfi, és megpróbálta megérinteni, de a lány elhajolt a keze elől. – Már tizenöt éve szenvedek miattad…
Tess értetlenül bámult rá.
– Micsoda?
Kerwin falfehér arccal nézte a lányt, és a keze tétován keresni kezdte a kilincset.
– Semmi, semmi – mondta zavarodottan, és valósággal kihátrált a kabinból…
– Menjen maga a francba! – mondta mérgesen Tess, és ha egy pillantás gyilkolni tudna, akkor Kerwin most holtan zuhant volna a hajópadlóra.
A férfi szinte pánikszerű gyorsasággal húzta be maga után a keskeny ajtót, és valósággal végigtántorgott a szűkös fedélközben. Elért a fedélzetre vezető lépcsőhöz, és meg kellett támaszkodnia, mert úgy érezte, menten összeesik…
„Istenem, képtelen vagyok elmondani neki!”
Pedig majdnem elmondta.

Michelle Pompeji háromdimenziós miniatűr modellje mellett térdelt, és a város kikötőjét tanulmányozta.
– Nem tűnik nehéznek a dolog.
A holografikus modellt az egyik raktérben kapcsolták be, hogy kidolgozzanak egy új megközelítési tervet. Már több mint tizenhat órája voltak a tengeren, és ha az Anakreón tudja tartani a sebességét, akkor a délutáni órákban elérhetik a partvonalat. Keleten már világosodott az ég alja, de a megváltozott körülmények nem tették feszültebbé az intervenciósokat.
Tudták, hogy az elkövetkezendő órák alatt sikerül majd megoldást találniuk.
A műhold megvakításáig végtelenül sok idejük volt…
– Mivel a hidraulikus rendszert nem tudjuk működőképes állapotba hozni, ezért ejtenünk kell a DD-18-asokat. Ennek a Klippelnek igaza volt, valóban ez az Anakreón gyenge pontja, és szerintem…
– Michelle! – szólt közbe az ezredes. A nő felnézett Kerwinre.
– Igen.
– Szeretnék elmondani valamit, Michelle.
– Mi az istenért vagy ilyen titokzatos? – értetlenkedett a nő.
– Úgy véled, hogy az vagyok? – kérdezte a férfi.
– Igen, habár szerintem inkább ideges vagy. Jól látom?
– Ez egyre szebb! Ülj le, légy szíves! – kérte Kerwin Michelle-t.
A szőke nő megvonta a vállát, és felállt. A bakancsos lábával felrúgott egy búzával teli zsákot, és lehuppant rá. A távkapcsolóval kikapcsolta a modellt, és rágyújtott.
– Miről van szó? – kérdezte.
– Tess nagyon fél.
– Úristen, John, ez engem most kurvára nem érdekel.
– Pedig jó lenne, ha érdekelne, mert fontos szerepe lesz ebben az ügyben – közölte az ezredes.
– Persze, hogyha fölhasználjuk!
Kerwin erre nem mondott semmit.
– Honnan veszed, hogy fél? – kérdezte aztán a szőke nő.
A férfi ekkor elmondott mindent Michelle-nek. Beszámolt Tess furcsa monológjáról, de másról nem… Többről beszámolni óriási hiba lett volna. Michelle sokáig nézett maga elé, aztán visszakapcsolta a modellt, és felállt.
– Csak fölösleges feltűnést keltenénk azzal, ha a hajó a nyílt vízen várna ránk. Ha nincs más megoldás, akkor ki kell kötnünk, ezzel viszont Klippelt hozhatjuk kellemetlen helyzetbe, aki nincs kiképezve az ügynöki munkára. Szerintem…
– Michelle! – csattant fel az ezredes.
A nő lassan ránézett, és újból kikapcsolta a modellt.
– Szeretsz te engem, John? – kérdezte a nő.
– Ó, a kurva életbe! – mondta mérgesen a férfi. Hallgattak.
– Egyszer azt mondtam ennek a lánynak – szólalt meg végül Michelle –, hogy néha szeretni fogom, néha meg utálni. Azóta a „balhéja” óta csak utálom… Ez van, szívem.
– Tess nagyon rendes lány – jegyezte meg Kerwin. Ez volt a legtöbb, amit a lány védelmében most mondhatott.
Michelle az ajkát harapdálta, aztán hirtelen magára bökött. Tett egy lépést Kerwin felé.
– Én is kibaszott rendes csaj vagyok, világos? Ráadásul katonatiszt, aki az időkutatásnak dolgozik, és ha kell, akkor meg kell halnia a saját századáért. Most ideküldtek erre a rohadt helyre, egy rohadt időgépen, és be kell hatolnom egy Arminiusnak nevezett rabszolga-kereskedő házába, ahol a franc sem tudja, hogy mi vár rám! Ez az intervenciós csoport a hirosimai atombomba rombolóerejének tízezerszeresével rendelkezik, és nekem nem ezért kell biztonságban éreznem magam, hanem azért, mert van köztünk egy „rendes lány”, aki talán előttem hal meg egy olyan fegyvertől, amit csak a XXV. században fognak megalkotni? Minden tiszteletem ezé az ostoba libáé, amiért ezt a munkát elvállalta. A fényben akar élni? Cseszd meg, John, ezt a szentimentalizmust! Indonézia óta azt kérdezem, mi a francot keres köztünk ez a lány! A nagyságos lovagok eldöntötték a Katedrálisnál, hogy nekem majd rajta múlik az életem? Hát jó! Én meg azt döntöttem el, hogy az első adandó alkalommal, amikor hibázni fog, kivágom a kis szívét, és megetetem a Bíborossal! Szarok rá, hogy fél-e, vagy nem! Sajnálom, John.

A Tirrén-tenger felett hétágra tűzött a nap, és az elektronikus hőmérők kijelzőin már órák óta mozdulatlanul állt a 36 Celsius fokot mutató szám. A számítógép vezérlésű vitorlák csak alig mozdultak az enyhe szélben, és az embereknek fent a fedélzeten olyan érzése támadt, hogy egy gigászi ókori isten láthatatlan tenyerét kiterjesztette az égboltozaton, hogy a tenger felszínére nyomja le a forróságot. A tenger békésnek és nyugodtnak tűnt, mintha csak egy tavon hajókáztak volna.
– Miért nem fekszik le? – kérdezte Kerwin a mérnököt, és átadott neki egy pohár forró kávét, amit Holecka nyomott a kezébe. A szlovák származású intervenciós tisztről meg lehetett volna mintázni a nyugalom szobrát, ugyanis amióta átjöttek az időn, alig szólalt meg.
– Még nagyon sok ellenőrző számítást kell elvégeznem – felelte Klippel. – Ha most lefeküdnék, akkor sohasem érném utol magamat.
– Mire jutott eddig?
– Száz százalékos biztonsággal állíthatom, hogy 64. június hetedikén a déli órákban felnyitotta valami az evolvenst Pompeji mellett. Meglehetősen nagy pozitron-áramlást okozott. Nem tudom, milyen technológia lehetett és azt sem, honnan jött, de biztos, hogy nem a Katedrális volt az. Ha a következtetéseim helytállóak, akkor valamilyen időtransz elven működő egység lehetett. Valami ilyen érkezett ide három nappal ezelőtt, és még mindig itt van.
Kerwin számára most már kezdett világossá válni, hogy mi lehet az a ponyvával letakart tárgy a praetorianusok táborában, amire Cohari felhívta a figyelmüket.
„Valami megérkezett ide hetedikén, és a rómaiak féltett ereklyeként őrizhetik. Vajon mi történt azokkal, akik benne utaztak?”
Nem idegeskedett a felmerült kérdések miatt, mert tudta, hogy hamarosan megkapja majd mindenre a választ.
– Az evolvens felnyitása – folytatta Klippel – meglehetősen brutálisan történt. Ez a vacak nem levált, hanem valósággal lerobbant róla, pedig az evolvencia olyan, mint a szűzlány lyuka… Ez a drasztikus manőver okozta az anomáliát, ami eltérített minket. Nem volt szerencsénk! Ha történetesen nem tizennegyedikén kellett volna lelépnünk, hanem mondjuk tizenhatodikán, akkor simán ment volna minden, de így túl közel voltunk az emanációhoz, és az időlyuk magához szívott minket. Tizenhatodikán a déli órákban már nyugodtnak tűnik a görbe. Ha nem így lenne, akkor a műhold sem tudott volna simán megérkezni tizenhetedikén nulla órakor, és Petersenék sem tudtak volna pontosan érkezni, hogy lehozzák a sérült blokkot.
– Világos. Milyen károkat mért fel eddig?
– Sajnálom, ezredes, de ki kell majd kötnie, mert nem tudom leparkolni az Anakreónt, vagy találjon ki jobbat…
– A kikötőig hajózunk! – közölte az ezredes.
– És ha feljön valaki a fedélzetre, amíg maguk távol vannak? – kérdezte a mérnök.
– Magát úgysem találhatják meg – felelte a parancsnok.
– Hm…
– Milyen állapotban van a reaktorunk? – tudakolta Kerwin.
– A pozitronok száma felszökött, de a folyamat még kezelhető szinten áll. Remélem, hamarosan stagnálni fog, és nem lesz nagyobb baj. Ha ki kellene kapcsolnom, akkor nem biztos, hogy újra tudom majd indítani.
– Ne fesse az ördögöt a falra, Mr. Klippel, mert…
A következő pillanatban éles, szaggatott sípolás vágta el Kerwin szavait, és a harctechnikai komputer képernyője feléledt. Az intervenciósok szintén megkapták a riasztást, és felkapcsolták a páncéljaikat. Sorra egymás után kezdtek eltűnni, mintha egy varázsló intett volna a pálcájával. Az Anakreón fedélzete pillanatok alatt kiürült. Az energiapajzsok bekapcsoltak, és a fegyverek felemelkedtek.
Kerwin lekérte a megfelelő információkat; csöppnyi izgalom sem látszott rajta.
– Valami baj van? – kérdezte Klippel.
– Egy triremis közeledik felénk. Tudja, mi az?
– Fogalmam sincs – felelte a mérnök.
– Egy három sorevezős hadigálya.
– Látnak már minket?
– Kizártnak tartom, ugyanis tizenöt kilométerre vannak.
– Mi a terve, elsüllyeszti? – tudakolta a mérnök.
– Nem, tudok egy sokkal hétköznapibb megoldást – hangzott a válasz az ezredestől. – Kikerüljük!
Kerwin utasította a komputert, hogy az egyik monitorra hozza be a közeledő hajót. A képernyő máris villant, és megjelent rajta egy közepes méretű hadigálya. A vörös színű négyszögletes vitorla enyhén dagadozott a könnyű szélben, és a temérdek evező méltóságteljesen hajtotta ismeretlen célja felé. Az ezredes audio kapcsolatot is kért, és amikor megtörtént a dolog, a szája mosolyra görbült. Az Anakreón parancsnoki kabinjában hallani lehetett az idegen hajó hortatorának a dobját. Az evezősök könnyedén tartották a ritmust, a gálya nem haladt gyorsan.
– Rohadt egy meló lehet – jegyezte meg Klippel az evezőket nézve.
– Életben tartják őket, hogy evezhessenek. Látta a Ben Hurt?
– Mi az, egy film? – tudakolta a mérnök.
– Igen, majd nézze meg!… Riadó lefújva – szólt bele Kerwin a belső komba. – Csak egy gálya közeledik tizenkét óránál.
Az ezredes hátradőlt a széken, és elgondolkodva nézte a monitort.
– Na, kerüljünk oldalra, Klippel!
Az Anakreón fürgén elfordult.
Órákkal később lassan felsejlett előttük az Itáliai-félsziget hegyekkel csipkézett szürke partvonala.

64. június 11. Pompeji, az aedilisek börtönében

AZ ELMÚLT két nap valóságos pokolnak tűnt Mark számára…
Az utolsó emléke az volt, hogy elsötétül előtte a világ, és amikor magához tért, egy homályos és szűk cellában találta magát. A szeme lassan hozzászokott a félhomályhoz, és tompa fájdalommal a fejében, ami nyilvánvalóan a tarkójára mért ökölcsapásnak volt köszönhető, lassú tétova mozdulatokkal feltápászkodott a sarokba dobált nedves és rohadt szalmáról.
Fogoly volt egy börtönben, ez azonnal nyilvánvalóvá vált a számára, és már csak az volt a kérdés, hogy mi lehetett az ok, ami ide juttatta.
Talán nem kellett volna megijesztenie azt a római nőt, akiről most már sejtette, hogy nem Tess volt! Nyilván a rómaiak rossz néven vették tőle, hogy odaugrott ahhoz a rémült teremtéshez, és rángatni kezdte a kezét. De hiszen azt hitte, hogy a szerelme az kétezer-kétszázharminc év távolából… vajon ki hinne neki? Aulus hinne neki?
A nő aki olyannyira hasonlított a lányra, nyilván egy nemes római lovag felesége lehetett, és ő úgy viselkedett vele, mint egy ostoba barbár…
Mark nem tudott arról, hogy Tess miért is fog majd átjönni az időn. A lány üzenetéből ez konkrétan nem derült ki, de ha tudta volna, hogy éppen ezt a nőt kell majd Tessnek helyettesítenie, akkor sem lett volna boldogabb. Nyilván ugyanúgy összekeverte volna őket… így is ez történt!
Alkalmanként félrehúztak egy parányi ablakot a cella vastag ajtaján, és némi élelmet toltak be neki, meg egy csupor vizet. Mark nem látta az őreit, de nem különösebben bosszantotta a dolog, hiszen nem tudott volna kérdéseket feltenni nekik. Nem volt meg a fordító gépe. A nyakában lógó aranyláncon kívül mindent elvettek tőle. Az óráját ugyanúgy, mint a lézerpisztolyt a hóna alatti tokból. „Úristen, az energiafegyver a rómaiaknál van!”
Mark töprengve nézte a parányi rácsos ablakon bevetülő fényt, és egyre jobban kesergett. Lassan már két napja itt van, és egyre bizonytalanabbá vált a sorsát illetően.
A kezdeti patetikus nyugalma már elszállt, és átvette a helyét az elkeseredés, aztán az idegeskedés…
Azt vette észre magán, hogy angolul káromkodik. Először csak halkan, mintegy magában szidva a rómaiakat, majd Burnst, akinek ezt az egészet köszönhette. Föl alá járkált a cellában, mint egy kiéheztetett vadállat a cirkusz ketrecében, aki várja, hogy rászabadítsák a védtelen elítéltekre. A fejében egyre inkább ott dörömbölt egy nyomasztó gondolat, amely semmi jóval sem kecsegtette az elkövetkezendőkre nézve… Most már ordított!
„Meg fogják ölni… Meg fogják ölni!” Mark Wilson dühöngeni kezdett…

64. június 11. Valahol Pompejiben…

MARK hangját elnyomták a börtön vastag falai, de a tomboló dühe által keltett emocionális rezgések fölkeltették a Lény figyelmét!
Természetfölötti képességekkel megáldott százezer éves tudata kíváncsian nyúlt ki Mark agya felé. Úgy érezte, ez a férfi más! Egy pillanatra megérintette Mark tudatát – a férfi ebből semmit sem érzett –, aztán villámgyorsan visszavonult, mert tisztán látta Mark egész életét. Már húszezer éve nem döbbent meg ennyire.
„Ki ez a férfi?”
Elhatározta, hogy elindul felé.

64. június 11. Pompeji, Anaximenesz, a szobrász műhelye

MINTHA föltámadt volna a szél…
A hetek óta tartó fülledtség pillanatok alatt elillant, és a fecskék sem cikáztak már alig félméternyire a poros utak fölött. A tenger felől gigászi felhők úsztak a város felé, melyekből jótékony zápor ígérete áradt, és Pompeji lakói azonnal a házi oltárok elé szaladtak, hogy ruhájukat a fejükre borítva, lábukkal határozottan dobbantva megköszönjék az isteneknek ezt a kegyét. A lebukni készülő nap bágyadt sugarai vörösre festették a tornyosuló fellegek alját, és mintha a távolban megdördült volna az ég. Az égi moraj végiggördült a város fölött és az emberek boldogan felkacagtak.
Csöpögi kezdett az eső, aztán egy pillanat múlva olyan özönvíz támadt, mintha leszakadt volna az ég alja…
Anaximenesz meggyújtotta az olajmécsest, és intett Anguisnak hogy kövesse.
– Micsoda vihar! – morogta a görög. – Már nagyon hiányzott a földnek ez a zápor. Az istenek kegyesek voltak hozzánk. Tudod, errefelé Marcius Coclesnek vannak a legnagyobb földjei, majdnem száz jugerumnyi terület, az egyik legszebb latifundium Campaniában, és pár napja panaszkodott is nekem, hogy…
– Nem érdekel, barátom! – vágott közbe Anguis, aki nem azért jött a görög szobrászhoz, hogy az időjárásról és a kánikula által okozott gazdasági károkról csevegjen. – Elkészült a szobor?
– Elkészült – morogta Anaximenesz, és félrehajtotta az egyik belső helység vastag velariumát, aztán belépett. Anguis követte.
Odabent félhomály uralkodott, és a görög meggyújtott még egy mécsest. Lerakta azokat egy asztalra, aztán odasántikált egy ponyvával letakart sejtelmes alakhoz.
– Itt a szobrod, uram – mondta, és lehúzta a leplet.
Anguis a félhomály ellenére azonnal látta, hogy a görög mesterművet alkotott, még akkor is, ha nem egyedi darabról, hanem másolatról volt szó. Anguis megfogta az egyik mécsest, és odalépett. Megvilágította vele a szobor testét, és elismerően hümmögött.
– Nagyobb művész vagy, mint Praxitelesz!
Anguis tudta a görögről, hogy hiú ember, így jó néven veszi, ha az ókor legnagyobb szobrászához hasonlítják. Nem tévedett. Anaximenesz zavartan törölgette a kőporos kezét a mocskos tunikájába, és fülig ért a szája, úgy vigyorgott. Kivillantak sárga fogai, és a leheletéből olcsó vaticanus bűze áradt.
Anguis tüzetesen megvizsgálta a szobrot, amely Pallas Athénét ábrázolta, és közel két méter magas volt. Semmi kivetnivalót nem talált benne. Tökéletes mása volt annak az Athéné szobornak, ami a Pompeji theatrum színpadán állt.
– Valóban szép munka… megérdemled a fizetséget érte – jegyezte meg a férfi, és hagyta a görögöt, hadd fecsegjen.
– Épp olyan lett, amilyennek akartad. A pontos mása a színház Athéné szobrának, és legalább két hetembe került, amíg elkészítettem… úgy, ahogy te kérted. Nem márványból van, hanem gipszből, és belül a feje búbjától a mellkasa középső részéig üreges. Két különálló részből illesztettem össze, de nem lehet észrevenni… Látod, milyen fényes és csontszínű? Nincs olyan ember, aki észre tudná venni a két szobor közt a különbséget…
– Mivel tudtad ilyen fényesre csiszolni a gipszet? – tudakolta Anguis.
– Olajat használtam, és még valami mást, de nekem is hadd legyenek titkaim, jó uram, ne csak neked…
– Rendben van, Anaximenesz – mondta Anguis, és nem feszegette a dolgot, mert különösképpen nem is érdekelte. – Hol van rajta a lyuk? – kérdezte.
– A sisakja bal felén – felelte a szobrász.
Anguis odavilágított, és máris észrevette. Alig volt nagyobb, mintegy sestertius értékű fémpénz. Palmyra negyven lépés távolságból fog lőni! El fogja találni, ez nem kétséges…
– Nagyon jó, nagyon jó – morogta Anguis, de a görög nem hallotta, mert hatalmas robajjal megdördült az ég. A hosszú törzsű pineák fájdalmasan hajlongtak a veszett szélrohamok alatt, és a Vezúv fölött villámok cikáztak. Rendületlenül zuhogott. Mintha az istenek sejtenék, hogy mire készül.
Anguis abbahagyta a szemlélődést. Letette a mécsest, és utasította a görögöt, hogy hozza be az átriumból azt a bőrzsákot, amit letámasztott a fal mellé. A görög térült-fordult, és nem tett fel kérdéseket. Évekkel ezelőtt a Kígyó megmentette az életét egy oroszlán elől. Valahol Líbiában történt, és amikor megkérdezte a férfitól, hogy mivel hálálhatná meg a cselekedetét, az csak annyit mondott, hogy „soha ne tegyen fel neki kérdéseket, és akkor hosszú életű lesz.”
Anguis megbontotta a zsák száját, és az első, amit kivett belőle, egy tölcsér volt. Beleillesztette a szobor sisakján kialakított lyukba, aztán odahúzott egy kecskelábú széket, és felállt rá.
– Add fel a zsákot! – kérte a szobrásztól.
Anaximenesz szó nélkül teljesítette a parancsot, és miközben átnyújtotta a bőrzsákot Anguisnak, óvatosan belékémlelt. Mintha homok lett volna benne, de fekete színű volt és szúrós szagú. Nem merte megkérdezni, hogy mi az.
– Vidd hátrébb a mécseseket! – utasította Anguis, és megvárta, amíg a görög elsántikál velük az oroszlán által szétmarcangolt lábával. Anguis nem merte megkockáztatni, hogy a por egyetlen szemcséje is véletlenül lehullva találkozzon a mécses halványan pislákoló lángjával. Ha így lett volna, akkor belőlük és a szobrászműhelyből semmi sem maradt volna, és a dörrenés nagyobb lenne ezer mennydörgésnél is.
Anaximenesz kiguvadt szemmel nézte, amint a férfi a tölcséren keresztül a fekete porral feltölti a szobrot. Óvatosan dolgozott, nehogy egy szemnyi is kárba vesszen a különös anyagból. A görög az egyik lábáról a másikra állt, és izgatottan dörzsölgette borostás állát. A kíváncsisága nagyobb volt az óvatosságánál.
– Zeusz áldása kísérjen egész életedben, nemes uram, és bocsáss meg nekem, hogy a kérdésemmel zaklatlak, de áruld el nekem, miért töltöd fel homokkal a szobrot, és egyáltalán milyen furcsa homok ez?
– Ez már két kérdés, barátom – mondta Anguis, és oda sem nézett, de kivételesen jó kedvében lehetett, mert félig megválaszolta azokat.
– Ezt a port már az egyiptomi papok is ismerték. Ez egy mágikus varázsszer, és ha tűzzel érintkezik, akkor hevesen elég. Olyan hevesen, hogy bármit lerombol maga körül. Az én porom viszont Sericából származik, és sokkal hatásosabb, mint az egyiptomiaké.
A görög semmit sem értett, és nem tett föl több kérdést. Szótlanul nézte Anguist, aki kisvártatva befejezte a mágikus por töltögetését, és a kiürült zsákot ledobta a földre, majd gyantát kért. Anaximenesz máris hozta, és fölnyújtotta férfinak, aki betapasztotta vele a lyukat, és végül vékony gipszréteget kent rá. Anguis leszállt a székről, és pár lépést hátrálva megszemlélte a „művét”, amelyen semmi változás nem látszott, csupán nehezebb lett húsz kilóval.
– Nagyon jó – mondta ismét Anguis, és a portól megfeketedett kezét beletörölte a görög ruhájába. Körbejárta a szobrot. Úgy tűnt, elégedett.
– Mi a terved, uram, hogy cseréljük ki a szobrokat? – kérdezte a szobrász, és átnyújtott Anguisnak egy korsó bort.
A férfi elvette tőle, beledugta az ujját, és egy keveset az isteneknek való köszönet jeléül lefröccsentett belőle a márványra, aztán meghúzta, de azon nyomban ki is köpte.
– Milyen borzalmas lőrét vedelsz, te állat? – kérdezte Anguis.
– Ez a saját borom, Anguis. Van egy kis szőlőm…
– Ne ejtsd ki a nevemet a szádon, és még egyszer figyelmeztetlek, hogy te sohasem hallottál rólam! A füled befogd, a szádat meg bezárd, és ne láss!
– Bocsáss meg nekem, uram! – kérte a szobrász.
„Jupiter barma!” – gondolta Anguis, aztán mégis belekortyolt a borba. Ez is több a semminél, ha nem volt más, és az eljövendő sikeres merényletre, amely minden bizonnyal bevonul a római történelembe, bizony inni kell. Visszaadta a csuprot a görögnek.
– Ma éjszaka a színházban álló Athéné szobrot megrongálják majd – közölte Anguis. – Holnap délelőtt már itt is lesznek nálad az aedilisek, hogy lóhalálában odavigyenek, mert meg kell javítanod, mielőtt Néró fellépne a verseivel. Te arra fogsz hivatkozni, hogy a sérülések jellegéből adódóan a javításokat nem tudod elvégezni a helyszínen, és a szobrot kénytelenek lesznek ideszállítani… A történet folytatását tudod!
– Nem az eredetit fogom visszaszállítani, hanem a miénket… – fejezte be a szobrász.
Anguis megvető pillantást vetett rá, és a görög gyorsan kijavította magát:
– A tiédet!
Anguis a tógája öbléből egy zacskó aranyat húzott elő, és átnyújtotta Anaximenesznek, aki mohón kikapta a kezéből.
– Minden úgy lesz, ahogy parancsolod! – harsogta túl a görög az égzengést, de a Kígyó nem figyelt rá. A szobrot nézte, és az járt a fejében, hogy Néró hány lépésre áll majd tőle, amikor Palmyra tüzes nyila bevágódik a gyantával betapasztott lyukon…
Anguis nevetni kezdett.

64. június 11. Pompeji, az aedilisek börtönében

A TOMBOLÓ vihar hasonló volt Mark lelkéhez, habár ez utóbbi már kezdett megnyugodni, mert belefáradt a reménytelen küzdelembe. Mark félt, nagyon félt a bizonytalan jövőtől, és egy lyukas garast sem adott volna az életéért. Ami leginkább nyomasztotta, annak a tudata volt, hogy ebben a sötét veremben ülve, hogyan találnak majd rá az intervenciósok, akik nyilván könnyedén kiszabadíthatják… ha tudják, hol keressék. De vajon fogják-e keresni, hiszen a Katedrális nem tudhatja, hogy itt van. Ő azért jött az ókorba, mert minden más lehetőség Burns embereinek a kezébe dobta volna! Azért jött az ókorba, mert csak itt találkozhatott a XXIII. századdal és a hihetetlen véletlenek folytán azzal a lánnyal, akiről sokáig azt hitte, hogy megölték. Mark dühöngött, üvöltve verte a cella ajtaját, és puszta kézzel ugrott a bőrtunikás foglároknak, amikor azok benyitottak, hogy elhallgattassák. Flagrummal csaptak az arcába, s Mark vére összekeveredett az elkeseredettség és a fájdalom könnyeivel, amely ott patakzott az arcán. Őrei kiröhögték, és visszacsapták rá a cella megvasalt szélű vastag ajtaját. Visszatolták a reteszt, és nehéz lépteik elhaltak a penészes falú dohos folyosón.
Mark Wilson a XXIII. század szerencsétlenül járt gyermeke, ott kuporgott a rothadt szalmán, és ezerszer elátkozta azt a napot, amikor megismerte Evangelin Montelinit. Ezerszer elátkozta a lányt is, aztán hangtalanul rázkódó vállakkal zokogni kezdett, mert tudta, hogy szereti… talán jobban, mint az életét.
Levette Tess nyakláncát, és a tenyerére ültette az apró keresztet. Talán azért nem vették el tőle, mert amikor visszakapta Aulustól, elmondta neki, hogy a parányi kereszten látható megfeszített alak az ő istene. Aulus csodálkozott ezen, mert nem tudta megérteni, hogy miért imád istenként Marcus egy keresztre feszített rabszolgát? Mark nem próbálta megértetni vele… Tudta, hogy a rómaiak ezt a kegyetlen kivégzési módot csak a rabszolgáknak és az elvetemült bűnözőknek tartották fenn. Vajon Aulus hallott-e arról, mi történt alig harminc évvel ezelőtt Júdea tartományban? Egy Poncius Pilátus nevű helytartó ott megfeszíttetett egy zsidót, aki… Mark imádkozni próbált…
Még gyermek volt, amikor utoljára próbálta, és most gügyögve kereste a szavakat, melyek már évek óta nem hagyták el az ajkát…
Mark hirtelen felüvöltött, és elhajította a keresztet, mert az a másodperc törtrésze alatt vörösre izzott, és beleégett a tenyerébe…
– Mi ez? Istenem!!!
A fény a falon tódult befelé, és úgy tűnt, mintha átvilágítaná a köveket, aztán átvert mindent a férfi körül, és átvilágította Markot is, aki az őrület határán állva a sarokba kuporodott, és egyfolytában üvöltött a hirtelen rátört félelemtől.
A cellának eltűntek a falai. Csak a fény látszott, ami összesűrűsödött és robbanásszerűen odahajolt az üvöltöző Mark felé.
A fény egy test volt, és Mark mindenestül remegni kezdett, zokogva könyörgött, hogy ne bántsák…
A Lény ott állt Mark felett, és a szűk helyen valósággal körülölelte a földön kuporgó alakot. Határozottan volt „valamilyen” teste, de mintha minden porcikája vakító fehér fényből lett volna. Megérintette Mark tudatát, és megnyugtatta a férfit, aki erőt vett magán, és felnézett rá. Amit a könnyein keresztül látott, azt nem felejtette el, amíg élt.
A csodálatos jelenésnek határozottan emberi teste volt, de fényből állt, és a földöntúli ragyogás minden testrészéből sugározva beragyogta Mark börtönét. Vakítóbbnak tűnt ezernyi nap sugaránál, de furcsa mód mégsem volt bántó, és a megdöbbent férfi sápadozó arccal, tágra nyílt szemekkel nézte ezt a csodát. Marknak az volt az első benyomása, hogy egy lehunyt szemű, meztelen szárnyas nőt lát, amely úgy lebeg előtte, mint valami jól sikerült hologram; de ez nem vetített kép volt! A lény nagyon is valóságosnak látszott, és a férfi még az illatát is érezte, amely gyermekkori emlékeket ébresztett benne. Katolikus templomokban érezte ezt az illatot. „Tömjén?”
A fehér fénnyel ragyogó jelenség könnyedén lebegett, és a férfi tátott szájjal bámulta, amint nyitja-csukja hatalmas szárnyait. Mark felnyögött, mire a lény felnyitotta a szemét. A pillantása olyan volt, mintha két vakító fénysugár verné át a férfi szívét. Mark teste elgyöngült, és akarva-akaratlan kuporgó helyzetéből térdre rogyott, mint bűnbánó lélek a Madonna szobra előtt. Elementáris erővel törtek rá az érzelmek, s olyan meztelennek érezte a lelkét, mint még soha. Mark fájdalmasan feljajdult…
A következő pillanatban a Fénylény megszólította Markot, de az angol szavakat nem a szájával formálta, hanem ott „robbantak” a férfi agyában, mint egy telepatikus üzenet jól közvetített része:
– Ki vagy te? – Mark egy „nő” hangját hallotta az agyában. Csodálatosan lágynak és dallamosnak tűnt. A lény nem elégedett meg ezzel a kérdéssel: – Halandó vagy?
Marknak olyan benyomása támadt, hogy a lény szinte mindent tudhat életről és halálról, ám ezek a kérdései mintha kétségbe vonták volna természetfölötti tudását, vagy csupán tőle akarta hallani a válaszokat, amiket úgyis ismer? A férfinak minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy meg tudjon szólalni.
– Em… ember vagyok.
Képtelen volt kontrollálni a szavait. Ha száz csapást mérnének rá a rómaiak flagrumával, akkor sem tudta volna megmondani, hogy miért éppen azt mondta, amit mondott. Mintha nem lenne felelős a szavaiért.
– Te ebből a világból való vagy?
Mark azért még ura volt önmagának olyan mértékben, hogy különbséget tudott tenni igazság és hazugság között. Ez a lény itt nem Aulus volt. Az angyalszerű jelenésből áradó erő arra késztette, hogy megvallja az igazságot, és nem félt kimondani:
– Ennek a bolygónak a jövőjéből jöttem – nyögte Mark, és könnybe lábadt a szeme.
A Fénylény megváltozott. Mark válasza, mintha megdöbbentette volna. Mérhetetlen lassúsággal beburkolódzott a vakító szárnyaiba, és valami ilyet mondott:
– Óóóóóóóóóóóóóóóóóóóó…
A lény most nem használt telepátiát. Ezt a hangsort ő maga hallatta a szájával, és a hatás döbbenetes volt.
Mark felüvöltött, és a fülét betapasztotta a kezével. A vaspántos ajtó hosszában megrepedt, mint a belső szentély függönye az evangéliumokban, amikor Jézus kiszenvedett a keresztfán.
Mark lassan lehúzta a kezét, és továbbra is tátott szájjal bámulta a csodát. Érezte, tudta, hogy a Katedrális e miatt a lény miatt jön le 64-be.
– Mi az a Katedrális? – fogalmazódott meg a kérdés Mark fejében a lény hangján, de a férfinak nem volt módja válaszolni, mert meghallotta a saruk csattogását a folyosón és az ajtóretesz zaját.
– Neee! – ordította a férfi, de nem azért, mert arra gondolt, hogy a rómaiak árthatnának ennek a természetfölötti valaminek! Ellenkezőleg! Sejtette, hogy ha az őrei meglátják ezt a fényességet…
A rómaiak tátott szájjal és megroggyant lábakkal álltak a nyílásban. A korbács tétován himbálódzott a kezükben, aztán üvölteni kezdtek, és ez volt az utolsó, amit életükben csináltak.
– Haummmmmml – mondta a fehér ragyogás, és a két római égni kezdett, de a fellobbanás nem tartott tovább, mint egy régi fényképezőgép vakujának villanása. A bőrtunikás foglárokból csak egy kupac hamu maradt.
– Jézus Mária! – suttogta Mark, aztán üvölteni kezdett, mert a ragyogó lény egy pillanat alatt beburkolta a szárnyaival, és csak ennyit üzent Mark tudatának:
– Velem jössz!
Mark Wilson üvöltött, és üvöltése túlharsogta a vihar tombolását, a szakadatlan mennydörgést, minden időgép bömbölését.
A Fénylény megragadta a férfi testét. A sugárzása mindent beborított.
Mark üvöltött, aztán már azt sem, mert fénnyé változott ő is, és vitte valami ellenállhatatlan erő, mely ellen ezernyi intervenciós sem tehetne semmit…
Elragadta egy angyal…
Biztos, hogy angyal volt?

IV.

64. június 12. Pompeji, egy villa a várostól keletre

A SEBESEN rohanó, szakadozott felhőfoszlányokon át már felsejlett a hajnal első sugara és az egész éjszaka tomboló vihar szolid záporrá, majd kövér cseppekben hulló esővé szelídült. A messzeségben cikázó villámok dörejét felkapta a szél, és a fület repesztő égzengésből szelíd mormogás lett. Lehűlt a levegő.
Valami megváltozott.
A pinealiget takarásában rejtőzködő villát a 64. év márciusának idusán vásárolta meg egy Severusnak nevezett gazdag római borkereskedő a pompeji tulajdonosától, de továbbra is lakatlan volt. Severust az üzleti ügyei egész tavasszal a birodalom fővárosában marasztalták, és így késett a költözéssel. Az ingatlanügyletet lebonyolító pompeji vállalkozó, bizonyos Herennius a szerződés záradékában viszont kötelezte magát arra, hogy a beköltözésig folyamatosan elvégzi az ingatlan állagmegóvását és alkalomadtán ellenőrzi az üresen álló épületet, nehogy az törvényen kívüli elemek, szökött rabszolgák tanyájává, vagy a pompeji vásott kölykök játszóhelyévé váljon.
Amikor a vihar elvonult és a felkelő nap első sugarai bevetültek Herennius peristülionába, akkor az ingatlankereskedőnek az volt az első dolga, hogy utasította az egyik hivatalnokát, haladéktalanul vágtasson a Severus-villához, és mérje fel a vihar okozta esetleges károkat. Herennius hallott róla, hogy Pompejiben több épületet villámcsapás ért, és fohászkodott az istenekhez, hogy a borkereskedő villáját épségben találja az embere, hiszen Severussal úgy állapodott meg, hogy a borkereskedő csak az ingatlan árának a felét fizeti ki, míg a fennmaradó összeg akkor válik esedékessé, amikor a beköltözés megtörténik.
Herennius embere jó hírekkel tért vissza munkaadójához, a villába megérkezett az új tulajdonos unokaöccse, bizonyos Cornelius Rufus, Severus felhatalmazásával, hogy a villa árának hátralékát majd ő hívatott kifizetni, és erre az elkövetkezendő huszonnégy órában mindenképp módot fog keríteni. Üdvözletét küldi a nemes Herenniusnak és háza népének. Herennius próbálta kifaggatni az emberét, hogy mondja már el, mit látott és mit hallott a házban. Ennek a Cornelius Rufusnak hány rabszolgája van, gazdagnak tűnik-e, és ehhez hasonló kérdésekkel nyaggatta az emberét, de az csak a vállát vonogatta, és azon kívül, hogy átnyújtotta Herenniusnak Severus levelét, többet a történtekről meg a hirtelen beköltözött lakóról mondani nem tudott.
Herennius a fejét vakargatta, és Severus levelével bevonult a tabliumába. Időközben a nap egyre magasabbra hágott a felhőtlen kék égen, és az éjszakai vihar már csak rossz emlék volt.

– Ki volt ez az ember? – kérdezte Tess, aki a számítógép képernyőjét tanulmányozta, ami nem volt más, mint az asztallapja fölött megsűrűsödött levegő. Cynthia a lány mögött állt kikapcsolt rohampáncélban, és nagy műgonddal hámozott egy narancsot, amit a kertben szakított. A kertet jól láthatóan gondozta valaki.
– Az ingatlanügynök, akitől George Moore a házat vásárolta idén márciusban.
– Honnan tudta, hogy itt vagyunk?
– Azt hiszem, nem tudta, csupán a viharkárokat jött felmérni. Valószínűleg meglepődött, hogy nem találja lakatlanul a házat…
– Jól áll Kerwinnek a tóga…
– Ebben semmi meglepő sincs, mert szerintem a tóga az egyetemes divattörténet legpraktikusabb ruhája, mellesleg az ezredes mindegy, hogy mit vesz magára, akkor is kívánatos „fickó” lesz.
Tess felnevetett, és hirtelen arra gondolt, hogy elmondja Cynthiának, ami közte és a férfi között a hajón történt, de az utolsó pillanatban meggondolta magát. Nem úgy ismerte Cynthiát, mint egy pletykás nőt, de azért inkább lakatot tett a szájára.
„Jobb a békesség!”
A lány a képernyőre függesztette a tekintetét, és elhatározta, hogy nem szól egy szót sem. Az asztallapjából számtalan adat bukkant elő és haladt felfelé, hogy eltűnjön nem sokkal az arca felett. A kékes fény rávetült az arcára, amely meghökkentően komolynak tűnt.
Cynthia nézte őt egy darabig, aztán beleborzolt a hajába, és otthagyta. A velarium összecsapódott mögötte.
Tess a képernyőt nézte:

PÉNZEGYSÉGEK EGYMÁSHOZ VALÓ VISZONYA AZ IMPERIUMBAN

1 AUREUS = 25 DENARIUS
1 DENARIUS = 4 SESTERTIUS
1 SESTERTIUS = 4 AS

Tess tovább léptette az adatokat…

1 kupa bor 1 as
1 kupa falernusi bor 1 sestertius
1 tányér leves 1 as

… és még tovább.
A megvásárolható szerelem ára általában: 2 as
– Ez marhajó, két tál levest érek?! – nevetett fel Tess.
– Látom, jó kedve van.
A lány visszanézett a válla felett, és meglepődve látta, hogy Kerwin áll mögötte. A férfi most is olyan hangtalanul közlekedett, mint egy macska. Korabeli római ruhában volt, és ha végigsétált volna a Fórumon, mindenki szenátornak nézte volna… Született rómainak tűnt.
– Na hallja? Azt hittem, hogy Nauszikaá többet ér, mint négy merőkanál babgulyás.
– Vannak olyan kurtizánok, akik egy kisebb vagyont kapnak egy éjszakáért, mint például a Rómában élő Hermina – magyarázta az ezredes.
– Én melyik kategória leszek? – kérdezte gúnyosan a lány, és visszafordult.
– Az utóbbi.
– Fantasztikus… Haragszik még? – tudakolta a lány.
– Nincs miért haragudnom, Tess. Elég hülye szituáció volt, és nekem kellene bocsánatot kérnem, amiért kellemetlen helyzetbe hoztam. Kérem, ne haragudjon!
Úgy tűnt, hogy Kerwin az a férfi, aki a legváratlanabb helyzetben is képes meglepetést okozni. Tess megint csak felé fordult, és elmosolyodott.
– Nem haragszom – mondta, és nem állta meg, hogy ne kérdezzen rá: – Azt hiszem, maga mindig olyan furcsán viselkedett velem. Mondja, miért csinálja?
– Jöjjön velem, mutatok valamit! – kérte az ezredes a lányt.
Tess már meg sem lepődött a furcsa válaszon. Kikapcsolta a számítógépet, aztán felállt, és követte a férfit a kerten át, föl a teraszra.
– Éjszaka nem sokat láthatott Pompejiből – mondta Kerwin, és belékarolt a lányba. Felvezette egy borostyánnal benőtt márványlépcsőn.
A Severus-villa szinte kihaltnak tűnt, mintha csak ketten lettek volna a gyönyörű épületben. Amikor felértek a teraszra, Tess hunyorogni kezdett a szikrázó napsütésben. Nekitámaszkodott a márványkorlátnak, s hosszan, szótlanul nézte a környező villákon és pinea ligeteken túl elterülő várost, amely most szinte kigőzölögte magából az éjszakai vihar minden nedvét a forróságban. A messzi tengeren halászbárkák tucatjainak színes vitorlái bomlottak ki a kéklő égen cikázó sirályok alatt, és Pompeji úgy fürdött a kora déli nap fényében, mint valami gigantikus ékszerdoboz, amit az istenek egyszerűen földre ejtettek a Vezúv lábánál.
– Ez csodálatos! – suttogta a lány. – Irigylem magát azért, hogy milyen gyönyörű helyeken járhatott.
– Nehogy azt higgye, hogy nekem számtalanszor volt időm megállni és bámulni a tájat. Sajnos, az energiafegyverek süvítése még mindig dominánsabb dolog az életemben, mint a madárcsicsergés, ezzel együtt Pompeji valóban gyönyörű…
A tenger felől érkező szellő beleborzolt a lány hajába, és Tess kisimította az arcából a fekete fürtöket. Tudta magáról, hogy gyönyörű nő, és szinte minden mozdulata ezt erősítette a környezetében. Ahogy a férfira nézett, hunyorognia kellett, mert a nap a szemébe sütött. A kezét felemelte, és elárnyékolta a nap sugarát.
– Szeretem magát, John – mondta Tess.
– Ugye tudja, hogy ezzel mindkettőnket nagyon nehéz helyzetbe hozza?
– Sajnálom… Miért mond nekem olyanokat, hogy már tizenöt éve szenved miattam? Miért titokzatoskodik velem állandóan? Kérem, válaszoljon nekem ezekre a kérdéseimre, vagy hagyjon engem békén! Mi a fenének hozott fel ide, biztos vagyok benne, hogy nem csak a panoráma miatt. Nem veszi észre, hogy megaláz azzal, ha végül kimondatja velem, hogy le akarok magával feküdni…
– Hamarosan mindent elmagyarázok majd – mondta Kerwin. – Várj még…
– Vagy megölelsz vagy megölsz? – kérdezte titokzatosan a lány, de nem várt választ a kérdésére, és szótlanul, még mindig azzal a fanyar mosollyal az arcán visszafordult a város felé.

Az intervenciósok harcászati komputere tizenegy óra után pár perccel jelezte, hogy Michelle és csapata, amely Serraultból és Tóthból állt, közeledik a Severus-villa felé. Az előzetes tervek alapján a kikötés után Michelle elindult, hogy kifürkéssze a testőrök táborát, és alapszintű felderítést végezzen Pompejiben. A hadnagy és az emberei csak a ház átriumában kapcsolták ki a rohampáncél álcázását, és most úgy „olvadtak” elő a semmiből, mintha csak a mesebeli, „csodaköpenyt” dobnák le. Kerwin egy lectuson hevert, és egy fürt szőlőt szemezgetett. Még mindig tógában volt. Michelle és az emberei lekapcsolták magukról a fegyverrendszereket. A nő dühösnek látszott.
– Honnan a francból van szőlőnk? – kérdezte Michelle.
– A kertből – mondta kurtán Kerwin. Michelle szaporán pislogott.
– Kérem a trimenziós felvevőjét, őrmester – mondta Serraultnak, aki szó nélkül átnyújtotta, aztán engedélyt kért a távozásra, mert látta, hogy Michelle robbanni készül.
A két tiszthelyettes alig tette ki a lábát az ajtón, amikor Michelle bekapcsolt valamit az övén, és csend borult rájuk.
– Mégis mi ez a divatbemutató, John? – kérdezte a férfit, és csípőre tett kezekkel dühösen állt Kerwin előtt. A kérdéssel a férfi tógájára célzott.
– Vendégünk volt, és nekem Cornelius Rufusszá kellett válnom… 
Kerwin elmondta Michelle-nek, hogy az ingatlanközvetítő embere itt volt a kora délelőtti órákban. Beszámolt arról, hogy miképpen vezette el a csoportot a modern álcázó-berendezések segítségével a bázispontig. Mindent elmondott kivéve azt, hogy Tess-szel fenn volt a teraszon…
Michelle szótlanul hallgatta végig, aztán kisvártatva egyértelművé vált, hogy a csoport műszaki tisztje nem a parancsnok korabeli öltözete és lakonikus szőlőcsipegetése miatt ideges. Michelle egy mozdulattal odadobta a trimenziós felvevőt az ezredesnek.
– John, az a vacak a légiósok táborában valóban egy időgép!
Serrault és Tóth könnyedén bejutottak. Mindent felvettek.
Michelle lehuppant egy karosszékbe, és beszélni kezdett…

Az intervenciós tisztek hamarosan megkapták az eligazítást Kerwintől, aztán a csoport teljes létszámban összegyűlt a ház átriumában. Az intervenciósokon Kerwin kivételével még mindig rohampáncél volt, és egyedül Tess kuporgott az egyik székben a jellegzetes fekete gyakorlóban, miközben azon gondolkodott, vajon milyen pusztító fegyvereket hordhat az ezredes a tógája alatt.
Az eligazítás tömör volt és lényegre törő. Nem tartott sokáig.
– Katonák! Michelle Morell hadnagy az alfa zöld útvonalon közelítette meg a bázispontot, és közben az utasításaimnak megfelelően bejutott a légiósok táborába, akikről a tüzetesebb vizsgálat után kiderült, hogy valóban praetorianusok. Nem tudjuk, hogy a császári testőrség miért állomásozik Pompeji mellett. Erről semmilyen hiteles történelmi feljegyzésünk sincs. De mindez nem is olyan fontos amellett a tény mellett, hogy a katonák táborában őrzött ismeretlen tárgy nagy valószínűséggel egy időgép, ami körülbelül öt nappal ezelőtt érkezhetett. Az utasairól azon kívül, hogy Arminius házában tartózkodnak, semmit sem tudunk. Minden bizonnyal megdőlt az Összefüggések azon elmélete, hogy Alfa Egyes és Kettes célpont a távoli jövőből érkezhetett. Hiszen a feltételezett időgépből Serrault őrmester által elhozott egyik műszer – ami minden bizonnyal egy termosztát kezelőegysége – a XXIII. század azon évében készült, amelyből mi is jöttünk. Maguk is tudják, hogy a műhold lelövését megakadályozni nem tudjuk! Persze, megtehetnénk, de ezzel beleavatkoznánk a jövőbe. Jelen pillanatban egyvalamit tehetünk, és mint maguk is tudják, ez az intervenciós munka egyik legnehezebb része: várunk! A műhold, mint tudjuk, tizenhetedikén nulla óra nulla perckor jelenik meg az evolvensen, és nulla-hét óra nulla perctől figyeli Pompejit, egészen tizenegy óra harminchat percig, amikor lelövik. Remélem, mindegyikük tudja, hogy mi ez utóbbi időpontig egyáltalán nem vagyunk itt. A következő parancsig megszüntetem a másodfokú készültséget, és zöld fény készültséget rendelek el. Morell hadnagy aktivizálja a számítógépes rendszereket! Végeztem. Kinek van kérdése? 
Cynthia feltette a kezét.
– Tessék, altiszt!
– Jelen voltam, amikor ma reggel itt járt annak az ingatlanközvetítőnek a megbízottja. Ha jól emlékszem, ezredes, akkor önnek még a mai nap folyamán fel kell keresnie Herenniust, és ki kell fizetnie ötszázezer sestertiust aranyban. Tudom, hogy ez utóbbi nem gond, mert korlátlan mennyiségben tudunk korabeli pénzt előállítani, én csak azt szeretném kérdezni, hogy amíg Pompejibe megy, milyen színtű biztosítást kér?
– Jó kérdés, Cynthia – helyeselt Kerwin. – Annyi lesz a biztosításom, hogy maga ismételten eljátssza majd a feleségemet. Csak ketten megyünk.
Tess lehajtotta a fejét, hogy ne lássák a mosolyát. Szerette volna tudni, vajon Michelle mit szól ehhez az akcióhoz?!
– Tessék, Serrault – adta meg a kérdés jogát az ezredes.
– Itt vannak a praetorianusok, és a kapuknál átvették az őrséget az aedilisektől. Az annalesek szerint Néró ekkoriban Neapolisban tartózkodott, ami innen alig ötven kilométer. Szerintem Néró idejön, de az sem lehetetlen, hogy már itt is van.
– Ez nem lehetetlen, őrmester, habár az akciónkat nem befolyásolja.
– Lehet, hogy Serraultnak igaza van – szólt közbe Michelle. – Cohari beszélt valami fontos személyről, akit odavárnak Nauszikaá cenájára tizenhetedikén délután. Lehet, hogy a császár lesz az?
– Tizenhetedikén délután meg fogjuk tudni – mondta az ezredes. – Be fogjuk juttatni Tesst oda, és kicseréljük Nauszikaára.
Tess is felemelte a kezét, és nem sejtette, hogy a legizgalmasabb kérdést fogja majd feltenni:
– És mindezt, hogyan hajtják majd végre, ha nem használhatják a pszichoszondájukat?
– Fogalmam sincs – felelte mosolyogva az ezredes.

64. június 12. Pompeji, Tullius házában

TULLIUS nem is emlékezett olyan esetre, amikor kora délelőtt ennyien tolongtak volna az átriumában. A kliensei egymás szavába vágva adtak hangot elkeseredésüknek. Az éjszakai vihar komoly károkat okozott a városban. A két évvel ezelőtti földrengés miatt tucatnyi ház volt felállványozva és erőltetett ütemben haladt az újjáépítés, amit most hetekre visszavetett a vihar. A hatalmas széllökések kivétel nélkül elsodorták az állványokat, és számtalan helyen megrongálták a házak tetőszerkezetét. A villanegyedben egy fát gyökerestül kitépett a vihar, és az agyonütött egy fiatal gyermeket. A csatornák eldugultak és mocskos áradat hömpölygött Pompeji utcáin. A Sarnói kapun túl a temetőben épülő kriptákat színültig elöntötte az iszappal kevert áradat, és egy munkás megfulladt…
– Éjszaka? – hökkent meg a város duumvirje. – Az istenekre, mit keres egy építőmunkás éjszaka a sírboltoknál?
– Gaius síremléke. Éjszaka is dolgoznak rajta – szólt közbe valaki.
– Az az ember egyébként részeg volt – jegyezte meg egy másik. Tullius hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát, és tudta, hogy a java még hátra van. Tudta, mert meglátta Septimus Candidus arcát. A város rendőrfőnöke nem is próbálta palástolni az idegességét.
– Mi a baj, Septimus Candidus? – kérdezte Tullius rosszat sejtve, és az aedilisek parancsnoka odahajolt hozzá.
– Ha kicsit félrevonulnánk a tabliumodba…
– Jer velem! – mondta a duumvir.
Kettesben maradtak, és az aedilis parancsnok rögtön a tárgyra tért.
– Marcus a vihar leple alatt megszökött. Embereim a várost járják és próbálják felkutatni, mind ez idáig sikertelenül.
Tulliusnak annyi gondja volt, hogy egy pillanatra nem tudta, kiről beszél a rendőrfőnök.
– Marcus?
– Igen, az a bolond. Cornelius Aulus foglya.
Tullius mindent megértett, és elfojtott egy káromkodást. Teátrális mozdulattal a fejéhez kapott, és lehuppant egy elefántcsont faragásokkal díszített székbe.
– De hát mi módon? – nyögte a duumvir, de nem várt választ a kérdésére, mert sejtette, hogy Candidus erre nem képes. Elég volt látnia a rendőrfőnök arcát. – Hm… Aulust értesítetted már?
– Igen.
– A reakció? – kérdezte a duumvir.
– Dühöng, és az isteneket káromolja – felelte a rendőrfőnök.
– Nem lep meg. Ebben az esetben ez a legtöbb, amit tehet az ember. Vajon hol bujkálhat Marcus?
– Nem hiszem, hogy az éjszaka folyamán elhagyta volna a várost. A kapuk zárva vannak, és a praetorianusok mindenkit ellenőriznek. Előbb vagy utóbb horogra akad, hisz' nem ismeri a várost. A rendőreim minden gyanús embert tüzetesen átkutatnak.
– Helyes – morogta Tullius, és fáradtan felsóhajtott: – Tehát most már két embert keresünk. Marcust, akinek nem szabad elhagynia a várost, és ezt az Anguis nevezetűt, akinek meg nem szabad belépnie a városba. Fantasztikus, ha arra gondolok, hogy Néró és kísérete bármelyik pillanatban megérkezhet… Azonnal kerítsétek elő ezt a Marcust! Hogyan áll Anguis ügye?
– A sötétben tapogatódzunk, jó uram – hangzott a válasz az aedilistől. – Annyit sikerült megállapítanunk, hogy a Kígyó nincsen egyedül. A nyomok alapján, amiket a fügefaligetben találtunk, arra következtetünk, hogy többedmagával dolgozik, de nem valószínű, hogy a városon kívül vert tanyát. Ő itt van.
– Biztos vagy ebben? – hökkent meg a duumvir.
– Vinicius Publius az agentes in rebusnak dolgozott! Bármilyen alakban meg tud jelenni.
– Vajon most minek álcázhatja magát? – töprengett az elöljáró.
– Megmondom neked, uram. Előkelő nemesnek – felelte a rendőrfőnök.
– Hát ellenőrizzenek minden előkelő nemest, aki a városban van! – csattant fel mérgesen a városi elöljáró, és dühösen intett Candidusnak, hogy távozzon. Az aedilisek parancsnoka felcsatolta a tollbokrétás sisakját, és tisztelgésül a kardjára csapott.
Távozott. Tullius nyugalma nem tartott sokáig. A titkárja lépett be a dolgozószobába.
– Ha újabb viharkárokról beszélsz nekem, az istenekre mondom, megkorbácsoltatlak – morogta Tullius.
– Sajnálom, uram, de most kaptuk a hírt, hogy a színház Pallas Athéné szobra is megrongálódott, de Anaximenesz máris elszállította, hogy kijavítsa.
– Végre egy jó hír – derült fel Tullius, de megcsalták őt az istenek. Ez a lehető legrosszabb hír volt, amit kaphatott, de ezt nem tudhatta…

Candidus az éjszakai vihart is meghazudtoló vehemenciával vágtatott a városi börtönhöz. Az emberei alig bírták követni a szűk és alacsony folyosókon. Még egyszer meg akarta nézni Marcus celláját, mert volt ott valami, amiről Tulliusnak nem számolt be.
Belépett az ajtón, és nem lepődött meg, hogy Aulust már ott találja. Az öreg katona arca hófehérnek tűnt. A helyettese, Marcellinus a cellaajtó előtt őrködött. A kivont kardján rőten csillogott a fáklyák fénye.
– Légy üdvözölve, Aulus – köszöntötte a rendőrfőnök.
– Salve – mondta kurtán a praetorianus praefectus, és a falakat nézte. A cella terméskövekből épült vastag falai megolvadtak valami ismeretlen hőtől.
– Nérónak nem szabad idejönni. Nem tudjuk garantálni a biztonságát – mondta Candidus, és lecsatolta a sisakját, mert izzadni kezdett, pedig a pincében hűvös volt.
Aulus villámló tekintettel nézett rá.
– Mi történt az őrökkel? – kérdezte a praefectus.
– Hamuvá égtek. Mit gondolsz, ki tette ezt?
– Valami ismeretlen mágia, amiért Marcus barátai a felelősek – felelte Aulus.
– A barátai? – hökkent meg a rendőrfőnök.
– Igen. Marcust megszöktették! – közölte Aulus.
Sokáig hallgattak, aztán az aedilisek parancsnoka magához intette az egyik altisztjét:
– Kettőzzék meg az őrjáratok számát, és ha a Marcus nevezetű férfit megtalálják, haladéktalanul koncolják fel! Nincs kegyelem! Ez az ember nagyon veszélyes. Az Anguis utáni kutatást pedig terjesszék ki a nemes római polgárokra is! Vizsgáljanak át minden lakatlan ingatlant a környéken, és ellenőrizzék azokat a polgárokat, akik az utóbbi napokban béreltek, vagy vásároltak házat Pompeji territóriumán belül!
A decurio tisztelgett, majd távozott. Elindult a végzete felé.

64. június 12. Pompeji, Herennius villája

A DOLOG hivatalos részét percek alatt elintézték, elvégre puszta formalitás volt, hogy Cornelius Rufusnak át kellett nyújtania félmillió sestertiust aranyban és egy hivatalosnak tűnő, a római Severus által írt levelet, amelyben Rufust jelöli meg a villa új tulajdonosául.
Herennius mindent tudomásul vett, és az adminisztrációs ügyeket intéző görög rabszolgája rezzenéstelen arccal vitte el a kis ébenfa ládikában a pénzt és a hivatalos iratokat. Az ingatlanügylet megköttetett. Herennius az átriumának hűvösébe invitálta a vendégeit. Bort hozatott és süteményeket, majd udvarias csevegésbe bocsátkozott velük.
Cynthiát, aki Kerwin feleségét alakította, megdöbbentette az ezredes felkészültsége. Kerwin olyan tájékozottnak tűnt a római előkelő társaság ügyeit és pletykáit illetően, hogy Herenniusban fel sem merülhetett a gondolat, miszerint a vele szemben díszes tógájában heverő férfi nem az, akinek mondja magát. Mindhárman a lectusokon könyököltek. A peristülionból idehallatszott a madarak csicsergése, és a kert díszfái mozdulatlanul álltak a fülledt szélcsendben.
Már megint nagyon meleg volt. Kerwin és Cynthia előkelő korabeli ruhákban voltak, és a nőn drága ékszerek csörögtek. A feje tetejére tornyozott művészi módon bodorított hajával – Michelle mutatványa volt – egy barbár hercegnőnek tűnt valahonnan északról. Valósággal vakított a szőkesége az átrium tetején lévő nyíláson át betűző napsugarak fényében. Az elhízott és vastag tokájú, állandóan szuszogó Herenniusnak nagyon tetszett a nő, és elárasztotta udvarias bókjaival. Kerwin persze mindent látott, és roppant módon mulattatta a szituáció. Cynthiát kevésbé. Mustban főtt fenyőmaggal ízesített ánizsos süteményt majszolt, és próbált olyan képet vágni, hogy Herennius hadd maradjon meg abban a hitében: Rufus felesége egy ostoba liba, aki egy gyöngysorért barmikor követi őt a hálószobájába.
– Ízlik a sütemény, nobilissima? – érdeklődött Herennius Cynthiától, és közelebb tolt hozzá egy másik tálat, amelyben mézes mandula volt.
– Ühüm – mondta Cynthia teli szájjal, és megkockáztatott egy csábító pillantást Herennius felé. Az volt a célja, hogy elterelje a római figyelmét, amíg Kerwin belepottyant valamit a férfi borába. Herennius nem vett észre semmit; arra gondolt, milyen érzés lesz majd, amikor Cornelia combjai ráfonódnak a derekára…
Herennius úgy felizgatta magát, hogy nagy kortyokban az egész kupáját kiürítette. Kerwin várt még egy picit, aztán nekiszegezte a kérdést.
– Mit keresnek itt a praetorianusok?
A borba dobott szer megtette a hatását. Herennius gátlás nélkül válaszolt minden kérdésre. Azt is elmondta, hogy alig fél órával Kerwinék érkezése előtt voltak itt az aedilisek és összeírták azokat, akik az elmúlt időszakban ingatlant vásároltak a környéken. Állítólag egy férfit keresnek, valamilyen Anguist. Ezt a bizalmas informátoraitól tudja, akik bejáratosak a duumviri tanácsba. Ő, Herennius persze sejti, hogy Kerwin ez a férfi, de megbízhat benne, és nem fog eljárni a szája… Herennius egy idő után összevissza beszélt, és hiába bírta jól az ivást, egyszerre csak elaludt, és majdnem legurult a lectusról.
Kerwinék nem várták meg, amíg horkolni kezd. Távoztak.

– Még életemben nem láttam ekkora kéjsóvár disznót, mint ez a Herennius – kuncogta Cynthia, amikor Kerwin felsegítette a díszes kétüléses rhedára, amit a város szélén vásároltak. Kerwin olyan ügyesen hajtotta a lovat, mintha egész életében ezt gyakorolta volna. Elértek az utcácska végére, de ott a férfi nem a városkapu, hanem a Fórum felé kanyarodott. Kissé meglegyintette az ostort, és a ló ügetésbe fogott. A patkók ütemesen csattogtak a köveken.
Cynthia nem állta meg szó nélkül.
– Tervez valamit, ezredes?
– Igen. Úgy gondolom, mivel napokkal előbb érkeztünk, ezért túl sok időt kell itt töltenünk ahhoz, hogy csupán roboráló szerekkel kibírjuk. Vásárolni fogunk, Rhodis zászlós, mégpedig élelmiszert. A Macellumba megyünk.
A Macellum Pompeji legnagyobb piaca volt. Cynthia nem titkolta, hogy roppantmód örül Kerwin döntésének.
– Rómában élj úgy, mint a rómaiak – kuncogta. – Valószínűleg az aedilisek a Severus-villát is ellenőrzik majd… – mondta, de Kerwin közbevágott:
– Van magánál fegyver?
– A combomra csatolva egy Cobra.
– Helyes. Ha bármilyen konfliktusba keveredünk, csak a kábító fokozatot használja, a celluláris hívóját pedig felejtse el! Lehet, hogy Alfa Egyes nem a legfejlettebb időtechnológiát használja, de lehallgatni talán jobban tud, mint hinnénk.
– Értem, uram. Maga szerint ki ez az Anguis?
– Hm… Kígyó? Valami pitiáner tolvaj. 
Tévedett…

A Macellum a Fórumról nyílt, és döbbenetes tömeg kavargott benne. Kerwin az egyik mellékbejárat mellett állt meg, és kikötötte a lovat, aztán vásároltak két kosarat, és bementek.
Kavargott a színes egzotikus tömeg, és a két intervenciós tiszt most valóban az ókorban érezhette magát. A lehető legtermészetesebb nyugalommal sétáltak az ókori piacon, és úgy alkudoztak, fogdosták a frissen szedett gyümölcsöket, vagy szemlélgették a kampókra akasztott húsokat, mint a többi ezernyi hasonló ember, aki ott tülekedett körülöttük. A kosaraik lassan megteltek, és már indultak visszafelé, amikor Cynthia észrevette az ékszerboltot. Az előkelő üzletek a kör alakú piacteret környező árkádsorokban voltak, és tökéletes tanúbizonyságul szolgáltak a Birodalom és Pompeji gazdagságának. A sericiai selyemtől és az egyiptomi szépítőszerektől kezdve a milliós értékű ékszerekig szinte minden kapható volt. Az árkádsorban jóformán mindenki díszes tógában és drága stólában járt. Ezek a gazdag emberek üzletei voltak. Cynthia látott olyan előkelő, pökhendi rómait, akinek a gyaloghintóját legalább nyolc rabszolga kísérte. Az egyszerű átlagos pompejii polgár ide csak nézelődni járt.
– Mennyi pénz van magánál, ezredes? – súgta a kérdést Cynthia a parancsnoka fülébe, aki egy datolyát rágott. Kerwin fanyarul elmosolyodott.
– Szemérmetlenül sok. Mi a terve, csak nem feléledt magában a nő, és most díszes selyem holmit akar?
Kerwinnek jó hangulata volt.
– Tessnek szeretnék venni valami karkötőt. Hadd legyen egy valódi emléke az ókorból… maga meg vehet a hadnagynak.
Kerwin nem vette észre a gúnyos élt a nő hangjában, vagy nem akarta észrevenni, és csak ennyit jegyzett meg:
– Ez jó ötlet. 
Az ékszerboltban kellemesen hűvös volt, már ezért is érdemes volt bejönni. Kerwin ráhagyta a vásárlás izgalmait Cynthiára, és inkább nézelődött. Egy hegyikristályból mesteri kézimunkával kicsiszolt kupát tanulmányozott, amikor meglátta benne visszatükröződni a nőt. Óvatosan, hogy ne legyen feltűnő a dolog, odébb sétált, és megnézte magának. Nagyon rossz érzése támadt, és nem tudta, mire vélni.
A nő, aki felkeltette az érdeklődését, nem volt római, de még itáliai származású sem. Talán egyiptomi, vagy szíriai lehetett. Kerwin tisztában volt a korabeli divattal és hajviseletekkel, de ez még őt is meglepte, hogy a nő valamilyen díszes, bokáig érő kaftánban van és rasta frizurát hord. Egzotikusan szép, de nagyon szigorú arca volt. Egy pillanatra egymásba fonódott a tekintetük. A nő megvetően pillantott a férfira, aztán elfordította a fejét. Egy karkötőt vásárolt, de nem magának, hanem a szőke – minden bizonnyal germán – rabszolgalányának. Az ezredes a középkori Japánban megtanult hallgatni egy belső hangra, ami azóta is vezérelte. A nő nyomasztotta. Valami nem stimmelt ezzel a nővel. Cynthia láthatólag csak a karperecekkel foglalkozott, de az ezredes érezte rajta, hogy ő is felfigyelt az ismeretlen nőre. Cynthia Rhodis zászlós kiváló mentális kiképzést kapott. A pillantása megtalálta az ezredesét, és szinte a szemével kérdezte a parancsnokától:
– „Érzi maga is, amit én?”
– „Igen” – válaszolta Kerwin pillantása. A nő időközben távozott, és a bejárati velarium lecsapódott mögötte.
Cynthia gyorsan megvásárolt két karkötőt, de nem kívánta, hogy becsomagolják azokat. Mindkettőt felhúzta a karjára. Kerwin szótlanul fizetett, és azonnal kimentek a boltból. A kaftános szépség eltűnt.
– Úristen, John, ebből a nőből szinte sugárzott valami. Láttam, maga is érzi.
– Igen – morogta Kerwin. – Ez a nő velejéig gonosz. Szinte már őrült módon gonosz.
Szótlanul mentek vissza a kocsihoz. Feltették a kosarakat, amikor két núbiai néger elvitte mellettük a díszes gyaloghintót. Nem tűnt volna fel nekik, de észrevették, hogy a szőke lány ott bandukol mellette, és az ajándékát babusgatja. A gyaloghintó selyemfüggönyét most félrehúzta egy kékre festett körmű kéz, és a kaftános nő nézett ki mögüle.
Őket nézte. Rezzenéstelenül szép, szigorú arccal, aztán a függöny lehullt. Az ismeretlen nő meg azt érezte meg, hogy hatással van rájuk…
Kerwinnek pillanatok alatt kellett döntenie. A megérzésére hallgatott.
– Na, jöjjön csak, Cynthia… 
Követni kezdték.
Palmyra lehunyt szemmel meditált a gyaloghintó hűvös félhomályában, és óvatosan közelebb húzta magához azt a díszes bőrtokot, amelyben a szétszerelt íját tartotta…

Mindketten nagyon jól ismerték Pompejit, habár most voltak itt először életükben. Tudták, hogy valahol a gladiátor-laktanya környékén lehetnek. A núbiaiak könnyedén cipelték a gyaloghintót, ami harminc-negyvenlépésnyire járhatott előttük. A kocsit a Macellumnál hagyták. Túl gyors lett volna egy gyaloghintó követéséhez.
A núbiaiak egy lépcsősor tövében megálltak, és letették a terhüket. Libbent a függöny, és a kaftános szépség felsuhant a lépcsőn. Az egyik kezében, mintha valami hosszúkás csomagot vitt volna. A szőke germán lány beült az úrnője helyére, és a négerek megint a vállukra vették a hosszú rudakat. Elindultak, és a sarkon elfordulva eltűntek Kerwinék szeme elől.
Az ezredes és a zászlós egy pillanatig sem tétováztak. Felmentek a kopott mohával benőtt lépcsőkön, de amikor felértek a legfelső teraszra, a látvány őket is meglepte:
Tucatnyi kifeszített zsinóron hófehér lepedők százait lengette a könnyű szél. A lepedők szinte a földig értek, és rendületlenül csöpögött belőlük a víz. A kaftános nő természetesen eltűnt.
– Tudta, hogy követjük – mondta kurtán Cynthia. – Még mindig érdekel minket ez a nő, uram?
– Egyre jobban – felelte halkan Kerwin, és letette a kosarat. Cynthia meg a sajátját.
– Na, kapjuk el a kicsikét! – adta ki az utasítást Kerwin, és elindult az első lepedősor mentén, majd mutatta Cynthiának, hogy megkerüli az egészet, ő pedig jöjjön innen szemből. Mielőtt eltűnt volna a sarkon, a nő combjára mutatott, és megrázta a fejét.
– Jó, nem használom a fegyvert – morogta Cynthia, és átbújt két lepedő között. A következő sor alig egy lépésnyire volt. A nő tovább lépett, szétnyitotta, és kikukucskált. A dolog egyáltalán nem tűnt izgalmasnak, inkább mulatságos volt.
Jobb felől egy ház oldalfala látszott, de a nő balra nem látott ki a tér túlsó végéig, mert a lepedőket tartó zsinórt egy oszlopra erősítették, és az oszlop után a száradásra kiaggatott szövetek vonala megtört. Cynthia rendületlenül ment tovább. A kilencedik lepedősor után már kezdte unni a dolgot.
„Mi az isten ez, egy ókori mosoda szárítóhelyisége?”
Újabb lepedősor, újabb oszlop, újabb kikukucskálás.
„Lepedőlabirintus.”
Nyomasztó volt a csönd, és csak a víz csöpögése hallatszott a sima köveken. Cynthia megállt, és megérintette a halántékát. Próbált infravörösben keresni maga előtt valami mozgást, de sehol semmi hőforrást nem látott, aztán rájött, hogy a vizes lepedők leárnyékolják a képet. Visszakapcsolta a szemét.
„Gyerünk tovább!”

Palmyra valahol az utolsó sorok egyikében guggolt, és vesszőt illesztett az íj húrjára. Nem tudta, kik ezek akik a Macellum óta követik, de érezte, hogy nem hétköznapi emberek. Talán Anguis ellenségei? Ha így van, és megöli őket, a Kígyó majd megjutalmazza. A szőke szépségtől nem félt, viszont a férfiról már az ékszerüzletben is érezte, hogy kemény ellenfél. Lehunyta a szemét, és transzba esett. Íjászművésszé vált. Lassan megfeszítette az íját.
Cynthia most már dühbe gurult, és az sem tudta felvidítani, hogy ezek a lepedősorok már szárazok, és így legalább nem vizezi össze magát, amikor átbújik a zsinór alatt…

Palmyra „érezte”, hogy a flava coma közeledik. Az íj idegére helyezett vessző vashegye Cynthia felé fordult. Mindössze négy sor volt köztük…

A következő zsinórt mintha alacsonyabban feszítették volna ki, mint a többit, vagy csak a lepedők súlya húzta le jobban, és amikor Cynthia átbújt alatta, a korabeli divatnak megfelelően feltornyozott haja megakadt benne.
A nő dühösen felnyúlt, hogy kiszabadítsa a frizuráját, és a Tessnek vásárolt két karperec csörögve lehullott az alkarján. Palmyra meghallotta…

Palmyra azonnal az útjára indította a vesszőt, és az átszakítva három sor lepedőt Cynthia ágyékába vágódott.
A vessző gyilkos erejét a három lepedő erősen csökkentette, de még így is borzalmas sérülést okozott. Pillanatok alatt szétroncsolta Cynthia szeméremcsontját, és szilárdan megállt az altestében.
Cynthia felsikoltott, és hátraesett. Önkéntelenül megkapaszkodott a lepedőkben, de magával rántott mindent, és elterült a köveken. A rémülettől tágra nyílt szemekkel és a fájdalomtól eltorzult arccal meredt az ágyékából előmeredő fekete tollú vesszőre. Az altestéből ömlött a vér. Átáztatta a halványzöld stóláját, és vértől iszamóssá tette a combjait. Megtanították neki, hogyan győzze le a fájdalmat, de most képtelen volt uralkodni az idegrendszere felett. Pánikba esett.
– John!… Jaj istenem!… – sikította, és a fájdalom könnyei patakzottak az arcán. Minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy a jobb lábánál felhúzza a stólát, és a combjára csatolt tokból előrántsa a fegyverét. Önkéntelenül tolta fel a hüvelykujjával a fokozatszabályozót a maximális rombolóerőre, és a földön araszolva megpróbált eljutni a lepedősor végéig. Annyira sikerült még megőriznie a lélekjelenlétét, hogy nem kezdett el vaktában lövöldözni.

Kerwin abban a pillanatban, ahogy meghallotta Cynthia sikolyát, a tógája alól előrántotta fegyverét – nála Stockbauer volt –, és a lepedőkkel hadakozva tört előre, ahonnan a hangot hallotta. Ismerte jól Cynthiát, és tudta, csak akkor sikít így, ha valóban nagy bajban van…

Palmyra új vesszőt helyezett az íjára, és áttört a lepedőkön. Cynthia időközben elkúszott a falig, és megpróbált feltápászkodni. A könnyeitől alig látott. A falnál megtámaszkodva sikerült felállnia. Meztelen talpa szinte csúszkált a saját vérétől átitatott szandálban, de azért előreszegezte az energiafegyvert, és a pokoli fájdalmat legyőzve megpróbálta biztosan tartani.
– Hol vagy, te kurva? – nyögte angolul, és rémülten látta, hogy képtelen biztosan tartani a fegyvert vértől sikamlós kezében…
Palmyra alig húszlépésnyire bukkant fel előtte, és megfeszítette az íját.
– Dögölj meg! – kiáltotta Cynthia, és lenyomta a tűzgombot, de abban a pillanatban egy nyílvessző ütötte át a testét. A vessző szétroncsolta a bal tüdőcsúcsot, átszakította a nő hátizmát, s a gerince mellett a hátán bukkant ki.
A lézersorozat célt tévesztett, és Palmyra körül lángba borította a lepedőket. Palmyra rémülten kapkodta a fejét a látványra, és tágra nyílt szemmel meredt arra a furcsa valamire, ami most kihullott a flava coma kezéből, és nagyot koppant a köveken. Az a valami tüzet bocsátott ki magából.
„Egy démont öltem meg!” – villant át a gondolat Palmyrán, és Cynthiához rohant, aki térdre hullott. Orrán, száján patakokban tört elő a tűzpiros vér.
Cynthia még élt, amikor Palmyra átvágta a torkát…

Kerwint körülölelte és beburkolta a lángtenger, de a férfi mégis átverekedte magát a szikrák és a repkedő pernye záporán. A tógája lángot fogott, de egy gyors mozdulattal kibújt belőle, és tunikában rohant tovább.
Eljutott egy oszlopig, és a sor végén meglátta a kaftános nőt. Habozás nélkül rálőtt.
Kerwin mesterlövész volt, de a lövés pillanatában egy szerencsétlen körülmény játszott közre abban, hogy nem találta el a célt.
A lángoló lepedőket tartó zsinór elégett és elpattant. A lobogó lánggal égő szövetek a földre omlottak, és a hőség Kerwin arcába csapott.
Az egyik lézersugár lángoló lyukat ütött Palmyra kaftánján, és szétégette a nő csípőjét. Kerwin következő lövése, ami a felcsapódó lángtengeren át érkezett, pedig szétrobbantotta a falat az íjászművész feje mellett.
Ettől a démontól már Palmyra is megrettent.
Pillanatok alatt eltűnt a lángtengerben…

Kerwin szótlanul nézte a halott Cynthiát. Tehetetlen dühében legszívesebben megállás nélkül káromkodott volna, de ez már nem segíthetett a szerencsétlen nőn. Rémült rabszolgák rohangáltak a lepedők között, és próbálták megfékezni a tüzet. Mentették a menthetőt, és kapkodva próbálták lerángatni a zsinórokról azokat a szöveteket, amelyekbe még nem kapott bele a láng. Nyilvánvalóan a mosoda tulajdonosának rabszolgái voltak. Észre sem vették Kerwint.
Az ezredes felnyalábolta Cynthia véres holttestét, és bevitte a vizes lepedők közé, amelyekben nem tett kárt a tűz. Lefektette a földre, és feltépte a stólát a mellén. A nő testét átütő nyílvessző felett három ponton megnyomta Cynthia bőrét, és a következő pillanatban egy sugárkezelt műanyaglap körvonalai sejlettek fel a véres bőr alatt.
Kerwin kitépte a parányi azonosító lapot a nő testéből, és felállt, aztán hátralépett, és a Stockbauerrel háromszor belelőtt a holttestbe.
Cynthia pillanatok alatt szénné égett, és az ezredes a szandáljával a felismerhetetlenségig széttaposta a forró kupacot.
A rabszolgák mindannyian felkapták a fejüket a közeli dörejekre, és a bátrabbak oda is merészkedtek, de nem találtak ott semmi mást, mint egy hamukupacot, benne két nyílheggyel.
Ennyi maradt Cynthia Rhodis zászlósból, a Katedrális harcosából.
Kerwin nagyon dühös volt. A kaftános nő magával vitte Cynthia fegyverét.

64. június 12. Pompeji egyik előkelő fogadójában

ANGUIS először arra gondolt, hogy véresre korbácsolja Palmyrát, amiért az engedélye nélkül ölni merészelt, de csak azért tett le a szándékáról, mert a nő „ajándékkal” lepte meg.
Anguis anyaszült meztelenül hevert egy díszes lectuson, és a teljesen ismeretlen, titokzatos fegyvert forgatta a kezében. A markolatrész természetszerű kiképzése miatt azt sejtette, hogyan kell kézben tartani, de fogalma sem volt a használatának módjáról, aztán váratlanul rátalált a megoldásra. A fegyvert markolászva véletlenül megnyomta a tűzgombot, és a tűzpiros sugár vijjogva szelte át a levegőt. Palmyra, aki szintén meztelenül kuporgott a mozaikpadlón, összerezzent a váratlan zajra és fényre. Erica éppen akkor lépett a szobába egy kosár gyümölccsel; a lehető legegyszerűbb módját választotta a döbbenete kimutatásának: azonnal elájult a rémülettől, és a narancsok szétgurultak.
Anguis döbbenten nézte a megolvadt márványt a falon, aztán megcélzott egy narancsot. Lőtt. A narancs lángra lobbant, és szétfröccsent.
Anguis felröhögött, és mindenre lövöldözni kezdett a szobában. Tetszett neki a dolog, aztán egyszer csak elkomorodott, és letette a fegyvert.
Palmyrát nézte, aki valami titokzatos szerrel kenegette az oldalsebét. Úgy tűnt, élvezi az állandó fájdalmat, ami az oldalába nyilall.
– Új ellenségeink vannak, kedvesem – morogta Anguis. A nő felnézett rá, és megvonta a vállát.
– Mit kívánsz, mi legyen a jutalmad? – kérdezte a férfi.
A szíriai nő gondolkodás nélkül felállt, aztán odament Anguishoz, és hanyatt döntötte a lectuson. Az egyik lábát átvetette a kereveten, mintha meg akarná lovagolni, de más tervei voltak. Durván megmarkolta a férfi haját, és előrecsusszant. Kissé megrogyasztotta lábait, és Anguis arcát az ágyékához húzta. A férfi csókolni kezdte a sós ízű, forró hüvelyt, és Palmyra hörögve élvezett, miközben a földön fekvő lézerpisztolyt nézte.

IV.

64. június 12. Pompeji, bázispont

A TENGER felöl hűs szellő támadt, és Pompejiben megmozdultak a karcsú pineák. A fuvallat megérintette Tess arcát, és a lány felnyitotta a szemét. A Severus-villa belső kertjének halasmedencéjénél napozott. Meztelenül, minden szeméremérzet nélkül feküdt a medence mozaiklapocskákkal kirakott széles peremén. Díszes tunikája ott hevert mellette a fűben.
„Aludhattam egy kicsit”, gondolta Tess, és lassan felkönyökölt. A peristülionban senki sem volt rajta kívül. Brody törülközője árván hevert a tunikája mellett. A férfi vele együtt napozott, de most visszamehetett a ház hűvösébe. Tessnek rossz sejtelme támadt. Olyan érzése volt, mintha itt hagyták volna az ókorban. Megborzongott, pedig fullasztó volt a hőség. Tess felült, és belebújt a tunikájába. Bement a házba.
Az intervenciósok egytől-egyig az átriumban voltak. Kerwin egy oszlopnak támaszkodott, és elkeseredettség sugárzott az arcáról. Michelle az asztal sarkára támaszkodott, és a körmeit nézegette. A többiek is szótlanok voltak. Serrault pár lépésre Tesstől, a falat támasztotta, és bambán nézett maga elé. Mindig vigyorgott, amikor Tesst meglátta; most nem. Tessnek fel sem tűnt, hogy Cynthia nincs ott.
– Miért ilyen búvalbélelt mindenki? – kérdezte vidáman Serraulttól, de mielőtt a férfi bármit is mondhatott volna, Michelle odakapta a fejét.
– Tess, hagyjon minket magunkra… kérem!
– De… – kezdte volna a lány, aztán inkább elhallgatott. Michelle-nek nem hallatszott él a hangjában, de azért határozottan utasítás jellege volt a dolognak még akkor is, ha ott volt a mondat végén, hogy: „kérem.”
Tess megvonta a vállát, és kiment. Az intervenciósoknak is lehetnek titkaik. Azok az átriumban elvégre profik; katonák és biztosan vannak olyan dolgaik, amelyekhez neki semmi köze…
Serrault azért utána ment, és megfogta a karját.
– Mi történt? – kérdezte Tess.
– Cynthia meghalt – válaszolta csendesen Serrault.
Tess-szel megfordult a világ. Az első, amire gondolt, az volt, hogy az egyetlen barátnőjét valami baleset érhette.
– Jaj ne! – nyögte a lány. – Hogyan történt?
– Megölték…
Tess lesöpörte magáról a férfi kezét, és visszament az átriumba. Határozott léptekkel odament Kerwinhez, és megállt előtte.
– Mi történt Cynthiával? – szegezte a férfinak a kérdést.
– Azt kértem az előbb, hogy menjen ki! – szólt közbe Michelle, és most már felcsattant a hangja.
Tess megpördült, és megütötte Michelle-t.
A francia nőt annyira meglepte a lány hirtelen reakciója, hogy képtelen volt levédeni az ütést. Hanyatt esett az asztalon, de már húzta is elő az oldalfegyverét. Legalább hárman ugrottak rá, és lefogták. Michelle nem szólt egy szót sem, de az arca szinte rángatódzott a dühtől. A kezét lefeszítették a lézerfegyver markolatáról, amit szerencsére nem sikerült előrántania. Tesst is legalább ketten fogták. A lány legalább olyan dühösnek látszott, mint a szőke nő, de ő most kiadta magából minden dühét:
– Nincs joga így beszélni velem! Nincs joga!… Mégis mit képzel, ki maga? Cynthia az egyetlen normális ember volt maguk között, és én nagyon szerettem őt… Most persze örül, hogy megölték, ugye? Örül, hogy meghalt a vetélytársnője?… Örülsz, te rohadt kurva?
Valaki pofon ütötte Tesst, de az észre sem vette. Megpróbálta leköpni Michelle-t, aztán Serrault kirángatta az átriumból. Tessnek minden maradék erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy ne bőgje el magát.
Hosszú percekbe tellett, mire el merték engedni a nőt. Michelle fáradtan lehuppant egy székbe. Időközben az oldalfegyvere Kerwinhez került, aki most odalépett, és visszaadta neki. A nő tétova mozdulattal nyúlt ki érte, aztán visszacsúsztatta a tokjába.
Mindenki Kerwint nézte.
– Amit most mondok, azt nem személy szerint valakinek mondom, hanem figyelmeztetésként mindenki számára. Aki akarja, az nyugodtan magára veheti! Cynthia Rhodis zászlós katona volt, és egy katonához méltó módon harcban esett el! Bármelyikünkkel megtörténhet, ami vele megtörtént, ezért arra kérek mindenkit, hogy adjuk meg neki a méltó tiszteletet azzal, hogy megőrizzük a méltóságunkat.
Senki nem tett megjegyzést.
– Hamarosan vendégeket kapunk. Nem lesznek udvariasak, de mi sem, ha úgy adódik. Az aedilisek ellenőrzik a várost, és minden bizonnyal hozzánk is bezörgetnek. Próbáljon meg mindenki a kiképzésének megfelelő módon reagálni ebben a helyzetben, de tűzparancsot csak én adhatok… Kérdés?
Nem volt kérdés.

Az aedilisek valóban jöttek, és meglehetősen durván zörgettek a kapun, amit aztán Galland nyitott ki nekik. Galland kiválóan alakította a megrémült, de azért udvarias rabszolgát, ám a decuriónak sürgős volt a dolga. Félrelökte, és a kardcsörtető embereivel a nyomában határozott léptekkel rontott be Kerwinhez, vagyis Cornelius Rufushoz. Az előkelő római igazolta, hogy ő valóban Severus unokaöccse, de a rendőröket nem lehetett ilyen könnyedén lerázni. Ragaszkodtak ahhoz, hogy átkutassák az egész házat. Kerwin próbált tiltakozni, de hasztalan. Kerwin dühös volt, amiért ennyire konok ez az ember, ám nem mert még utalást sem tenni arra, hogy esetleg meghálálná a megértését. A decurio mereven ragaszkodott az utasításokhoz, és maga járt elől a jó példával, amikor valósággal letépte egy szoba velariumát… és akkor meglátta az intervenciósok felszerelését…
Még a gondolat sem ötlött fel benne, hogy elő kellene rántania a kardját, amikor máris halott volt az összes emberével együtt, aztán a lovaik is eltűntek, mintha sohasem léteztek volna…
Kerwin nem örült annak, hogy a rómaiakat meg kellett ölniük. Ha használhatták volna a pszichoszondákat, a rendőrök már rég messze járnának, és nem emlékeznének semmire, de így…
Az ezredesnek az volt az egyetlen öröme – ha ez öröm –, hogy szinte az összes aedilist Michelle ölte meg.
A nő így talán levezette a dühét… Talán.

A nap vöröslő korongja már hanyatlani kezdett a tengerbe. A kikötő felett sirályok cikáztak, és egyre több halászbárka tért vissza a fárasztó munkanap után. Kerwin és Michelle a teraszon bámulták a naplementét. Már percek óta nem szóltak egymáshoz.
– A rómaiak hamarosan keresni kezdik őket – mondta halkan Michelle, és az aedilisekre gondolt, de Kerwin nem reagált arra, amit mondott.
– Bánt valami, John? – kérdezett rá a nő.
– Igen – felelte Kerwin, és a korlátra könyökölt. Nem várta meg, amíg Michelle megkérdezi, hogy micsoda. – Későn értem oda. Ha előbb odaérek, talán meg tudom menteni.
– Ó, a fenébe is, drágám! Figyelembe véve azt az alapkiképzést, amit a terrorelhárításnál kapott, Cynthiára legalább hárommillió NOS dollárt költöttek, hogy intervenciós lehessen. Kitűnően fel volt készítve. Infravörösben lát, és a reakciói háromszor olyan gyorsak, mint egy átlagemberé… El kellett volna kapnia azt a rohadt nyílvesszőt már a levegőben. Egy intervencióst nem lehet csak úgy egyszerűen lenyilazni!
Kerwin tudta, hogy Michelle-nek igaza van, de azért Cynthia képességeivel is tisztában volt.
– Azt hiszem, a lepedőkön keresztül lőtték rá az első nyilat. Akár engem is lelőhetett volna.
– Ki lehetett ez a nő? – kérdezte Michelle.
– Fogalmam sincs… azt hiszem, valahonnan a Közel-Keletről származhat… A lepedőkön keresztül lőtte le… Érdekes. Valószínűleg nem látta a célt, csak érezte. Különleges képességei lehetnek.
Michelle erre nem mondott semmit.

– Dühös vagy még? – kérdezte Kerwin.
– Tess miatt? – kérdezett vissza a nő.
– Miatta.
– Nem tudom – felelte Michelle.
– Fáj, hogy a szemedbe vágta az igazságot?
– Az isten szerelmére, John, miféle igazságról beszélsz?! – csattant fel Michelle. – Valóban nem kedveltem Cynthiát, de jó katona volt, és mindig teljesítette a parancsaimat!… Igen, igen, igen… Láttam rajta, ki ne látta volna, hogy szeret téged, de nem voltam rá féltékeny! Ha nagyon akartam volna, akkor elrakattam volna ebből a csoportból, elvégre az egyik parancsnoka voltam, de nem igaz, hogy a vetélytársnőm lett volna, mint ahogy ez a hülye picsa állítja…
– Halkabban – kérlelte Kerwin, és Michelle az utolsó pillanatban visszafogta magát. Duzzogva elfordult a kőkorláttól, és keresztbe fonta a két karját.
– Ezt a nőt, komolyan fel akarod használni az akcióban? – kérdezte Michelle valamivel később. Nagyon komolynak tűnt a hangja.
– Erre csak azt tudom mondani, amit te az előbb. Nem tudom. Ám szeretnélek figyelmeztetni valamire. Jobban tennéd, ha kibékülnél vele. Nagyon szeretném, ha így lenne.
– Miért? – firtatta a szőke nő.
– Mert ez a lány rengeteget szenvedett, és most már számomra is kezd döbbenetessé válni, hogy sorra meghalnak körülötte azok, akiket szeret…
– Akkor én biztosan száz évig fogok élni – mondta gúnyosan Michelle, de Kerwin elengedte a megjegyzést a füle mellett.
– Rajta kívül te vagy az egyetlen nő a csoportban, és van egy csomó olyan dolog, amit csak ti nők tudtok egymás között megbeszélni.
– Úristen, hagyjál már ezzel a hülyeséggel… – nevetett fel Michelle.
– Ez nem hülyeség, szívem! Kérjél tőle bocsánatot!
– Micsoda? – hökkent meg a nő, és hitetlenkedve nézett arra a férfira, akit szeretett. – Én kérjek bocsánatot, tőle? John, neked elment a józan eszed!
Kerwin rezzenéstelen arccal nézett a szőke nőre, aztán így szólt:
– A te kiképzésed viszont ötmillióba került, és ha már ennyit áldozott rád a Katedrális, akkor a lovagok joggal várhatják el tőled, hogy egy ilyen helyzetben te nyújts békejobbot ennek a lánynak, aki végül is egy nagyszerű teremtés, csak amióta megölték a családját, fél attól, hogy bárkit is megszeressen. Azért gyűlöl, mert szeret, és ezt neked fel kell tudni ismerni, mert ha nem így van, akkor nem vagy alkalmas arra, hogy embereknek parancsolj.
Michelle-nek leesett az álla. Már-már próbált valamit mondani, de Kerwin szó nélkül otthagyta…
A nő sokáig nézett utána, aztán rágyújtott. Azt sem bánta, ha az útról meglátják. Idegesen szívta a cigarettáját.

64. június 12. Pompeji, a praetorianusok táborában

AULUS rezzenéstelen arccal olvasta végig Néró levelét, aztán az asztalra tette a pergamenlapot. A pergamenlap összetekeredett, és fölvette annak a díszes bőrtoknak az alakját, amelyben idáig lapult. A praefectus sűrű bólogatásokkal nyugtázta az üzenet tartalmát, aztán intett a futárnak, hogy távozhat. A császár küldönce üdvözlésre lendítette a karját, és távozott a praefectoriumból. Aulus és Cornelius Ammianus hallották, hogy lóra pattan, és elvágtat.
Ammianus felvette az asztalról a császár levelét, és kérdőn nézett a parancsnokára, aki egy kézlegyintéssel jelezte, hogy nyugodtan elolvashatja. A fiatal tiszt átfutotta az uralkodó üzenetét, aztán csak ennyit mondott:
– Tehát holnap a déli órákban…
– Igen – morogta Aulus, és bort hozatott meg valami sültet, hogy csillapítsák kínzó éhségüket.
Szótlanul falatoztak, mintha fárasztotta volna őket a beszéd. Végül is Ammianus volt az, aki megtörte a nyomasztó csendet. Felemelte a kupáját, és Néróra ivott. Aulus kényszeredetten elmosolyodott, és ő is felemelte a kupát. A praefectusnak gondjai voltak.
„Marcus” és „Anguis” – ez a két név dörömbölt folyamatosan a koponyájában.
„Már az első pillanatban meg kellett volna ölni ezt a Marcust!”
A praefectus felállt, és felcsatolta a kardját.
– Járjunk egyet!

A táborban nagy volt a sürgés-forgás. A testőrök a páncéljaikat és a fegyvereiket fényesítették. Amott tucatnyian csutakolták a lovakat. A praetorianusok Néró fogadására készültek.
Aulus és Ammianus végigsétáltak a legénységi sátrak mentén, és mindenhol nagyobb munkatempót kértek a decurióktól, akik erre pattogva továbbították a parancsokat. Aulus egy intésére egy embert elvittek megkorbácsolni. A praetorianus köpenye sáros volt! Aulusék alig léptek odébb tíz lépést, máris hallották, hogy a férfi testén csattog a flagrum.
– Mintha kétségek gyötörnének, uram – jegyezte meg Ammianus, és a praefectus csak nagy sokára válaszolt, mintha keresné a szavakat, pedig ez soha sem volt rá jellemző.
– Úgy véled, Corneliusom? Hm…
– Úgy – mondta kurtán Ammianus. Tömör és lényegre törő felelet volt. Aulusnak ez sokkal inkább tetszett, mintha Ammianus óvatoskodna. Az nem méltó egy katonához.
– Igen, vannak kétségeim! Először, az elmúlt hat nap alatt megrendült a világról kialakult képem! Már nem hiszem el azt minden fenntartás nélkül, hogy Róma a világ ura… Vannak ismeretlen világok, Ammianus…
– Ez görög szócséplés, uram – vetett ellent a tiszt.
– Te is láttad, amit láttál! – horkant fel az öreg katona, és a kezében szorongatott, összefogott flagrummal a START letakart testére mutatott. – Az ott micsoda? Válaszolj nekem, Cornelius Ammianus!
– Nem tudom mi az, uram – jelentette ki a tiszt…
– Na, látod! Akkor most válaszolj arra a kérdésemre, kicsoda ez a Marcus, és mondd meg azt is, honnan jött!
– Nem tudom, mit felelhetnék neked ezekre a kérdésekre, praefectus uram – mondta a tiszt.
– Hm… tehát beszélni ismeretlen világokról vajon csak szócséplés és nem a korlátlanul megtapasztalható valóságról szóló tanítás? – firtatta a praefectus.
– Úgy vélem, igazad van, uram.
– Na, látod Cornelius. Ez a Marcus, akit megszöktettek a társai, a mágiát használja és a fény a fegyvere. Akár légiókat is képesek lennének elsöpörni a hatalmukkal, és ezek itt bujkálnak Pompejiben. Vajon mi a céljuk? Miért jöttek ezek ide?
– Nem tudom, uram – felelte a tiszt.
– Tudsz te egyáltalán valamit, Cornelius? – kérdezte Aulus, és fanyar mosoly látszott az arcán.
– Sok mindent tudok, uram, de a te kérdéseidet nem tudom megválaszolni.
Aulus erre már nem mondott semmit. Váratlanul mással folytatta:
– Ha Marcusnak nem is Néró a célpontja, de a másik, ez az Anguis biztosan ezért van itt. Korlátozni kell a császár mozgását, sőt, az lenne a legjobb, ha nem is jönne ide Pompejibe! Legjobb tudomásom szerint ezt az utazást az Augusta szorgalmazta… Vele kellene beszélnem! Kellemetlen helyzetben vagyok, Cornelius. Hatszáz praetorianusommal állomásozom Pompeji határában, és attól rettegek, nem tudom majd megoltalmazni a császárt. Ám ha ezt az aggodalmamat a tudomására hoznám, egyetlen lehetőségem lenne csak a becsületem megőrzésére: Marcus Antonius példája! A kardunk mindig kéznél van, hogy beledőljünk, ha a körülmények ezt diktálnák…
A két testőrtiszt visszafordult a praefectorium felé.
– Másodszor – folytatta Aulus a gondolatmenetét –, ez az Anguis ugyan magányos farkas, de nem önszorgalomból dolgozik, és Tulliusnak is ez a véleménye. Egy összeesküvés van a háttérben. Anguis csak egy láthatatlan hatalom eszköze egy cél érdekében.
– Ez elgondolkodtató – jegyezte meg óvatosan Cornelius. – De vajon kik állhatnak a feltételezett összeesküvés hátterében? A Pompeji hatalmasságok vagy maga Róma?
– Maga Róma – felelte kurtán Aulus.
Visszatértek a praefectoriumhoz, és ott beszélgettek a sátor felhajtott bejárata előtt. Hirtelen lópatkók dobolására kapták fel a fejüket. Marcellinus tért vissza a városból egy szakasz lovas praetorianus kíséretében. Aulus helyettese lepattant a lováról, amit gondos kezek máris elvezettek, és a parancsnokához sietett. Lecsatolta a sisakját, és az izzadt arcát törölgette.
– Az egyik aedilis decuriára lecsaptak valahol a városon túl!
– Beszélj! – horkant föl Aulus, és megragadta Marcellinus karját.
– Tullius parancsára Candidus az összes Pompejiben tartózkodó nemes embert ellenőrizteti, és utasítást adott ki arra nézve is, hogy a decuriák ellenőrizzék a környező ingatlanokat, amelyeket az utóbbi időszakban béreltek vagy vásároltak…
– Tudom, ott voltam, amikor a parancsot kiadta – mondta a praefectus.
– Az egyik szakasz nem tért vissza… Nyomtalanul eltűntek. A városi praefecturán óriási a zűrzavar, uram – hadarta a helyettes.
– Nem csodálom. Mit gondolsz, mi történhetett?
– Vagy Marcus vagy Anguis csapott le rájuk. Valószínű, hogy az előbbi.
Aulus elfojtott egy káromkodást, és dühösen a kardjára csapott.
– Néró holnap a déli órákban érkezik – közölte feldúltan.
– Talán nem kellene idejönnie – jegyezte meg Marcellinus.
– Talán nem – értett egyet Aulus, és elgondolkodva elnézett a START felé.
A távolban a domboldalban, mintha megcsillant volna valamin a lebukni készülő nap fénye. Aulus nem foglalkozott vele. Talán egy aedilis díszes sisakján csillant meg a tollbokréta bronz forgója.
A praetorianus tisztek bementek a praefectorium hűvösébe.

64. június 12. Pompeji, a praetorianusok táborától északra

A VILLANÁS, amit Aulus látott, nem egy aedilis sisakjától származott, hanem egy hegyikristályból csiszolt csodálatos lencsén megcsillanó fény játéka volt…
Anguis egy vízmosásban feküdt, és rezzenéstelenül nyugodt kezében két kör alakúra csiszolt kristályt tartott. A kisebbiket a szeme előtt tartotta, míg a nagyobbik átmérőjűt a másik kezében jóval előrébb. A lencsék egy titokzatos egyiptomi királysírból kerültek Anguis birtokába, miután a férfi megölte az összes sírrablót…
Az egyiptomi papok mágiája most Anguist segítette, és a Kígyó olyan élesen és tisztán látta a praetorianus táborban járkáló embereket, mintha csak tizenöt lépésnyire állna tőlük. Az ókori távcső közel hozta Anguishoz a praetorianusokat, és a Kígyó arcára ez önelégült mosolyt fakasztott, mert az egyik legelső tudomány az volt az agentes in rebusnál, hogy tudnia kellett szájról olvasni.
Aulus és Ammianus beszélgetését szinte sikerült végigkövetnie, s a Kígyónak a szája gúnyos mosolyra görbült, amikor Aulus a kétkedéseiről beszélt. Bosszankodott, amikor a két testőrtiszt visszafordult a praefectorium felé, és az, hogy Aulus biztonsági okoknál fogva szeretné rávenni Nérót a programja megváltoztatására, pedig rettenetesen dühítette. Ha a császár programját átszervezik, akkor nem biztos, hogy az érkezése napjának estéjén megtartják a színházi programot! Ha Néró nem megy el a színházba – ahol már várta a preparált Athéné szobor –, akkor új tervet kell kovácsolnia, és az idő rövid!
„A Rőtszakállút mindenképpen rá kell venni, hogy elmenjen a színházba!” – gondolta magában, és már meg is volt a terve. „Nauszikaá!”
Sikerült pár mondatot elcsípnie erről a Marcusról is, aki birtokában van valami mágiának… valami pusztító mágiának, ami a fényt használja fegyverül. Ez a Marcus Aulusék foglya volt, de a társai megszöktették.
Anguis gúnyosan mosolygott. Aulus azt mondta, hogy Marcus és társai akár légiókat is képesek lennének elsöpörni. Ha így van, akkor egyedül ő, Anguis és a párja, Palmyra képes szembeszállni velük, hisz' a szíriai nő egyet már megölt közülük.
„Biztosan Marcus volt az a férfi, aki Palmyrát megsebesítette.”
Anguis elhatározta, hogy ezt a Marcust ő személyesen fogja megölni, és így megszerzi az elégtételt Palmyrának is, amikor majd a fejét a nő lába elé teszi.
„Nérónak el kell mennie a színházba!”
Miután a három praetorianus tiszt belépett a parancsnoki sátorba, Anguis tüzetesen kifürkészte a tábort. A titkosszolgálatnál megtanulta, hogy amikor az ember felderítést végez ellenséges terepen, akkor nem csak az a fontos tudnivaló, hogy hány katonával állunk szemben és ezeknek a katonáknak milyen a fegyverzete, hanem az is számít, hogy a szembenállóknak milyen a motiváltsága. Anguis a két lencsén keresztül tanulmányozta az arcokat, és arra a következtetésre jutott, hogy ezek a praetorianusok biztosan nem áldoznák az életüket egy olyan császárért, mint Néró…
„És egy olyanért, mint Otho?”
Elgondolkodva leengedte a lencséket, aztán intett Ericának, hogy adja oda neki a tarisznyáját. Anguis most a szegény szántó-vető álcáját viselte, még a haja színét is megváltoztatta. Őszes tincsei azt sugallták, hogy túl van már az ötvenen – ebben a korban ez már öregnek számított – és a ruházata is szegényes volt. Erica a feleségét alakította. Szakadt tunikát hordott és dísztelen sarut. A germán lány szőkesége már a múlté volt. Palmyra feketére festette a lány haját, és Anguis meglepődve konstatálta, hogy az eredmény egy meglehetősen csinos fiatal lány, aki félig már nő, sőt már lassan kezdi azt hinni, hogy teljesen az. Anguist Ericával kapcsolatban más meglepetések is érték. A lány rettentő gyorsan tanult. Szinte itta Anguis szavait, és a férfit büszkeség töltötte el arra a gondolatra, hogy új tanítványra akadt. Ericából igazi hetéra lett az ágyban, voltak olyan pillanatok, amikor nem is kívánta Palmyrát… Erica tízszer, százszor jobb volt…
„Hm… Pár nappal ezelőtt még alig tudta, mi a gyönyör, és mára már ő tanítja a szíriai nőt…”
A leginkább viszont az lepte meg Anguist, hogy Palmyra mennyire megkedvelte a kis rabszolgalányt. Percről-percre csak babusgatja, apró csecsebecséket vásárol neki, a haját fésüli ahelyett, hogy halálra kínozná, mint ahogy már sok másik lánnyal megtette…
„Érdekes. Úgy tűnik, Palmyra is öregszik.”
Anguis arra készült, hogy a lencséket óvatosan elhelyezze a szarvasbőr tokjukba, amikor a tekintete összefonódott a mellette térdelő lányéval.
– Na, mi van, te kis lupa?
Ericát nem bántotta, ha kurvának szólították, elvégre az volt.
– Szeretnék belenézni én is, uram. Ugye, megengeded?
Olyan kedvesen kérte, hogy Anguis megengedte neki, de figyelmeztette, hogyha összetöri a lencséket, akkor elvágja a torkát.
Erica ügyesen a kezébe vette a két lencsét, és nézelődni kezdett, de nem a tábor érdekelte, hanem a táboron túl a lankás domboldalak, ahol a pineák között hófehér márványvillák ragyogtak a lemenő nap fényében.
Anguis hanyatt fordult, és egy fűszálat rágcsálva nézte a lányt. Arra gondolt, hogy most visszatérnek a fogadóba, és az éjszaka folyamán Erica minden létező testnyílásába belélövelli majd a magját…
A lány sokáig nézett egy villát a domboldalban, aztán visszaadta Anguisnak a lencséket. Boldognak tűnt.

64. június 13. Pompeji, bázispont

MÁR éjfél is elmúlt, és Michelle a szikrázó csillagokat nézte… A peristülionra nyíló szobája ajtajában támaszkodott, és félrehúzva a könnyű velariumot, amely úgy rezdült meg a legkisebb éjszakai fuvallatra, mint valami ezüstös pókháló.
Két keze a tarkóján pihent, és tekintetével az eget fürkészte. Nézte a csillagokat, de egyet sem látott közülük…
Michelle Morell hadnagy rettenetesen fáradnak érezte magát, de ez a fáradság nem a jól kidolgozott izmaiból és a harcon megedzett acélkemény szívéből áradt. Neki a lelkéből sugárzott ki valami megmagyarázhatatlan tompa érzés, ami ólomsúllyal nehezedett rá, és úgy érezte, hogy még ezen a csillagfényes éjszakán összeroppan alatta. Ezt érezte már évek óta… Jarum óta, és ezt a terhet még Kerwin sem vehette le a válláról. Michelle megmozdult; de csak azért, hogy rágyújtson. Hosszan, erősen leszívta a kesernyés füstöt. Jól esett, amikor az ismerős tompa nyomás megjelent a mellkasában, hogy átadja a helyét valami megmagyarázhatatlan kielégültségnek, midőn az ember kifújja a füstöt. Ezért dohányoznak az emberek még mindig, habár a NOS betiltotta… Michelle napi öt szálat engedélyezett magának, de ez a mai éjszaka most valahogy más volt, mint a többi. Este óta az egyiket szívta a másik után… „Azt hiszem, pszichopata vagyok.”
Michelle halkan felkuncogott, és a cigarettát mérgesen elpöckölte az éjszakában. A halasmedencébe pottyant, és sisteregve kihunyt. A nő elrugaszkodott az ajtótól, és bement a szobájába. Kibújt a fekete katonai trikójából, és a sugárkezelt műanyagból készült ruhadarabot az ágyra dobta. Levetkőzött.
Ezekben a napokban mesés lehetőségeik nyíltak a tisztálkodásra egy valódi ókori fürdőben, ami a Severus-villa részét képezte. Ám most Michelle-nek nem volt kedve átmennie a peristülion túloldalára, és begyújtani a primitív kályhába, hogy felmelegítse a vizet. Serrault hatásos, ám morbid ötletét, hogy lézerrel bele kell lőni a vízbe, és akkor pillanatok alatt felmelegszik, pedig energiapazarlásnak tartotta. „Lehet, hogy túl katonás vagyok?”
Két kancsó vizet töltött egy lavórba, és megmosakodott az olajmécses pislákoló fényében. Eszébe sem jutott, hogy megtörülközzön, mert a fülledt éjszakai levegő úgyis pillanatok alatt megszárítja majd a bőrét. Leült az elefántcsont faragásokkal díszített alacsony ágyra, és a rövid, vizes haját borzolta. Oldalra fordította a fejét, hogy kirázza füléből a vizet, amikor meglátta a Stockbauer ébenfekete markolatát. Ott hevert gondosan a tokjába csúsztatva az ágyon, és egy holografikus Pompeji térkép alól kandikált elő.
Michelle odébb dobta a térképet, és a tokkal együtt magához vette az energiafegyvert. Kihúzta a Stockbauert a tokjából.
Imádta fenyegető súlyát és a fegyverolaj fanyar illatát, ami a kerámiából áradt. Imádta azt a precizitást, amellyel pusztító energiahullámot bocsátott a célra és megsemmisítette azt. A nő rezzenéstelen arccal nézte a fegyverét, és kibiztosította. Az energiaszint kijelzője maximális feltöltést mutatott.
„Na, gyerünk, te gyáva szar alak!”
Michelle földöntúli mosollyal az arcán lassan a halántékához emelte a fegyver csövét, és az ujját a tűzgombra tette.
Lehunyta a szemét…
Persze, hogy nem tette meg… Leengedte a kezét, és a pusztító fegyvert az ágyra dobta.
– Én is sokat szenvedtem, John – morogta, és felvett egy új trikót. Sokáig ült mozdulatlanul az ágyon, aztán felállt, és kiment a kertbe…

Tesst Sergi ébresztette fel. A lány álmosan dörzsölte a szemét, és felkönyökölt az ágyán. A jezsuitának a szeme sem rebbent arra a látványra, hogy Tess anyaszült meztelenül, takaró nélkül aludt. A Katedrálisnak dolgozó jezsuita szerzetesként, aki ráadásul intervenciós, sokkal több volt, mint egy hétköznapi katolikus lelkipásztor.
– Mi a baj, atyám? – kérdezte a lány, és kisimította a haját az arcából. Rámosolygott Sergire. Amióta azokat a borzalmas titkokat őrizgették, megkedvelték egymást.
– Morell hadnagy szeretne önnel beszélni – suttogta a jezsuita. Tess arca elkomorult.
– Szarok arra, hogy az a hülye liba mit akar. Nem fogok neki éjnek idején ugrálni, mégis mit képzel…
– Nem kell ugrálnod – felelte halkan Michelle, és a sziluettje a következő pillanatban már ki is töltötte az ajtónyílást. – Én jöttem tehozzád. Szeretnék beszélni veled…
Michelle nagyon halkan, szinte könyörgő hangon beszélt, de a lányt ez nem hatotta meg. Lilás fekete szeme szinte izzott a mécses fényében, ahogy Sergi széles válla fölött a nőt nézte.
– Sajnálom, hadnagy, de én nem akarok beszélni magával – sziszegte Tess, és Sergi érezte, hogy a keze alatt, amit nyugtatólag Tess vállára tett, megfeszülnek a lány izmai.
– Az életemről van szó – mondta rekedten Michelle. Sergi felegyenesedett, és meglepett arccal nézett a hadnagyra, aki egy szál pólóban állt az ajtóban.
– Talán gyónnia mégis inkább nekem kellene, nem gondolja, hadnagy? – kérdezte Sergi.
– Nem, atyám, ez csak két nőre tartozik.
– Nézze, Michelle… – kezdte a jezsuita.
– Távozzon, altiszt! – csattant fel kurtán Michelle, és Sergi egy pillanatnyi habozás után szó nélkül kiment.
A velarium lecsapódott mögötte. Súlyos csend telepedett Tess szobájára. A két nő mozdulatlanul meredt egymásra. Michelle volt az, aki nem bírta tovább.
– Emlékszel a beszélgetésünkre a kiképzőbázison? – kérdezte a szőke nő.
Tess nem válaszolt, csak nézte szótlanul, de a szemében már halványulni látszott a harag tüze. Michelle várt még egy darabig, hogy Tess talán mond valamit, de az továbbra is néma maradt.
– Szeretném, ha folytatnánk azt a beszélgetést – mondta Michelle.
– Sajnálom, de nem látom értelmét, hogy bármit is folytassunk, uram! – jelentette ki határozott hangon Tess, és a hivatalos katonai terminológiát használta Michelle megszólításakor. Példás körülmények között Michelle-nek nem tűnt volna fel az „uram” megszólítás, de most rosszul esett neki, hogy Tess ennyire makacs. Már-már mondani akart volna valamit, de Tess gyorsan hadarni kezdett, mintha attól félne, hogy Michelle közbevág, és nem hagyja beszélni:
– Egyébként nagyon jól emlékszem arra az éjszakára. Határozottan emlékszem pár mondatára, amelyek nagyon is szíven ütöttek. Azt mondta, hogy az intervenciósok a Bíboros bolondjai, akik arra szerződtek, hogy néha letöröljék a megfáradt isten homlokát. Aztán arra is emlékszem, hogy beszélt az érzéseiről! Azt mondta, úgy érzi, mintha a húga lennék. Ez nagyon szíven ütött, tudja, nekem megölték a nővéremet… körülbelül nyolcan lehettek, akik megerőszakolták, de az is lehet, hogy többen… aztán lelőtték… Arra is emlékszem, hogy beszélt Jarumról. Nagyon sajnálom, ami történt, ezt őszintén mondom, és emlékszem… emlékszem az Ouzó ízű csókjára is. De ha mindezekre emlékszem, akkor miért ne emlékeznék arra, ami ma délután történt? Öt percet adok magának, hogy erre az egy kérdésemre választ adjon, aztán arra kérem, hagyjon nekem békét…
Michelle percekig hallgatott, és amikor megszólalt, Tessnek szinte előre kellett hajolnia, hogy hallja, amit mond.
– Öt perccel ezelőtt eljátszottam azzal a gondolattal, hogy a Stockbauerrel szétrobbantom a saját fejem, de persze, nem voltam képes megtenni. Tudod, hogy miért nem? Nos, Sergi ha ezt hallaná biztosan mérges lenne, de én amellett, hogy nagyon rossz katolikus vagyok, még gyáva is ráadásul. Nem félek az öngyilkosságtól. A halál számomra szinte megváltás lenne, de ha megtenném, megölnék valami mást is. Elpusztítanám az utolsó lehetőségemet is a boldogságra. Nem öngyilkosság lenne, hanem még ennél is súlyosabb, megbocsáthatatlanul súlyos vétek. Terhes vagyok, Tess! John gyermekét hordom a szívem alatt már több mint három hete… és én nem mertem neki ezt elmondani… Az elmúlt napokban ezért voltam ilyen ideges, és nem csak téged sértettelek meg, hanem másokat is. Szeretnék bocsánatot kérni…
Tess nem is emlékezett arra a pillanatra, amikor utoljára zavarba jött. Most ismét megtapasztalta ezt az érzést. Próbált mondani valamit ennek a kegyetlenül őszinte nőnek, de képtelen volt megfogalmazni bármit is, aztán hirtelen megvilágosodott előtte, hogy Michelle-nek nem is szavakra van szüksége…
Tess lassan felkelt az ágyról, és odament Michelle-hez. Szótlanul átölelték egymást. Tess egyik keze felcsúszott Michelle hátán, majd a tarkóján, és az ujjai beletúrtak a nő kurta hajába. Bágyadtan simogatta Michelle-t.
– Nem haragszom, nem haragszom – suttogta. – De miért nem mondtad el, Johnnak? – kérdezte, és meglepetten látta, hogy annak a nőnek, aki élete során már több tucatnyi embert mészárolt le, mintha könnyek csillognának a szemében…
– Ó, édes istenem, ezt nem tudom elmondani öt perc alatt…
– Rengeteg időnk van reggelig – nyugtatta meg a lány.

V.

64. június 13. Pompeji a déli órákban

ANNAK a híre, hogy a császár Pompejibe érkezik, futótűzként terjedt el a városban és a környékén. A kora reggeli órákban a latifundiumokra igyekvő munkások a környező településekre is elvitték a hírt, ezért semmi meglepő sincs abban, hogy Pompejit a délelőtt folyamán olyan emberáradat árasztotta el, amelyre nem volt példa emberemlékezet óta, de még a városi annalesekben sem…
Aulus és Candidus megpróbálták kézben tartani a helyzetet, és a parancsaikkal kordában tartani a tömeget, de a Sarnói Kapunál így is összetűzésekre került sor a rendfenntartó erők és a csőcselék között, amit aztán a császári praetorianusok kemény és határozott közbelépése fékezett meg. Jól értesültek tudni vélték, hogy a császár Neapolisból érkezik, ezért az egész áradat az északi kapu felé nyomult. Aulus válogatott emberei élén azonnal odavágtatott, és határozott fellépése következtében a tömeg visszaszorult a mellékutcákba. A praetorianusok lezárták az északi kaputól a Fórumra vezető utat, és tüzetesen átvizsgálták a környező épületeket, melyeknek tulajdonosai felháborodottan vették tudomásul a kényszerű ellenőrzést, de a praetorianusok kivont kardjai belátásra bírták őket.
Aulus tisztában volt azzal, hogy ebben a káoszban Anguis valósággal láthatatlanná válhat, ezért le is tett arról, hogy megtalálja. Minden erejével arra koncentrált, hogy amíg Néró el nem jut a praefecfturára, addig senki olyan ne juthasson a közelébe – tőrszúrásnyi közelségbe –, aki nem tartozik a császár bizalmas köreihez. A bolond Marcust megtalálni legalább ilyen reménytelen vállalkozásnak tűnt ebben a káoszban, és a praefectus vele kapcsolatban is mellőzte az illúziókat. Amikor Marcusra gondolt, képtelen volt haragot táplálni a szívében a fiatal férfi iránt. Valami belső hang azt súgta neki, hogy Marcus nem kívánja egyikük végzetét sem, és amikor ezeket a gondolatait megosztotta Marcellinussal, a fiatal praetorianus tiszt igen figyelemre méltó dolgot mondott, amit Aulus azóta sem tudott kiverni a fejéből.
– Ez az Anguis minden bizonnyal a császár életére akar majd törni, de Marcus talán valami mást akar. Lehet, hogy Marcus meg a császárt akarja megoltalmazni? – vetett fel Néró érkezése napjának reggelén Marcellinus, és Aulus azóta ezen rágódott…
Pontban délben kinyílt az északi kapu, ami Pompeji feltárása óta a Porta di Ercolano nevet viseli, és Aulus egy válogatott lovas centuria élén az uralkodó elé vágtatott. A centuria távozása után alig egy órát kellett csak várni, amikor felharsantak a kürtök, és távol az úton, valahol a Vezúv lábainál feltűnt a csillogó menet.

A császári menet elején díszes ruhába öltözött kürtösök haladtak, monoton egyhangúsággal szinte egyszerre emelve a lábaikat. Aranyozott szandáljaik kaffogtak az út porában és kipirosodott arccal rendületlenül fújták a hangszereiket, melyeken vakítóan ragyogott a nap fénye. Aulus következett a praetorianusaival és mögötte a belső testőrség germán alakulatai. Válogatott harcosok Pannónián túlról. Hosszú lándzsáik rezzenéstelenül meredtek az égnek, és villámló pillantásokkal méregették a tömeget az állatbőrből készült fejfedőik alól.
Az út kanyarulatában a császári rabszolgák színes tunikás hada tűnt fel végeláthatatlan sorban, majd újabb testőrök következtek, amelyeknek már úgy csillogott a páncélja, hogy a falak mellé szorult és a háztetőkre felkapaszkodott nép soraiban sokaknak hunyorognia kellett erre a nagy fényességre. Előkelőségek jöttek, amelyek szinte elvesztek a bárdos vesszőnyalábokat cipelő lictorok között.
A nép soraiban izgatott kiáltozás vette kezdetét, mely a kaputól terjedt, mire a hátul állók a nyakukat nyújtogatták, hogy jobban lássanak. A nagy tülekedésből néha verekedés lett, de az aedilisek nyomban ott termettek, és lehűtötték a kedélyeket. A gyengébb idegzetűeknek szinte reszketni látszott a térde a nagy gyönyörűségükben, amikor felbukkant a fényes gyaloghintó.
Néró aranyozott, gyémántokkal ékesített gyaloghintaját nyolc ébenfekete, leopárdbőrökbe öltözött núbiai rabszolga emelte könnyedén a magasba. Néró drága sericiai selyemből szőtt bíborszegélyű tógát viselt, amely felé bíborpalást borult. A fején aranydiadém csillogott, és ravaszságot sugárzó rókaszemével hunyorogva nézte a tömeget, amely megállás nélkül éljenezte. Germán testőrei rezzenéstelen arccal haladtak a díszes gyaloghintó mindkét oldalán, és készek voltak bárkit darabokra tépni, aki csak egyetlen gyanús lépést is mert volna tenni a császár felé. A császári gyaloghintó után Néró udvari bizalmasai lépdeltek; pökhendi lovagok és elhízott szenátorok, akik fulladozva vették a levegőt a nagy hőségben és nyelték a testőrök lovai által felvert port. Mindegyikük a pokolba kívánta már ezt az utazást és a mögöttük közeledő Poppaea Sabinát, aki kikényszerítette az urától…
Poppaea Sabina gyaloghintaja még Néróénál is díszesebb volt, és amikor a pompejiek meglátták, hogy közeledik, a magasba csaptak a lelkesedés hullámai. A nép szerette az Augustát, mert pompejii lány volt, ennek a városnak a szülöttje. Sabinát birodalom-szerte utálták Octavia meggyilkoltatása miatt, de Pompeji rajongott érte, és ennek most hangot is adott.
Sabina, aki sokak szerint a legszebb nő volt az Imperiumban, egy kisebb vagyont érő díszes selyemruhát öltött magára. Az aranyszálakkal átszőtt föníciai selyemstólát, melyet feltornyozott hajára borított védekezésül a tűző nap ellen, apró gyémántok díszítették. Milliós értékű ékszerek csillogtak a karján és olyan gyöngysor lógott a nyakában, amelynek az árából egy légiót két évig lehetne állomásoztatni Britannia tölgyerdeiben. Rossz nyelvek szerint a gyöngysort Sabina valamelyik szeretőjétől kapta, és birodalom-szerte mindenki azt találgatta, ki lehet a szerencsés választott – egyesek szerint szerencsétlen áldozat, akire a császárnő szemet vetett. A pletykák természetesen Néró fülébe is eljutottak, és az elmúlt hónapokban pár előkelő római patrícius mérgezett tőrt kapott ajándékba Julius Nervától, a praetorianusok legfőbb parancsnokától, aki a császár jobb keze volt, ha gyilkolni kellett.
A császárnő gyaloghintaját a szolgálólányok hada kísérte. Több tucatnyi öltöztetőnő és fodrász. Udvari szabók és ékszerészek léhűtő hada. Jellemző módon a menetben volt olyan rabszolga is, akinek semmi más dolga nem akadt, minthogy ellenőrizze a császárnő fürdővizének a hőmérsékletét. A józan gondolkodású emberek közül sokan a fejüket csóválták a tömegben, de azért őket is elragadta a hév, és megéljenezték a császárt meg az Augustát. Legyen bármennyire is rossz császár a „Rőtszakáll”, mégis csak ő a hatalom letéteményese, ő a földre szállt isten, aki cirkuszt ad és kenyeret, valamint szavatolja a Birodalom biztonságát…
– Ave caesar, ave Imperátor, ave Augusta, ave, ave! – harsogta az istenadta nép, miközben a menet bekanyarodott a virágfüzérekkel díszített Fórumra, a város hófehérbe öltözött szüzeinek sorfala között. Néró megérkezett.

Anguis ezen a délelőttön nem mozdult ki a fogadójából. Nem volt kíváncsi a császárra. Látta már eleget, sőt, amikor arra gondolt, hogy egy időben még barátok is voltak, az arcára fanyar mosoly vetült. Anguist egyvalami érdekelte: Nérónak valamelyik este fel kell lépnie a színházban, és amikor a vörös hajú ripacs belefog valamelyik költeményébe az Athéné szobor tövében, akkor lesz majd nagy sikoltozás és rémület…
Anguis felnevetett, és belekortyolt a fallernumiba. Palmyra a démonjaival beszélgetett, Erica meg egy kismacskával játszadozott.
– Hé, lupa! – szólt rá Anguis.
A germán lány odakapta fejét, és felállt. Lesimította gyűrött tunikáját.
– Parancsoljál, uram!
– Veled meg terveim vannak. A szemem és a fülem leszel egy másik lupa házában! – közölte a Kígyó.

Néró a megérkezése után azonnal áldozatot mutatott be a Fórumon lévő Jupiter templomban, majd a szálláshelyére vitette magát. A császár megérkezése után kezdett helyreállni a nyugalom a városban, de még így is több ezer ember hömpölygött az utcákon, bízva abban, hogy az uralkodó megmutatja magát a népnek, és jókedvében arany denariusokat szór majd a tömeg feje felé. Ám a reménykedve várakozó sokaságnak ezen a délutánon nem volt szerencséje.
Nérónak, ugyanis nem volt jó kedve…
Aulus a második őrjárat kezdetekor kapta a parancsot, hogy azonnal jelenjen meg a császár előtt. A késői időpont csak fokozta a rossz előérzetét, és Aulus minden illúziótól mentesen hajtatott a Fórumra. Az öreg praetorianus praefectus felkészült rá, hogy talán ez lesz élete utolsó látogatása a császárnál. Nem táplált hiú reményeket a jövőjével kapcsolatban.
„Talán mégis Antonius sorsa jut osztályrészemül?”
Aulusnak nem sok ideje maradt a töprengésre, mert alig érkezett meg a duumviri palotába, Néró máris magához kérette. A praefectus arra számított, hogy legalább tucatnyian lesznek majd odabent, de nagy meglepetésére a virágfüzérekkel ékesített, illatos átriumban, melyben körbe az oszlopok mentén hatalmas bronzserpenyőkben égtek a lobogó tüzek, csak Néró és az orvosa volt jelen. Aulus lecsatolta a sisakját és a kardját. Átnyújtotta egy praetorianus decuriónak. Néró észrevette őt, és csak ennyit mondott:
– Ahhh!
Ez a császár részéről felért egy üdvözléssel. Aulus közelebb jött, és katonásan tisztelgett.
– Ave Imperátor!
Néró egy teátrálisra sikerült kézmozdulattal jelezte az öreg katonának, hogy leülhet, és egy másik legyintéssel meg elküldte az orvosát.
Kettesben maradtak, leszámítva a germán testőröket, akik mozdulatlanul és rezzenéstelen arccal álltak az oszlopcsarnokban.
Aulus a délutáni hivatalos jelentéstétele óta nem találkozott Néróval, de azonnal feltűnt neki, hogy a császár valamiért nagyon feszült. Aulus remélte, hogy ezt a feszültséget most nem őrajta akarják levezetni. Az előjelek jók voltak, hiszen Néró hellyel kínálta, és akit a császár le akar nyakaztatni, azt nem ülteti maga mellé…
– Pontosan hány embered van itt Pompejiben, Aulus? – kérdezte Néró. Úgy tűnt, nyomban a tárgyra tért. Jellemző volt rá a bőbeszédűség, de most nem szaporította a szót, és ez is alátámasztotta Aulusban a gyanút, hogy valami baj van…
– Egy cohors.
– Mind hadra fogható? – érdeklődött a császár.
– Mind – hangzott a válasz.
– Tehát hatszáz praetorianus. Mennyire lojálisak hozzám?
– Az utolsó csepp vérükig – hadarta Aulus, mert ebben nem volt olyan biztos.
– Ez dicséretes, jó Aulus. Ez a hatszáz testőr meg az én germán századom, vagyis összesen hétszáz praetorianus szerinted mire elég? – kérdezte előrehajolva a császár, és farkasszemet nézett Aulussal, aki láthatóan sikeres volt abban, hogy megőrizze a nyugalmát.
– Bármire elég, csak adj nekünk parancsot…
Néró felnevetett, és a kezét a praetorianus főtiszt vállára tette.
– Barátom, Róma sorsa most a te kezedben lesz.
– Mit kell tennem? – kérdezte elfojtott hangon Aulus, és a császár keze a vállán hirtelen mázsás súlynak tűnt.
„Magasságos Jupiter! Róma sorsa?”
– Amikor eljön az ideje, parancsba adom majd neked, hogy gyújtsd föl Rómát!
Néró bíborszegélyű selyemtunikájára hímzett zöld pálmafák most kezdtek összefolyni az öreg praetorianus szeme előtt. Úgy érkezett Néró színe elé, hogy nem tudhatta, mi lesz a sorsa. Most már tudta, és ezerszer inkább lett volna kegyvesztett…

64. június 13. Pompeji, a thesszáliai Nauszikaá villája

ANGUIS abban reménykedett, hogy majd egy jótékony felhő eltakarja a holdat, de az ég tiszta volt, és a csillagok úgy ragyogtok Pompeji felett, mint gyémántok egy fekete bársonyon. Szellő sem rezdült, és a fülledt éjszakában elpihent a város.
Anguis egy fekete színű tunikát öltött magára, ami minden római szemében egyenrangú volt a szentségtöréssel, de a Kígyót nem érdekelték a hagyományok. Ő bele akart olvadni az éjszakába, és ezt csak így tudta a legtökéletesebben elérni. Egy rács tövében kuporgott, és a villa belső kertjét vizsgálgatta. Már a harmadik őrjáratban jártak, de Nauszikaánál még mindig égtek a fények. A peristülion rózsalugasán keresztül átszűrődött a nő vidám kacagása, és a kiváló hallással megáldott Anguis néha egy férfi hangját is hallani vélte.
„Vendége van.”
Anguis elosont a vasrácsos kapuig, és megvizsgálta a bronz lakatot. Elmosolyodott. Persze, könnyedén átlendülhetne a rácson át a peristülionba, de Erica ezt nem biztos, hogy meg tudná tenni. A germán lány egy Aphrodité szobor tövében kuporgott, és jól beburkolózott abba a fekete köpenybe, amit Anguis terített a vállára. A félhomályban semmi sem különböztette meg őt attól az árnyéktól, aki most a saruja bőrszíja mögül előhúzott tűvel kinyitotta a lakatot, és óvatosan kitárta a kaput. Szerencsére nem nyikordult meg, és Anguis belopakodott a kertbe. Intett Ericának, hogy kövesse, és a lány máris ott termett mellette, még csak nem is pihegett.
– Ügyes vagy, kicsi lupa – suttogta Anguis, és megcirógatta a lány arcát. Eleinte attól félt, hogy a lány csak gondot okoz majd neki a lopakodásban, de muszáj volt magával hoznia. Most örömmel nyugtázta, hogy a lány örökölhette a germán harcosok vérét. Nem látszott félelem az arcán, és a szeme furcsán csillogott.
„Meg kellene tanítanom bánni a tőrrel.”
Tovább lopakodtak az átrium felé, aztán lekuporodtak egy rózsabokor tövében. Anguis óvatosan félrehajtott egy ágat, és mind a ketten kikukucskáltak a résen.
Nauszikaá és a vendége alig tízlépésnyire hevertek előttük a lectusokon. Mindketten meztelenek voltak, és Anguis meglepetten látta, hogy a férfi nem más, mint maga Candidus, a város aediliseinek praefectusa.
„No lám, csak nem ez a barom Nauszikaá egyik hírforrása?” – morfondírozott magában a Kígyó, és gúnyosan elmosolyodott.

Candidus rázkódva nevetett, és a hasát vakargatta nagy megelégedésére. Ezt az Anguis ügyet leszámítva – amit okosan elhallgattak Néró elől – sikeres ember, mindemellett az Impérium legszebb kurtizánjának a kegyeit gyakorolja. A férfinak sok álmatlan éjszakájába került, és mégsem tudta megfejteni annak a titkát, hogy a gyönyörű nő, akinek a lába előtt hevert egész Róma, miért éppen őt választotta partneréül sok ezernyi gazdag nemes előtt. Olyan partneréül, akitől nem fogad el ellenszolgáltatást a szerelméért…
Candidus már-már kezdte azt hinni, hogy a gyönyörű hetéra szerelmes belé. Candidus ostoba volt, és Nauszikaá tudta ezt… A nőnek hányingere támadt a férfitól, de szüksége volt rá, aztán ha Otho lesz a császár, majd Candidus is elnyeri méltó büntetését. Azért a szerencséjéért, hogy ölelhette az új császárnőt, majd lakolni fog… Kiontják a belét.
Candidus lecsípett a szőlőfürtről egy új szemet, és megcélozta vele Nauszikaá ágyékát. Eltalálta a nő vénuszdombját, és a kurtizán kacagva odakapott a szemérméhez.
– Ma nagyon jó kedved van, Septimus – jegyezte meg a nő. – Pedig tudom, Néró sok gondot tett a válladra az érkezésével.
– Hagyjuk ezt, ponsa mea – kérte a férfi –, és inkább áldozzunk Vénusznak! Addig nem nyugszom, amíg bele nem találok a gyönyörök kelyhébe – mondta a férfi, majd böffentett egyet az este folyamán elfogyasztott bortól, és újabb szőlőszemet vett a kezébe.
Nauszikaá elengedte a füle mellett, hogy Candidus „ponsa meá”-nak szólította, mert tudta, hogy a férfi részeg. Felült a lectuson, és magára rántott egy könnyű selyemstólát.
– Ma már áldoztunk a szerelem oltárán, drágám. Igen azért még lenne kedvem hozzá, de ha nem vagy hozzám megértő, és úgy őrizgeted a titkaidat, mint valami gyermek a nyakában lógó bullát, akkor ne várd tőlem, hogy a karjaidba omoljak! Azt mondtad, hogy szeretsz, és ha valóban így érzel, akkor nincs miért titkolnod előttem azt, hogy neheztelsz Néróra… Különben is mi van ezzel az Anguisszal, akiről a múltkor beszéltél? Elfogtátok már?
– Erről nem lenne szabad beszélnem – mondta komoran Candidus, de amikor meglátta a görög nő villámokat szóró tekintetét, amely hasonlatos volt Jupiter nyilaihoz, már nem tudott ellenállni. – Az istenekre mondom, ez az Anguis úgy eltűnt, mint a kámfor, de ne legyen Septimus Candidus a nevem, ha a császár közelébe juthat majd. Hétszáz válogatott praetorianus őrzi a császárt, és a Macellumból még egy légy sem szarhatná le a nélkül a bíborpalástját, hogy a testőrség ne tudjon róla. Tulliusék holnap majd fogják győzködni az uralkodót, hogy ne menjen el a színházba, sőt, az lenne a legjobb, ha lemondaná a herculaneumi fürdőzést is…
Candidus elhallgatott, és tétován kinyúlt a kupájáért.
– Néró tud arról, hogy ez az Anguis a varosban van? – tudakolta Nauszikaá.
– Nem mondják el neki – felelte a férfi –, mert azonnal azt követelné, hogy Anguist fogják el, ami sokak szerint egyenlő a lehetetlennel. Jobb, ha a császár nem tud az ellene készülő merényletről.
– Az Augusta programját is megváltoztatják? – kíváncsiskodott a hetéra.
– Nem tudom, miért kérded? – kérdezte az aedilis.
– Mert idevárom magamhoz egy cenára – sóhajtotta Nauszikaá, és Candidusnak kikerekedett a szeme.
– A csá… császárnő idejön – dadogta Candidus a bortól. – Ó, micsoda megtiszteltetés!
– Igen – értett egyet csendesen Nauszikaá, és elgondolkodva igazgatta a feje tetejére tornyozott fürtjeit.
Candidus előrenyúlt, és megragadta a csuklóját. A szemében ellenállhatatlan tűz lobogott.
– Most az enyém leszel ponsa mea – hörögte, és a nőt magához rántotta a lectusra…

Anguis visszahajtotta az ágat. Nyilvánvalóvá vált a számára, hogy Nauszikaá miért lett Candidus szeretője. A férfi anélkül, hogy bármit is sejtett volna, mindent kifecsegett a nőnek, így Otho mindenről értesülhet. Anguis tisztában volt vele, hogy milyen sorsa lesz majd a rendőr praefectusnak, de csöppet sem sajnálta. Amit sajnált, az az volt, hogy Néró valószínűleg nem megy majd el a színházba…
– Dehogynem – morogta Anguis, és óvatosan ismét félrehajtotta az ágat. A látványra kis híján elnevette magát: Nauszikaá Candidus lectusa előtt hevert a földön, és tétován simogatta a férfi izzadó hátát. Szemét a mozaikdíszes mennyezetre szegezte, és az arcán, amelyen nyoma sem volt az élvezetnek, látni lehetett, hogy valósággal undorodik a férfitól, aki most fájdalmas nyögdécselések közepette élvezett belé a testébe.
– Nehéz dolog a hírszerzés – kuncogta Anguis.

Candidus a harmadik őrjárat vége felé távozott, és Nauszikaá azonnal betapsolta görög rabszolganőit. Rendet rakatott velük, megparancsolta nekik, hogy készítsék elő a fürdővizét. Undorodva sikáltatta le magáról a férfi illatát. Mérges volt…
– Kifelé innen, léhűtők! – förmedt rá a rabszolgákra, és azok valósággal kimenekültek a hypocaustumon keresztül. A peristülion túlfelén azért már halkan nevetgéltek úrnőjük dühén. Kisvártatva minden elcsendesedett.
Nauszikaá cubiculumja a fürdő mellett állt, és a nő most megfogta a mécsest, hogy átsétáljon. A könnyű velariumon átsejlett karcsú alakja. Nauszikaá lecsavarta egy aranyból készült parányi tégely tetejét, és elmélyülten, mintha más gondja nem is lenne, olajozni kezdte a testét.
– Rohadék – sziszegte, és kis híján elfogta a hányinger, amikor arra gondolt, hogy Candidus a magáévá tette. Túl nagy árat fizet az Otho iránt érzett szerelméért.
Háttal a kert felé fordulva állt, és így nem vehette észre, hogy egy fekete tunikás árnyalak oson be a hálószobába. A következő pillanatban egy izmos férfikéz karolta át, és betapasztották a száját. Az illatszeres tégely a földre hullott, és Nauszikaá mindkét keze a férfi izmos csuklójára fonódott. Belévájta a körmeit, de csak halk, elfojtott nevetés volt a reakció. A fülébe suttogtak.
– Csssss… nobilissima, nem akarlak bántani – mondta az ismeretlen férfi, de azért a kezét nem vette el a nő szájától.
Nauszikaá az orrán keresztül dühösen szuszogott, és az olajtól meztelen, síkos teste magatehetetlenül vergődött a férfi erős szorításában.
Egy fiatal lány suhant be a hálószobába. A fekete köpenye alatt citromsárga tunikát hordott, és mosolyogva nézte a rémülten pislogó Nauszikaát. A Kleopátra-frizurás, fekete hajú lány ledobta a köpenyét, és felvette az elgurult tégelyt a mozaikpadlóról. Odalépett az ismeretlen férfi szorításában vergődő nőhöz, aztán egy kis olajat a tenyerére öntve masszírozni kezdte a hetéra testét.
Nauszikaá kikerekedett szemmel bámulta a lányt. A férfi szinte a fülére tapasztotta az ajkát, úgy suttogta:
– Az időm rövid, hát most jól figyelj minden szavamra, thesszáliai Nauszikaá. Néró programját átszervezték, és a „Rőtszakállú” most úgy fog kuporogni a duumvirek palotájában, mint róka a vackában. Jó lenne tudni, mire vár, és azt is, miért van itt, de igazából ez nem fontos… Egy valami fontos. Hallottam, hogy az Augusta tiszteletét teszi nálad egy cenán. Jól van, bókolj csak neki, habár tudom, hogy legszívesebben megfojtanád egy kanál vízben! De hát ti nők nagy színészek vagytok, nem is tudom, miért mi, férfiak lépünk fel a színházakban? Amikor a császárnő idejön, feltétlen rá kell venned arra, hogy Néró fülébe susogja a hírt: a pompejii műértő közönség majd' meghal azért az élvezetért, hogy őt szavalni lássa a színházban. Föltétlen fontos, hogy a császár a színházba menjen. Ott fog majd meghalni. A tervem készen áll, de a segítséged nélkül semmit sem ér mindaz, amit eddig tettem… Érted, amit mondok?
Nauszikaá bólintani próbált. Szinte remegett a félelemtől, mert tudta, hogy Anguis tartja őt lefogva. Candidustól tudta, hogy a titokzatos férfi micsoda felfordulást okozott a városban. Otho jól választott; a Kígyó valóban nagyon ügyes! Igazi férfi, akinek az ölelése ezerszer inkább csábítóbb lehetőség, mint Candidus elhízott teste…
Nauszikaá teste elernyedt a férfi szorításában és a lány simogató keze alatt. A két keze lehullott a férfi csuklójáról. A tenyér szorítása engedett a száján, és a nő fuldokolva nyelte a friss levegőt. Anguis megfogta a nő állát, és megakadályozta, hogy hátranézzen.
– Inkább ne lásd az arcom, Nauszikaá! – közölte a férfi.
– Hogy merészelsz így rám törni éjnek idején, Anguis? Túl sokat engedsz meg magadnak…
– Cssss, halkabban nobilissima – csitítgatta a férfi –, mert ha az őreid meghallanak minket, és idejönnek, hát mindet meg kellene ölnöm…
Nauszikaá erre nem válaszolt, és döbbenten tapasztalta, hogy a férfi szorításából lassan simogatás lesz. A testét olajjal masszírozó lány az ágyra dobta a tégelyt, és gyengéden megcsókolta az egyik keblét…
– Mit akartok tőlem?… Ó, magasságos Jupiter, hogyan merészeled ezt… – nyögte Nauszikaá, és valósággal beleborzongott, amikor a lány az ajka közé vette az egyik mellbimbóját, és gyengéden harapdálni kezdte. Anguis keze közben lecsúszott az olajtól síkos derekán, aztán elindult az ágyéka felé. A férfi ujjai eleven fésű gyanánt túrtak bele a szeméremszőrzet sűrű sötét háromszögébe, ahol találkoztak a fekete hajú lány fürge ujjaival. Nauszikaá érezte, hogy a férfi belévájja a fogait a vállába, és teljesen hozzásimul a testéhez. A kezei önkéntelenül megmozdultak. Az egyikkel hátranyúlt, és a férfi hajába túrt, a másikkal pedig Erica hajába markolt. A germán lány már a mozaikpadlón térdelt, és Nauszikaá ágyékát csókolgatta. Nauszikaá lejjebb ereszkedett, és szétnyitotta a combjait. A lábainál kuporgó fekete hajú démon most még közelebb húzódott, és izmos, fürge nyelve kígyóként cikázott a görög nő hüvelyében.
Nauszikaá felnyögött, és valósággal összeomlott a gyönyörtől.
– Gyűlöllek, gyűlöllek – suttogta, de Anguis csak mosolygott a háta mögött, és a mellbimbóit morzsolgatta.
– Gyűlölj, vagy szeress! Azt hiszed, érdekel? Figyelj a szavamra! Ez a lány, akivel látom, milyen jól megértitek egymást, most itt marad nálad a házadban. Ő a szemem és a fülem lesz itt. Általa tudsz majd üzenetet küldeni nekem, ha elengedhetetlenül szükséges. Ám ne próbáld megtudni tőle, hol tartózkodom, mert úgysem mondja meg! Ericának hívják, és alemann származású. Amikor látod őt, folyton eszedbe kell jusson: Nérónak a színházba kell mennie! Ha sikerül ezt elérned, akkor császárnő leszel. De csak akkor, értesz engem, thesszáliai Nauszikaá?
Nauszikaá döbbenten tapasztalta, hogy képtelen megfékezni a combjai remegését. A germán lány olyan ügyesen és vadul nyalta, hogy azt hitte, menten elalél. Próbált mondani valamit, de képtelen volt megszólalni. Anguis nem kegyelmezett neki:
– Válaszolj, Augusta! – követelte a férfi.
Abban a pillanatban, hogy a férfi a császárnőnek kijáró megszólítással illette, rátört az orgazmus, és ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy a pompejii éjszakába sikítsa az örömét, ám a száját ismét betapasztották. Anguis hagyta, hogy a remegő testű nő a padlóra omoljon. Elhúzta a kezét. Erica Nauszikaá mellé feküdt, és átkarolta. Fölnézett Anguisra, és bólintott.
A görög kurtizán nagy nehezen a könyökére támaszkodott, és megfordult, de a Kígyó már nem volt ott.
– Igen, értelek – nyöszörögte a nő, és visszahanyatlott Erica karjaiba…

64. június 16. Pompeji, intervenciós bázispont

– Most! – kiáltotta Holecka hadnagy, és mérni kezdte az időt. Tess belebújt az alapmodulba, és kezdte összeilleszteni a csatlakozókat. Következtek a térd- meg könyökizületek moduljai és végül a harctechnikai öv. Minden elem sugárkezelt kriolitból készült, és szinte súlytalannak tűnt. Az egyik pánt csatja nekikoccant az átrium egyik karosszékének, de nem volt hang…
– Tizenöt másodperc – mondta Holecka.
Tess bekapcsolta a rendszert, és felkészült rá, hogy megszűnjön önálló személyiség lenni. Az aktivizált számítógép ugrásszerűen várakozott, hogy átvegye fölötte a hatalmat.
– Húsz.
A lány bekapcsolta a térdezintegrátoros álcázó-berendezést, de csupán annyi történt, hogy a fedélzeti számítógépe elkezdett vészjeleket sugározni. Tess rémülten kapcsolgatott az övén.
– Előbb kapcsold be a páncélt! – szólalt meg Michelle.
A lány elfojtott egy káromkodást, és megnyomta a megfelelő gombot. A páncél előfolyt a modulokból, és kezdte beborítani a testét…
– Harminc.
Tessnek végül sikerült magára öltenie az aktivizált rohampáncélt, és most ott állt a Severus-villa átriumának a közepén. A légkondicionálás már régen bekapcsolt a páncél alatt, de mégis ömlött róla a víz.
„Sohasem fogom megszokni ezt a vacakot.”
– Mennyi volt az ideje? – kérdezte Michelle Holeckától.
– Harmincnyolc másodperc.
– És ez jó? – érdeklődött a lány.
– Ez borzalmasan rossz – jegyezte meg Michelle, de közben rákacsintott Tessre. Mindenki meglepetten vette észre, hogy a két nő egymásra mosolyog.
– Oké, vedd le magadról! Később még gyakorolhatod – közölte Michelle.
Tess kikapcsolta a rendszert, és mindent levett magáról. A felszerelést visszaadta Wildének, aki összepakolta és elvitte.
– Pedig Hawaii-on gyorsabban ment – mondta mérgesen Tess, és az izzadságot törölgette egy kendővel a homlokáról. – Muszáj lesz felvennem ezt a vacakot?
– Igen, mert Nauszikaához így fogunk bemenni.
– Én nem akarok beavatkozni a dolgotokba – kezdte Tess –, de szerintem teljesen fölösleges ahhoz a nőhöz behatolni. Megtehetnétek azt is, hogy egyből Arminiushoz megyünk be… Jobb, ha előbb túl leszek rajta.
– Sajnos, kénytelenek vagyunk téged kicserélni Nauszikaával – felelte Michelle –, mert lehet, hogy az ellenfeleink profik, és nem akarunk elcsúszni egy ilyen banánhéjon, miszerint egyszerre két Nauszikaá van Pompejiben. Csak egy Nauszikaá lesz, és az te leszel!
Michelle cigarettát vett elő, és rá akart gyújtani, de a lány odalépett hozzá, és egy határozott mozdulattal elvette tőle. Eltüntette a zsebében az öngyújtóval együtt, és csak ennyit mondott:
– Ezt megbeszéltük: nem!
Michelle szótlanul nézte, aztán belecsípett az arcába. Tess megfogta a kezét, és egy csókot lehelt a tenyerébe.
– Te drága bolond – suttogta halkan.
Az intervenciós csoport jelen lévő tagjai értetlenül nézték őket. Serrault tekintete összevillant Tóth őrmesterével. A hatalmas termetű férfi csak megvonta a vállát, és kiment. Serrault olyan szenvtelenül bámulta őket, hogy Michelle kénytelen volt rákérdezni:
– Mi a fenét bámul, törzsőrmester?
– Imádom a meglepő fordulatokat, hadnagy – hangzott a válasz.
– Ezzel nincsen egyedül, Serrault – jegyezte meg Michelle. Serrault jobbnak látta, ha erre már nem mond semmit, és kiment az őrmester után.
– Szerinted sejtik? – kérdezte Tess Michelle-től.
– Nem tudom, de lehet, hogy ostobaságot csináltunk…
Michelle zavartnak látszott. Elhúzta a kezét, aztán egy mosolyt erőltetett az arcára.
– Gyere, Johnhoz kell mennünk!

A fény az asztallapjáról vetült rájuk, és mindegyikük arca kékes árnyalatot vett fel. Az asztalon egy térhatású térkép ragyogott – Pompejit ábrázolta –, amely fölé most négyen hajoltak: Tess és a három tiszt. Mindössze öt óra volt hátra a műhold megjelenéséig.
– A zászlós fegyverét föltétlen vissza kell szereznünk, de jelen pillanatban nem tehetünk semmit. Ha aktivizáljuk a Cobra irányjeladóját, akkor ezt Alfa Egy is bemérheti. Sajnos, Cynthia gyilkosát egyelőre futni hagyjuk, de ha végeztünk az eredeti feladatunkkal, akkor ez lesz a legelső dolgunk.
– S ha időközben eltávolodik Pompejitől? – kérdezett rá Michelle.
– Csak nem távolodik el száz kilométernél messzebb – felelte az ezredes.
– Ki volt ez a nő?
Kerwin Michelle-re nézett, és a fejét rázta:
– Erre még mindig nem tudok mit mondani.
– De mi az istenért kellett követni?
– A megérzéseimre hallgattam, hadnagy. Maga is így tett volna.
Michelle jobbnak látta, ha nem feszegeti a dolgot. Kerwinnek igaza volt: ő is a nő nyomába eredt volna… Az ezredes témát váltott.
– Na, nézzük meg még egyszer Nauszikaá villáját! – Kortyolt egyet a kávéjából, aztán a csészét egyszerűen letette valahova a Fórum környékére. Az asztallapja felvillant, és a görög nő házát mutatta. A térhatás következtében olyan volt, mint egy parányi makett.
– Menjen távolabb! – kérte az ezredes Holeckát.
A hadnagy állított valamit a kezelőlapon, és a kép összement. Kerwin odébb tolta a poharát, mert már útban volt.
– Ez itt valami szőlőskert – morfondírozott az ezredes, és a háztól délre elterülő területre bökött az ujjával.
– Optimális lenne, ha innen közelítenénk meg – mondta Michelle.
– Igen, ez tűnik a legjobb útvonalnak, habár fényes nappal lesz, és a kertben biztosan van mozgás. Itt ezen a ponton – Kerwin a villa déli oldalára bökött – behatolunk a peristülionba, aztán megszálljuk a villa egyik szárnyát. Rutinfeladatnak tűnik, már sokszor csináltunk ilyet, én úgy vélem, a hármas behatolási konfiguráció tökéletes lesz.
Kerwin felnézett. Mindkét tisztje bólintott.
– Ha bejutottunk, mindenki elfoglalja a helyét, és felkészítjük Miss Gordont, aztán a kellő pillanatban kicseréljük a két nőt.
– Hogyan? – kérdezett közbe a lány.
– Gondolom, nem olyan választ vár, mint pár nappal ezelőtt?
– Jó lenne, ha mondana valamit, ezredes.
– Nézze, Tess, abban a pillanatban, hogy Arminius házából leadják majd a lövést, mi is elindulunk, de innentől kezdve nagyon sokat fogunk improvizálni. Az előzetes információink szerint azokban a pillanatokban egy cena előkészületei folynak majd, és minden bizonnyal nagy lesz odabent a sürgés-forgás. Ha használhatnám a pszichoszondát, akkor nyilván zökkenőmentes lenne a dolog, így viszont kivárásra kell játszanunk. Izgalmas helyzet lesz.
Tessnek efelől nem volt kétsége. Egy pillanatra arra gondolt, hogy inkább maradt volna Los Angeles alatt…
– Meg tudják majd oldani? – tudakolta Tess.
– Meg fog lepődni, kedvesem – jelentette ki Kerwin a csészéje mögül.
Tess elengedte a füle mellett a „kedvesem” minősítést, ami enyhén gúnyosan hangzott. A hologramot bámulta, és nem nézett föl, pedig láthatta volna, amint Michelle villámló pillantásokat küld a férfi felé, aki rezzenéstelen arccal folytatta:
– Miután megtörtént a csere, felkészülünk az akció végső fázisára. Maga szépen bemegy Arminiushoz, és beviszi azt az amforát, aztán a kellő pillanatban mi is behatolunk. Elvégezzük a feladatot, de mielőtt távoznánk, ultrarezonáns aknákkal megsemmisítjük az időgépüket. Visszaszerezzük Rhodis zászlós Cobráját, aztán irány az Anakreón. Kihajózunk, és visszatérünk a XXIII. századba. Maga, Miss Gordon fölvesz majd egy valag pénzt, aztán elfelejtjük egymást…
Kerwin elhallgatott, és a csend szinte nyomasztóvá vált. Tess érezte, valami baj van, és most kíváncsian nézte Michelle-t, mintha tőle várná a feszültséggel teli helyzet feloldását.
– Maga szerint ez valóban ilyen egyszerű lesz, parancsnok? – kérdezte Michelle, és az kezével rátámaszkodott az asztalra. Tess zavartan vette észre, hogy az ujjpercei elfehérednek. Michelle robbanni készült.
– Bocsásson meg, Jan, de magunkra hagyna minket pár percre? – kérdezte Kerwin a szlovákot, aki szó nélkül kiment. A velarium összecsapódott mögötte, és Kerwin azonnal bekapcsolta az interferencia rezonátorát. Csend borult rájuk.
– Normálisak vagytok? – kérdezte a nőktől, és szigorú pillantásokkal méregette őket. Mérgesnek tűnt.
– Most mi bajod van? – kérdezte Michelle.
– Jó, akkor gondolkozz egy kicsit, és mindjárt rájössz!
Tess sejtette már, miről van szó. Elpirult, és zavartan nézte a hologramot…
– Nem tudom, miről van szó – nyakaskodott a szőke nő, és ezzel a lehető legrosszabb megoldást választotta. Ettől függetlenül Kerwin próbálta megőrizni szokásos nyugalmát.
– Jó, akkor elmondom. Ma délelőtt Sergi jelentkezett nálam kihallgatásra, és jelezte, hogy majd a jelentésében kénytelen lesz kitérni Morell intervenciós hadnagy és Tess Gordon között kialakult intim kapcsolatra, amely szerinte demoralizálja a csoport munkáját.
– Micsoda? – hüledezett Michelle.
– Jól hallottad. A jezsuiták mindig kötelesek benyújtani egy külön jelentést a Bíborosnak…
– Kibékültünk egymással – vágott közbe a nő, és Tess legszívesebben kiszaladt volna a szobából. Az az éjszaka kettejük között nem csak beszélgetéssel telt, és reggel ért véget…
– Sergi azt nehezményezi, hogy szexuálisan érintkeztél a csoport egyik tagjával, és a szolgálati szabályzat…
– Na, ne szórakozz velem! – szólt közbe megint a nő.
– Legalább csendben csináltátok volna – mondta dühösen Kerwin, és lecsapta a poharát. – Kurvára nem érdekel, hogy mit csináltok ti ketten, de ha annyira ostoba vagy, hogy nem kapcsolod be az akusztikus pajzsot, akkor lehetőleg ne úgy sikoltozz, hogy Capuáig elhallatsszon, mert kibaszott ideges leszek!
– Féltékeny vagy, szívem? – kérdezte gúnyosan Michelle, és Tess nem lepődött volna meg, ha Kerwin pofon üti. Ám a férfit nem lehetett egykönnyen kihozni a sodrából.
– Nem vagyok féltékeny – mondta csendesen. Michelle magára bökött.
– Én meg nem vagyok egy hülye prűd picsa a középkorból! Sajnálom, John! Most megyek, és felkészítem az embereket – mondta, és otthagyta őket.
– Azt hiszem, én vagyok a hibás… – kezdte volna a megszeppent Tess, de a férfi egy kézmozdulattal elhallgattatta. Visszafordult a térképéhez.
Tess ott állt még egy pillanatig, aztán jobbnak látta, ha távozik. Megtorpant az ajtóban, és visszafordult:
– Most persze haragszol rám? – kérdezte a lány. Kerwin felnézett.
– Te egy végtelenül romlott nő vagy – jelentette ki.
– Nagy tévedés lenne azt gondolni, hogy ez valóban így van – jegyezte meg Tess.
– Hanem, akkor hogy van? – firtatta Kerwin.
– Persze most azt hiszed, én egy olyan nő vagyok, aki sajátos kis bosszúkat forral az ellen a férfi ellen, aki még a válaszaival sem képes kielégíteni, és ezért azt a megoldást választja, hogy inkább megdönti a menyasszonyát?
– Menj innen, légy szíves! – kérte az ezredes a lányt.
– Mit jelent az, hogy már tizenöt éve szenvedsz miattam? – kérdezett rá Tess. – Kérlek, válaszolj!
– Most sem foglak kielégíteni, „Tavaszvirág” – válaszolta a férfi, és visszafordult a térképéhez.
Tess már meg sem merte kérdezni, miért szólította Tavaszvirágnak. A kínai lányoknak szokott ilyen furcsa neve lenni.
– John, te bolond vagy! – mondta.

Tess megállt az energiapajzs előtt, és intett Serraultnak. Az intervenciósok mindig erőteret vontak maguk köré, ha a felszerelésükkel babráltak. Serrault az egész délutánját azzal töltötte, hogy szétszedte, majd összerakta a fegyvereit, mintha ezzel gyorsabban telne az idő.
A férfi körül egy olyan arzenál volt szétterítve a márványon, amellyel a világtörténelem bármilyen konfliktusát röpke órák alatt el lehetett volna simítani.
A törzsőrmester felnézett, és észrevette a lányt. Kikapcsolta a pajzsot, és Tess odament hozzá. A peristülionból nyíló egyik oldalsó helyiségben voltak. Amióta átjöttek az időn, igazából ez volt az első olyan pillanat, amikor valóban kettesben tudtak maradni. Serrault visszakapcsolta a pajzsot.
– Gyere, ülj ide mellém! Hogy tetszik idelent az ókorban? – kérdezte a lánytól.
– Most gúnyolódsz, Gerald? – kérdezett vissza Tess.
– Hülye vagy! Ezt most komolyan kérdem.
– Én meg a lehető legkomolyabban mondom, hogy ne cseszegess!
– Már megint összevesztél valakivel? – kérdezte a férfi, és visszacsattintotta az energiatelepet a sugárfegyverébe. Visszacsúsztatta a pisztolyt a tokjába, és felvett a földről egy HK-15-öst. Meglepően gyors mozdulatokkal szedte szét a fegyvert és rakta szét az alkatrészeit a lány előtt, aki szótlanul és magába zárkózva nézte.
– Kérdeztem valamit – mondta a férfi.
– Nem vesztem össze senkivel – felelte Tess.
– Hm…
– Mi az istent hümmögsz itt nekem?! Gerald, te is tiszta hülye vagy! – közölte a lány.
– Ez alapfeltétele a tiszthelyettesi rangnak. Ne feledd, lényegében az intervenció egy katonai alakulat, és itt ugyanannyi hülye van, mint a reguláris haderőnél – válaszolta vigyorogva a férfi, és kivette a HK energiatelepét. A telep és a fegyver markolata egy zöld színű vakító villámot húzott egymás között. A lány önkéntelenül is lehunyta a szemét.
– Kukucs – mondta ezt látva a férfi.
Tess dühösen felállt, hogy otthagyja, de Serrault váratlanul elkapta a zubbonya ujját, és visszahúzta maga mellé.
– Na, ülj csak vissza, galambom! Mi a baj? – érdeklődött.
Tess legszívesebben mindent elmondott volna neki. Elmondta volna Sergit, aztán Michelle-t, s végül azt is, hogy mi történik közte és az ezredes között, de persze nem tehette meg. Sergiről senkinek sem beszélhetett, és így volt Kerwinnel is, aki egyre zavarodottabban viselkedett. Egyedül volt, minden „szövetséges” nélkül. Talán Cynthia képes lett volna megérteni a problémáit…
Serrault legnagyobb döbbenetére a lány elsírta magát.
A férfi óvatosan letette az energiatelepet, és magához ölelte. A lány most nem ellenkezett, mint akkor az Anakreón fedélzetén. Átkarolta a férfi nyakát, majd hirtelen az ölébe ült. Serrault halkan beszélt hozzá, és próbálta megnyugtatni. A hátát simogatta, aztán csókolgatni kezdte a nyakát, és végül az ajka megtalálta a lányét, de a csók nem tartott sokáig… A még mindig szipogó Tess hirtelen kibontakozott, és összekuporodva ült a férfi ölében. Arcát Serrault mellére hajtotta, és mindkét kézzel átkarolta. Nem mozdultak.
– Nem akarok meghalni – mondta csendesen a lány.
– Cssss… butaságokat beszélsz.
– Kerwin kapott egy olyan parancsot, hogy engem nem szabad élve visszavinni a XXIII. századba.
– Honnan veszed ezt a baromságot? – hökkent meg Serrault.
Tess ekkor elmondta neki, mi történt azon a délutánon a Hologramok Birodalmában. Mindent elmondott kivéve azt, hogy este mi történt Serginél. Serraultnak ennyi is elég volt ahhoz, hogy megdöbbenjen. A legtöbb, amit tehetett, annyi volt, hogy próbálta megnyugtatni a lányt.
– Az, hogy Nicholson ilyen dolgokról beszélt, még nem jelenti azt, hogy ki is adott egy ilyen parancsot, az ezredes pedig burkolt formában arra tett neked ígéretet, hogyha lesz ilyen parancs, akkor nem fogja végrehajtani…
– Miért ne hajtaná végre, Gerald? – kérdezte kisírt szemmel a lány. – Kerwin meglehetősen furcsán viselkedik velem, és ez talán éppen azért van, mert kapott egy ilyen parancsot…
– Mi az, hogy furcsán viselkedik? – értetlenkedett a férfi. Tess csak a fejét rázogatta.
– Hagyjuk ezt…
– Emlékszel, mit mondtam neked az átlövés előtti eligazítás alatt? – kérdezte a törzsőrmester.
– Lehetőleg mindig maradjak melletted – ismételte el Tess.
– Igen.
– Teszem azt, Kerwin fegyvert szegezne rám, akkor mit csinálnál? – tette fel a kérdést Tess.
– Ne kívánd, hogy erre most válaszoljak! – kérte a férfi.
– Nem, Gerald, kezd elegem lenni abból, hogy itt senki sem válaszol egyetlen kérdésemre sem! Mit csinálnál egy ilyen helyzetben? – ismételte meg a lány.
– Próbálnám megakadályozni, hogy lőjön.
– Megölnéd? – kérdezett rá a lány.
– Tess, kérlek! – csattant fel a férfi, és felállt.
A lány is kénytelen volt felállni. Serrault kikapcsolta a pajzsot, és dühösen kiment a kertbe. Tess utána ment, és megtámaszkodott az ajtóban. A férfit nézte, aki zsebre tett kézzel dühödten rugdalta a kavicsokat.
„Ostoba vagyok!” – gondolta magáról Tess. Könnyektől csillogó szemmel nézte a férfit, és próbálta felmenteni magát az alól a vád alól, hogy épp az imént próbált rávenni egy intervencióst, hogy ha más megoldás nincs, akkor lője le a saját parancsnokát…
„Úristen, de hülye vagyok!”
Serrault közben rágyújtott, és idegesen szívta a cigarettáját. Tess a legszívesebben odaszaladt volna hozzá, hogy átölelje, megnyugtassa, és levegye azt a terhet a válláról, amit az imént tett rá. Ám valami érthetetlen erő vagy inkább a bátortalanság most odaszegezte az ajtófélfához, és képtelen volt megmozdulni…
Serrault eltaposta a csikket. Vetett egy futó pillantást a lányra, és elindult át a kerten.
– Hova mégy? – kérdezte bánatosan Tess, de nem kapott választ.

– Ezredes úr!
Kerwin felnézett a térképről.
– Van valami jelentenivalója, törzsőrmester?
– Személyes ügyről lenne szó.
– Öt percet kap, Serrault, ne haragudjon, de nagyon sok dolgom van.
– Értem, ezredes úr. – Serrault előrelépett, és széttárta mindkét karját. – Amint látja, nincs nálam fegyver! Szeretnék kérdezni valamit, és boldoggá tenne, ha ezt a tényt figyelembe venné, uram…
– Mi a francról beszél maga? – kérdezte meghökkenten Kerwin, és kilépett az asztal mögül.
– Kapott ön Tess Gordonra vonatkozó likvidálási parancsot? – kérdezte a férfi.
– Tudja nagyon jól, hogy erről nem számolhatok be önnek, törzsőrmester! Mi alapján tételezi föl azt, hogy nekem ilyen parancsom van? – tudakolta az ezredes.
Serrault számára szinte megdöbbentő volt, hogy Kerwin mennyire nyugodt.
– Tessnek vannak ilyen megérzései, uram.
– És maga ezeknek hitelt ad?
– Nézze, uram, nem akarok arról beszélni, hogy bizonyos eljárások mennyire tisztességesek vagy sem. Arról sem akarok beszélni, mit hiszek el és mit nem, de egy valamit föltétlen szeretnék elmondani, ezredes úr. Ha ön kapott ilyen parancsot, akkor nyilván azt is tudnia kell, hogy van parancsbebiztosítás is. Egy likvidálási parancsnál mindig van. Ha maga esetleg nem tudná végrehajtani, mert idő előtt meghal, esetleg megtagadná a végrehajtást, akkor egy másik ember hajtaná azt végre. Tess szerint maga meglehetősen furcsán viselkedik vele, és a lány szerint ez azért van, mert kapott egy ilyen parancsot, szerintem meg azért, mert nincs tisztában azzal, hogy ki kaphatta meg a csoportban a bebiztosítási parancsot. Hiába menne oda bárkihez is, és kérdezne rá, a szabály az, hogy ez az ember nem fedheti fel a kilétét. Nem tudhatom, uram, hogy ön kapott-e likvidálási parancsot, de annyit tudok, hogy én nem kaptam másodlagos parancsot. Nem én vagyok az az ember, akit keres, uram… Ennyit akartam mondani, ezredes úr. 
Kerwin odalépett elé.
– Köszönöm, Serrault. Maga most őszinte volt, így én is az leszek. Azt hiszem, az elmúlt percekben rengeteg szabályt hágott át, de emiatt ne fájjon a feje! Most én is őszinte leszek, de szeretném tudni, számíthatok-e a diszkréciójára?
– Ezt nem is kell kérnie, uram – mondta gyorsan Serrault.
– Valóban kaptam Tessre vonatkozó likvidálási parancsot, de nem fogom végrehajtani. Ne kérdezze meg, miért, mert erről nem beszélhetek, talán egyszer majd megérti… Nagyon örülök, hogy nem maga az az ember, aki megkapta a másodlagos parancsot, mert nekem meg kell majd ölnöm azt az embert, ha más módon nem tudom megállítani. Tényleg nagyon örülök, hogy nem maga az, és nagyon remélem, hogy nem is Michelle, akit szeretek… Maga most a szövetségesem, törzsőrmester, hogy megvédjük a lány életét. Ám fogadjon el tőlem egy jó tanácsot! Ne szeressen belé Tess Gordonba, mert egész életében csak szenvedni fog emiatt, nekem elhiheti…
Serrault értetlenül pislogott.
– Ne haragudjon, uram, de zavarba hoz azzal, amit mond. Ön úgy beszél Tessről, mintha már évek óta ismerné.
– Igen, törzsőrmester, én már évek óta ismerem őt, pontosabban tizenöt évvel ezelőtt láttam utoljára.
– Tess, akkor talán öt éves lehetett – értetlenkedett a törzsőrmester.
– Hagyjuk abba ezt a beszélgetést, Serrault! És még egyszer szeretném felhívni a figyelmét arra, hogy kértem a diszkrécióját. Ha netalán elmondaná Tessnek azt, hogy mit mondtam róla önnek, akkor megölöm magát.
– Értem, uram – nyögte a férfi, és engedélyt kért a távozásra.
– Elmehet – felelte kurtán Kerwin, és visszament az asztalhoz, de mielőtt Serrault kilépett volna a peristülionba, utána szólt: – Köszönöm a bizalmát.

Serrault előhalászott egy üdítős dobozt a hátizsákjából, és letépte a sarkát. Mohón ivott, aztán odanyújtotta a lánynak.
– Utálom a baracklevet – közölte Tess.
– Azt én is, de ez nem baracklé – felelte a férfi.
– Hanem? – tudakolta a lány.
– Vodka.
– Vodka gyümölcslés dobozban? – hüledezett Tess.
– Szeszes italt ugyanis nem lehet áthozni az időn – válaszolta Serrault, és meglóbálta a dobozt Tess arca előtt.
A lány elvette tőle, és belekortyolt. Jóleső forróság áradt szét a gyomrában. Szüksége volt rá.
– Miről beszéltél Kerwinnel? – kérdezte a lány.
– Nem kapott likvidálási parancsot – mondta Serrault, és cigarettáért kotorászott.
– Ez biztos?
– Biztos… Menj aludni, szívem!
– Tessék? – kérdezte Tess.
– Pár órán belül megjelenik a műhold, aztán hamarosan indulunk. Mi csupán elfuserált komputerek vagyunk, de te emberi lény vagy, menj, feküdj le, oké?
– Most mi bajod van?
– Jó éjszakát! – válaszolta a férfi, és a lány legnagyobb döbbenetére egyszerűen otthagyta.

– Ugye, tudja, hogy nagyon kellemetlen helyzetbe hozott minket? Ami köztem és Michelle között történt, csak a kettőnk személyes ügye, és senkinek sincs joga beleavatkozni a magánéletünkbe. Főleg magának nem, aki egy olyan spirituális szervezethez tartozik, amely benne volt az összes létező merényletben a XVI. század óta, valamint a XX. század legnagyobb fegyverüzleteiben, sőt, a szex-iparban is csak azért, hogy megtöltse a Vatikán kincstárát… – Tess kifulladt, és mérgesen nézte a papot.
Sergi csak titokzatosan mosolygott.
– Inkább a Katedrális kincstárát, kedves Tess.
– Á, tehát nem is tagadja, atyám?
– Most mit mondhatnék ennyi sületlen hülyeség hallatán? Honnan veszi ezeket a dolgokat? – kérdezte nyugodt hangon Sergi.
– Olvastam – válaszolta a lány. – Azóta az éjszakai beszélgetésünk óta kicsit utánanéztem a jezsuiták történetének. Hát mit ne mondjak, jobb volt, mint egy krimi. Ennyi halott még egy térhatású akciófilmben sincs…
Sergi megállt a lány előtt, és elgondolkodva játszadozott a rózsafüzérével.
– Nem kell ám mindent elhinni, ami a könyvekben van – jelentette ki.
– Kinek kellene hinnem; magának? – kérdezte Tess.
– Például.
– Igen? – kérdezte gúnyosan a lány. – A tisztek éjt nappallá téve dolgoznak a támadási terveken, miközben maga itt imádkozik, és a saját bevallása szerint egy bizonyos pontig nagyon jól tudja, hogy mi fog történni. Miért kellene hinnem egy álszent papnak?
Sergi közelebb hajolt, és megfogta a lány könyökét.
– A saját érdekében mondom, hogy amiről az előbb beszélt, azt sürgősen verje ki a fejéből, mert különben én fogom kiverni, és abban nem lesz köszönet! Ne próbáljon beleavatkozni a dolgomba, és én sem fogok beleavatkozni a magáéba! Azt hiszi, azért panaszoltam be magát és ezt a szerencsétlen Michelle-t, hogy hitet tegyek az én jól megalapozott erkölcsi és morális nagyságom mellett? A Negyedik Vatikáni Zsinat óta sem engem, sem az Egyházat nem érdekli, ha egy nő lefekszik egy másik nővel; nesze neked, emancipáció a technokratizáció századában! Engem egy valami érdekelt, és ez meg is valósult. Az volt a fontos, hogy Serrault bemenjen Kerwinhez, és megbeszéljenek valamit. Ennek így kellett történnie, és ismét csak arról van szó, hogy a Jézus Társasága, vagy a Katedrális, ha ezt így önnek könnyebb elfogadni, még mindig Tess Gordon életét védelmezi! Lehet, hogy sajátosak a módszereink, de ne feledje, elsősorban időutazók vagyunk, és mint olyanok, hajlamosak vagyunk mindent rettenetesen túlbonyolítani. Na, akkor van még kérdése? 
Tess sóhajtott.
– Miért kell ennyire túlbonyolítani ezt az ügyet?
– Bonyolultnak találja? Megnyugtatom, hogy ez még csak a kezdet, és hamarosan senki sem fog érteni semmit… még én sem, ha ez önnek vigasz.
– Fan-tasz-ti-kus! – mondta a lány.
– Ne gúnyolódjon, Tess! Menjen vissza a szobájába, és készüljön fel az akcióra, ez a legtöbb, amit jelen pillanatban tehet!
– Mark biztonságban van? – kérdezte hirtelen Tess. – Kérem, mondja meg! Legalább maga adjon egy tisztességes választ, egy normális kérdésre.
– Hamarosan találkozik vele, de most tűnjön innen!
Tess rémülten hátrált ki a jezsuita szobájából.

64. június 16. Pompeji kikötője, az Anakreón fedélzetén

WILLIAM Klippel már hatodik napja ült egy hajóba zárva, de nem unatkozott. Az ideje nagy részét azzal töltötte, hogy térhatású pornófilmeket nézett. Amikor ezt már unni kezdte, akkor a materializációs játékprogramok által manifesztálódott szörnyeket kergette a hajó szűk folyosóin és imitációs lézerrel lőtte őket. Ezt is megunta. Kitalált valami újat. Belenyúlt a programokba, és a pornófilmek női szereplőit összehozta a szörnyekkel. Ez valami új volt, és határozottan élvezte. A parancsnoki kabinban ült, kényelmesen hátradőlve és a fedélzeti videorendszeren át szurkolt a sikoltozó lányoknak, akik a rémisztő alakok elől menekültek. Amikor egy lány és egy szörny találkozott, ez kimerítette a horror és a pornó minden létező esszenciáját, s William Kippel tisztelettel fejet hajtott saját programozói nagysága előtt.
Az öröme a hetedik nap kezdetéig tartott. A hajó központi rakterében éppen egy zöld hernyószerű lény erőszakolt meg egy visító szőke lányt, amikor a reaktormodul felől felharsant a vészjelzés.
Klippel lekapta a lábát a pultról, és megpördült a székkel.
A zöld hernyó éppen abban a pillanatban élvezett bele a borzalmasan sikoltozó lányba, amikor Klippel szeme rátapadt a pozitron-áramlás kijelzőjére.
– Úr isten! – nyögte a fiatal férfi, és tudta, most valami sokkal izgalmasabb következik, mint az általa gyártott filmprogramok…

VI.

64. június 17. Pompeji, a praetorianusok táborában, 11:15-kor

A NAPOK óta tartó kánikula tovább tombolt, és a városban többen hőgutát kaptak. Pompeji-szerte az emberek behúzódtak a hűvös házaikba, és imádkoztak az isteneikhez, hogy vessenek véget ennek a pokolnak. Ám az istenek nem kegyelmeztek. Talán másra figyeltek…
Három férfi lépett ki a katonai tábor déli kapuján. A lovaikat hátrahagyták, és fegyvertelenek voltak. Aulus vezette őket. Gyorsan felkapaszkodtak egy közeli dombra, és megkezdték a szertartás előkészületeit. Aulus felvett egy faágat a földről, és a homokba rajzolt vele két egymást párhuzamosan metsző vonalat. A vonalak négy-négy lépés hosszúságúak voltak, és a praetorianus tiszt most meghúzta a nekik megfelelő párhuzamosokat is. Elmondta a megfelelő imát, ezzel felszentelte a négyzet alakú helyet. Belépett, és leült a négyzet közepére. Fejére húzta a katonai köpenyét, és dél felé fordulva elmondott egy újabb imát. Várta a madarakat.
A szertartást auspiciumnak hívták, és minden római megtartotta, mielőtt belefogott volna egy nagyobb vállalkozásba. Az istenek véleménye, amelyet a madarak útján szoktak kinyilvánítani, mindenki számára mérvadó volt. Ha jobbról jönnek először, a sötétség oldala felől, az balszerencsét jelent. Ha az első madár balról bukkan fel, ami a világosság és a szerencse jele, akkor bízvást remélhet sikert az ember…
Marcellinus szótlanul kémlelte az eget, miközben azon gondolkodott, hogy Aulus miért ül auspiciumot.
„Nem hisz az istenekben!”
Az égboltozat vakító kék végtelen óceánján egyetlen madár sem járt, mintha ők sem mertek volna kimerészkedni a fészkükből ebben a nagy melegben. Marcellinus izzadó homlokkal kémlelte az eget, és hirtelen rádöbbent, hogy Aulus mégis miért csinálja…
„Miattunk teszi! A mi sorsunk aggasztja, nem a sajátja. Tudja, mi hiszünk az istenekben!”
– Egy madár balról! – harsogta Suetonius. – Hej, balról jön, az istenek úgy akarták!
Aulus kikukkantott a köpeny alól, és felnézett. Hunyorognia kellett a hirtelen fényességtől.
– Milyen madár volt, vén csirkefogó? – firtatta.
– Még csak nem is veréb – harsogta Suetonius. – Egy sas volt, jó uram!
Aulus feltápászkodott.
Róma égni fog.

Percek sem teltek bele, és tizenkét lovas praetorianus vágtatott ki a tábor kapuján. Az élen Aulus és Marcellinus haladtak. Mögöttük Suetonius emelte magasra a praetorianus hadijelvényt az aranyozott sassal. A további kilenc lovas Cornelius Aulus leghűségesebb, száznyi csatában kipróbált, legelszántabb embere volt. A halálba is szó nélkül követték volna a praefectust. Mindegyikük tudta, hogy mire vállalkozik. A sorsuk vagy a dicsőség, vagy mindörökké átkozott lesz a nevük, és szégyen lesz kimondani a Birodalomban. Elindultak, hogy Néró parancsára felgyújtsák Rómát. Nem kérdezték, miért kell ezt tenniük, és azt sem kérdezték, vajon Aulus megkérdezte-e a császárától. Nem kérdeztek ők semmit! Elszánt arccal vágtattak a praefectus mögött, és a lovaik patái által felvert porfelhő hosszan jelezte az útjukat. A Capua felé vezető út egyik kanyarulatában Aulus az égnek emelte a karját, és a praetorianusok visszahőköltették tajtékzó lovaikat. Aulus visszalépdelt az úton, és szótlanul nézte a lába előtt elterülő Pompejit. A város fölött szinte vibrált a levegő. Innen a messzeségből Pompeji olyan látványt nyújtott, mintha egy tó kristálytiszta tükrében pillantanák meg a márványrengeteget.
És akkor mindannyian meglátták…
Vakítóan fényes, hajszálvékony csík volt, amely egy pillanatra összekötötte az eget a földdel; az isteneket a halandókkal. A pillanat varázsa odalett, és a fény kihunyt. Ideért a jelenség hangja is. Mintha ideges kéz tépne ketté egy pergamenlapot.
– Az istenek jele! – harsogták páran, és idegesen rángatni kezdték a gyeplőket. A lovak toporogni kezdtek, és a gazdáik csitítgatták a hátasaikat.
Marcellinus Aulus mellé ügetett. A várost nézte.
– Mi volt ez a fény, uram?
– Marcus! – jelentette ki határozott hangon a praefectus, aztán megfordította a lovát. – Indulás!
Nem volt visszaút…

64. június 17. Pompejitől délre

TESS számára sem volt visszaút.
Abban a pillanatban, ahogy Aulus a lovát Rómának fordította, és kiadta a parancsot az indulásra, ők is elindultak. Az intervenciósok elhagyták a Severus-villát, és teljes harci készültségre aktivizálva a harcászati komputereket, elkezdték az általuk másodlagos célpontnak nevezett épület, Nauszikaá otthonának megközelítését.
A város felé vezető út teljesen kihalt volt, és a két oldalt pompázó villák lakói behúzódtak házaik hűvösébe. A környező ligetek bágyadt susogásán kívül más zaj nem hallatszott, és a XXIII. század csúcstechnológiájával felszerelt katonák lassan, szinte tojásokon lépdelve közeledtek az úton. Az emberi szem számára láthatatlanok voltak a térdezintegrátoros álcázóberendezéseik miatt, és amikor Tess véletlenül rálépett egy faágra, ami az úton hevert, az interferencia modulátorok a hangot is eltüntették.
Úgy voltak jelen a Sarnói Kapu felé vezető úton, mintha nem is léteztek volna…
Tess nem először öltötte magára az intervenciósok sugárkezelt kriolitból és kerámiából készült páncélját, de még mindig szokatlan volt számára az az érzés, hogy ennyire ki van szolgáltatva egy számítógépnek. Ő nem hordozott fegyvereket, de kényszerűségből át kellett vállalnia Cynthia felszerelésének egy részét. Kerwin és Michelle mögött lépdelt, és a szíve hevesen dobogott a légkondicionált páncél alatt, amelynek passzív üzemmódra kapcsolt harcászati komputere segítségével tájékozódott. Ez volt az, ami a lányt kissé nyomasztotta. Ő nem volt mentális kapcsolatban a számítógéppel, de így is akárhova nézett, mindent enyhén zöld színben látott. A valóság, melyet a szeme észlelt, nem volt más, mint egy képernyő, amelyen megállás nélkül tucatnyi adat haladt felfelé. A feje zsongani, a szeme pedig káprázni kezdett egy idő után. Kényelmetlenül érezte magát. Tudta, hogy a többieknek a harcászati komputerek aktivizált állapota miatt még bonyolultabb a látvány, de Kerwinék katonák voltak, és ez az állapot számukra korántsem volt szokatlan. A mentális kapcsolat révén Kerwin és az emberei háromszázhatvan fokos teljes térlátásban részesültek. Tess egyszer kipróbálta milyen érzés, de fél perc után szédülni kezdett, és kikapcsolta a rendszert…
Tess halk kattanást hallott a fülében, és megszólalt az ezredes hangja. Kis teljesítményű rádiórendszeren kommunikáltak egymással. Ez volt a csoport egyetlen gyenge pontja, de nem nyílt más lehetőségük a kapcsolattartásra. Az intervenciósok belső kommunikációs rendszerét nem használták, mert nem tudhatták, hogy az Alfa Egyesnek nevezett célpont milyen lehallgató berendezésekkel rendelkezik.
– Rosszul van, Miss Gordon? – tudakolta az ezredes.
– Semmi bajom… – felelte Tess. – Miből gondolja?
– Fiziológiás változások a pulzus számában és a szívritmusában… Tess nem lepődött meg, hogy Kerwin ilyen adatokkal is tisztában van.
Valószínű, hogy az ő számítógépe az egész csoportot kontroll alatt tartotta.
– Fáj a fejem ettől az állandó lőképelemzéstől. Szeretném kikapcsolni a harcászati egységet.
– Ne kapcsolja ki, mert akkor nem láthat minket! Bírja ki még ezt a félórát!
Tess nem szólt semmit. Michelle lába nyomát nézte a porban, amely úgy rendeződött el a hadnagy után, mintha mágnest mozgatnának egy papírlapra szórt vasreszelék alatt. A harcászati komputer ultrahanggal tüntette el a nyomaikat.
Tess hátranézett. Az övét is…
„Hihetetlen!”

A város utcái ugyanolyan kihaltak voltak, mint a környéke. Miután átlopakodtak a kaput őrző praetorianusok, és aedilisek között, akik az árnyékba húzódva unott arccal támaszkodtak a lándzsáikra, és természetesen semmit sem vettek észre, a kis csapat a szűk mellékutcákban folytatta az útját.
– Milyen kihalt az egész város – morogta Michelle, és a környező lakóházak hőfényképét tanulmányozta. – A házakban is alig van mozgás.
– Harmincnyolc fok van árnyékban – jegyezte meg az ezredes.
Egy szűk utcácskában haladtak. Serrault ment legelöl, és Robert van der Wilde volt az utóvéd. A katonák folyamatosan pásztázták gyilkos fegyvereikkel a környező háztetőket, de mozgás sehol. Tessnek olyan érzése támadt, mintha korhű díszletek között sétálnának valahol Hollywoodban, amelyet a filmesek magára hagytak.
Valahol egy lány vidáman énekelt… Az első életjel a kapu óta.
Váratlanul kinyílt egy ajtó, és két rabszolga egy mosogatólével csordultig megtöltött dézsát hozott ki az utcára. Az intervenciósok megtorpantak, és a falak mellé húzódtak, hogy utat engedjenek nekik. Tess mosolyogva nézte az ókori embereket, akik az utcakőre borították a szennyvizet. Izzadt homlokukat törölgették.
A víz utat talált magának a parányi árokban, ami a házfal mentén futott. Tess félreállt, és nagy toccsanással belelépett…
A lány erőterének energiamezeje felvillant, és a másodperc törtrésze alatt felforralta a szennyvizet. A két rabszolga csak annyit látott, hogy hirtelen minden gőzzé változik, és a dögletes szagú pára szaunává változtatja az utcát. Rémülten visszaszaladtak a házba, és hangosan kiabáltak…
– Elnézést! – mondta Tess.
– Semmi baj, Miss Gordon, próbáljon óvatosan mozogni!
Serrault elért az utca végére, és megállt.
– Látom a szőlőskertet – jelentette.
– Figyelem! Megközelítjük a házat! – hallatszott az ezredes utasítása.

Tucatnyi rabszolga sürgölődött Nauszikaá körül, aki hófehér selyemtunikájában és mezítláb szaladgált a villájában. Mindenütt, ahol a szolgáiba botlott, kapkodó és ideges utasításokat adott.
– Még több virágot az átriumba, és cseréljétek ki azokat a velariumokat, de sürgősen, mert mindenkit megkorbácsoltatok! Hol van, Barbus?
Az öreg kertész hajlongva közeledett, és Nauszikaá mérgesen toppantott. A talpa nagyot csattant a márványon.
– Rózsát akarok! Még több rózsát!
– Igenis, nobilissima – motyogta Barbus, és kihátrált.
– Meghozták a halat a Macellumból – szólt valaki. Nauszikaá mérgesen toporzékolt az átrium közepén.
– Ahh, na végre… Ladomeia, hol vagy?
Egy középkorú görög nő suhant a kurtizán mellé. Belső rabszolga volt, és szinte felelős mindenért. Gyönyörű bőrét soha nem érintette még korbács ebben a házban. A középkorban udvarhölgynek hívták volna.
– Készíttesd el a fürdőmet, Ladomeia, aztán ellenőrizd a szakácsokat!
– A fürdőd már készen áll, úrnőm – felelte a középkorú nő.
– Ügyes vagy! Hol van az új rabszolgalány, akit Candidustól kaptam?
– Erica a konyhában van.
Nauszikaá szikrázó szemmel nézett a görög nőre.
– Az a lány annál sokkal többet ér. Azt akarom, hogy a fürdőzés után ő kenjen be olajjal.
– Azonnal szólok neki – mondta Ladomeia, és próbálta palástolni a haragját. Féltékeny volt Ericára. A lány három napja volt a házban, és az úrnője szinte minden szabad percét vele töltötte. Ladomeia gyűlölte Ericát, és büntetésből rakatta a konyhába.
„Kikaparom azt az ibolyakék szemét.”
Ladomeia durcás arcot vágva elsietett, Nauszikaá pedig egy csapat fürdős rabszolga kíséretében elvonult a peristülion túloldalára.
Az öreg Barbus végig csoszogott a márványoszlopos árkádsorokon, hogy elmenjen a metsző ollójáért. Volt egy kis helyisége a rózsakerten túl, és ott tartotta a szerszámokat.
– De kutya meleg van! – morogta, és óvatosan körülkémlelt, nehogy meglássa valaki, aztán megnedvesítette a homlokát a kert közepén álló szökőkútban. Ha az úrnő ezt látná, most biztosan megkorbácsoltatná, habár ő néha még a szökőkútban is megfürdött. „Hát igen, amit szabad Jupiternek, nem szabad az ökörnek” – morfondírozott magában Barbus, és kinyitotta a szerszámoskamra ajtaját. Levette a polcról a metsző ollót, és az övébe dugta. Kiment, és az ajtót nyitva hagyta maga után. Miközben visszacsoszogott a rózsáihoz, az ajtó lassan becsukódott mögötte…

Michelle behajtotta az ajtót a kertész mögött, és visszatette a tokjába a kábító fokozatra kapcsolt pisztolyát.
– Pár perc múlva visszajön… – közölte a hadnagy.
– Lehet, hogy addigra végzünk… – mondta az ezredes. – Serrault!
– Uram! – szólt bele a rádióba Serrault. A törzsőrmester a rózsakertben lapult, és unott képpel nézte az öreget, amint a virágokat nyesegeti.
– Azonnal jelezze, ha az öreg elindulna visszafelé, mert berendezkedünk idebenn – hangzott az utasítás Kerwintől.
– Értem.
– Brody! – szólt az ezredes.
Az intervenciós a villa tetején állt a portikus fölött.
– A pozíciómban vagyok – felelte a férfi.
– Sergi! – kérdezte az ezredes.
– Pozícióban – felelte a jezsuita. Mindenki a helyén volt.
– Induljatok! – mondta Kerwin Michelle-nek, és a nő Robert van der Wilde biztosítása mellett behatolt a peristülionba. Elhaladtak Serrault és a kertész mellett, majd elfoglalták a helyüket a fürdővel szemben.
Kerwin és Holecka kikapcsolták a páncéljukat, és kibújtak a hátukra kapcsolt felszerelésből.
– Vegye le a páncélt! – mondta Kerwin Tessnek, és a lány kapkodva engedelmeskedett. – Csak nyugalom! – tette hozzá az ezredes, és elvette Tesstől a modulokat. – Vetkőzzön le!
– Teljesen? – kérdezte suttogva a lány. Halkan beszélt, mintha attól tartana, hogy a rómaiak meghallanák.
– Teljesen, és ezt vegye föl!
Kerwin egy tunikát nyújtott át neki. A lány szótlanul átöltözött, és fekete gyakorlóját a földre dobta. Holecka intett neki, hogy guggoljon ide mellé, aztán valamit fölnyomott a fülébe. Kellemetlen érzés volt.
– Figyeljen rám, Tess! Ettől a pillanattól kezdve mi majd mindent hallunk, amit maga mond, és amit magának mondanak. Próbáljon természetesen viselkedni úgy, ahogy megtanulta, és ne feledje, csak latinul és görögül beszélhet. Oké? – Kerwin rámosolygott a lányra.
– Minden rendben – mondta a lány. – Most mi a dolgom?
– Még várunk egy kicsit. Nauszikaá a fürdőben van… Jól érzi magát, Tess?
– Pompásan, ezredes… Mondja, maga haragszik rám valami miatt?
– Erre most nincs idő – felelte a férfi, és egy pillanatra egymásba fonódott a tekintetük.

Nauszikaát megfürdették a rabszolganői. A nő kilépett a parányi medencéből, és hagyta, hogy szárazra töröljék. A legszívesebben kiment volna a kertbe, hogy a szikrázóan vakító nap simogassa szárazra, de túl sok időt vesztegetett el a délelőtt folyamán Arminiusnál, és a cena kezdetéig már nem sok idő volt hátra. „Ericára azért van idő.”
– Hol van Erica? – kérdezte a hetéra.
– Már itt is vagyunk – mondta Ladomeia, és belépett a lánnyal.
Anguis germán rabszolganője és Nauszikaá egy csábító pillantást vetettek egymásra. Ladomeia természetesen észrevette, és majdnem megpukkadt a méregtől. Palástolva az idegességét, a szolgákkal kezdett el veszekedni…
– Gyorsabban lányok… gyorsabban!
Erica büszkén átvonult az unctuariumba, ahol az olajokat tartották, és Nauszikaá utána ment. Mielőtt leengedte volna maga után a függönyt, odaszólt Ladomeiának:
– Most ne zavarjon minket senki! Távozzatok!
A lányok a dühös Ladomeia vezetésével visszamentek a házba, Nauszikaá pedig felfeküdt a gyékénnyel borított asztalra. Erica olajat öntött a tenyerébe, és dörzsölni kezdte a testét…

– Kettesben van egy rabszolgával – mondta Michelle.
Holecka Kerwinre nézett, és lassan ezt mondta:
– Nem valószínű, hogy Nauszikaát ide tudjuk csalni… Tessnek kellene odamennie.
Kerwin is azonnal átlátta, hogy talán sohasem lesz jobb alkalmuk az akció végrehajtására…
– Galland, vigye oda Tesst!
– Jawohl!
Holecka feltett két kontaktlencsét a lánynak. Csak egy pillanatig volt zavaró érzés, és már meg is szűnt.
– Ezek speciális lencsék, és a segítségükkel láthat majd minket, akkor is, ha be van kapcsolva az álcázó berendezésünk. A szeme most olyan színű, mint Nauszikaának. Jól lát vele?
– Prímán – felelte Tess.
– Jól van, és most induljon Galland után! – közölte a lánnyal az ezredes.
– Oké, jöhet – mondta Serrault.
Galland intett a lánynak, és az kilépett a kertbe.
Egy perc múlva ott kuporgott Michelle mellett a rózsabokorban. Ideges volt. Tudta, hogy nincs rajta páncél, és megláthatják, habár csak az öreg kertész tartózkodott a kertben, és az is a túlsó végén vagdosta a rózsákat. Tess izzadni kezdett. A hőség döbbenetes volt…
– Behatolunk – mondta Michelle, és valósággal berángatta Tesst a fürdőbe. Óvatosan félrehajtotta az unctuarium függönyét…
A két nő buja ölelkezésben összefonódva szeretkezett az asztalon. Olajtól sikamlós testük két fényes angolnára hasonlított, és a gyönyör sóhajai hallatszottak az unctuariumban.
– Szeretkeznek – mondta kurtán Michelle.
– Óriási szerencsénk van – jegyezte meg az ezredes. – Kezdje el az akciót!
A parancs elhangzott, de Michelle nem mozdult. Az optimális pillanatra várt. Felemelte a kábító pisztolyt.
Erica kibontakozott a görög nő öleléséből, és feltérdelt a gyékényen. Megfordult a partnernője felett, és visszaereszkedett rá.
– Igen – suttogta rekedten Nauszikaá, és széttárta a combjait Erica forró csókjai előtt. Kissé megemelte a fejét, és a nyelve máris fürgén járt a germán lány klitorisza körül. A testük hullámzott a gyönyörtől, és egyikük sem vette észre, hogy egy láthatatlan erő félrelibbenti a fürdőhelyiségbe nyíló ajtó velariumát. A semmiből kék koncentrikus körök csaptak elő, és a két nő teste elernyedve nyúlt el a gyékényen…
Michelle és társai beléptek. Kikapcsolták a páncélt. Óvatosan leemelték Erica ájult testét az asztalról, és lefektették a földre.
– Küldjön ide valakit a felszereléssel, ezredes! – mondta Michelle, és Kerwin, aki a számítógép képernyőjén mindent látott, már bele is szólt a parányi mikrofonba:
– Galland már ott is van!
Az események olyan gyorsan követték egymást, hogy Tess szinte csak kapkodta a fejét. Tágra nyílt szemmel bámulta az asztalon fekvő meztelen nőt, aki valóban olyan hasonló volt hozzá, mintha csak az ikertestvére lett volna. Nem maradt ideje arra, hogy tovább csodálkozzon. Szinte tucatnyi dolog történt vele egyszerre.
Apró szúrások a testén: eltüntették az anyajegyeit, és ahol Nauszikaának akadt valami szépségtapasz a testén, ott neki is megjelent egy ugyanolyan. A furcsa műszert Michelle kezelte. Tess a feje fölé emelte mindkét kezét, és az intervenciósok között forgolódott. Levágtak egy kicsit a hajából, és Michelle még az ágyékszőrzetét is fazonra igazította. Más körülmények között nagyon jól szórakozott volna ilyen precizitás láttán, de most túl izgalmas volt a helyzet.
Galland valami készüléket igazított a torkához, és megkérte, hogy mondja azt: ááááá!
– Áááááá… – nyögte Tess, és Galland egy parányi képernyőn ugráló szinuszgörbéket nézve megváltoztatta a hangját.
Tess szinte megijedt magától. Megváltozott a hangja, és egy pillanatra siratni kezdte magában azt a nőt, ami volt valójában. Tess Gordon egy csapásra eltűnt, mint ahogy eltűnt egyszer Evangelin Montelini is.
„Ez az én sorsom”, gondolta a lány, és Michelle intésére felfeküdt az asztalra Nauszikaá helyére. A görög nő a földön feküdt, és Tess döbbenten látta, hogy Robert van der Wilde egy átlátszó műanyag zsákba csúsztatja a testet.
„Az igazi Nauszikaá meghalt?”
Nem volt idő töprengésre…
Michelle olajat öntött Tess testére, és a fülébe súgta:
– Ne félj, melletted vagyunk…
Megfogták Erica testét, és az előző buja pózban ráfektették Tessre. A lány átkarolta az olajtól sikamlós leánytestet. Lehunyta a szemét. Kerwin szólalt meg a fülében:
– A lány mindjárt magához tér… Sok sikert, Tess!
Az intervenciósok kisurrantak, és Michelle az ajtóban megállva megcélozta Ericát.
Narancssárga villanás, és a lány teste megmozdult Tess karjai közt. A velarium visszacsapódott az immár láthatatlan Michelle mögött, és Tess kissé megemelve a fejét egy buja csókot lehelt a rajta fekvő lány ágyékára. Erica felnyögött, és felkönyökölt az asztalon. Zavartan tapogatódzott maga körül, és megpróbált lekászálódni Tessről, aki vele együtt mozdult és felemelkedett.
A lány sápadt volt. A keze remegett.
– Mi a baj, drágaságom? – kérdezte Tess latinul. Idegenül csengett számára a saját hangja…
– Ez a lány rabszolga, ne beszéljen vele így! – hallotta az ezredes hangját valahol az agyában. Tess tudta, hogy nem válaszolhat. Csendben tudomásul vette, amit az imént hallott.
– Ó, bocsáss meg nekem, úrnőm, de ez a nagy hőség minden erőmet elveszi. Azt hiszem, elaléltam egy pillanatra…
A kleopátra-frizurás lány zavartan térdelt a gyékényen, és lehajtotta a fejét. Tess odatérdelt elé, és az állát megfogva kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.
– Nem haragszom… – mondta Tess, aztán elharapta a mondat végét. Amikor közvetlen közelről belenézett a lány szemébe, mintha áramütés érte volna… Mintha már látta volna ezt a szempárt… és ez az arc…
Erica pánikszerűen kimenekült az unctuariumból, és a megdöbbent Tess magára maradt.
– Mi a baj, Tess? – kérdezte Kerwin.
– Hasonlít valakire.
Kerwin nem kérdezte meg, kire. Csak annyit mondott, Tess próbálja félretenni a személyes emócióit.
Tess megpróbálta, de továbbra is nyugtalanította annak a gondolata, hogy a fekete hajú, fiatal lány hasonlít valakire… Kire is?
„Marion?!”
Ladomeia vezetésével megérkeztek az epilátorok, és elkészítették Tess haját. Érkeztek az öltöztető lányok, és vagyonokat érő ruhákba bújtatták a lány testét. A vestiplicák ott sürgölődtek Tess körül, és ő lassan kezdte megszokni a furcsa helyzetét.
– Olyan szótlan vagy, úrnőm, csak nem bánt valami? – kérdezte Ladomeia, miközben csillogó ékszerekkel ékesítette fel Tesst.
– Fáj a fejem – felelte kurtán Tess, és ezzel próbálta elvágni a beszélgetés fonalát. Ladomeia görögül szólt hozzá, és ő is ezen a nyelven válaszolt.
– Csak nem ez az új lány bosszantott fel? Láttam, hogy kikergetted a fürdőből. Kívánod, hogy megkorbácsoltassam? – kérdezte reménykedve Ladomeia, és kiválasztott egy díszes függőt. Tudta, hogy az úrnője ezt Othótól kapta…
– Auuu – kiáltotta Tess, és a füléhez kapott. – Mit merészelsz, te ostoba liba!
Ladomeia holtra sápadtan állt az úrnője előtt, és a kezét tördelte.
– Jaj, szegény fejemnek, sohasem szúrtalak meg, úrnőm, de valahogy nem találtam a lukat a füledben… Kérlek, bocsáss meg!
– Csessze meg! – mondta Michelle. – Tess füle nincs kilukasztva!
Tess eltolta Ladomeia kezét a fülétől, és bájologni kezdett a fényesre csiszolt ezüstlap előtt. Próbált időt nyerni.
– Hozassa ide az összes ékszerét, és válasszon egy olyat, amelyiket csattal kell felrakni! – tanácsolta Kerwin Tessnek.
– Hozd ide az összes ékszeremet! – parancsolta Tess a rémült nőnek, aki máris hozta a díszes ládikát.
Tess kirakatott mindent az ébenfa asztalkára, de nem volt olyan fülbevaló, amilyenről az ezredes beszélt.
– Nem rakok fülbevalót – jelentette ki durcásan a lány, és megvonta a vállát.
– Na de, mit szólnak a vendégek… – kezdte volna Ladomeia, de Tess mérgesen toppantott a lábával, és ráförmedt.
– Kifelé innen, léhűtő, de tüstént!
Ladomeia ezt már nem bírta tovább. Heves zokogás fogta el, és a gúnyosan mosolygó rabszolgák között utat törve magának kiszaladt az ajtón. Tess töprengve nézte magát az ezüstlapban…
Gyengéd kéz érintette meg, és valami hideget érzett a balfülén. Odakapott, és felnézett a sárga tunikás lányra, aki ott állt mellette. A fekete hajú lány volt. Tess szíve nagyot dobbant.
A lány egy kis kosár cseresznyét tartott a kezében, és mosolygott. Úgy tűnt, sikerült összeszednie magát. A hideg, amit Tess a fülénél érzett, egy pár cseresznye volt, amit Erica az imént akasztott oda. A lány Tess másik fülét is feldíszítette, aztán odahajolt hozzá, és ezt suttogta:
– Ne felejtsd el a színházat, úrnőm!
– Nem felejtem el – suttogta Tess. Fogalma sem volt arról, hogy miről van szó…
Kerwinnek sem…

A társaság hölgytagjait vidám tapsra késztette Tess merész ötlete, hogy ékszerek helyett cseresznyével díszíti a fülét. A nők kivették a fülükből a vagyont érő ékszereket, melyek férjeik, netán szeretőik ajándékai voltak, és a tricliniumra dobták őket.
– Ó, drágám, neked milyen ötleteid vannak?! – jegyezte meg egy kékre festett szemű, feltornyozott hajú nő, és negédesen mosolygott Tessre. A lány sejtette, hogy a nő meg tudná fojtani egy kanál vízben. Visszamosolygott, és körbekínálta a cseresznyés tálat.
Nauszikaá tabliuma kicsinek bizonyult a tucatnyi vendég számára, és az előkelő társaságnak a feldíszített átriumban terítettek meg. A szolgák legalább három tricliniumot toltak össze, és a környező lectusokon Pompeji előkelőségek hevertek a bal könyökükre támaszkodva. Az okosabb férfi vendégek otthon hagyták a feleségeiket, mert nagyon jól tudták, hogy nőt vinni Nauszikaához legalább olyan fölösleges, mint homokot szállítani Arábiába… A nők egytől-egyig Pompeji és a szomszédos Herculaneum legszebb hetérái voltak. Akadtak köztük olyanok is, akiket a környezetük tisztességes feleségnek ismert, és nem is gondolta volna róluk, mivel töltik szabadidejük nagy részét.
A társaság legelőkelőbb tagja Gaius, a kereskedő volt. Nagyon jól érezhette magát, mert zsíros tokája szinte rázkódott a röhögéstől, és egyszerre két nőt ölelgetett. Az egyik már le is csatolta a stólája felső részét, és nevetve csapkodta Gaius kezét, amikor a férfi folytonosan a keblei felé nyúlkált.
Az intervenciósok a peristülionban lapultak, és kémsugarak segítségével az egész házat megfigyelés alatt tartották. Serrault és Tóth szinte semmi mást sem csináltak, minthogy a vendégeket tartották szemmel. Az összes adat Kerwinhez és Michelle-hez futott be. A szerszámos kamra időközben teljesen átalakult. A kis helyiséget a parányi képernyők színes villogása töltötte be. Barbus elkábítva hevert a sarokban Nauszikaá mellett, akinek elektródák tapadtak a homlokára, és egy számítógéphez volt kapcsolva.
– Nem lepődnék meg, ha ebből a buliból valami orgia támadna – jegyezte meg Michelle, és a képernyőket nézte.
– Ha használhatnám a pszichoszondát, már mindenkit hazaküldtem volna a francba – mondta Kerwin. – Mi a helyzet Arminiusnál? – kérdezte Holeckát.
A férfi vetett egy gyors pillantást a harcászati modulra, és szokott nyugalmával csak ennyit jegyzett meg:
– Semmi.
– Tess hogy bírja? – kérdezte Michelle.
– Erős a pulzusa… Ideges.
Kerwin átkapcsolta a kommunikációs egységet a lányra.
– Tess, ha hall engem, akkor csípjen le egy szem szőlőt a fürtről, és kapja be!
Kerwinék szótlanul nézték, ahogy a képernyőn a lány előrehajol a szőlőért.
– Most jól figyeljen rám! Hamarosan érez majd egy parányi szúrást a bal felkarján. Ne lepődjön meg! Serrault egy adag adrenalint lő be magának. Próbáljon fesztelenül csevegni a vendégekkel…
Kerwin átkapcsolt az embereire.
– Serrault, lőjön be Tessnek egy adag feszültségoldót!
– Indítom – felelte a törzsőrmester.
A képernyőn csak annyi látszott, hogy a lány a karjához kap, és megvakarja…

A cena nagy része már lezajlott, és édességeket hoztak. Tess egy fiatal férfival beszélgetett, aki azt ecsetelte, hogy idén a kocsiversenyeken Néró fogata a legesélyesebb. Tess udvariasan mosolygott a férfira, és egyfolytában evett, hogy ne kelljen sokat beszélnie, viszont voltak olyan pillanatok, amikor kénytelen volt megszólalni:
– Valamilyen meglepetést ígértél nekünk, nobilissima – mondta a kékre festett szemű nő, és részegen pislogott a boros kupája mögül.
– Ó, igen, drága Juliám! Arra kérlek, légy türelemmel! – felelte Tess, és zavartan igazgatta kontyba font haját. A feje tetejére tornyozott hajköltemény rettenetesen zavarta. Legszívesebben kibontotta volna.
– De, mégis mi lesz az? – kérdezte a nő, és Tess a pokolba kívánta ezt az egész helyzetet.
Kerwin csettintett Gallandnak, akinek az ujjai ördögi gyorsasággal táncoltak a konzolon. A program információért kutatott Nauszikaá agyában, és kisvártatva meg is találta, amit keresett:
– Várunk még egy vendéget – mondta Tess a nőnek, és próbált mosolyogni, pedig a bal keze szinte teljesen elzsibbadt az állandó könyökléstől.
– Ó! – jelentette ki erre a nő. Csalódottnak tűnt. Talán meztelenül birkózó izmos férfiakra vágyott.

Lassan vörösleni kezdett az ég alja, és enyhült a hőség. Az átriumra félhomály telepedett, és a szolgák meggyújtották a díszes mécseseket. Időközben az étkezést befejezték, és elkezdődött az „ars bibendi, az ivás művészete. A rabszolgák olajjal kenték meg a vendégek fejét, aztán a társaság tagjai a fejükre illesztették a koszorúkat, és elkezdték egymás egészségére üríteni a kupákat.
Serrault egy újabb adag gyógyszert lőtt be a lánynak. Ez a szer azt akadályozta meg, hogy Tess berúgjon. A vendégek most már egyre hangosabbak voltak, és összevissza fecsegtek. Többen hányni mentek, hogy aztán kisvártatva visszadülöngéljenek a lectusokhoz. Tess próbált lépést tartani a rómaiakkal, és kiválóan alakította a becsípett nőt. A nőkről lassan lekerültek a ruhák. Tessnek vagy három férfi csapta a szelet, de a lány mindent elkövetett, hogy ne lépjenek túl bizonyos határokat. Tess mérgesnek tűnt…
Kerwin dühöngött, amiért nem használhatja mentális fegyvereit. Nem az volt a bosszantó számára, hogy a lánynak esetleg részt kell vennie egy orgiában, hanem az, hogy vészesen rohant az idő…
Az ezredes szótlanul nézte, hogy Tess lassan megadja magát a kényszerű helyzetnek. A lányt ügyes kezek elfektették a lectuson, és a bortól megmámorosodott férfiak valósággal rávetették magukat. Ölelték és csókolták a bíborszínű takarón. A lány reménykedő pillantásokat vetett a peristülion felé, de Kerwin szótlan maradt.
– Ezt nem fogja nekünk megbocsátani – mondta Michelle.
– Mi az istent csináljak, nem tudom onnan kihozni. Ez a munkája – mondta a férfi. Ha voltak személyes emóciói, akkor most sokkal nagyobb sikerrel tudta félretenni őket, mint a lány…
Tess lehunyt szemmel szótlanul tűrte, hogy öleljék. Szinte felnevetett a rómaiak karjaiban, amikor eszébe jutott az a beszélgetés a Hologramok Birodalmában…
„Amikor parancsot ad rá, akkor nekem kefélnem kell?” – emlékezett vissza a saját szavaira.
Tess felkacagott.
„Engem nézel, John? Hát akkor csak nézz meg jól!”
Hagyta, hogy feltűrjék a stólát a combján, miközben vadul csókolózott egy férfival. Behajlították a lábát, aztán széttárták, és a következő pillanatban már belé is hatoltak. Az érzés ismerős volt Mark Wilson óta, és kéjesen felnyögött. A lába önkéntelenül is ráfonódott az ismeretlen férfi izmos derekára. A háta ívben megfeszült a bíborszínű takarón, és egy fürge kéz lekapcsolta róla a stóla felső részét.
Kéjtől megmámorosodott ajkak szívó csókját érezte mindkét keblén, aztán egy kibomlott hajú nő az arca felé térdelt, és a hajába markolva arra kényszerítette, hogy csókolja, nyalja gyönyörének forrását. Tess arca elmerült a rózsaillatú sós ízben, és a körmeit a nő combjába vájta.
– Féltékeny vagy? – kérdezte Kerwin Michelle-től, és ezzel visszaadta a kölcsönt. Michelle nem mondott semmit. Mérges volt.
A lány arca felett térdelő fúria combja remegni kezdett, és a nő sikoltozva élvezett, aztán lehanyatlott a padlóra egy férfi karjába.
Tess zihálása egyre erősödött, és végre a szemébe nézett annak a férfinak, aki olyan hevesen közösült vele. Az a fiatal római volt, aki élt-halt a kocsiversenyekért. Tess megragadta a derekát, és az ágyéka vad ritmikus táncba kezdett.
– Igen, igen… – nyöszörögte. Angolul!
– A francba! – mondta mérgesen az ezredes.
Michelle elmosolyodott. Sejtette, hogy Tess direkt csinálta. Időközben a rőt tüzek fényében fürdő márványterem Vénusz oltárává változott, és lassan betöltötték a kéjes sóhajtozások.
Kerwin levette a fejéről a mikrofonnal egybeépített fülhallgatót, és bevett egy élénkítő kapszulát. Michelle-re nézett, és felvonta a szemöldökét.
– Nos? – kérdezte a férfi.
– Na, menj a fenébe!
– Szerintem jól szórakoztunk, Tess határozottan tehetséges.
– Merde! – káromkodott franciául a nő, és dühösen nézte a férfit.

A vad ölelkezés már elcsendesült, és a párok gyengéden simogatták, szerelmes szavakkal becézgették egymást a lectusokon. Tess egy fiatal lány izzadt testét simogatta, és most előrehajolva lassan csókolózni kezdett vele. Az atléta termetű római, aki olyan vadul tette magáévá, pedig Tesst babusgatta, és az ujjai hegyével cirógatta a lány gerincét. Tess beleborzongott az érintésbe, és a hátára fordult. Hozzábújt a férfihoz.
Kerwin már egy órája, amióta ez a dolog elkezdődött, nem szólt hozzá. Tess hálás volt emiatt. A férfi katonás hangja a fülében megtört volna minden varázst.
Fülledt nyári éjszaka volt…
– Arminius háza? – kérdezte Kerwin a harcászati tisztet.
– Semmi – felelte kurtán Holecka.
A fényes menetet, amely az utcán közeledett, a tetőn gubbasztó Brody szinte egy időben észlelte a számítógépekkel. Az intervenciós ellépdelt az átrium tetőnyílása mellett, és fél térdre ereszkedve kikémlelt az utcára.
Vagy kétszakasznyi praetorianus érkezett Nauszikaá házához, és a fáklyák vöröslő fényében szinte lángolni látszott egy díszes gyaloghintó, amit legalább nyolc núbiai emelt a magasba.
– Vendégünk jött – mondta Brody. A képernyők feléledtek.
– Ki a fene ez? – kérdezte Michelle, de ahogy ránézett a fényes menetre, máris tudta a választ: – Ez a császárnő gyaloghintaja! A kurva életbe!
Kerwin átkapcsolt Tessre.
– Ne haragudjon, amiért megzavarom, de nagyon valószínű, hogy egy illusztris vendég érkezik… Készüljön fel, Tess! Azzal kapcsolatban pedig, ami az elmúlt egy órában történt, fogadja őszinte gratulációnkat. Ha használhatnánk a pszichoszondát, nem került volna rá sor…
Tess kibontakozott a római öleléséből, és felmutatta a peristülion felé a lefelé fordított hüvelykujját.
– Ez a tiéd, John – suttogta Michelle.
– Oké, Tess, ezt még megbeszéljük – mondta Kerwin. – Örülök, hogy van véleménye a dologról.
„Na menj a francba!” – gondolta Tess, és feltápászkodott, mert észrevette Ladomeiát, aki ügyesen közeledett a földön fekvő párok között. Az átrium úgy nézett ki, mint egy szerelmi csatatér, amelyen Vénusz, a szerelem istennő fegyverei taroltak ádáz rendet vágva a sorok közt.
– Itt van a császárnő – suttogta Ladomeia, és felsegítette a vad ölelkezésektől bágyadt Tesst a lectusáról.
Tess kibomlott hajjal, enyhén tántorogva követte a görög nőt, és ahogy kilépett az átriumból, a rabszolgalányok gondos kezei azonnal felöltöztették és rendbe szedték a haját.
Serrault és Robert van der Wilde láthatatlanul követték.
Tess próbálta összeszedni magát, és bágyadt mosolyt erőltetett az arcára. Ladomeia társaságában büszkén lépdelt le a főbejárat márványlépcsőin.
A germán testőrök sorfala szétnyílt, és a lányt odavezették a díszes gyaloghintóhoz.
Egy felékszerezett karcsú kéz félrehajtotta a hintó függönyét.
Tess orrát tömény fahéjillat csapta meg…
– Ereszkedjen fél térdre! – mondta az ezredes, és Tess engedelmeskedett, de Poppaea Sabina mindkét kezével kinyúlt, és udvariasan felsegítette.
– Jaj, drága barátnőm, tudod, hogy neked nem kell letérdelned előttem. Ugye, megbocsátasz nekem, hogy kissé késve érkeztem a lakomádra?
– Igen – nyögte Tess, és zavartan pislogott. Nagyjából tisztában volt a kor szokásaival, de azt senki sem mondta el neki, hogy bevezetheti-e az uralkodónőt egy olyan házba, ahol romlott nők és meztelen férfiak fekszenek egymás hegyén-hátán.
Poppaea Sabina természetesen látta a lány zavarát, de nem tudta, mire vélni. Zavartan mosolygott. A csend szinte megfagyott körülöttük.
Az ezredes ugyanígy átérezte a helyzet fonákságát. Lehetetlen szituáció volt. Az igazi Nauszikaá nyilván tudta, ki lesz a vendége, és ő biztos nem engedte volna, hogy az este ilyen fordulatot vegyen. A császárnőt nyilván nem illik egy orgiával fogadni…
Kerwin legszívesebben azt tanácsolta volna Tessnek, hogy küldje el Sabinát, de tudta, nem hozhatja a lányt ilyen pokolian nehéz helyzetbe. A helyzetet mindenki meglepetésére Tess mentette meg.
– Ó, nem hittem már abban, hogy eljössz hozzám a mai este folyamán. A triclinium mellett üresen hagyattam a helyedet, és amikor borozni kezdtünk, az egészségedre ürítettük az első kupákat, drága barátnőm. Amikor arra gondoltam, hogy nem láthatlak, olyan bánat szállta meg a szívemet, hogy Vénusz oltalmába menekültem. Barátaim a boroktól megmámorosodva követtek, és mindannyian áldoztunk a szerelem oltárán. Nagyon szégyellem, ami történt, de romlott nőként nem vagyok méltó arra, hogy a házamban vendégül lássalak. Ó, belepusztulok a szégyenbe… – mondta Tess, és térdre hullott a császárnő előtt. – Az átriumomban Cupido nyilai által lenyilazott emberek fekszenek elkábulva a szerelemtől, és belepusztulnának a szégyenbe, ha így látná őket az Impérium legszebb és legerkölcsösebb asszonya…
Tess zokogni kezdett, és az Augusta bocsánatáért esedezett, az intervenciósoknak pedig leesett az álla. Ha Tess kiképzői látták volna ezt a jelenetet, mindannyian elaléltak volna a gyönyörűségtől…
Poppaea Sabina felkacagott, és a keblére vonta Tess fejét.
– Ó, te bolond, akit halálra sebzett Ámor mérgezett vesszeje… Légy nyugodt, megbocsátok, amiért nem fogadsz kellő tisztelettel!
A szipogó Tess arra lett figyelmes, hogy valaki ütemesen tapsol, és lassan felemelte a fejét.
A gyaloghintó mélyén, átellenben az Augustával egy bíbor szegélyű tógába öltözött férfi ült. Az arcán egy színaranyból készült maszk csillogott, és szinte minden ujján drága gyűrű ragyogott. A férfi ütemesen tapsolt, és kuncogott a maszkja alatt. Tess tágra nyílt szemmel nézte, amint felnyúlt és levette az álcáját. A vöröslő haján csillogó aranykoszorú valósággal diadémként ragyogott a fáklyák lobogó fényében.
Néró volt!
Tess látta már őt számtalan fényképen, szobrokról készült felvételeken, sőt, még hologramon is, és azonnal felismerte, de ettől függetlenül most köpni-nyelni sem tudott.
– Gratulálok, kedvesem – mondta vidáman a császár. – Tehát te vagy a híres Nauszikaá, a szerelem legnagyobb művésze a birodalmamban? Egy alumna Vénusz házából?
Az alumna fogadott, nevelt leányt jelentett, és Tess udvariasan fejet hajtott erre a bókra, de nem szólt semmit.
– No lám, az előbb olyan szépen beszéltél, hogy tapsot érdemeltél. Mondd csak, szépségem, annyira megijesztettelek, hogy örökre elnémultál, vagy csupán pillanatnyilag megkukultál, és most keresed a szavakat? – firtatta a császár.
– Keresem a szavakat – mondta zavartan Tess.
– Hm… keresi a szavakat.
Néró Sabinához fordult, és elismerően bólintott.
– Valóban gyönyörű nő. Honnan származol? – kérdezte Tesstől.
– Thesszáliából – súgta gyorsan Kerwin, aki kezdte megtalálni a hangját.
Tess megismételte azt, amit a fülében hallott. Néró előrehajolt, és megcirógatta a lány arcát.
– Sabina sokat mesélt rólad, és elmondta, hogy jó barátnők vagytok már gyermekkorotok óta. Csodálom, hogy nem költöztél még Rómába.
– Az emlékeim mind Pompejihez kötnek… – felelte Tess. „Mi az istent mondjak neki?”
– A tenger kékjét nem cserélnéd fel tehát a hófehér márványra?
– Nem.
– Furcsa nő vagy, Nauszikaá, de tetszel nekem – jelentette ki Néró.
– Köszönöm néked, Caesar.
Néró hamiskás mosollyal az arcán hátradőlt, és felvett egy kupát. Egy szolga, aki a gyaloghintó mellett állt, azonnal teletöltötte. A császár megemelte Tess felé a kupát:
– Teljesítem egy kérésed, Nauszikaá. Kívánj hát valamit!
Tess zavartan pislogott, és nézte a császárt, aki az egészségére ivott. Poppaea Sabinára nézett, de a nő szép arca kifürkészhetetlen maradt.
„Kérjem el egy gyűrűjét?”

– Mentális zavar! – kiáltotta Holecka, aki le sem vette a szemét a harcászati modulról.
– Honnan jön? – kérdezte izgatottan Kerwin, és aktivizálta az összes védelmi rendszert. Az intervenciósok harcászati komputerei sorra adták a szaggatott vészjeleket, és a katonák felkapcsolták a mentális pajzsokat.
– Nem Arminius! – harsogta Holecka.
– Tess hall engem? – ordította a kérdést Kerwin, de a lány akkor már szinte semmit sem hallott. Furcsa révület szállta meg. Próbált küzdeni az agyát zsugorkötés gyanánt szorongató idegen befolyás ellen, de képtelen volt ellenállni a hatalmas pszichés hullámoknak, amelyek lerombolták minden önkontrollját. A szavak önkéntelenül hagyták el az ajkát, és ugyanúgy képtelen volt őket megfékezni, mint a kiképzőbázison, amikor felhívta Jacob Knoxot.
– A házból jön, és a célpont Tess! – kiáltotta Jan Holecka.
Tess csupán tompa zúgást hallott a fülében, és szinte robbanásszerűen lett egy ismeretlen hatalom eszköze.
– Nyittasd ki a színházat még a mai éjszakán! – hadarta Nérónak, és meg kellett támaszkodnia a gyaloghintó tetejében.
A szédülés örvény gyanánt ragadta magával…
– Serrault, védje meg Tesst! – ordította az ezredes, de a törzsőrmester, aki tízlépésnyire állt a gyaloghintótól, semmi mást sem hallott a kommunikációs rendszerén, mint valami állandó sztatikus recsegést, ami elnyomta a parancsnok hangját.
– Sztatikus zavarás! – kiáltotta Holecka, és Kerwin abban a pillanatban átkapcsolt az intervenciósok belső kommunikációjára.
– Ne! – kiáltotta Michelle, de Kerwin nem hallgatott rá. Ebben a helyzetben lényegtelen apróságnak tűnt, hogy Alfa Egyes esetleg lehallgathatja őket.
– Serrault, mentális pajzsot Tessre! – ismételte meg az ezredes.
A törzsőrmester azonnal aktivizálta a rendszert, és védőhálót vont a remegő ajkú lány köré, de ebben a pillanatban minden műszer vészes sípolásba kezdett…
– Áthatol a pajzson! – ordította a harcászati tiszt.
– Mérje be, honnan jön!
– Nem tudom!
Michelle felkapta a fegyverét, és felpattant. Kerwin az utolsó pillanatban rántotta vissza.
– Itt maradsz!
– Tess meghal! – sikította a nő…

Poppaea Sabina rémülten nézte a holtra vált arcú barátnőjét, akinek az izzadság gyöngyözni kezdett a homlokán. Tesst elhagyta minden ereje, és most lehuppan a gyaloghintóra. „Jaj istenem, mi ez?”
– Rosszul vagy, drágám? – kérdezte Sabina, és megsimogatta a lány tarkóját. Rémülten nézett a férjére.
Néró értetlenül bámulta a lányt, aki lassan felemelte a fejét, és a császárra nézett.
Aki most az uralkodóra pillantott, már nem Tess volt… Egy ismeretlen hatalom, ami Tessbe hatolt, és megszállva tartotta a lányt.
– Az a kérésem, hogy még ma éjjel szavalj nekem a színházban. Élvezni akarom a művészetedet, császárom.
– Furcsa egy kérés, kedvesem – jegyezte meg Néró, és felnevetett. – Más egy palotát kért volna tőlem a Via Appia mentén, és lám, te megelégszel egy költeménnyel is.
– A költészet a legszebb palotánál is ékesebb építmény. Építménye a szavaknak, melyeket a tűz el nem emészt, és az idő el nem mállaszt!
Nérót ismét csak tapsra ragadtatták a lány szavai, és csillogó szemmel nézte a lábainál heverő lányt, aki pirosló arccal pihegve szedte a levegőt. Egy futó pillantást vetett Sabinára, akinek a szemében mintha egy pillanatra felcsillant volna a féltékenység szikrája. Ez volt a döntő momentum.
– Foglalj itt helyet mellettünk, thesszáliai Nauszikaá, és élvezd a társaságunk! Ma éjjel kinyittatom néked a színházat, méltó ajándék gyanánt.
A gyaloghintó függönye lehullott Tess mögött, és Néró hangja felharsant.
– Vigyetek a színházhoz!
„Bolond ez a lány!” – gondolta magában.

– Mentális befolyás vége!
– Mi a franc volt ez? – kérdezte értetlenül Kerwin, és a műszereket kapcsolgatta. Az intervenciós tisztek összenéztek, de egyikük sem lett okosabb. A számítógép néma volt…
– Tess a gyaloghintóban. A menet elindult az utcán – mondta Serrault, és nem mozdult a palota lépcsőiről.
Kerwin átkapcsolt Tessre.
– Tess, ha hall engem, akkor szipogjon egy kicsit.
Halk szipogás hallatszott az ezredes fülhallgatójában.
– Ha emlékszik arra, ami az előbb magával történt, akkor kérek még egy szipogást.
Tess néma maradt.
– Mi történhetett? – kérdezte Michelle.
– Valaki befolyásolta – felelte az ezredes.
– Kicsoda? – tette fel a törvényszerű kérdést Michelle, de Kerwin csak a fejét rázta. Ez volt a válasza.
– Várom a parancsait, uram – mondta Serrault. Kerwin átkapcsolt az intervenciósokra.
– Figyelem, követjük a csoportot! Serrault lesz Tess első biztosítása.
– Értem, uram.
Kerwin felemelkedett, és bekapcsolta páncélja álcázó-berendezését
– Jan, maga itt marad! Az újabb parancsomig Nauszikaá maradjon az életfenntartó rendszerben, és őrizze meg vele a mélytudati kontaktust is. Mi Tess után megyünk.
– Mi legyen az öreggel? – kérdezte Holecka, és a sarokban heverő kertészre bökött, aki lassan éledezni kezdett.
– Ha eljön az ideje, feléledhet – felelte Kerwin, és Michelle-lel együtt kilépett az ajtón.
Az intervenciós csoport teljes harckészültségben követte a császári menetet. Eddig ők irányították az eseményeket, de most minden megváltozott. Az események irányították őket, és Kerwinnek volt egy rossz előérzete, ez már nagyon sokáig így is marad.
Abban a pillanatban, ahogy a császár gyaloghintaja felemelkedett, Ladomeia visszament a házba, és a ház oecusában összefutott a tébláboló Ericával. A lány ruhája rendezetlen volt és összekócolódott haja a szemébe lógott; nyilván belopódzott az átriumba, és részt vett az orgián. Ladomeia dühösen ráparancsolt, hogy azonnal takarodjon a szeme elől, de a germán lány csak gúnyosan mosolygott, és nem mozdult.
– Hol van az úrnő? – kérdezte.
Ladomeia valósággal sápadozni kezdett erre a hallatlan pimaszságra.
– Mi közöd hozzá, te mocskos kis lupa!
Erica pofon ütötte, és megtépte a haját. A rabszolgák rémülten kapták az arcuk elé a kezüket…
– Hol van az úrnő! ? – ismételte meg.
– A színházba ment Néróval – hebegte a görög nő.
Erica halkan felsikoltott, és kiszaladt a villából. Pillanatok alatt eltűnt a sötét Pompeji éjszakában. Színésznőnek is kiváló volt…

64. június 17. Pompeji színházában

A PRAETORIANUS decurio lepattant a lováról, és megzörgette a kis ház ajtaját. Az épület Pompeji színházának közvetlen közelében volt, és békés nyugalmat árasztott ezen a nyáréjszakán. A tulajdonosait nyilván a legszebb álmukból zavarta fel a testőr dörömbölése, mert hosszú percekbe tellett, amíg nyikorogva kinyílt a kopott faajtó.
A küszöbön egy meggörnyedt testű, szakállas öregember állt, és pislákoló mécsesét remegő kezekkel emelte a magasba. Tucatnyi fáklya fénye közeledett, és az öregnek hunyorognia kellett erre a vakító fényözönre.
– Hé, te öreg, a neved akarom hallani! – mondta a praetorianus. Egyszerűen félretolta a ház tulajdonosát. Belépett az ajtón, és kivonta a kardját. – Fényt ide! – harsogta.
Egy szakasz praetorianus nyomult be az ajtón, és a meglepett öreg, aki hajdanán szép szál ember lehetett, de vénségére már megrogyasztotta az élet súlya, csak értetlenül pislogott.
– Capiónak hívnak, jó uram – hebegte, és félrecsoszogott a testőrök útjából, akik özönvíz gyanánt áradtak be az ajtón.
– Vizsgáljátok át a házat! – harsogta a decurio, és most hátba csapta az öreget, aki kis híján orra bukott erre a baráti gesztusra.
– Na te, Capió, nagy nap ez az életedben! Te vagy a színház felügyelője? – kérdezte a decurio.
– Csak a helyettese, tiszt úr! Barbellus három nappal ezelőtt Capuába utazott haldokló anyjához… Csak nem tett valami rosszat, hogy így feldúljátok az otthonát?
– No hát, bánhatja ez a Barbellus, hogy nincs jelen! Azonnal fogd a kulcsaidat, és nyissad fel a rácsokat, aztán hamarosan lángoljanak a bronz serpenyők is, mert a császár perceken belül ideér, és a fejed a lábadhoz kerül, öreg, ha az uralkodó nem lesz megelégedve a látvánnyal! Tüsténkedj, de rögvest!
Capiónak leesett az álla erre a hírre, és nagy kínjában toporogni kezdett. Karját az égnek lökte, és hálát adott az isteneknek, hogy ilyen nagy kegyben részesült.
– Az isteni caesar a színházba jön! Ó, egek micsoda megtiszteltetés!…
A praetorianusok átkutatták a házat, de csak Capió fiatal lányát találták a belső szobában. A riadt tekintetű kócos kislány úgy megijedt tőlük, hogy szinte elbújt a takaró alatt.
Capió közben egy hatalmas kulcscsomót vett magához, és kicsoszogott az ajtón. A testőröktől körülfogva remegő kézzel nyitotta fel a rácsokat, miközben halkan motyogott magában…
A praetorianus tizedes kivont karddal követte, és az embereivel minden sötét árkádsor alá bekukkantott.
Egyre több praetorianus érkezett, és a testőrség valósággal megszállta a színház épületét. Lovas centuriák kutatták át a környéket, és minden sötét sarokba bevilágítottak. A színház közelében egy építkezés állványerdeje emelkedett a magasba, és a praetorianusok parancsnoka, egy ravasz tekintetű centurio azt is átvizsgáltatta.
A szakasz visszatért, és a vezetőjük jelentette, hogy semmi gyanúsat nem tapasztalt. A színház és a környéke biztonságos, a császár életét semmi sem veszélyezteti. A centurio további parancsokat osztogatott, és ekkor már fel is bukkant a díszes menet a germánokkal az élen…
Az építkezést átvizsgáló szakasz felületes volt, és így nem találhatta meg Barbellus holttestét. A színház felügyelője nem Capuába utazott a haldokló anyjához! Barbellus már három napja halott volt, és egy homokdombban elkaparva feküdt átvágott torokkal, homlokán a kígyó jelével. Ha a praetorianusok lerángatták volna Capió lányáról a takarót, akkor azt is láthatták volna, hogy ruhástul fekszik az ágyban… Nem volt ideje átöltözni!
A lány Erica volt, és a férfi, aki most egyik rácstól csoszogott a másikig nem más, mint maga Anguis…
A Kígyó már napok óta a színházban várta Nérót.
Évezredek múltán egyszerűen csak így neveznék: Profi!

64. június 17. Pompeji, Tullius házában

POMPEI duumvirjét az egyik lictora keltette fel. Tullius álmosan pislogott, és először azt hitte, hogy tűz ütött ki…
– Milyen tüzekről beszélsz? – értetlenkedett.
– Néró kinyittatja a színházát – suttogta a lictor –, és amerre elhalad a gyaloghintaja, sorra fellármázza az embereket. A színházban lobognak a tüzek, és fáklyás praetorianusok vágtatnak a környező utcákon.
– Ó, istenek az egekben! – Tullius kikászálódott az ágyból. – A ruháimat gyorsan! – parancsolta.
A lictor kiszaladt. Tullius az isteneket átkozta. Tullia felriadt, és feltápászkodott.
– Mi a baj, férjem? – tudakolta.
Tullius elmondta neki, miközben a rabszolgák máris öltöztetni kezdték. A felesége elsápadt az ágyban.
– Kinyittatja a színházát, ez az őrült! Mennyi az idő?
– A második őrjáratban vagyunk, de nem ez a legfőbb problémánk! Néró nem tudja, hogy merénylő van a városban… Nem mondtuk el neki, mert azonnal azt követelte volna, hogy fogjuk el, és ez az idióta Candidus még egy csirketolvajt sem képes elfogni, nemhogy az agentes in rebus egyik renegát ügynökét. Eleinte attól féltünk, hogy a császár majd pompás lakomákat ad, és elvegyül a nép között, de hála az isteneknek már az ideérkezése óta úgy lapul a palotájában, mint rühes róka a vackán. Már napok óta furcsán viselkedik, de mintha a mai éjszakán kezdené megtalálni régi önmagát. Ó, magasságos Jupiter, a színházba megy az éjszaka kellős közepén! Biztos vagyok benne, hogy Anguis is itt ólálkodik. Ha a császár merénylet áldozata lesz Pompejiben, akkor nekünk befellegzett.
Tullia próbálta nyugtatni a férjét, és gyengéden megérintette a karját.
– Csak nyugalom, édesem! Hallom a praetorianusok is ott őrködnek. Biztos vagyok benne, hogy Aulus kézben tartja a dolgokat.
– Ahh, Aulus átadta a parancsnokságot Cornelius Ammianusnak, és egy válogatott szakasz élén ma délelőtt elvágtatott Róma felé!
– Néró parancsára? – tudakolta az asszony.
– Nyilván! – felelte a duumvir.
Tullius dühösen kanyarította magára díszes tógáját, és visszaszólt az ajtóból.
– Azonnal Néróhoz megyek, és figyelmeztetem, legyen óvatos!
– A fejeddel játszol – mondta rémülten a nő, és az arcához kapott. Azt sem bánta, hogy a takaró lecsúszik róla, és a rabszolgák meglátják fedetlen keblét.
– Majd óvatos leszek – mondta Tullius, és nagy sebbel-lobbal kiment a hálószobából. Titkon abban reménykedett, hogy egy esetleges merénylet esetén valaki majd megoltalmazza a császárt…
„Marcus?”

64. június 17. Pompeji kikötője, az Anakreón fedélzetén

KLIPPEL perceken belül tudta, hogy a tragédiát nem tudja megakadályozni. A védelmi rendszerek csődöt mondtak, és a pozitronok áramlása egyre erősödött. Lekapcsolta az automatikát, és megpróbálkozott a kézi vezérléssel, de a folyamat már túl előrehaladottá vált és a legtöbb amit tehetett, felkészül a gabonaszállító elhagyására.
Tudta, hogy tilos az intervenciós csoporttal a kommunikáció, de különleges vészhelyzet állt elő.
Megpördült a székkel, és a konzolon leütötte Kerwin hívójelét…
Ám nem az ezredes jelentkezett!

VII.

64. június 17. Pompeji színházában

AMERRE Néró díszes menete elhaladt, fények gyúltak a házak ablakaiban, és a lobogó fáklyák fényében egyre több ember tolongott az utcákon. A császári menetet kisvártatva hangosan kiabáló csőcselék követte, amely tombolva éltette az uralkodót és az Augustát. Néró megállíttatta a gyaloghintaját, és egy hirtelen ötlettől vezérelve marékszámra kezdte el szórni az aranyat a nép közé. Apokaliptikus zűrzavar keletkezett, és a praetorianusok a lándzsáik boldogabbik végével utasították rendre a tömeget, de azt alig lehetett megfékezni.
– Engedjenek be mindenkit a kapukon – utasította Néró a praetorianusok parancsnokát, és csókokat dobált a fáklyák fényében hullámzó pompejieknek. A császár pirosló arccal állt a gyaloghintója mellett, és boldogan vihorászott. Az aranykoszorú félrecsúszott a fején, és enyhén tántorgott az este folyamán elfogyasztott bortól.
– Szeretnek engem – jegyezte meg Néró, és a karját nyújtotta Sabinának. A megszeppent Tess, aki percek óta nem értett semmit a körülötte zajló dolgokból, ügyetlenül kászálódott ki a díszes gyaloghintóból, és rémült pillantásai az intervenciósokat keresték, de a színes tolongásban senkit sem látott a katonák közül.
– Itt vagytok? – suttogta angolul, miközben a császár a karját nyújtotta neki, és vezetni kezdte felfelé egy széles márványlépcsőn.
– Viselkedjen nyugodtan! – hallotta Kerwin hangját a fülében.
A lány lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a császár belékaroljon. Beléptek a színházba.

Kerwin fél térdre ereszkedve lapult egy márványoszlop tövében, és a hullámzó tömeget kémlelte. Impulzusvetője az ölében elfektetve nyugodott, és a férfi most olyan volt, mint egy ugrásra kész elektronikus vadállat. A XXIII. század csúcstechnológiájának a diadala volt. A legpusztítóbb fegyver, amit ember valaha is alkotott: a tökéletesen felkészített intelligens katona, akinek a legkisebb mozdulata is megváltoztathatja a történelmet. A jövő óriási terhet rakott a vállára, és ő szótlanul hordozta ezt a kegyetlen súlyt. Az eljövendő évezredek súlyát. Ő látta azt, amit a rómaiak nem. Az intervenciósok ugyanúgy megszállták a színházat, mint a fényes páncélba öltözött testőrök. Láthatatlan jelenlétükről a korabéli embereknek fogalmuk sem volt, és Kerwin most ismét átérezte, amit már oly sokszor az elmúlt évek alatt. Micsoda pusztító hatalom birtokában van!
John Michael Kerwin ebben a pillanatban az ókor ura volt, de a láthatatlan kriolit és kerámia alatt, melyet őrült számítógépek tartottak az uralmukban, mégis csak egy ember lapult. Egy ember, aki már napok óta gyötrődött…
Kerwin nézte a császárt és a lányt, aki mellette lépdelt, és képtelen volt gátat vetni a hullámokban reátörő gondolatoknak. Az intervenciós ezredes már napok óta érezte, hogy valami baj van, és itt Pompeji színházában végre valamit kezdett megérteni…
Hetekkel ezelőtt ráerőltették, hogy hozzon át az időn egy fiatal lányt, akinek fogalma sem volt az időutazásról. Egy kezelhetetlen kis vadócot, aki Los Angeles poklából jött és pusztakezes harcból tartotta el magát, miközben az volt a legnagyobb gondja, hogy ne kapja el a rendőrség… A lányt beszervezte a Katedrális, és olyan feladattal bízta meg, ami még egy professzionálisan felkészített ügynök számára sem gyerekjáték. Egy lányt, aki szinte nem is hitt az időutazásban, át kellett hoznia az időn; és most itt sétál pár lépésnyire tőle Néró társaságában. Vajon Tess átérzi a felelősség súlyát, ami a vállára nehezedik? Mikor fog összeroppanni?
Tess zavartan mosolygott, miközben a császár mellett lépdelt, és látszott rajta, hogy rettenetesen idegesíti ez a helyzet. Kerwin rezzenéstelen arccal nézte a lányt, és tudta, meg kellene ölnie, ha hibázik. De hát nem halhat meg, hiszen…
De nem ez volt az ezredes legnagyobb gondja.
Ismeretlenek jöttek át az időn, és lelőtték a Katedrális műholdját! Arminius házában lapulnak, és az összetört időgépük, amely ponyvával letakarva ócskavas gyanánt hever a praetorianusok táborában legalább akkora rejtély volt Kerwin számára, mint az a kérdés, ki intézett mentális támadást Tess ellen.
– „A házból jön!” – mondta Holecka, de a számítógép képtelen volt behatárolni az eredetét. Vajon ki volt az, akinek érdekében állt, hogy befolyásolja a lányt, és ő erre megbolondítsa Nérót ezzel a színházba jövetellel az éjszaka kellős közepén?
„Valaki a csoportból?” – kérdezte magában az ezredes, de tudta, hogy az emberei közül senki sem képes olyan hipnoszuggesztióra, amely áthatolhat egy mentális pajzson. Iszonyú mentális erő volt, és az Arminius házában lapuló nő, aki a puszta pillantásával nehéz tárgyakat emel a magasba, mégsem reagált rá.
„Kik vannak Arminius házában?”
Ki az a nő, akinél Nauszikaá – az igazi Nauszikaá – a délelőtt folyamán látogatást tett, s ki az a férfi, aki lacernát hord, és soha sem néz fölfelé, mintha tudná, hogy a műhold az ő arcát is láthatná? Miért kellett meghalnia Cynthiának, és ki volt az a hosszú hajú kaftános nő, aki aztán elvitte a fegyverét? Egy energiafegyver van a rómaiak birtokában, és az ezredes tudta, vissza kell szereznie… Bármi áron! Kerwin a nézőtéren tolongó tömeget és a praetorianusok hosszú sorát nézte.
„Mi ez az őrület?” – kérdezte önmagától az ezredes, és tudta, nem jött még el a válaszadás ideje. A dolgok valahol, valamilyen szinten majd összefüggnek, és a történések egymásba kapcsolódnak, hogy végre tisztán láthasson, és elmondhassa, tudja miért kellett az ókorba jönnie. Egyvalamit már biztosan tudott, de ezt a gondolatát senkivel sem osztotta meg:
„A magyarázatok nem idelent, hanem a saját korában vannak!”

Anguis remélte, hogy Palmyra már a helyén van. Egy oszlop takarásában húzódott meg távol a tömegtől, és keze a tunikája alatt lapuló tőr markolatára fonódott. Három praetorianus állt előtte, és lándzsájukra támaszkodva unott arccal bámulták a fáklyafényben fürdő tömeget, amely lassan elfoglalta a helyét a félkörívben épített nézőtéren. Nem törődtek a hátuk mögött ágaskodó öreggel, és halkan beszélgettek.
Palmyra a színház felső árkádsorában kuporgott egy sötét boltív mélyén, és előkészítette az íját. A nézőtér tőle balra terült el, és a szíriai nő a fáklyák lobogó fényében tisztán látta a célt. A Pallas Athéné szobor alig harminclépésnyire állt tőle a színpad közepén ágaskodó talapzatán, és az íjászművész ajka gúnyos mosolyra görbült. Ilyen távolságból már tízévesen is célba talált. Maga mellé tette a parázzsal teli bronztálat, és a szemét lehunyva mozdulatlanul térdelt a sötétben.
Senki sem láthatta meg.
Tévedett…

Kerwin harcászati számítógépe a bronztálban izzó parázsra figyelt fel, mert érezte, hogy semmilyen fáklya fényével sem azonosítható hőforrásról van szó. Egy másodpercen belül lőképelemzéseket küldött Palmyráról, és kiválasztotta a megfelelő támadási variációt. Kerwinnek csak gondolnia kellett arra, hogy a cél megsemmisüljön, ám a férfit ennyi információ nem győzte meg. Számára a nő nem volt veszélyforrás. Közeli képet kért a sötétben megbúvó alakról, és amikor meglátta a nő arcát, nagyot dobbant a szíve.
– Michelle, itt van az a nő, aki megölte Cynthiát!
– Kérem a pozícióját! – mondta a hadnagy.
Kerwin számítógépe átküldte az adatokat Michelle-nek. Egy pillanat múlva már a hadnagy is látta a célt.
– Befogtam!
– A nőt élve kell elfogni! – adta ki az utasítást Kerwin.
– Lehet, hogy nála van a zászlós fegyvere – jegyezte meg Michelle.
– Lehet – értett egyet az ezredes.
– Mire készülhet odafent?
– Mit gondolsz? – kérdezett vissza Kerwin.
– Néró – jelentette ki kurtán a nő. Kerwin átkapcsolt az összes intervenciósra.
– Parancsnok a csoport minden tagjának! Kiemelt fontosságú történelmi személy ellen merényletre készülnek. A feltételezett elkövető a színpad bal oldalán emelkedő árkádsor legfelső boltívsorában tartózkodik… Mérjék be!
Az intervenciósok bemérték a célt, és Kerwin számítógépe jelezte, hogy az emberei felkészültek.
– A nőre csak kábítósugárral lehet lőni! Ismétlem, csak kábítósugárral! – mondta Michelle, aztán intett Gallandnak, hogy induljon.
Mindannyian tudták, hogy jelen pillanatban nem lőhetnek, mert a nő lezuhanhat onnan, és azonnal meghalna…
Kerwin átkapcsolt Tessre, aki sápadt arccal állt Néró mellett. A császár arra készült, hogy a színpadra lépjen…
– Tess, tartsa vissza Nérót! Találjon ki valamit! – üzente az ezredes. A lány alig hallotta az ezredest a pokoli zsivajban, és most zavartan kapott a füléhez. A következő pillanatban a tömeg egy emberként ugrott talpra, és hatalmas tapsvihar tört ki. Néró csókokat hintve, virágszirmok özönében a színpadra lépett, és aranyozott lantját a bal kezében tartva elindult az Athéné szobor felé…

Palmyra az olajjal megkent hegyű vesszőt a parázsba nyomta, és megfeszítette az íjat…

– Lőni készül! – kiáltotta Michelle.

– Tartsa vissza Nérót! – ordította Kerwin a lánynak, aki végre meghallotta, és holtra vált arccal kilépett a színpadra. Néró meglepetten nézett rá.

Anguisnak kikerekedett a szeme, amint meglátta a színpadra lépő Nauszikaát. A nő nem tudhatta, mi készül, és most ő is veszélyben volt, hiszen a robbanás…
Ha most meghal az eljövendő császár kedvese, ő megint csak kegyvesztett lesz!
– Vissza, te őrült! – ordította Anguis, és a három praetorianus megpördült. Ez volt az utolsó dolog, amit csináltak életükben. A görnyedt öregember, aki még a rácsok kulcsait is alig bírta felemelni, hirtelen lerántotta magáról a köpenyét, és rájuk vetette magát.
A kezében tartott szaracén tőr pokoli gyorsasággal villant a bronz edényekben lobogó tüzek fényében, és a praetorianusok átszúrt szívvel omlottak a porba.
– Nauszikaá! – üvöltötte Anguis, és Tess odakapta a fejét. Egy férfi lépett ki az árnyékból. A kezében tőrt tartott, miközben üvöltött, hogy menjen onnan…
A lány értetlenül bámult.

A praetorianus testőröket valami láthatatlan erő félrelökte, és a harcedzett katonák önkéntelenül is a kardjukhoz kaptak. A kikapcsolt erőterű, láthatatlan Galland rohant felfelé a lépcsőn és szaladt a szíriai nő felé… Kerwinék tisztában voltak vele, hogy nem fog időben oda érni…

Néró közeledett a szoborhoz, és Palmyra íja a pattanásig feszült, de a császár még nem volt kellő távolságban ahhoz, hogy…

A következő pillanatban iszonyú dörej hallatszott, és a Pallas Athéné szobor vakító fényt árasztva darabokra robbant. Az intervenciósok kivételével szinte mindenki elvakult egy pillanatra, és döbbenetes pánik tört ki a nézőtéren. A tömeg egymás hegyén-hátán menekült, és elsodorta a praetorianusokat, akik kezüket a szemük elé kapva szinte vakon tántorogtak…
Palmyra is hitetlenkedve pislogott. A lángoló hegyű nyílvessző még mindig a megfeszített idegen várakozott, és a szoborba rejtett varázspor mégis felrobbant.
A detonáció valósággal elrepítette Nérót, aki nekivágódott Tessnek, és mindketten a földre zuhantak. A császár elájult, de csodával határos módon a záporozó kő- és márványdarabok sértetlenül hagyták. Tess nem veszítette el az eszméletét, de a homlokából patakokban ömlött a vér. Azonnal tucatnyian tolongtak körülöttük. Valaki a vérző és sokkot kapott Sabinát támogatta…

Az intervenciósok rohantak a színpad felé. A számítógépek lőporrobbanását regisztrálták.
Kerwin értetlenül bámulta az előtte sorjázó adatokat.
– Lőpor???

– Orvost, gyorsan orvost ide! – kiabálták többen, és a rémült, vérző emberek kezüket tördelve tolongtak a császár körül. Valaki felsegítette a tántorgó Nauszikaát…

– Engedjenek, orvos vagyok! – ordította a dühtől csillogó szemű Anguis, és a tömegben tolakodott. Senki sem vette észre, hogy meztelen pengéjű tőr csillog a kezében. Pár lépésnyire volt Nérótól. Félrelökött valakit. Már csak két lépés…
Az egyik praetorianus észrevette a tőrt, és elkapta Anguis karját.
– Hé te…
A Kígyó a markolatáig döfte a tőrt a testőr nyakába, aztán a következő mozdulatával már a császárra emelte a pengét.
Tess mindent megértett. Senkitől sem kapott erre parancsot, de azonnal tudta, hogy mi a dolga…
Elkapta Anguis csuklóját, és a másik kezével a férfi torkára ütött. A férfit kalandos élete során még soha semmi nem lepte meg ennyire, mint Nauszikaá ütése. Hörögve kapkodott levegő után, és a lány hihetetlen erővel tekerte ki a tőrt a kezéből…
,,Ez a lány nem Nauszikaá!”
Újabb ütés, és Anguis ájultan zuhant a császárja mellé. Galland időközben felért a boltívekhez, de a számítógépe hiába pásztázta végig a környezetét: Az íjász eltűnt!
„Hihetetlen!”
– Uram, a nő felszívódott – mondta Galland.
– Az építkezés felé menekült – mondta gyorsan Kerwin, és próbálta megőrizni a nyugalmát a fejetlenségben. Odalent tolongtak a praetorianusok. Tess szinte alig látszott a tömegben. Kerwin nem lepődött meg azon, hogy a lányra is lándzsák szegeződnek. Amit csinált, az teljesen szokatlan volt egy nőtől az ókorban.
– Michelle, hozzátok ki onnan Tesst! Használd a pszichoszondát! – parancsolta az ezredes.
– Kérem a parancs megismétlését! – mondta a hadnagy.
– Engedélyt adok a pszichoszonda használatára! – harsogta Kerwin. A következő pillanatban halk kattogást hallott a fülében, és azonnal megismerte Sergi hangját.
– Egy speciális lovagi frekvencián hívom, ezredes! Hall engem? – kérdezte a jezsuita.
– Hallom, Sergi – felelte Kerwin.
– A jelszó: vörös sas! Ismétlem, vörös sas!
Kerwin egy pillanatig hallgatott, mert tudta, ez mit jelent: Sergi a Bíboros parancsát fogja tolmácsolni. Kettejükön kívül ezt a beszélgetést senki sem hallhatta.
– Várom az utasításait, Sergi – mondta Kerwin.
– Néró merénylőjét magunkkal kell vinnünk. Ez a Bíboros parancsa! Kerwin most már semmin sem lepődött meg.
– Itt az ideje, hogy beszélgessünk egy kicsit.

64. június 17. Pompeji színházában

AMIKOR Tullius a színházhoz érkezett, már csak romokat és vérző sebesülteket talált. Próbálta megőrizni a hidegvérét, és hihető magyarázatot találni a történtekre, de így is hosszú percekbe tellett, amíg sikerült pár szót váltania egy praetorianus tiszttel. A testőr nem sebesült meg, de még mindig remegett az ajka idegességében.
– Beszélj, mi történt! Tullius vagyok, Pompeji legfőbb duumvirje. Vigyázz, mert fejedre szólsz!
– Merényletet kíséreltek meg a császár ellen, nagyságos uram, de hála az isteneknek a kísérlet kudarcba fulladt.
– A merénylő? – tudakolta Tullius.
A praetorianus olyan hitetlenkedő arcot vágott, hogy Tullius ijedten lépett hátra egy lépést.
– Hol a merénylő? – ismételte meg a duumvir.
– Eltűnt – nyögte ki a testőrtiszt.
– Beszélj! – hörögte Tullius, és megragadta a férfi karját.
– Egy férfi volt, aki tőrrel támadt a császárra, ám az utolsó pillanatban egy nő megfékezte… Hihetetlen volt, uram. A merénylő ájultan zuhant a porba. Cornelius Ammianus parancsot adott rá, hogy azonnal koncolják fel, ám mire a parancsot teljesíthették volna, a férfi… a férfi – mondta a praetorianus, de itt megakadt. Nem jött ki több hang a torkán. Tullius rázni kezdte, aztán pofon ütötte, de ez sem segített. A duumvir eltaszította magától.
– Mi történt itt? – kérdezte hitetlenkedve, és a vérző fejű sebesülteket kezdte faggatni. Nem lett okosabb. Az egyértelmű volt, hogy Néró és az Augusta megmenekültek a merénylő elől, de nem volt világos, hogy miért csapott villám a Pallas Athéné szoborba, amit aztán szétvetett az istenek haragja.
„Az istenek bosszúja Néró költészete miatt?” – gondolta Tullius, de most nem volt kedve ironizálni. A merénylő eltűnt, és Tulliusnak gyöngyözni kezdett az izzadság a homlokán.
A szemtanúk ugyanis azt állították, hogy Anguis teste egyszerűen köddé vált!
„Mindenki megbolondult?”

64 június 18. Pompeji, a színház közelében

PALMYRA tudta, hogy démonok üldözik…
Életében először könnyek csordultak ki a szeméből, és siratta a kedvesét, aki ott feküdt a porban. Anguis meghalt. A démonok legyőzték…
A robbanás őt is megdöbbentette, hiszen nem lőtte még ki a nyilát, amely a pokolra küldte volna a császárt. A fény elvakította, és amikor meglátta Anguist a porban, azonnal kicsusszant a boltívből, és leszaladt a lépcsőkön. A praetorianusok mind a színpadra nyomultak az ájultan fekvő császárukhoz, és ő szinte észrevétlenül surrant ki az oszlopok között.
A színház épületéből rémült kiáltozások és sikolyok hallatszottak. A császár megmenekült, és ő a bánat könnyeivel a szemében rohant a pompejii éjszakában.
A 62-es földrengés számtalan épületet döntött romba Pompeji-szerte, de az újjáépítés megállás nélkül folyt, és a szíriai nő most egy építkezés területén bujkált. Emberfeletti képességei, amelyek segítségével íjászművész tett belőle, hozzásegítették, hogy beleolvadjon az éjszakába, és a nő macskaügyességgel mászott fel az állványokon.
A démonok közelednek, de ő nem adja olcsón az életét…
– Az állványon mászik fölfelé – mondta Michelle, és a lőképelemzést nézte. Tucatnyi módon tudta volna elpusztítani a szíriai nőt, de élve kellett elfognia.
Michelle letett arról, hogy kábítósugarat lőjön a nőre, mert az ugyanúgy lezuhanna az állványról, mint a boltívről a színházban.
– Azért sem menekülsz – morogta Michelle, és bekapcsolta a pszichoszondát, ám a távolság nagy volt…
– Megközelítjük a célpontot.
Az intervenciósok láthatatlanul közeledtek…
Palmyra meditálni kezdett, és elővett egy vesszőt.

– Nyíllal fog lőni. De hát nem láthat minket! – értetlenkedett a hadnagy.
– Cynthiát sem láthatta, nyilván érzi a célt – jegyezte meg az ezredes.
– Ilyet én még nem láttam. Az energiafegyver nála van?
– A hőfénykép szerint nincs… A francba, milyen népcsoporthoz tartozik ez a nő?
– A halottakhoz! – mondta Tess, és kikapcsolta magán az álcázó modult. Most szólalt meg először, amióta az intervenciósok kihozták a színházból, és ráadták a felszerelést. Ott állt az állványtól ötvenlépésnyire Nauszikaá ruhájában. A haja kibomlott és elmaszatolt vér száradt a homlokán. Egy mozdulattal lekapcsolta magáról a harctechnikai övet. Hófehér stólája szinte világított a sötétben.
– Tess, megőrültél! – kiáltott rá Michelle, de a lány rá sem hederített. Elindult az állványzat felé.
– A francba, Tess, gyere vissza! – ordította Serrault. – Ne játszd el a bosszú angyalát!

Palmyra megcélozta Tesst, és útjára indította a vesszőt. Félelmetes süvítés hasított az éjszakába, de Tessnek a szeme sem rebbent. Tudta, hogy megvédik.
Michelle egy gravitációs védőhálót bocsátott a lányra, és Palmyra vesszeje Tess lába előtt a porba hullt. A szíriai íjászművésznő fekete szeme kikerekedett a csodálkozástól, de nem ijedt meg. Letette az íjat, és előrántotta a tőrét.
Tess már futott, és kisvártatva odaért az állványhoz. Elkezdett felfelé kapaszkodni.

– Jézus Mária, ez a lány megbolondult! – morogta Serrault. – Miért csinálja?
– Cynthia miatt – mondta Michelle. – Barátnők voltak…
Csak hárman követték Palmyra nyomait. A többi intervenciós a színházban maradt, de ez nem jelentette azt, hogy semmiről sem tudnak.
– Állítsák meg Tesst! – mondta Kerwin.
– Nem áll módomban, uram – mondta Michelle.
– Ez parancs! – harsogta az ezredes.
Michelle nem mozdult. Parancsot kapott, de mégsem mozdult!
– Azt hiszem, a végén még barátok leszünk, hadnagy – jegyezte meg Serrault.

– Megöllek, te rohadt kurva! – sziszegte Tess, és átlendült egy korláton. Abban a pillanatban Palmyra rávetette magát.
A támadás hevessége váratlanul érte a lányt, de azért sikerült kivédenie a szúrást. Sikerült megütnie Palmyrát, de az nem rendült meg, és úgy harcolt, mint egy sebzett vadállat, aki a kölykeit védelmezi. A szíriai nő mestere volt a tőrnek, és megsebezte a lányt, aki hátratántorodott. A tőr széthasította a könnyű anyagot a keble alatt, és a lány ruháját pillanatok alatt átitatta a vér. Furcsa mód alig érzett fájdalmat, és máris támadott. A szűk helyen képtelen volt használni a lábát, pedig az volt a leghatásosabb fegyvere.
Palmyra vágást ejtett a karján. A szíriai nő szemében kegyetlen tűz lobogott, és a következő szúrást Tess szívének szánta, de a lány az utolsó pillanatban kivédte a halálos döfést, és a nő könyökhajlatára ütött.
Számtalan esetben használta már ezt a hárítás-ütés kombinációt, és nagyon jól tudta, hogy a nő keze eltört.
Palmyra arca eltorzult a fájdalomra, és a tőr kihullott a kezéből. A kíntól majdnem szétrobbant az agya, de születésétől fogva néma volt, és rekedt ziháláson kívül más hang nem hagyta el az ajkát. Tess nem tudta, hogy a nő néma, és egy pillanatra meghökkent, hogy a másiknak mekkora önuralma van. Megtehette volna, hogy halálos ütést mér Palmyra szívére, de az iménti döbbenete még mindig tartott, és ez elég volt Palmyrának, hogy körmeivel ugorjon az arcának.
Tess megbotlott egy deszkában, és mindketten a padlózatra zuhantak. A két nő vadul birkózott a háromemeletnyi magasságban.
Michelle leengedte a kábítópisztolyát. Ha most rájuk lő, mindketten lezuhanhatnak…
Ebben a harcmodorban Palmyráé volt a dicsőség, és Tess fuldokolni kezdett a szíriai nő szorításában. Megpróbált a körmeivel belevájni a nő szemébe, de hasztalan próbálkozott.
Palmyra egy pillanatra kiengedett a szorításból, és Tess már-már kezdte azt hinni, hogy felülkerekedhet, amikor a szíriai nő egy korbácsot rángatott le az övéről, és a lány nyakára tekerte. Tess keze a nyakához kapott, és megpróbálta lefejteni róla a sikamlós bőrt, ám Anguis kedvese hanyatt rántotta a lányt, és pokoli erővel fojtogatni kezdte. Tess a lábaival rúgkapált, és a szeme előtt vörös karikák kezdtek el táncolni. Az agya majd' szétpattant, és fuldokolni kezdett a fekete hajú nő szorításában…
– Lőjön rájuk! – adta ki az utasítást Kerwin.
– Lezuhanhatnak – mondta fájdalmas hangon Michelle, de azért előhúzta a kábítópisztolyát.
– Lőjön már, hadnagy! Michelle felemelte a fegyverét…
Tess fuldoklott, és a lába hevesen rángatózott. Hatalmas erővel rúgott bele az egyik tartóvasba, és az állvány megreccsent.
Michelle felől kék színű koncentrikus körök repültek a magasba, de abban a pillanatban a két nő alatt leszakadt a palló, és mindketten az alatta lévő szintre zuhantak. A súlyuk alatt az is beszakadt…
Tess nagy puffanással terült el a porban az intervenciósok lába előtt. A korbács még mindig ott volt a nyakán.
Az állvány fájdalmas nyikorgások közepette összedőlt, és az intervenciósokra borult. Michelle és Serrault számítógépe azonnal aktivizálta az erőtereket, és a hadnagy gravitron hálóval borította be a lány mozdulatlanul heverő testét.
A deszkák és a csövek szétrobbantak, aztán lassan minden elcsendesedett. A por az épület tetejéig csapott, és Michelle rémülten térdelt le Tess mellé.
A lány óriási szerencsével úszta meg a zuhanást, és fuldokló arccal próbálta lefejteni a nyakáról a korbácsot. A hadnagy segített neki.
Michelle most látta először sírni Tess Gordont.
Palmyra teste nem volt a romok között…

64. június 18. Pompeji, a Severus-villa épülete

KERWIN visszaadta Serginek a sugárkezelt műanyagból készült tűzvörös ellenőrző lapot, aztán felállt, és az előírásoknak megfelelő módon fejet hajtott Sergi felé, aki a Chronosi Lovagrend tagja és a Bíboros titkos embere volt.
Kettesben voltak a Severus-ház átriumában, és kémsugárzás elleni védőhálóval borították be magukat. Az intervenciós ezredes és a Lovag egymást nézték. Mozdulatlanok voltak.
– Tehát maga lekapcsolta Klippel hívását? – kérdezte Kerwin, de az arca rezzenéstelen maradt. – Miért tette?
– Az Anakreón reaktorában elszabadultak a pozitronok, és Klippel nem tudta megállítani a folyamatot. A hajó huszonnégy óra múlva megsemmisül a reaktor robbanása következtében. A robbanás termonukleáris lesz, és ez az információ csak megzavarta volna önt, ezredes. Ekkor éppen a színházban voltunk.
– Mekkora robbanásra számíthatunk? – tudakolta a férfi.
– Fél kilótonna – jegyezte meg Sergi Lovag, és intett Kerwinnek, hogy nyugodtan leülhet, de az ezredes csak az asztalnak támaszkodott, és keresztbe fonta a karját.
– A hajót kivisszük a nyílt vízre, és elsüllyesztjük. Ha a robbanás egy optimális mélységben következik be, akkor az ókorban nem marad nyoma. A történetírók szerint 64-ben nem volt szökőár a Tirrén-tengeren.
– Helyes – morogta Sergi.
– Rengeteg kérdésem lenne önhöz, Lovag! – kezdte az ezredes.
– Tudom, habár azt hiszem, csalódást fogok önnek okozni, ezredes. A Bíboros sok mindenre felkészített, és rengeteg információval látott el, de nincs birtokomban a jövő ismerete. Amit tudok, azt elmondom… most már elmondhatom.
– Most már? – hüledezett Kerwin.
– Igen – felelte a jezsuita. – Nem volt szabad beavatkoznom a történések menetébe, amíg a csoport meg nem akadályozza a Néró elleni merényletet, és a sorsa össze nem fonódik Anguiséval. Most már beszélhetek.
– Ez az Anguis a merénylő, akit Tess olyan hősiesen megfékezett? – tudakolta az ezredes.
– Igen.
– Ki ez a férfi?
– Az agentes in rebus renegát ügynöke. Egy ókori James Bond. Kerwin arcán halvány mosoly futott végig. Természetesen tudta, hogy mi az az „agentes in rebus”, és az egyetemes filmművészet egyik legkultikusabb figurájáról is hallott már. Látta ezeket a filmeket, és nagyon jól szórakozott rajtuk.
– Ez az Anguis miért fontos a Bíborosnak? – kérdezte Kerwin, de Sergi csak a fejét rázta.
– A Bíboros csak annyit volt hajlandó elárulni vele kapcsolatban, hogy kulcsfigura.
– Értem – jegyezte meg Kerwin, és egy parányi energiafegyvert tett az asztalra Sergi elé. Cynthia Rhodis zászlós Cobrája volt. – Ezt a fegyvert, amiről nyilván tudja, hogy kié volt, Anguisnál találtuk. Ezek után nyilvánvaló, hogy Anguis és az íjásznő társak. Ez a nő, miután majdnem megfojtotta Tesst, úgy eltűnt, mint a kámfor, és még a legmodernebb technika sem találta meg! Ki ez a nő?
– Palmyrának hívják, de a Bíboros sem tudott róla többet mondani – felelte a jezsuita.
– Palmyra egy város a közel-keleten – közölte a férfi.
– Sajnálom, Kerwin – mondta Sergi, és széttárta a karját. – Van még kérdése, ezredes?
– Csak kérdéseim vannak, Lovag! Maga intézte úgy, hogy a színházba menjünk?
– Nem – válaszolta a pap.
– Akkor ki volt? – firtatta az ezredes.
– Fogalmam sincs.
– Ugye, viccel velem?! – kérdezte Kerwin.
– Eszemben sincs… – válaszolta a jezsuita. – Talán Alfa Egyes volt.
– Arminius háza semmilyen életjelet sem adott, és most is nyugalomban van. A mentális behatás Tess közvetlen közeléből érkezett, és olyan erős volt, hogy áthatolt a pajzson. Még egyszer megkérdezem öntől: maga volt?
– Lovagi becsületszavamat adom, hogy nem! A kialakult helyzet engem is meglepett. A dologra csak az lehet az egyetlen logikus magyarázat, hogy van még rajtunk kívül valaki idelent, és ez a valaki ott volt Nauszikaá házában a cena délutánján.
– Észlelnünk kellett volna – mutatott rá Kerwin.
– Talán még a miénknél is modernebb felszerelése van… – találgatta a jezsuita.
– Most csak találgat, Sergi Lovag, vagy továbbra is a Bíboros szócsöve?
– Csak találgatok. A Bíboros csak annyit közölt velem, hogy találkozni fogunk Anguisszal, de azt nem mondta, hogy mi módon jutunk majd el a színházba, sőt, még a színházról sem beszélt…
– Kicsoda Alfa Egyes? – tette fel a kérdést az ezredes.
– Egy földönkívüli intelligencia – válaszolta Sergi.
– Mit tud még róla? – kérdezte Kerwin.
– Semmi többet.
– Ki lőtte le a műholdat?
– A férfit Mark Wilsonnak hívják, és újságíró Los Angelesben. A mi korunkból érkezett egy a Katedrálistól független rendszeren, de ennél többet csak Tess jelenlétében vagyok hajlandó mondani róla.
Kerwin kérdőn nézett a lovagra, aki furán elmosolyodott.
– Mark Wilson és Tess Gordon ismerik egymást… – jegyezte meg a jezsuita.
Kerwin szótlanul nézte a férfit. Sergit egy évvel ezelőtt rakták a csoportjába, és a jezsuita az első pillanattól kezdve gyanús volt neki. „A nindzsa megérzése?”
– Egyébként hogy van a lány? – kérdezte Sergi fölvéve a beszélgetés fonalát.
– Nyugtatókat kapott és alszik. Azt hiszem, most már nincs rá szükségünk.
– Téved, ezredes! Tess Gordon szintén kulcsfigura lesz a továbbiakban – közölte Sergi.
– Na, akkor beszéljen nekem ezekről a „továbbiakról!” – csattant fel Kerwin, mert kezdte elveszíteni az önuralmát. Az agya majd' szétrobbant a dühtől, hiszen a Katedrális egy nagyon veszélyes játékot űz. Ebben a játékban valaki… és ez a valaki nyilvánvalóan nem más, mint William Suger, a Bíboros… bábuként tologatja őket egy Pompejinek nevezett félelmetes sakktáblán…
– Őrizze meg a nyugalmát, ezredes – mondta a jezsuita –, mert a későbbiekben szüksége lesz majd rá, és verje ki a fejéből azt a gondolatot, hogy nekem megadatott a jövőbelátás karizmája. A feladatom annyi volt, hogy kézben tartsam a dolgok menetét egy olyan hermeneutikai körben, amelyet Tess Gordon, Mark Wilson, Anguis és a Kettes Intervenció határol, s a Bíboros a középpontja. Bizonyos értelemben véve én vagyok a felelős azért, hogy Mark Wilson Pompejibe érkezett, de a terveket a Katedrális sötét folyosóin kovácsolták…
– Cornelius Hands? – kérdezett rá Kerwin.
– Hands az elindulásunk után félórával már tudni fogja, hogy a megoldást nem az ókorban kell keresnie. Az Anakreón természetesen sohasem tér vissza a XXIII. századba. Valószínű, hogy a Bíboros jobb keze ugyanúgy részese ennek a titokzatos folyamatnak, mint ön és én, de nem beavatott, hanem csak játékos…
– Egy bábu a Bíboros sakktábláján – jegyezte meg Kerwin, mintegy megosztva előző gondolatait a lovaggal.
– Igen, ez helyénvaló hasonlat.
– Mit ért az alatt, hogy ön a felelős Mark Wilson ideérkezéséért?
– Hamarosan megtudja.
– Most szeretném megtudni, uram – mondta Kerwin.
– Miután találkozott Mark Wilsonnal, Tess és a férfi majd mindent elmond önnek. Legyen türelemmel!
– Perceken belül parancsot adok a behatolásra Arminius házába, és elfogom ezt a Wilsont – közölte Kerwin. – Természetesen a lányt már nem fogom dublőrként felhasználni, mert az imént hallottak következtében nem látom értelmét. Ezek után fogalmam sincs, hogy Tess Gordont miért erőltette ránk a Katedrális. Ön tudja?
– Az előbb már jeleztem hogy a lány fontos szerepet játszik majd a továbbiakban – felelte a jezsuita. – Tulajdonképpen ezért van itt. Ám én sem tudom, mi lesz ez a szerep. A Bíboros tudja, de nem mondta el nekem… de amiket elmondott, azok közül az egyik legfontosabb a következő. Ne próbáljon erőszakkal behatolni Arminius villájába, mert ezzel áldozatul dobná az embereit egy természetfölötti erőnek! Várakoznia kell, ezredes! Mark Wilson hamarosan jelentkezik!
– Biztos ebben? – tudakolta Kerwin.
– Csupán tolmácsolom a Katedrális Urának szavait! – felelte Sergi.
– Értem… Ha az Anakreón kiesett, akkor nyilván a mentőegységekkel térünk vissza.
– Nem lesznek mentőegységek, és az Egyes Intervenciót sem küldik le – jelentette ki a jezsuita.
Kerwin most már semmin sem lepődött meg.
– Tehát az intervenciós csoport feladata még nem fejeződött be!
– Pontosan. Az, hogy megakadályoztak egy merényletet a császár ellen, csak részfeladat volt. A lényeges dolgok még csak most következnek.
– Mi lesz az?
– Nem tudom.
– Ne szórakozzon velem, Sergi!
– Eszemben sincs… A Bíboros szerint majd Mark Wilsontól megtudunk mindent… Akkor ön dönteni fog, és elhagyja Pompejit, hogy Rómába menjen, mert meg kell keresnie Péter és Pál apostolt!
– Az apostolokat? – kérdezte Kerwin, és leesett az álla.
– Igen – mondta halkan a Lovag, és amikor John Michael Kerwin megkérdezte, miért, a jezsuita széttárta kezét.
Egyértelmű mozdulat volt: ő sem tudta!

NEGYEDIK KÖNYV

AZ ŐRZŐK NÉPE

„Nem annyira a vér és test ellen kell küzdenünk, hanem a fejedelemségek
és hatalmasságok, ennek a sötét világnak kormányzói és az égi
magasságoknak gonosz szellemei ellen.”

Pál apostol levele az Efezusbeliekhez 6.12;

I.

2295. január 26. Katedrális

AZ ATLANTI ÓCEÁN fölött vihar tombolt és a piszkosszürke víz irdatlan tömege dühösen remegett. A süvítő szélben hatméteres hullámok emelkedtek az égnek, és vágtattak a szárazföld felé, amely ott húzódott valahol a horizonton és a sötétségen túl…
– Kapcsolják ki az optikai pajzsot!
A Katedrális fölött ragyogó opálkék ég most szinte „meghasadt”, és a vihar megmutatta magát a férfinak.
– Hangot! Hallani akarom a vihart!
Az Örökkévalóság Ura talpig feketében állt egy kerek ablaknál, és most valósággal hátrahőkölt, amikor a Katedrális folyosóin visszhangzani kezdett az elemek tombolása.
William Suger a megnyitott energiapajzs felé fordult, és megtámaszkodott a botján.
Nézte a lelkét…

Cornelius Hands átvágott a hologramok termén. Az arcát mintha márványból faragták volna, viszont a tekintetéből olyan mérhetetlen düh sugárzott, amely még az energiapajzsot ostromló vihart is megfékezte volna. Európából jött, ahol az események keresztülhúzták minden számítását. Válaszokra várt, melyek ott vannak a sugárkezelt kriolit páncélajtó mögött. A kétszárnyú ajtó most feltárult, és Hands belépett a fénybe.
A Katedrális ura lassan elfordult az ablaktól, és úgy meredt Handsre, mintha szellemet látna. Mondott valamit, de a fekete köpenyes, lángoló tekintetű férfi nem értette az elemek tombolásában. Lassan fél térdre ereszkedett és a Chronosi Lovagrend rituális előírásai szerint most megérintette a köpenyét a szíve fölött, aztán a homlokát, és kinyújtotta karját a Bíboros felé.
– Szív és szellem; minden áron – mondta a Bíboros, és egy alig látható intésére eltűnt a vihar. A süvítő szelek hangja, mely korbácsként hasította fel a csend testét, most elhalkult, és a tündöklő ég összehúzódott. Az elemek tombolása úgy múlt el, mint a világ dicsősége majd egykoron, és Hands végre felemelte az arcát.
– Nem tértek vissza!
– Álljon fel, Lovag! – mondta a Bíboros és helyet foglalt egy öblös karosszékben, amely talán XIV. Lajosé volt. Az alacsony, szinte törpéhez hasonlatos öregember valósággal eltűnt a kárpitra hímzett bíbor és fekete minták között. Hands felállt, és egy futó pillanatig az volt az érzése, hogy egy rovart lát…
Hands a Bíboros botjának végén csillogó öklömnyi rubinra szegezte a tekintetét. Koncentrált, és kifújta a levegőt. A szeme lehunyva. A Bíboros ismerte Handsnek ezt az állapotát, és lakonikus arccal várakozott. Hands levette tekintetét a karosszék mellett lebegő botról, amely varázspálca gyanánt függeszkedett a semmin, és most felállt.
„A bot egy fegyver!”
– A kettes intervenciós csoport, amely levitte magával Evangelin Montelinit az ókori Pompejibe, nem tért vissza. Az átlövésük után harminc perccel a szállítóegységnek meg kellett volna jelennie a Tirrén-tengeren, de nem érkezett vissza kettőezer háromszázkilencvenötbe.
– Miért kért tőlem kihallgatást, Lovag? – kérdezte a Bíboros, és megmozdult a minták között. A bot továbbra is úgy lebegett mellette, mint egy felkiáltójel. – Ezt elmondhatta volna egy holografikus üzenetben is, és így megspórolt volna egy utazást a Katedrálisba. Látja ezt a tomboló vihart, Hands?…
A Bíboros még folytatta volna, de Hands olyat tett, amit még senki a székesegyház falai közt: közbevágott.
– A riasztás után Nevada indította volna a vonósugarat, de ön leállította a folyamatot. Szeretném uram, ha föltárná előttem azokat a motivációkat, melyek felelősek az ön által meghozott döntésekért. Az elmúlt huszonnégy órában több olyan kérdés merült fel, amelyek megválaszolására csak ön hivatott, és én most azért vagyok itt, hogy feltegyem ezeket a kérdéseket. Tudom, hogy önt semmi sem kötelezi a válaszadásra, de szeretném, ha méltányolná a kérésemet és korrekt válaszokat adna.
– Attól tart, hogy inkorrekt módon letagadnám az igazságot?
– Én semmi ilyet nem mondtam, Bíboros úr!
– Akkor mit mondott!? – csattant fel a férfi, és megmarkolta a szék mesterien megmunkált karfáját. Suger kissé előrehajolt, és a tekintetével úgy döfte át a fekete köpenyes férfit, mintha feltűzne egy lepkét. Cornelius Hands nem hökkent meg a Bíboros reakcióján. Harminc éve dolgozott William Sugernek és ez olyan volt már, mint egy rossz házasság…
– Bíboros úr, az a meggyőződésem, hogy ön az első perctől fogva tudja, és tudom, hogy tudja, a szondát miért lőtték le! Az ön viselkedésében nagyon furcsa momentumokat vélek felfedezni ezzel az üggyel kapcsolatban és az elmúlt huszonnégy órában meghozott döntései nem csak erősítik, hanem alá is támasztják a gyanúmat…
– No lám! – vakkantotta Suger, de Hands rá sem hederített. Tisztában volt azzal, hogy veszélyes játékot űz a Katedrális legfőbb urával.
– A Kettes Intervenció indulása előtt pár órával felnyílt az evolvens és egy ismeretlen eredetű mobil egység elhagyta a kort, hogy lemenjen az időben. Ez meg is történt, és a tárgy landolt az ezerkilencszázas évek második felében. A Katedrálisnak módjában állt volna egy intervenciós csoportot odaküldeni, de ön nem engedte meg, és amikor az időgép továbblépett az evolvensen lefelé, pont az időszámításunk utáni hatvannegyedik évbe, Pompeji városába; akkor meggátolt abban, hogy ezt az információt annak az intervenciós csoportnak a tudomására hozzam, amely órákon belül éppen ebbe a korba és ebbe a városba indult volna egy teljesen más ügyből kifolyólag. Azt szeretném kérdezni öntől, Bíboros úr, hogy miért utasított engem az információ visszatartására? Szeretném, ha megválaszolná ezt a kérdést.
– Ezt a kérdést miért nem akkor tette fel, Lovag?
– Akkor még nem sejtettem, hogy az ismeretlen eredetű időgép Pompejibe érkezése összefügg az intervenciós csoport odaküldésével. Nem hittem volna, hogy az ismeretlen mobil egységnek köze lesz a műholdhoz. Úgy véltem, hogy a történtek az egymástól független történések szinkronicitásának függvényei, de mostanra már megváltozott a véleményem. Biztos vagyok abban, hogy e titokzatos időgép utasai semmisítik majd meg a szonda optikai rendszerét.
– Mire alapozza ezt a bizonyosságát?
– Az ön viselkedésére uram!
A Bíboros visszahuppant a karosszékébe, és mintha halvány mosoly látszott volna az arcán.
– Folytassa! – mondta, és a bot felé nyújtotta kezét. Hands egy pillanatig a férfi mozdulatára koncentrált, és résnyire szűkült szemekkel nézte a Bíborost.
– Engedje el a botját, uram! – mondta halkan, és köpenye alatt a keze felkészült a hirtelen mozdulatra, hogy bármelyik pillanatban bekapcsolhassa az energiapajzsát. A Bíboros mintha meghökkent volna erre a suttogva elhangzó felszólításra, aztán váratlanul felnevetett és a fejét rázta.
– Ez csak egy egyszerű, fából készült bot, Hands Lovag, csak egy egyszerű botocska – mondta, és megállás nélkül kuncogott. Hands számára leginkább egy cirkuszi törpének tűnt, akinek a szerepe szerint az adott pillanatban mindig fenékbe kell billentenie egy másikat, hogy aztán gonosz módon kikacagja a közönséggel együtt.
Cornelius Handsnek minden önkontrolljára szüksége volt, hogy ne kezdjen el ordibálni a Bíborossal. Mozdulatlanul állt, és az arcáról semmit sem lehetett leolvasni. A hallgatás elefántcsonttornyába burkolózó alak acélkék, hideg szemének hatása alól a Katedrális ura sem vonhatta ki magát hosszú időre, és Suger hirtelen elhallgatott. Sokáig nézték egymást szótlanul, és végül a Bíboros volt az, aki áttört a csend súlyos ércfalán:
– Semmi szükség sincs arra, hogy aktivizálja a védelmi mezejét, Lovag! Eszem ágában sincs ártani önnek, még akkor sem, ha tiszteletlen módon beszél velem.
– Ha úgy gondolja, hogy tiszteletlen voltam, akkor büntessen meg érte. De utána válaszolja meg a kérdéseimet!
– Hm…
Suger reakciója csak ennyi volt. Elgondolkodva forgatta a botját.
– Három kérdése lehet, Lovag úr, és én őszintén megválaszolom őket, de el kell fogadnia azt, hogy nem lesznek kimerítő válaszok. Ha kívánja, akkor visszavonulhat egy kis időre, hogy jól átgondolja ezeket a kérdéséket. Figyelmeztetem, csak hármat tehet fel, aztán távoznia kell. Elfogadja?
– Elfogadom – mondta gyorsan Hands. Tudta, hogy vereséget szenvedett.
– Kívánja, hogy egy kis időre felfüggesszük ezt a beszélgetést, hogy ön eldönthesse, melyek lesznek a kérdései?
– Nem.
– Akkor várom, hogy föltegye az elsőt.
– Értem, Bíboros úr! Ki volt annak az időgépnek az utasa?
– Mark Wilson.
Mintha villám vágott volna Hands lába elé. Nagyon jól tudta, hogy ki ez a férfi.
„Ez képtelenség!”
– Várom a második kérdését, Lovag!
Hands lassan összeszedte magát. A Bíboros első kérdésre adott válasza tucatnyi új kérdést szült, és ő tudta, hogy már csak kettőt engedhet meg magának. Úgy döntött, hogy ahhoz ragaszkodik, amelyet előre megfogalmazott magában:
– Ön tisztában van azzal, hogy mi fog majd történni az intervenciós csoportunkkal odalent?
– Igen – mondta kurtán a Bíboros.
– Honnan? – robbant ki Handsből a kérdés, és tudta, hogy most sok minden eldől majd.
Suger sokáig bámult maga elé, aztán lassan Handsre emelte a tekintetét, és ezt mondta:
– Jöjjön velem, Cornelius!
Hands meghökkent, és nem is palástolta a döbbenetét. A Bíboros soha senkit sem szólított a keresztnevén. Hands képtelen volt eldönteni magában, hogy ez a bizalmas megszólítás valóban egy őszinte megnyilvánulása Sugernek, vagy csupán a hatáskeltés újabb fondorlatos trükkje a Bíboros részéről? Suger felállt, és a botjára támaszkodva eltipegett a Szentély felé.
– Jöjjön, csak jöjjön! – mondta ismét a döbbenten álló Handsnek.
A férfi tisztában volt vele, hogy ebbe a helyiségbe a Bíboroson kívül még soha senki sem léphetett be. Lehet, hogy ő lesz az első kiválasztott?
„De mire leszek kiválasztva, Istenem?”
Handsnek csalódnia kellett. A titokzatos szoba nem tűnt az „Idő Templomának”. Alig volt nagyobb egy parányi dolgozószobánál. Hands rengeteg régi könyvet látott, és első gondolata ez volt, amikor körülnézett a homályos helyiségben: „Az emberiség minden tudása elfér száz könyvben, csak ezeket jól kell összeválogatni!”
Mintha olvasta volna valahol ezt a bölcsességet, valami hasonlóra emlékezett egy réges-régi könyvben…
„Monte Cristo Grófja?”
Arra eszmélt, hogy egy japán kard előtt áll. A fegyvert halványan villogó energiamező védelmezte.
– Tudja, mi ez?
– Egy katana – mondta Hands, aki semmit sem értett.
– Tudja, hogy kié?
– Nem, uram.
– John Michael Kerwin fegyvere. Egy Maszamune katana, amit a XV. században kovácsoltak valahol Japánban. Az ezredes mindig magával viszi, bárhová küldjük az időben… Most is vele van.
– Akkor, hogy került önhöz? – kérdezte Hands, és úgy érezte, hogy a Katedrális súlya egy pillanat alatt a vállára szakad.
– Ez már a negyedik kérdése – suttogta a Bíboros.
– Tudom – mondta csendesen Hands. Az izzadság gyöngyözni kezdett a homlokán. – Hogyan került ez a kard az ön birtokába?
Hands nem tágított, és a Bíboros most lassan a férfi felé fordult. Arra készült, hogy megadja a kegyelemdöfést a másiknak.
– Evangelin Montelini, azaz Tess Gordon még meg nem született kislányának az ajándéka… Azért van energiapajzs mögött, mert már több ezer éves…
Cornelius Hands kihátrált a Szentélyből.

64. június 18. Pompeji, Severus-villa.

– Mi a neved?
– Anguis.
– Az igazi nevedet akarom hallani. Vigyázz a nyelvedre, mert kezed a bokádhoz köttetem!
– Vinicius Publius.
– Mióta nevezed magad Anguisnak?
– Hét éve.
– Azóta vagy az agentes in rebus tagja?
– Két évvel ezelőtt megszöktem a gályarabság elől, azóta nem tartozom a szervezethez.
– Miért küldtek a gályára?
– Máig sem tudom.
– Amióta renegát vagy, mivel keresed a kenyered?
– Orrgyilkos vagyok.
– Miért akartad megölni Nérót?
– Felbéreltek, hogy végezzek vele.
– Kicsoda?
– Otho, Poppaea Sabina első férje.
– Tudod, hogy miért?
– Császár akart lenni. Most már nem lesz az…
Kerwin habozott egy pillanatig, hogy kimondja-e, ami a nyelve hegyén volt. Vetett egy gyors oldalpillantást a mellette ülő Sergire. A lovag mintha bólintott volna.
– De császár lesz belőle. Pontosan öt év múlva január tizenötödikén a praetorianusok császárnak kiáltják ki, de csak három hónapon át ül majd Róma trónján. Április hónap tizenhatodik napján öngyilkos lesz. A saját szívébe mártja a tőrét.
– Te bolond vagy! – mondta erre Anguis, és rezzenéstelen szemmel nézte az előtte ülő, fekete ruhás alakot, akinek furcsa fények villogtak az övén. Még mindig a színházi szolga kopottas tunikáját viselte, és patakokban folyt róla az izzadság. Láthatatlan erők szegezték egy székhez, mozdulni sem tudott. Megadta magát a sorsának, mert tudta, hogy az istenek foglya. Kerwin és Michelle titkon csodálta őt a bátorságáért, míg Sergi csupán kíváncsian szemlélte a beszélgetést, amely latin nyelven folyt.
– Nem kívánom, hogy elhidd, amit mondok – folytatta Kerwin, és vetett egy pillantást az Anguis mögötti képernyőre. Adatok sorjáztak rajta.
Az előttük ülő rómainak, aki képtelen volt akár csak a legkisebb mozdulatra is, egyre jobban emelkedett az adrenalin szintje. A szíve dühösen kalapált a mellkasában. Kerwin tisztában volt vele, hogy Anguis helyében ő sem érezné magát nyugodtan.
„Vajon mi járhat a fejében?”
A számítógép szerint Anguis félelemküszöbe nem haladta meg a huszonöt százalékos értéket. Ez egyenértékű egy vizsgázó diákéval.
– Ez eszméletlen! – suttogta Michelle. – Ideges, de nem fél tőlünk.
– Hogyan akartad megölni a császárt?
– Egy sericiai mágikus porral.
– Honnan van neked ilyen porod? Sericia nagyon messze van.
– A receptjét ismerem.
Kerwin két kristálylencsét tett az asztalra.
– Ezt nálad találtuk. Mire használod?
– Ha megfelelő módon átnézel rajtuk, akkor a távoli dolgokat közel hozza.
– Hol szerezted?
– Öltem érte.
– Kit?
– Egy egyiptomi sírrablót.
– Beszélj nekem a társadról!
– Nekem nincs társam.
– Hazudsz! A színházban volt egy íjász is. Egy fekete hajú, fiatal nő, díszes kaftánban. Tudom, hogy Palmyrának hívják. Róla beszélj!
Anguis szeme résnyire szűkült. A jelleggörbék egy csapásra megváltoztak a képernyőn.
– Mi történt vele?
– Hogy merészelsz nekem kérdéseket föltenni, kutya! – csattant fel az ezredes és remélte, hogy nem túl mesterkélt a hangja. – Ki ez a nő?
– Egy hettita íjászművész. Nagy harcos.
– A hettiták népe írmagjáig kipusztult.
– A leszármazottaik a szíriai hegyekben élnek mind a mai napig. A hettita íjászművészek legendájában én sem hittem sokáig, amíg meg nem ismerkedtem ezzel a nővel. Ő mentett meg akkor a gályától. A Palmyra nevet én adtam neki.
– Tehát ő volt a társad?
– A rabszolganőm volt… Mi történt vele?
– Mondd meg neki! – mondta Michelle angolul.
Anguis egy kíváncsi pillantást vetett Michelle-re, és a legnagyobb döbbenetükre ezt mondta:
– Szép nyelven beszélsz, barbár istennő. Kár, hogy tetves vagy és le kellett vágni a fehér hajadat.
– Vigyázz a nyelvedre, Kígyó, mert tövestül kitépem és a kutyáknak dobom – sziszegte Michelle, de minden erejére szüksége volt, hogy visszatartsa kirobbanni készülő nevetését…
– Palmyra megszökött, de nem bujkálhat már sokáig – mondta gyorsan Kerwin, és képtelen volt visszatartani a mosolyát. – Mi volt Palmyra feladata, beszélj!
– Egy lángoló nyílvesszőt kellett belelőni a Pallas Athéné szobor sisakjába. A mágikus por ekkor hevesen elég és szétveti a szobrot. Láttam már ilyet Egyiptomban… mindenki meghalt, aki a közelében állt.
– Miért szaladtál be a színpadra, Anguis?
– Mert Nauszikaá veszélyben volt. Meg akartam oltalmazni, de sajnos Palmyra akkor már útjára indította a vesszejét…
Kerwinék összenéztek. Több kérdés merült fel, hiszen ők tudták, amit az előttük ülő és gravitációs sugarakkal a székhez tapasztott Anguis nem: Palmyra nem lőtt ki egyetlen vesszőt sem. Mind ez idáig úgy tudták, hogy a lőpor felrobbanása megtervezett részlete volt a merényletnek, ám most egyértelművé vált, hogy véletlen történt, vagy pedig a szobrot egy ismeretlen erő repítette a levegőbe. Ha ez utóbbi az igaz, akkor ki a felelős mindezért?
– Maga érti ezt? – kérdezte Kerwin Sergit, de a lovag ugyanolyan tanácstalan volt, mint ő.
– Valaki felrobbantotta azt a szobrot ez nyilvánvaló. Fogalmam sincs, mi történhetett.
Kerwin már sejtett valamit, de egyelőre nem osztotta ezt meg a másik kettővel…
– Miért akartad megoltalmazni Nauszikaát? – kérdezte Michelle. Ez volt a másik kérdés, ami felmerült a Kígyó kijelentéseivel kapcsolatban.
– Nauszikaá Otho szeretője, és ha meghal a merényletben én kegyvesztett lettem volna az új császárnál. Nem gondoltam, hogy kilép a színpadra, habár ha tudtam volna az igazságot, akkor nem kockáztatok.
– Milyen igazságról beszélsz?
– Az a nő a színházban nem Nauszikaá volt. Az igazi Nauszikaá még egy pávát sem tudna agyonütni, ez a nő pedig majdnem legyőzött engem.
– Majdnem? – kérdezte gúnyosan Kerwin. Anguis vetett rá egy büszke pillantást.
– Ha legyőzött volna, most nem ülnék itt. De itt ülök és koránt sem érzem magam halottnak. A kezem és a lábam ugyan béna valami varázslat miatt, de lélegzem, látok és hallok. Érzem az izzadtságom szagát és a feszülő hólyagjaimat. Nem vagyok legyőzve. Meggátoltatok a mozgásban, de még nem vesztes az a gladiátor, aki hálóba gabalyodik!
Michelle Kerwin füléhez hajolt.
– Milyen magas ennek a pasasnak az intelligenciahányadosa?
– Nagyon magas.
– Mindenféle idegen nyelveken sugdolóztok, és titokzatos tárgyakat birtokoltok, de nem vagytok halhatatlanok. Nem félek tőletek. Palmyra hozzám képest csupán egy gyenge nő, és mégis megölt közületek egy szőke hajút. Átlőtte a méhét, aztán elvágta a torkát. Nem védte meg a varázslat.
Az intervenciósok szótlanul nézték Anguist. Amikor ők megszülettek, ez a férfi már több mint két évezrede a sírjában porladozott; ha lesz neki sírja egyáltalán.
Kerwin és Michelle a peristülionban beszélgettek. Ez a délután még az előzőeknél is forróbbnak ígérkezett.
Anguis kihallgatása több mint egy órán át tartott, és mind a ketten úgy álltak fel az asztaltól, hogy elismeréssel adóztak az ókori férfinak, aki a saját korát jóval meghaladó világnézettel és gondolkodásmóddal rendelkezett. Michelle a férfi bátorságát csodálta.
– Én nagyon be lennék szarva az ő helyében – jegyezte meg, és lekapcsolta a fegyverövét. Letette egy mohával benőtt kőpadra, ami a halasmedence mellett állt. – A Norfolk-tesztet elvégezték már rajta?
A nő által említett teszt neurológiai és genetikai vizsgálatok bonyolult sorozata volt, és a segítségével meg lehetett állapítani, hogy a vizsgált személy a saját korában született-e. A tesztet renegát ügynökök leleplezésére használták. Michelle-nek az volt a sejtése, hogy a magát Anguisnak nevező férfi a jövőből jött, de csalódnia kellett.
– Holecka megcsinálta vele és negatív lett – mondta Kerwin. Michelle-t nézte, aki közben levette a gyakorlója felső részét és mosakodni kezdett a medencében.
– Kár – jegyezte meg a nő, és vizes kezével hátrasimította tüskehaját. – Tényleg úgy nézek ki, mint egy „tetves” istennő?
Michelle nevetett. Kerwin elgondolkodva állt, és a nőnek meg kellett ráznia a kezét, hogy az ráfigyeljen.
– Mi jár a fejedben?
– A Bíboros szerint majd szükségünk lesz erre a férfira. De egyszerűen nem tudom elképzelni, hogy miben lehet a segítségünkre. Először arra gondoltam, hogy talán nagy a helyismerete és Rómában a vezetőnk lehetne, de a Bíboros nyilván tud Severusról, azaz George Moore-ról, aki a Katedrális állandó ügynöke és a fővárosban él már évek óta…
– Az sem biztos, hogy Rómába kell mennünk.
– Sergi szerint meg fogom hozni ezt a döntést, de attól a pillanattól kezdve ő is csak a „statiszta” szerepére lesz kárhoztatva.
– Az Anakreónnal már nem tudunk visszatérni, és ezek szerint a vonósugarat sem használjuk ki? – Michelle fájdalmasan felsóhajtott. Számára ez komoly probléma volt, de erről nem beszélhetett Kerwinnek, legalábbis itt a peristülionban most képtelen volt rá. – Miért ilyen kurva bonyolult ez az ügy? – kérdezte, és öltözni kezdett. A szikrázó napfényben a vízcseppek csillogni látszottak a keblein. Kerwin számára olyan volt a látvány, mintha rubinokkal hintették volna be a nő testét…
– Mert valaki kurvára bonyolulttá tette, vagy teszi mind a mai napig. Amikor ezzel az Anguisszal beszélgettünk, támadt egy gondolatom, de megtartottam magamnak… Most szeretném hallani a véleményedet. A szobor felrobbanásáról beszélek, amiről eddig azt hittük, hogy tudatos dolog volt és Anguis áll mögötte. Nos, Anguis nem repített a levegőbe semmit! Ő úgy tudja, hogy az íjász lőtte ki az égő vesszőt, viszont mi tudjuk, hogy ez nem történt meg. Michelle, szerinted miért robbanna fel magától egy lőporral kitömött Pallas Athéné?
– Nincs kedvem ironizálni, de biztos, hogy nem az istenek haragjától.
– Pontosan. Az isteneknek ehhez a dologhoz semmi közük; de még véletlenről sem beszélhetünk. Ezt a szobrot felrobbantották, és nekem az a sejtésem, hogy ezt ugyanaz a személy hajtotta végre, aki mentális támadást intézett Tess ellen Nauszikaá házában.
– Talán Sergi volt? – kérdezte a nő, és önkéntelenül lehalkította a hangját, mintha a lovag mindent meghallana.
– Nem hiszem, Michelle… nem tudom.
– Ez kurva kevés az üdvösséghez, John. Ha valóban van még itt valaki rajtunk kívül, akkor az ilyen konklúziók gyártása, hogy „nem hiszem”, meg „nem tudom” sehova sem vezet. A Bíborosnak végül is módjában állhat leküldeni valakit, aki meg minket befolyásol a cselekedetei által; csak azt nem látom, hogy ennek mi az értelme?
– És mi van akkor, ha nem a Bíboros küldte le ezt a rejtélyes alakot? Ha olyan technikai felszerelése van, hogy a mentális támadása áthatol a pszichopajzson, akkor a Katedrális fejlesztési osztálya igencsak titokban dolgozhat. Két alternatíva lehetséges: vagy nem az intervenciós csoportok a legjobban felszereltek, vagy pedig a Tesst mentálisan megtámadó személy nem a mi korunkból való.
– Miért avatkozna bele a jövő?
– Nem ez az egyetlen kérdés, amit képtelen vagyok megválaszolni, drágám – vont vállat Kerwin, és felvette Michelle fegyverövét a padról.
Odaadta a nőnek, és az felcsatolta.
– Most mire várunk? 
– Mark Wilsonra.
– És ha nem jelentkezik?
– Serginek azt mondta a Bíboros, hogy jelentkezni fog…
– Most már egyre inkább kezd nyomasztani, hogy a Bíboros úgy nyilatkozik, mintha ismerné a jövőt.
– Tudom, hogy hülyén hangzik, de végül is a mi jövőnk idelent Pompejiben, már a Katedrális múltja. Mi nem tudjuk, hogy mi történik velünk holnap, de a Bíboros tudhatja, például attól az emberétől, aki idelent van és szobrokat robbantgat…
– Amennyiben ez a Bíboros embere… John, nagyon szépen kérlek, hagyjuk abba ezt a beszélgetést, mert pillanatokon belül becsavarodok.
Kerwin tekintete valahova a semmibe révedt, és a férfi lassan bólogatni kezdett.
– Igen! – Csak ennyit mondott.
– Nem kellett volna elvállalnunk ezt a munkát – mondta Michelle. Egymásra néztek és mindketten tudták, hogy a másik most nagyon szeretne mondani valamit, ám a pillanat varázsa megtört és a lehetőség odavolt… Bizonyos dolgokat ki lehet mondani a megfelelő pillanatban, de ha az ember túl sokat vár, akkor nincs már rá lehetőség…
A csend túl sokáig feszült közöttük…
– Megnézem Tesst – mondta csendesen a nő.
– Wilsonról ne beszélj neki. Még nem szabad megtudnia, hogy a férfi itt van.
Ekkor már mindketten tudták, hogy Tess annak idején felhívta Knoxot nagy elkeseredésében, és azt is tudták, hogy mindezért Sergi, illetve a Bíboros a felelős. A jezsuita először nem akart beszélni erről, de Kerwint nem elégítette ki az ígéret, hogy bizonyos összefüggések feltárására, amelyek kapcsolatosak Mark Wilson személyével, Sergi csak a lány jelenlétében hajlandó beszélni.
„Miss Gordon nyugtatókat kapott és alszik”, mondta Kerwin, „és nekem nincs időm kivárni, amíg magához tér!” Sergi megadta magát, és feltárta Kerwin előtt, hogy mi is történt valójában a kiképzőbázison.
A lány körül zajló eseményeket a verekedéstől kezdődően végig Sergi irányította és amikor Kerwin ugyanúgy megkérdezte tőle, mint akkoriban Tess, hogy: „Hogyan?”, akkor Sergi megint csak azt mondta, mint Hawaii-on a lánynak: „Jezsuita trükk”.
Kerwin nem szólt semmit. Most már egyértelmű volt, hogy a műholdat lelövő Wilson közvetett módon a Bíboros inspirációjára érkezett Pompejibe. A dolgok kezdtek összeállni Kerwin előtt.
De ez még nem jelentette azt, hogy bármit is értene belőlük!
Tess már ébren volt, és elgyötört arccal feküdt az ágyában. A könnyű velariumokat ugyan leengedték, hogy védjenek a peristülionból betűző napfénytől, de a fülledt meleg így is valósággal rátelepedett a lányra, aki csak egy könnyű lepedőt terített magára. Amikor meglátta Michelle-t, szomorúan elmosolyodott, de nem mozdult. Tessnek minden porcikája fájt és a nyakán szinte tüzeltek a horzsolások, melyeket Palmyra korbácsa ejtett. Michelle csak egy pillantást vetett a lányra, és azonnal tudta, hogy Tessben szinte lobogva ég a szégyen lángja, amiért nem tudta megölni a szíriai nőt…
A lányban egy világ omlott össze és most Michelle leült az ágya szélére, hogy megpróbálja újra felépíteni benne.
– Jobban vagy már? – kérdezte tőle, és kisimította izzadtságtól nedves haját az arcából.
– Még soha életemben nem éreztem magam ilyen szarul – felelte Tess, és óvatosan megtapogatta a saját nyakát. – Talán jobb is, hogy nincs itt tükör. Borzalmasan nézek ki, ugye?
Michelle megfogta a csuklójánál, és elhúzta a kezét. A korbács nyoma lila nyakörv gyanánt sötétlett bőrén. Tessnek könnybe lábadt a szeme. Magyarázkodni kezdett:
– Biztos vagyok benne, hogy eltörtem annak a kurvának a könyökét, és mégis majdnem megfojtott. Rettenetesen idegesített az az imbolygó állvány, és túl szűk volt ahhoz, hogy oldalra tudjak lépni a támadása elől. Ha a földön lettünk volna, biztosan kinyírom… Rettenetesen szégyellem, amiért ez a nő így elbánhatott velem. Cynthia egyszer harcosnak nevezett, de azt hiszem, csak egy ostoba liba vagyok, aki csak hiszi magáról, hogy ért valamit a harcművészetekhez…
Michelle megsimogatta az arcát.
– Nekem öt danom van aikidóban, de nem biztos, hogy ezt a nőt sikerült volna legyőznöm. Anguistól tudjuk, hogy ez a Palmyra vagy kicsoda szinte emberfeletti képességekkel bír és transzállapotban harcol. Ilyenkor szinte nem is érzi a fájdalmat. Művészi módon használja a tőrét, te mégis elvetted tőle… Nagyon ügyes voltál, Tess, és hadd tolmácsoljam neked az egész csoport elismerését. Büszkék vagyunk rád. Megmentetted Néró életét, és leütötted Anguist. Nem biztos, hogy bármelyikünk is ilyen gyorsan tudott volna cselekedni egy ilyen kényes szituációban…
Tess bánatosan nézett maga elé, és kitörölt egy könnycseppet a szeme sarkából.
– Hogyan tudott ez a nő megszökni előletek?
Már mindent tudott Gallandtól, aki a csoport orvosa volt, de Palmyra hihetetlen eltűnését egyszerűen képtelen volt feldolgozni magában. Felfoghatatlan volt számára, hogyan tudott a nő eltűnni a harci számítógépek elől. Az intervenciósok között nem ő volt az egyetlen, aki nem értette…
Michelle megrázta a fejét. Ebben a mozdulatban minden benne volt.
– Szerettem volna megbosszulni Cynthiát. Rettenetes fájdalmak között halhatott meg e miatt a kurva miatt, és én…
Elhallgatott, és a könnyek megint gyűlni kezdtek a szemében. Michelle átkarolta.
– Nagyon szeretlek… ne sírj, kérlek, ne sírj…
Tess megpróbálta összeszedni magát. Szipogott még egy kicsit, aztán ő is magához ölelte a másikat. Nem mozdultak.
– Még nem is köszöntem meg neked azt az éjszakát – mondta csendesen Michelle, és egy kissé kibontakozott a lány öleléséből, hogy a szemébe nézhessen. – Olyan jó volt, hogy meghallgattál és köszönöm a gyengédséget is.
Tess egy kérdéssel válaszolt.
– Megcsókolhatlak?
Michelle hallgatása beleegyezés volt, de a furcsa varázs mégsem tartott sokáig a két nő között. Michelle elhúzódott, és most zavartan üldögélt az ágy szélén. Tess azonnal érezte, hogy baj van, és fájdalmas arccal felkönyökölt. Megsimította a szőke nő arcát.
– Igen, talán butaság ezt csinálnunk…
– Nem ez a baj, Tess – mondta Michelle szomorkás hangon.
– Hanem…
– Nagy bajban vagyok – jött a válasz, és Michelle akkorát sóhajtott, hogy a velariumok szinte meglibbentek belé. Tess nagy nehezen felült.
– Talán tudok segíteni.
– Nem, szívem, nem tudsz… A bébiről van szó. A mai módszerekkel szinte percnyi pontossággal meg lehet állapítani a fogantatás pillanatát. Pontosan ma van a második hete, hogy terhes vagyok Johntól, és most már nagyon nagy a valószínűsége, hogy a közeli napokban nem térünk vissza. Klippel szerint az Anakreónnak mindössze tizenkét órája van hátra, és állítólag nem fogják leküldeni a vonósugarakat sem. Nem tudom, meddig maradunk még az ókorban, de nekem egy héten belül vissza kellene térnem, ugyanis a terhesség harmadik hetétől kezdődően az átlövés megölheti a magzatot.
– Jaj, istenem…
– Nem tudom, mit csináljak. Már arra is gondoltam, hogy itt maradok az ókorban és megszülöm, de utána még éveket kellene várnom a picivel. Ötéves koráig nem jöhet át az időn, mert nem bírná ki a terhelést, ráadásul ez a kétezer-háromszáz év nagyon nagy idő. Az lenne a legoptimálisabb, ha addig várnék, amíg nem lesz tízéves. Tess, ha itt maradok és megszülöm, akkor tíz évre az ókorban ragadok…
Tess gombócot érzett a torkában. Michelle azon az éjszakán elmondta neki, hogy szó sem lehet arról, hogy elvetesse a gyereket. Kerwin gyermekéről volt szó. Michelle képtelen lett volna az abortuszra. Az átlövésük előtti orvosi vizsgálat természetesen kimutatta Michelle terhességét, de a nő kérésére Galland eltussolta az ügyet. Az őrmester ugyan figyelmeztette, hogy veszélyes játékot űz, de Michelle ugyanazt mondta neki, amit Tessnek itt Pompejiben: Ez az utolsó akciójuk és utána mindketten a leszerelésüket kérik. Ezen a Pompeji kiránduláson John mellett szeretne lenni…
De ez a „kirándulás” valahogy másképpen alakult…
– Most mi lesz? Itt maradsz? – kérdezte Tess, és nyilvánvaló volt számára a nő válasza.
– Azt hiszem, itt maradok…
– Pompejiben?
– Ühüm… A városnak még tizenöt éve van hátra, aztán kitör a Vezúv.
– No és John?
– Johnnak minden munkája után felajánlják a lovagi rangot, de mindig vissza szokta utasítani, mert semmi kedve a Katedrálisban ücsörögni és papírokat tologatni. Azt hiszem, hogy most elfogadja majd, és így akkor jön át az időn, amikor csak akar… Majd sokat leszünk együtt.
A két nő egymásra mosolygott.
– Ez olyan romantikus, Michelle… Nekem odafönt nincs senkim. Tudod, ott van Mark de lehet, hogy már meg is halt…
Tess fejében ott dörömbölt a gondolat, hogy Sergi miket mondott neki: „Hamarosan találkozik Mark Wilsonnal!”, és legszívesebben elmondta volna a nőnek, hogy mi történt közte és a jezsuita között, de nem volt hozzá elég bátorsága. Tess nem tudta, hogy időközben a pap mi mindent elmondott már Kerwinnek, ő pedig a tisztjeinek. Úgy érezte, még mindig bűnös amiért „elárulta” a Katedrálist.
Erről a dologról nem mert beszélni Michelle-nek, még azon az éjszakán sem, amikor életük legcsodálatosabb orgazmusait élték át együtt.
– Amikor visszatérek a XXIII. századba, talán kapok egy új arcot, egy új nevet és eltűnhetek a balfenéken. Az a Hands nevű férfi azt ígérte, hogy a Katedrális segít majd eltűnni James Walther Burns elől, de én mégis félek; nagyon félek, Michelle. Ígérd meg nekem, hogy itt maradhatok veled Pompejiben!
Michelle-nek kikerekedett a szeme. Hitetlenkedve rázta a fejét.
– Szeretnél itt maradni velem?
– Igen – mondta csillogó szemmel a lány. – Majd valami gazdag római nő leszel, én meg a rabszolganőd, aki dajkálja a picit.
– Jaj de hülye vagy! – mondta Michelle, és felnevetett, aztán nagyon halkan, szinte suttogva még ezt is hozzátette: – Köszönöm.
Rövid csend.
– Mikor mondod meg Johnnak?
– Nem tudom. Majd ha vége ennek az egésznek… Jaj, istenem nem merem…
– Majd én beszélek vele.
– Na, még csak az kellene!
– Pedig mi ketten nagyon jól megértjük egymást, ha kényes dolgokról van szó – nevetett Tess, aztán fájdalmas arccal kapott a torkához. Visszahanyatlott az ágyban. – Menj és mondd el neki; minél előbb túl vagy rajta annál jobb, oké?
– Rendben van, megpróbálom – ígérte meg Michelle, és felállt. Most már őszintén tiszta szívéből szerette ezt a lányt. – Mellesleg milyen érzés volt Nauszikaának lenni?
– Volt egy pillanat amikor úgy éreztem magamat, mint egy pornófilm színésznő, de nem haragszom Johnra, mert tudom, hogy nem volt lehetősége beleavatkozni. Egyszer megkérdezte tőlem, mit csinálnék egy ilyen helyzetben és én azt mondtam neki, hogy nem ijednék meg. Azt hiszem, az ígéretemhez méltó módon viselkedtem. Lehet, hogy most páran kurvának tartanak és vannak olyanok is akik bátornak. Te melyik oldalon állsz?
– Szerintem kurva bátor vagy.
– Vagy éppen fordítva – jegyezte meg gyorsan a lány.
– Miért lennél gyáva?
– Nem úgy értem. A „kurva bátort” tessék megfordítani. 
Michelle-ből kirobbant a nevetés.
– Bátor kurva?
– Aha.
– Hülye vagy!
– De azért szeretsz, ugye?
– Imádlak.
– Mi lett az igazi Nauszikaával? – kérdezte Tess.
Hirtelen témaváltás volt, de Michelle-t nem lepte meg.
– A villájában van és nem emlékszik semmire. 
– Pszichoszonda?
– Igen.
– Hát mégis használjátok? Nem túl nagy a kockázat?
– A színházban azért adott rá engedélyt John, mert különben nem tudtunk volna feltűnés nélkül kihozni. Kockázatos volt, de muszáj volt meglépni, habár nem tudhattuk, hogy Alfa Egyes mit reagál majd rá.
– Mi volt a reakciója?
Tess Galland elbeszéléséből csak felületesen ismerte a történteket. Michelle most elmondott neki mindent; de voltak olyan dolgok, amelyeket elhallgatott. Ahogy Kerwin kérte tőle, nem beszélt Mark Wilsonról. Ez csak összezavarná Tesst, aki így is csak kikerekedett szemmel bámult és semmit sem értett.
– Elég bonyolult ez az ügy – jegyezte meg Tess.
– Hát igen.
– Az a Bíboros, vagy kicsoda, miért csinálja ezt veletek?
– Egyenlőre fogalmunk sincs.
Michelle csuklóján csipogni kezdett a kommunikációs panel. A nő az arca elé tartotta, és megérintette. A parányi képernyőn Kerwin arca látszott.
– Jöjjön az átriumba, hadnagy! – mondta, és kikapcsolt.
– Mennem kell – mondta Michelle –, majd visszajövök.
– Miért hív néha hadnagynak, néha meg Michelle-nek? – kérdezte Tess, és felkönyökölt az ágyon.
– A beosztottaink előtt mindig hadnagy vagyok, és akkor is, ha ideges.
– Azt hiszem, most ideges.
– Én is – mondta a nő, és kisietett.
Kerwin a központi számítógép előtt ült és a képernyőt bámulta ami nem volt más, mint az átrium egyik fala. Holecka a kezelőegységen babrált, és fel sem nézett, amikor Michelle belépett a félhomályos helyiségbe. A tetőnyíláson most nem tűzött be a nap, mert a tenger felől hatalmas gomolyfelhők támadtak és egyre nagyobb sebességgel haladtak a város felett a megélénkült szélben. A harcászati számítógép ismét vihart támasztott, akárcsak a kikötésük idején. A vihar által felkorbácsolt tenger volt majd hivatott leplezni az atomrobbanás lökéshulláma miatt keletkezett tengerrengést, amely órákon belül várható volt. Ezekben a percekben egy kopott gabonaszállító haladt a Tirrén-tengeren és a legénység gyakorlott mozdulatokkal sürgölődött a fedélzetén. A legénység csupán hologram volt; de ezt a legélesebb szemű ókori megfigyelő sem vehette észre. A műveletet William Klippel irányította a Severus villából.
Kerwinen és Holeckán kívül még Sergi lovag is ott volt az átriumban. A Bíboros embere egy márványoszlopnak támaszkodva, összefont karokkal nézte a képernyőt, és az arcáról semmit sem lehetett leolvasni. A Chronosi Lovagrend tagjai erről híresek voltak. Kerwin viszont meg sem próbálta palástolni a mérgét.
– Üljön le! – vakkantotta oda kurtán az ajtón belépő Michelle-nek, aki szó nélkül engedelmeskedett. Nem kérdezett semmit. Kerwin azonnal a tárgyra tért: – Van egyszer egy központi számítógépünk és mellette a harcászati komputer, ezen kívül ott vannak még a harctechnikai övek személyi számítógépei. Ezek a világ legkorszerűbb komputerei és ez a hettita íjász mégis eltűnt előlük. Van valami elképzelése arról, hogy ez hogyan lehetséges?
– Nincs – mondta Michelle.
– Akkor ezt nézze meg, hadnagy!
A hatalmas képernyő kivilágosodott és elindult rajta egy Michelle számára nagyon is ismerős jelenet. A képernyőn az építkezés állványa látszott és ott fent a magasban Tess birkózott Palmyrával. Holecka levette a hangot és a képernyőn látható jelenet olyannak tűnt Michelle számára, mintha némafilmet nézne. Tess kimeredt szemmel és eltorzult arccal vergődött a nyakára tekert korbács szorításában. A lány szinte a saját torkába vájta a körmeit, hogy lefejtse róla a sikamlós bőrt, ami meg akarta fojtani. Ebben a helyzetben ez az, amit nem szabad; de a lány ösztönszerűen cselekedett, hisz sohasem kapott ilyen jellegű kiképzést. Veszettül rúgkapált a lábával. Még egy perc és menthetetlenül megfulladt volna…
Michelle beleborzongott a látványba. Kerwinnek akkor és ott igaza volt: Már régen lőnie kellett volna.
– Ezt az ön harctechnikai számítógépe vette fel – mondta Kerwin, és le sem vette a tekintetét a képernyőről. – Mindjárt meglátjuk a lényeget.
Az állvány közben leszakadt a két nő alatt, és Tess átbukott az első szint korlátján. A gyalulatlan deszkákból ácsolt állvány most összeomlott, és mindent elborított a porfelhő. Egy pillanatig látni lehetett a rémült arcú Palmyrát, amint ijedten kapaszkodik egy farúdba, aztán ő is zuhanni kezdett, és eltűnt a felcsapódó törmelékfelhő mögött. Ezt a zuhanást képtelenség volt túlélni; de a szíriai nő holtteste mégsem került elő… Michelle a fejét rázta.
– De hát hova tűnt?
– Nézze meg infravörösben!
Holecka visszaléptette a képeket, és átkapcsolt infravörösre.
– Csak Palmyrát nézze!
A szíriai nő hőképe most ott vibrált a porfelhő mögött, és egyszer csak hirtelen eltűnt. Nem elhalványult és elenyészett, hanem minden átmenet nélkül megszűnt létezni. Michelle-nek leesett az álla.
– Mi a franc ez? – kérdezte, és értetlenül bámult Kerwinre, aki elgondolkodva rágcsálta a tollát. Sergi válaszolt helyette:
– Egy nagyon korszerű materializációs technika. Valaki transzponálta Palmyra testét… Nem tudunk mást elképzelni; de a számítógépek sem.
– De hát kicsoda?
Mindenki Kerwintől várta a választ, de az ezredes sem volt sokkal okosabb, bizonyos összefüggések azonban már nyilvánvalóak voltak számára.
– Az az ismeretlen volt, aki mentális támadást intézett Tess ellen és ezzel a színházba terelt minket, ahol aztán felrobbantotta a Pallas Athéné szobrot…
– Végül megmenti előlünk Palmyrát.
– Minden bizonnyal megmentette az életét azzal, hogy transzponálta előlünk, de az isten szerelmére, meg ne kérdezze tőlem, hogy hova, mert nem állok jót magamért!
Mindannyian hallgattak. Holecka ismét visszajátszotta a jelenetet. Talán abban reménykedtek, hogy az infravörös felvételen ott van a megoldás, de csalódniuk kellett. Százszor is megnézhették volna…
– Nagyon korszerű technika lehet – morogta a harcászati tiszt –, azt hiszem, ilyen materializációs technikával csak évek múlva fogunk rendelkezni. Ez az ember biztosan a jövőből jött.
– Ha ember egyáltalán – mondta Michelle. Rettenetesen hiányzott neki egy cigaretta. Olyan érzése támadt, hogyha öt percen belül nem gyújthat rá, hát biztosan belepusztul.
Sergi mondani akart valamit, de az utolsó pillanatban meggondolta magát. Egyedül Kerwin vette észre a lovag zavarát.
– Mondja csak, uram! Ossza meg velünk a gondolatait.
– Hm… Arra gondolok, hogy talán Mark Wilson áll az események hátterében, de…
– De?
– Tudjuk, hogy James Walther Burns szenátor időgépével jött át és a birtokában lévő technika a Katedrálistól teljesen függetlenül kifejlesztett rendszer, de nem hiszem, hogy ilyen korszerű lenne a materializációs transzportere… már ha van neki egyáltalán. Mondjuk ki bátran: valaki van idelent a jövőből, és úgy tűnik, hogy ellenünk dolgozik. Én is értetlenül állok a jelenség előtt; a Bíboros nem beszélt nekem arról, hogy az ókorban ilyen problémákkal kell majd szembesülnünk.
– Magából is hülyét csináltak, Lovag – jegyezte meg Kerwin. A hangja meglehetősen gúnyosnak tűnt, Michelle még sohasem látta ilyennek. Sergi jobbnak látta, ha nem szól egy szót sem.
A következő pillanatban megtörtént az, amire már olyan régóta vártak: a központi számítógép kommunikációs blokkja felöl halk, sípoló hang hallatszott. Mindannyian odakapták a fejüket. Michelle felpattant. A képernyőn sorjázó adatok azt mutatták, hogy valaki rádióadást sugárzott az ókori Pompejiből. A „titokzatos” Mark Wilson végre jelet adott magáról.
– Ez csak Wilson lehet – suttogta Sergi –, innentől fogva én is csak a Bíboros sakkfigurája leszek.
– Mindig is az volt – vetette oda Kerwin, aztán utasította Holeckát, hogy kapcsoljon vételre.

2295. január 29. Európai Unió. Skócia. Loch Ness-tó.

HÁROMSZÁZÖTVEN millió évvel ezelőtt sorozatos szeizmikus rezgések formálták a táj arculatát, és egy így kialakult hosszú vetődésbe gleccserek nyomultak be, hogy még mélyebbre vájják. A csigalassúsággal zajló jég hosszú munkája nem maradt eredmény nélkül és a Ness-tó lassan elnyerte végső arculatát. A végtelenül hosszúnak tűnő, de meglepően keskeny tó mindkét oldalán sűrű erdőkkel borított hegyek törtek a magasba. A látvány csodálatos volt és nem véletlenül lett a Ness-tó Nagy-Britannia egyik legszebb vidéke, amely az elmúlt évszázadok alatt a turisták millióit vonzotta Észak-Skóciába. A XX. század első felében elterjedt annak a híre, hogy a tóban egy „szörny” lakik, de a gondos tudományos kutatás sem tudta leleplezni a rejtélyt. A XXIII. század végére már senki sem hitt „Nessi”-ben. A Ness-tó ekkoriban már nem a „szörnyvadászok”, hanem a horgászok paradicsoma volt, de csak a nagyon tehetős emberek engedhették meg maguknak itt ezt a szórakozást. Töménytelen mennyiségű lazacot, tengeri pisztrángot lehetett kifogni a tóból és kiemelt üdülőövezet lévén állandóan mediterrán volt a klíma; de ezért fizetni kellett. Egy hónapra szóló horgászbérlet ára, egy átlagember egy évi fizetésével volt egyenlő. Voltak, akik könnyedén megfizették a bérleti díjat.

Fu Macs Csen Urquhart-öbölbeli horgásztanyája az egyik legszebb volt ezen a partszakaszon. A kínai egy vagyont fizetett a területért és a rajta található kis házért, de sohasem bánta meg ezt a kiadást. Az öböl hemzsegett a lazacoktól és a panoráma is bámulatos volt. A szinte karnyújtásnyira lévő túlparton egy meredek fenyőerdő tört az égnek és az ezerötszáz láb magas Whitefield sziklaormát aranyló fénybe vonta a lenyugodni készülő nap. Jobb kéz felől az öreg Urquhart kastély látszott, amit láthatatlan gravitációs sugarak óvtak meg az összeomlástól. A mohával borított kőfalak már egy évezrede álltak a tó partján az elmúlás békés mementójaként. Az öböl levegőjében szinte tapintható volt valami nyugalom, ami a kastély falaiból áradt, és ez az érzés most teljesen eltöltötte Fu Macs Csent, aki a horgászstégén ült egy meglehetősen primitív campingszéken. Számítógép vezérlésű botjai rezzenéstelenül meredtek a víz felé, és a kínai lehunyt szemmel hallgatta a csendet. Az elmúlt két nap meglehetősen zűrösen telt a Katedrálisnál, és amikor a tudomására jutott, hogy a Bíboros leállítja az átlövéseket, a legegyszerűbb módját választotta annak, hogy függetlenítse magát a további eseményektől: kikapcsolta a celluláris hívórendszerét és egyszerűen megszökött. Olyan fontos ember volt, hogy még ezt is megtehette büntetlenül.
Figyelemre sem méltatta azt a halkan zümmögő gravoplánt, amely most elhúzott az öböl felett és könnyedén szinte hangtalanul szállt le a Urquhart kastély mellett. Fel sem merült benne az a gondolat, hogy esetleg érte jöhetnek. Lágy szellő érintette meg Fu Macs Csen arcát, és a kínai kinyitotta a szemét. A háta mögött határozott léptekkel közeledett valaki. Lassan megfordult a széken.
– Jött, hogy letartóztasson? – kérdezte Fu Macs Csen, és egy kendővel megtörölte az izzadt homlokát. Hunyorogva nézett fel a magas, komor arcú férfira.
Cornelius Hands a tóba pöckölte a cigarettáját, és zsebre dugta mindkét kezét. Nem a lovagi köpenyében volt. Dournil márkájú zakóját a vállára borítva és meglazított nyakkendőben állt a kínai előtt, aki meglepetten tapasztalta, hogy az akciócsoportok parancsnoka legalább három napja nem borotválkozott. A tekintete pedig arról árulkodott, hogy nem is aludhatott valami jól. Fu Macs Csen nagyon jól tudta, hogy mi játszódott le az elmúlt napokban a Katedrálisnál, azt viszont nem tudhatta, mi játszódott le Cornelius Handsben. Ha tudta volna, akkor nem fordult volna vissza ilyen nyugodtan a tó felé.
– Miért tartóztatnám le, Mr. Csen? – kérdezte Hands a kínai hátától, de az nem válaszolt. Szótlanul nézte a Ness-tavat.
A kínos csendet végül is a kínai időmérnök törte meg, miután ismét megfordult, de amit mondott, az még kínosabbnak tűnt az előző hallgatásánál is.
– Azt beszélik, a Bíboros megőrült. Szívesen találkoznék azzal az emberrel, aki ezt terjeszti róla.
– És mit tenne, ha találkozna vele?
– Meghívnám egy csésze teára, Cornelius.
– Nem szeretem a teát, Mr. Csen – jegyezte meg Hands, és ezzel mindent elárult.
A kínai arcán halvány mosoly futott végig. Fölállt, és a zsebébe gyűrte a kendőjét. A kezét nyújtotta Handsnek.
– Könnyedén rám talált? Nem sokan ismerik a Cégnél ezt a helyet. Ha nagyon elegem van mindenből, akkor pár napra mindig kijövök ide.
– Tehát elege van?
– Minek szépítsem a dolgot?
Fu Macs Csen figyelmét nem kerülte el, hogy Hands nem egyedül érkezett. A horgásztanya túlsó végén egy Pszi-Tech testőr állt, és észrevett egy másik alakot is a gravoplán mellett. Mindkét testőrnél proton géppisztoly volt.
– Készül valamire, Cornelius? – kérdezte a kínai, és a közelebb álló testőr felé biccentett a fejével.
– Igen. Például szívesen meginnék magával egy whiskyt.
– Rendben van… Na, menjünk be a házba.
– És ha kapása lesz? – kérdezte Hands a botokra sandítva.
– Ezek számítógép vezérlésű botok, tudnak vigyázni magukra. Nem a botokkal van a baj, hanem az emberekkel. Nem igaz, Cornelius?
– Hm…
– Ha most azért repült ide kétezer mérföldet, hogy hümmögjön nekem, akkor nem látom értelmét ennek a felhajtásnak.
– Felhajtásnak?
– A testőreinél romboló fegyverek vannak és magán is van egy MARK 200l-es. Legjobb tudomásom szerint ez egy prototípus fegyverrendszer és még nem került kereskedelmi forgalomba. Honnan szerezte?
– Fogalmazzunk úgy, hogy magamhoz vettem.
– Tehát lopta?
Profán megfogalmazásban biztosan így hangzana a dolog. Fu Macs Csen egy poharat tett Hands elé, és teletöltötte. Magának csak alig kétujjnyit töltött.
– Spórol, vagy csak szeretné megőrizni a józan ítélőképességét? – kérdezte Hands, és megemelte a poharát a kínai felé, aki erre megvonta a vállát.
– Spórolok, elvégre Skóciában vagyunk, nem igaz? Mire készül, Cornelius?
– Ezt már másodszor kérdezi. Úgy mellesleg, milyen whisky ez?
– Talán nem véletlenül teszem fel másodszorra ezt a kérdést. A whisky egy helyi specialitás, itt főzik Invernessben. Elmondaná végre, hogy miért jött?
– Nem lesz rövid történet, Mr. Csen. Ott kezdődik, hogy egy Mark Wilson nevű férfi kétezer-kétszázharmincegy évvel ezelőtt egy intenzív lézersugarat lő ki egy műholdra az ókori Pompeji területéről és a történet itt ér véget az Urquhart-öbölben, ezen a halásztanyán.
– Biztos, hogy itt véget ér?
– Nem biztos, de az is lehet, hogy valami új kezdődik el…
– Érdekel a története.
Cornelius Hands közel egy órán keresztül beszélt. A számítógép vezérlésű botok közben tucatnyi halat emeltek ki a tóból és rakták a szákba. Egy parányi robot behozta a halakat, megtisztította, kibelezte és megsütötte őket.
Fu Macs Csen elgondolkodva hallgatta Handset, miközben a sült halat majszolta. Nem volt étvágya, Hands pedig egyáltalán nem nyúlt az ételhez. A kínait ez korántsem lepte meg, hiszen Cornelius helyében neki sem ment volna le egyetlen falat a torkán.
Amikor Hands befejezte a történetét, sokáig csendben hallgattak, végül a kínai kitöltötte az utolsó csepp whiskyt is.
– Ha most harmadszorra is megkérdezném magától, hogy mire készül, hülyének nézne, ugye?
– Korántsem, de árulja már el, miért érdekli magát ennyire ez a dolog?
– Mert úgy érzem, valami szerepem lesz benne. Nem hiszem, hogy csak azért repült ide, mert ki akarta önteni a szívét. Arra ott van a felesége. Nézze, nem akarok gúnyolódni, de tényleg jó lenne, ha kibökné végre, miért jött utánam a világ végére.
– Le akarok menni Kerwinék után. Tudni akarom, mi az igazság.
Fu Macs Csen hirtelen mozdulatot tett, mintha egy legyet akarna elhessegetni.
– Na álljunk meg egy szóra, Cornelius! Két nappal ezelőtt a Bíboros az összes átlövést leállította. Az Anakreón nem tért vissza a meghatározott időre, de így nem tudjuk indítani a mentőegységeket sem. A maga története jó pár összefüggést megvilágított előttem, és most már én is úgy gondolom, hogy Suger nyakig benne van ebben az ügyben, de nem hiszem, hogy áldozatul akarná odadobni a Kettes Intervenciót. Nyilván nagyon jól tudja, mit csinál. A maga váratlan kommandója csak összezavarná a dolgokat, és én attól tartok, hogy ettől lenne csak igazan bonyolult ez az ügy. Nézze, én most önkényesen szabadságoltam magamat, mert nem akarok részt venni ebben a kozmikus szarkeverésben. Ez az egyik dolog és személyes jellegű! A másik ennél sokkal gyakorlatiasabbnak tűnik. A Bíboros tilalma az átlövésekre vonatkozólag pedig azt jelenti, hogy képtelenség elhagyni a XXIII. századot, mert Nevada nem biztosítja a szükséges energiát. Ért engem, ugye? Cornelius, maga nem mehet sehova, én pedig nem tudok segíteni.
– Önnek van egy kísérleti egysége, Mr. Csen. Egy Nevadától független, mobil rendszer.
– Azt felejtse el! – horkant fel a kínai. – Meg sem merem kérdezni, honnan tud róla.
– Ne is kérdezze meg, Mr. Csen, mert nem mondanám meg. Törődjön csak azzal, hogy ez a hajó minél gyorsabban a rendelkezésemre álljon!
Fu Macs Csen homlokán gyöngyözni kezdett a veríték. Látta Hands tekintetét, és tudta, hogy a férfit nem tudja majd meggyőzni.
– Azt a hajót Arizonában őrzik egy titkos támaszponton. Én terveztem és építettem, de még én sem juthatok olyan egyszerűen a közelébe, mint ahogy maga gondolja. Ez egy katonai objektum, Hands, és az őrséget egyáltalán nem fogja érdekelni, hogy maga kicsoda a Katedrálisnál.
– Az őrség az én gondom, maga csak vigyen el a hajóhoz.
A kínai fájdalmas arcot vágva vakargatta a fejét és úgy gondolta, kijátssza utolsó aduját:
– Azt a hajót egyedül csak én tudom vezetni.
Hands előrehajolt.
– Mondtam én magának, Mr. Csen, hogy nem jön velem az ókorba?
Fu Macs Csennek leesett az álla, és nagy koppanással tette le az üres poharát az asztalra.
„Úristen!”
A lebukni készülő nap vöröslő fényhidat rajzolt az öbölre, és lehűlt a levegő. A horgászok többsége összepakolta a felszerelését, és a partszakasz lassan kiürült. Páran még reménykedtek és a helyükön maradtak a kezdődő szürkület ellenére is, bízva a „nagy” kapásban, amely még váratott magára.
Fu Macs Csen is beemelte számítógép vezérlésű botjait, pedig szívesen maradt volna még, de az az ember, aki most a háta mögött állt a stégen és rezzenéstelen arccal szívta elmaradhatatlan cigarettáját, azt mondta, mennie kell. Ez az ember élet-halál ura volt.
Egy parányi légpárnás csónak suhant át az öböl vizén, és az utasa odaintett a kínainak, aki visszaintegetett. A csónak kisvártatva eltűnt a kastély mögött.
– Ez Rouen herceg volt, a Novus Ordo Seclorum egyik hatalmassága. Ha tudná, kik vagyunk… – mondta Csen, de nem folytatta. Elindult a ház felé.
– A hatalomnak ára van – szólalt meg Hands, és a túlpartot fürkészte, mintha a meredeken emelkedő hegyoldalból kiolvashatná a sorsát. A kezét monoton egyhangúsággal emelte a szájához, és ilyenkor felizzott a cigaretta parazsa.
Fu Macs Csenben egy pillanatra felötlött a gondolat, hogy az akciócsoportok mindenható ura egy robot. A kínai kuncogni kezdett. Hands odafordult.
– Mit nevet? – kérdezte.
– Semmin… Föltett szándéka, hogy átmegy az időn?
– Igen.
– Végül is a kard miatt döntött így, ugye?
– Igen.
Fu Macs Csen morgott valamit és tovább ment. Megértette Cornelius Handset. A Bíboros azt mondta, hogy az a kard, ami a belső szentélyben található John Michael Kerwin fegyvere. „Most is vele van.” De ha ez valóban igaz, akkor csak egyféleképpen kerülhetett Sugerhez. Valaki felhozta neki onnan és nem az ezredes, az biztos. A Bíboros valami olyat is mondott, hogy a kardot Tess még meg nem született kislányától kapta… A kínai semmit sem értett ebből a zagyvaságból. Remélte, hogy Hands ennél azért többet tudott kihámozni Suger szavaiból. A kínainak azt súgta valami belső hang, hogy Cornelius Hands nagyjából már sejti, hogy mi a történések mozgatórugója. Sejti, de erről még nem mond semmit. Valószínűleg azért akar lemenni az ókorba, hogy ezen sejtései beigazolódjanak…
Fu Macs Csen visszatért a házból. Citromsárga kertésznadrágot viselt. Nem úgy nézett ki, mint aki az ókori Rómába készül, habár Hands sem.
– Meddig szándékozik odalent maradni?
– Nem tudom.
– Felszerelés? Fegyverzet?
– Ez legyen az én gondom, maga csak vigyen le oda.
– Pontosan hova?
– Krisztus után a hatvannegyedik év júniusába, Rómába.
– Nem Pompejibe?
– Rómába!
– Értem – mondta Fu Macs Csen, pedig nem értett semmit.
Hands elpöckölte a cigarettáját, és elindultak a gravoplán felé. Fu Macs Csennek eszébe jutott valami:
– Leviszem magát oda, habár a karrieremet kockáztatom, de szeretném módfelett felhívni valamire a figyelmét, Cornelius. Én időmérnök vagyok, nem akciócsoportos. Még soha életemben nem használtam fegyvert, és egy csirke nyakát sem bírnám elvágni, tehát ne reménykedjen abban, hogy a biztosítása leszek.
– Nem maga lesz a biztosításom, nyugodjon meg.
– Megnyugodtam… Megtudhatnám, hogy ki lesz az?
– Az egyik legjobb, ha nem a legjobb ebben a műfajban. A fedőneve: Attila.
– Attila, mint isten ostora, a hunok királya?
– A Katedrális ostora volt! Az igazi neve Thomas Stanley Jacta, és a XX századi Borneón él.
– Betelepített ügynök?
– Büntetésből száműztük 1995-be, és ennek már két éve. Jelen pillanatban föl van függesztve.
– Mi volt a vád?
– Történelmileg nem indokolt túlzott brutalitás. Leküldtük 1912-be, hogy likvidáljon egy embert, de ne kérdezze, hogy miért volt erre szükség, mert túl hosszú lenne elmagyaráznom. A lényeg az, hogy Mr. Jacta üldözőbe vette a célszemélyt, aki hajóra szállt, hogy a kontinensről Amerikába utazzon. A hajón csapott le rá és azt a harcot nem XX. századi fegyverekkel vívták meg. Mr. Jacta megölte a célszemélyt, és hogy a nyomokat eltüntesse, az egész hajót elsüllyesztette. A hajót Titanicnak hívták…
– Jézusom! Biztos, hogy erre az emberre van szüksége?
– Tudom, mit csinálok.
Fu Macs Csen remélte, hogy ez a mondat nem csak egy jól elhelyezett végszó volt Cornelius Hands részéről.
Búcsút intett a Loch Nessnek, és remélte, hogy látja még.

64.június 18. Pompeji. Severus-villa.

KERWIN intervenciós ezredesként sohasem fogadott volna el utasításokat egy civil személytől, de már régóta tudta, hogy idelent Pompejiben nem ő az, aki az eseményeket irányítja. Az volt az egyetlen vigasza, hogy ezt a pozícióját nem elvesztette, hanem még meg sem szerezte. Elhatározta, hogy az első adandó alkalommal oda fog ütni. A lehető legmodernebb fegyverekkel és iszonyú intenzitással; de csak türelem. A kapkodás a kudarc előszobája, és ő még csak a küszöböt sem óhajtja átlépni. Még nem. Mark Wilson utasítása az volt, hogy a kommandó parancsnoka legyen félóra múlva a Sarnói-kapun túli temetőnél, és fegyvertelenül jöjjön…
Kerwin még arra sem hagyott időt az embereinek, hogy meglepődjenek. Tógába öltözött, és elindult.
Tess békésen aludt.

64. június 18. Pompejitől északra a Capuába vezető út mentén

A FÁJDALOM lavinája temette maga alá a testét. Egy borókabokor tövében feküdt a porban, amit lassan sárrá dagasztott a kövér cseppekben hulló eső. Az esőből zápor lett, aztán hamarosan vihar támadt, és a szél elszabadult vitorlaként lobogtatta a hajdan még díszes, hímzett köpenyét, amely mostanra már csak egy szakadt, sáros rongydarab volt és még egy kutya fekhelyéül sem dobná oda egy jólelkű ember.
Odébb kúszott a bokor tövéhez, hogy legalább a záportól védje magát, de minden centiméterért meg kellett küzdenie. Amikor végre megpihenhetett, már inkább volt holt, mint eleven, és hiába imádkozott a démonistenekhez láztól kicserepesedett néma ajkaival; tudta, hogy mindennek vége és meg fog halni.
„Anguis meghalt.”
Palmyra lassan hanyatt fordult, és két könnycsepp buggyant ki a szeméből. A fájdalom az elkeseredettség és a düh könnyei voltak. Megállíthatatlanul záporoztak a szeméből, de az eső elmosta őket. Az arca eltorzult a fájdalomtól, amikor felemelte a jobb kezét. A nyakában lógó egyik amulett után tapogatódzott, amely gyorsan ölő mérget rejtett üreges testében, de a lánc leszakadhatott a nyakából, amikor az állvány összeomlott és maga alá temette.
Mindenre tisztán emlékezett. Emlékezett a színházra a hatalmas fényben és dörejben elenyésző Pallas Athéné szoborra, aztán a menekülésére a démonok elől, és végül arra a fiatal lányra, akivel összecsapott az állvány tetején. Meglepően nehéz ellenfél volt, és igen furcsa módon verekedett; tán még a kezét is eltörte?
Palmyra megérintette megdagadt bal könyökét, és ha nem lett volna születése óta néma, most felsikított volna a fájdalomra.
A keze ugyan nem tört el, mint ahogy Tess hitte, de a könyöke cipónyira dagadt, és az alkarjával minden mozdulat pokoli kínnal járt.
Az idegen lány – aki nyilván nem volt emberi lény – rendkívül hasonlított Nauszikaára. Ez meg is lepte őt, de ebből nem tudott az ellenfele előnyt kovácsolni. Ha nem dől össze alattuk az a tákolmány, megfojtotta volna, mint egy koszos kismacskát…
Amikor az állvány összeomlott, elvesztette az eszméletét… és itt tért magához a bokor tövében. Nem tudta, hogyan került ide. Talán sikerült elmenekülnie, de ezekre a pillanatokra nem emlékezett. Fogalma sem volt arról, hogy hol van, de nem is érdekelte. Tudta, hogy meg fog halni. A testét vérző sebek borították, és egy deszkából lehasadt hosszú szilánk valósággal felnyársalta a csípőjét. Amikor hozzáért, hogy kihúzza a sebből, olyan fájdalomhullám tört rá, hogy egy pillanatra elvesztette az eszméletét. A fegyverei eltűntek. Legalább a tőre lenne meg, hogy a szívébe márthassa a hideg pengét. Arra talán még lenne ereje.
Érezte, hogy a vérveszteség és a sebláz egyre jobban legyengíti. Lehunyta a szemét, és néma ajkaival Anguis nevét formálva megadta magát a sorsának…
– Hé, Barbus, álljunk meg egy kicsit, dolgom van!
– Mi dolgod lehet ilyenkor, te eszement barom! A vihar itt van a nyakunkon, és a szél menten felfordítja ezt az istenek verte kordét az ökrökkel együtt.
A Barbus névre hallgató, hatalmas termetű néger azonban hajthatatlan volt, és leugrott a bakról.
– Vizelnem kell, Claudius. Ez a korsó vaticanus szétfeszíti a hólyagomat.
– Jupiter barma! – morogta Claudius, és megállította az echós szekeret. Mögötte még két batár állt meg a Capua felé vezető úton. A vihar dühösen rángatta a ponyvákat, és a villámok pokoli táncot jártak. Az égen rohanó felhők olyan mocskosak voltak, mint egy latrinatisztító rabszolga tunikája, és úgy tűnt, a java még hátra van.
Az istenek megbolondultak.
Claudius kiköpött, és még jobban a fejére rángatta a lacernája csuklyáját. Hideg volt, határozottan fázott.
„Bolond egy idő.”
Claudius bosszankodott, és erre nem csak a vihar adott számára okot. Mutatványosok voltak, és azért jöttek két nappal ezelőtt Pompejibe, mert megneszelték, hogy a császári udvar odaérkezett. Ahol Néró járt, ott a csepűrágók, mutatványosok és alkalmi mágusok mindig megszaporodtak a jól csengő sestertiusok reményében, de Claudiusék hiába hajtották az ökröket át egész campanián, Néró szinte alig mutatkozott a városban.
Állítólag Néró felgyújtatta a fél színházat – Claudiushoz már így jutott el az események híre –, és másnap már lóhalálában el is vágtatott Antiumba germán testőreivel a nyomában.
– „A Pompeji utunk veszteséges volt!” – könyvelte el magában Claudius, és mivel sejtette, hogy Pompejiben nem sok babér terem nekik, ezért úgy döntött, hogy Rómába mennek.
A Birodalom fővárosa mindig azzal a reménnyel kecsegtetett, hogy találnak végre maguknak valami gazdag mecénást, és akkor végre vége lehet a vándoréletnek. Öreg ő már ahhoz, hogy tüzes karikákon ugorjon át…
– Miért álltunk meg?
Claudius fiatal lánya bukkant elő a széthajtott ponyva nyílásában. Samnis származású anyja révén derekáig omló szőke haja szinte aranyzuhatagnak tűnt Claudius szemében, aki pillanatok alatt megenyhült. Ez a lány volt az egyetlen öröme az életben. Az anyja akkor halt meg, amikor ő született, és Claudius azóta nem nősült újra.
– Barbus a dolgát végzi – mondta Claudius, és megsimogatta a lány fejét. – Júliám, bújj vissza, mert megfázol.
Claudius felemelkedett, és Barbust kereste a tekintetével. Barbus birkózó volt, és a legnagyobb attrakciójuk. A tudományával vagyonokat kereshetett volna, de hiába született szabad római polgárnak; születése óta együgyű volt. Olyan, mint egy nagyra nőtt gyermek. Mindig vigyázni kellett rá.
– Hol vagy, te féleszű? – ordította Claudius, de a következő pillanatban már meg is látta az eső függönyén át a hatalmas termetű férfit, amint vadul integet. Valamit ordibált, de a szél elvitte a hangját.
– Az istenekre mondom, ez végleg megbolondult! – morogta Claudius, és fogcsikorgatva lekászálódott a kocsiról. Még lekapott a bakról egy összetekert korbácsot, hogy azzal csördítsen egyet a néger nyaka köré, de aztán neki is ugyanúgy tátva maradt a szája, mint az erőművésznek.
Egy bokor tövében szakadt köpönyegű, véres testű nő feküdt.
Testét sebek borították, és még az eső sem tudta lemosni róla a ráalvadt vért. A feje oldalra bicsaklott. Eszméletlen volt, vagy halott. Claudius letérdelt mellé, és a sáros hajat kisimította az arcából. Nagyon szép arca volt, és mintha most megrebbentek volna a szempillái. A nő élt. Erről árulkodott forró homloka és a rekedt zihálás, amely elhagyta az ajkát. A nő bal csípőjét a csont felett, mintha egy karó szúrta volna át. A szerencsétlen teremtés nagyon szenvedhetett.
Claudius elengedett egy cifra káromkodást. Akkorát, hogy Barbus még az égzengésen keresztül is tisztán hallotta. Claudius félrehajtotta Palmyra átázott, rongyos kaftánját… Igen, az ismeretlen nő a köpeny alatt anyaszült meztelen volt.
– Ó – nyögte Barbus, és kikerekedett a szeme. A kezével nyúlt volna, hogy megérintse a nő kebleit, de Claudius felrángatta Palmyra mellől.
– Ne nyúlkálj, te vérnősző barom! Nem látod, hogy halálán van ez a szerencsétlen teremtés? Szaladj és rángasd fel Ktészibioszt részeges álmából és azonnal hozd ide! Mondd meg neki, hogy betege van… Nem! Várj… Vigyük be a ponyva alá!
Barbus felnyalábolta Palmyra testét. A szíriai nő a mozdulatra azonnal elájult, pedig Barbus a lehető legóvatosabban vette a karjaiba.
A batárokon ülő emberek sorra felhajtogatták a ponyvákat, és az alól kukucskáltak.
– Ktészibiosz! – ordította Claudius – Ébredj, te öreg csavargó! Claudius intett Barbusnak, hogy tegyék fel Palmyra testét az első kocsira, aztán hátrament az orvosért.
Kezek nyúltak le Palmyráért, és a kocsira segítették. Két törpe ugrált Barbus körül, de ő elhessegette őket. Claudius visszatért az orvossal.
– Megmarad?
Ktészibiosz a fejét vakargatta, és megvonta a vállát.
– Hacsak a sebláz el nem viszi. Mi a terved vele? – kérdezte Claudiust, aki ebben a kérdésben ugyanolyan tanácstalan volt, mint az orvos az előbbiben.
– Mégsem hagyhatjuk itt.
– Hm… hát persze.
Júlia egy vizes ruhával törölgette Palmyra testét a sebei körül. Másik kezével a nő homlokát simogatta, és egyre csak ámuldozott a szépségén.
– Ki kell szednünk belőle ezt a lándzsanyelet, mert elüszkösödik.
– Hát, fogjunk hozzá! – mondta rekedt suttogással Claudius.
A bárányok nekiláttak, hogy meggyógyítsák az akolba tévedt farkast.

II.

2295. február 1. Amerikai Unió, Arizona. Williamson légitámaszpont.

A DOLOG szinte századmásodpercek alatt zajlott le, és az emberek nem is észlelték, csak a számítógéprendszerek.
Leslie D. Arday őrnagy, az őrség parancsnoka pont egy magánbeszélgetést folytatott a konföderációs haderő magánvonalán, amikor a biztonsági rendszer kezelőitől megkapta a jelzést.
– Na figyelj ide, Csipikém, majd később visszahívlak, jó? – hadarta, és kikapcsolta a képernyőt. Átment az ügyeleti szobába. A rőt vörös fényben hárman ültek a több tucatnyi képernyő előtt. Az egyik diszpécser most megpördült a székkel, és átlendítette magát a központi konzolhoz.
– Riasztás? – kérdezte D. Arday, és cigarettáért kotorászott. A NOS betiltotta a dohányzást a földön, de bizonyos pozíciókban könnyen hozzá lehetett jutni dohányhoz, és a hatóságok is elnézőbbek voltak, ha rajtakapták az embert. Leslie D. Arday őrnagy egy légitámaszpont őrparancsnokaként kiváltságos embernek érezhette magát.
– Nem riasztás volt, őrnagy úr, annál sokkal érdekesebb. Körülbelül másfél perccel ezelőtt egy intenzív elektromágneses impulzust regisztrált a központi számítógép. A jel nagyon rövid életű volt és mindössze három századmásodpercig állt fenn.
– Impulzusfegyver? – gondolkodott hangosan az őrnagy, de az embere megrázta a fejét.
– Az automatika arra azonnal aktivizálta volna az energiapajzsot. Nem ez valami más volt… Talán transzponálás.
D. Arday szótlanul bámulta a displayt, és a számítógép által felrajzolt jelleggörbéket nézte. Nem lett okosabb.
– Maga nagyon jól tudja, hogy ide transzporttal sem lehet bejutni. Ez nem egy múzeum, hanem a Konföderáció egyik támaszpontja. Miért beszél nekem hülyeségeket, őrmester?
A műszerpultból halk, szaggatott sípolás hallatszott, és újabb jelleggörbék rajzolódtak föl a képernyőre.
– Újabb impulzus, uram! – mondta szenvtelen hangon a fiatal férfi, és kérdőn nézett a parancsnokára.
– Meg tudná határozni, honnan jön?
– Megpróbálhatom – mondta az őrmester, és ujjai fürge táncba kezdtek a billentyűzeten. – Mindjárt meglesz, uram… mindjárt. A számítógép szerint a kilences hangár közeléből jött.
A kilences hangár szigorúan titkos létesítmény volt. Az egész világon talán féltucatnyi ember tudta, hogy mit őriznek benne. D. Arday őrnagy nem tartozott közéjük, de ez nem izgatta különösebben. Nem azért fizették, hogy mindent tudjon, hanem azért, hogy megvédelmezze mások titkait.
Szó nélkül a belső kommunikációs egységhez lépett, és leütötte a kilences hangárhoz legközelebb lévő őrhely hívószámát…
– Tizenhármas őrhely – jelentkezett az ügyeletes őr. Az arca elgyötörtnek tűnt a parányi képernyőn. Úgy látszik, aludhatott. D. Arday most nem ért rá arra, hogy leteremtse emberét.
– Szedje össze magát és ellenőrizze a kilencest!
– Értettem – felelte kurtán az őr, és kikapcsolt.
Magához vette az energiafegyverét, és kiment a hűvös éjszakába.
– Az őr aktivizálja az energiapajzsát – jelentette az őrmester.
Az őrnagy és a diszpécserek a számítógép segítségével követték nyomon az őr útját.
– Észlel mágneses anomáliákat? – kérdezte az őrtől D. Arday. Kisvártatva jött a válasz:
– Semmit sem jeleznek a műszerek, uram,
– Kapcsoljon át vizuális megfigyelésre! – utasította D. Arday az egyik diszpécsert, aki erre leütött valamit a konzolon. Kivilágosodott egy képernyő. Most ugyanazt látták, amit az őr. A kilences hangár épülete ott magasodott előttük.
– Semmi – suttogta az egyik diszpécser.
Az őr kikapcsolta a védelmi rendszereit. Ott állt a hangár kriolitpáncél ajtaja előtt, és D. Arday anyját szidta. Ingerülten szólt bele a rádióba:
– A terület ellenőrizve.
– Térjen vissza az őrhelyére!
Az őr visszaballagott a felállítási helyére.
Cornelius Hands intervenciós rohampáncélba öltözött osztaga utat engedett neki…
– Fél percen belül megvan a kód, uram – mondta Paul Johnson –, de ha az ajtó kinyílik, vendégeket kapunk.
Hands elmosolyodott a sisak alatt.
– Én azonnal behatolok a kínaival, maguk meg tartsák fel ezeket a bohócokat! Utána szívódjanak fel!
– Igenis, Esőfelhő!
Hands átkapcsolt Fu Macs Csenre.
– Jól áll magán a rohampáncél, Mr. Csen.
– A kertésznadrágom azért kényelmesebb, nem gondol…
Nem tudta befejezni, mert a hangár ajtaja elindult felfelé, és felüvöltöttek a szirénák.

64. június 18. Pompeji, temető a Sarnói-kapu előtt.

DM MINICIAE CLAUDIAE FUNDANI
F VIX A XVIII M X D VI
A szarkofág fölé emelt sírbolt oldalán ott volt az elhunyt lány domborműve is. Gazdag család sarja lehetett, ha ilyen díszes sírboltot építettek neki. A rómaiak, ha a márványra feliratot véstek, sokszor használtak rövidítéseket. Kerwin számára nem jelentett gondot az aranyozott betűk mögötti értelem feltárása. A DM dismanibust jelentett, amely formula az alvilág isteneinek a jóindulatába ajánlja az elhunytat. A felirat második sora tájékoztatott az elhunyt életkoráról: FUIT VIX ANNORUM XVIII MENSIUM X DIERUMI VI, vagyis Claudia Fundanus lánya életének tizennyolcadik évében halt meg, a tizedik hónap hatodik napján.
Kerwin tovább lépdelt a sírboltok között.
Mark Wilsonnak az volt az utasítása, hogy keresse meg egy bizonyos Pomponius síremlékét. A Sarnói út mentén díszes síremlékek sorakoztak, és a zuhogó esőben Kerwin egyedül volt az egész temetőben. Hófehér márványból faragott sírbolt magasodott előtte, és a ráccsal lezárt bejárat felett ott virított a felirat:
DM MINICIAE POMPONIUS RUFUS
Kerwin elindult a rács felé, ami hangtalanul kinyílt előtte. A hatszögletű félhomályos helyiség közepén egy kőszarkofág állt. A szarkofág mögül most előlépett valaki, és fegyvert szegezett az ezredesre.
Mark Wilson volt.
A gazdag rómaiak bíborszegélyű tógáját hordta, és a lábán drága szandált viselt. Kerwin egy fiatal férfit látott, aki egy csöppet sincs megilletődve. Ez az ember már régen túljutott azon, hogy bármitől is ideges legyen…
Mark intett a fejével, hogy Kerwin jöjjön beljebb és álljon oldalt. Az ezredes arcán halvány mosoly futott végig és engedelmeskedett. A Wilsonnál lévő fegyver csöve rezzenéstelenül követte minden mozdulatát.
– Szeretném, ha megbízna bennem – mondta Mark.
– Nehéz megbízni egy olyan emberben, aki HK MP-15-ös energiafegyvert szegez az ember mellének.
– Az elmúlt napokban meglehetősen érdekes dolgokon mentem keresztül, és eljutottam arra a pontra, hogy senkinek se higgyek, főleg annak ne, amit látok. Pár héttel ezelőtt még racionális embernek hittem magam, de most már kibaszottul hiányzik valaki, aki belém csíp és én felébredek. Arra kér, hogy bízzak önben? Oké, megteszem; de akkor maga is játsszon nyílt lapokkal! Arra kérném, hogy lehetőleg fegyverek nélkül jöjjön ide. Amikor kinyitottam azt a rácsot, úgy nyikorgott, hogy a halottak kis híján feltámadtak a temetőben, maga meg úgy jön be rajta, mint egy szellem. Hozzá sem kellett érnie, hogy kinyíljon! Azt mondtam önnek, hogy egy szál tógában jöjjön ide! Nem magam miatt kértem erre, hanem önt akarom megvédelmezni. Miattam lehet magánál atombomba is; de van valaki, aki most is figyel minket, és ez a valaki, vagy inkább valami kurvára nem szereti a fegyvereket…
Kerwin rezzenéstelen arccal nézte Markot. Úgy gondolta, hogy átveszi a kezdeményezést:
– John Michael Kerwin intervenciós ezredes vagyok a XXIII. századból. Tizenöt másodpercet kap tőlem, hogy letegye az MP-15-öst, aztán elvárok öntől egy bemutatkozást. Amennyiben ezt a két dolgot nem óhajtja megtenni, akkor elhamvasztom magát ezzel a temetővel, Pompejivel, sőt az egész kibaszott Római Birodalommal együtt.
Kerwin olyan halkan beszélt, hogy a zuhogó esőben szinte alig lehetett hallani a hangját, de Mark így is megértette. Óvatosan letette a fegyvert a szarkofág tetejére.
– Ok, maga a főnök! Mark Wilsonnak hívnak… én lőttem le azt a kurva műholdat. Gondolom, most letartóztat.
– Tudjuk, hogy maga lőtte le a műholdat, Wilson, de erről majd később beszélgetünk. Először is válaszoljon a kérdésemre: kapcsolatba került földönkívüli intelligenciával?
– Azt hiszem, igen.
– Szeretném, ha elmesélné az egész történetet.
– Rendben van, ezredes, de szeretnék kérdezni valamit.
– Tessék.
– Tess jól van?
– Igen. Egy kicsit kimerült, de kutya baja.
– Láthatom őt?
– Csak magán múlik, Wilson.
– Értem… Azt hiszem, hogy ott kell kezdenem, amikor elhatároztam, hogy bejutok egy illegális pusztakezes küzdelemre. Ez még Los Angelesben történt kétezer kétszázkilencvennégy decemberében…
… Hosszú történet volt.
A vihar időközben elvonult, és a felhők mögül előbukkant a nap. A fény betűzött a sírboltba, és Mark hunyorogni kezdett. Fáradtan dörzsölte a homlokát, mert megfájdult a feje.
Kerwin nem csodálkozott rajta. Amit hallott, az meglehetősen fantasztikusan hangzott és száznyi kérdése lett volna, de nem akarta elvenni a helyzetértékelő komputerek kenyerét. Ők majd minden apróságról kifaggatják Wilsont. Nem irigyelte érte a férfit.
A történet Los Angelestől Pompejiig tartott. Sok minden világosodott meg Kerwin előtt és egyvalamiben biztos volt: Markot végig befolyásolták.
– Nem érezte néha azt, hogy egy felsőbb hatalom irányítja a sorsát? – kérdezte Wilsont, aki úgy járkált föl s alá a sírboltban, mint egy oroszlán a ketrecében. Mark megtorpant. A mozaikdíszes falat nézte.
– De igen! A legutóbb a praetorianusok táborában volt ilyen érzésem, amikor visszavittek a START-hoz. Fogtam a kezemben Burns pisztolyát, és arra gondoltam, hogy lelövök mindenkit és elmenekülök, aztán kivárom a maguk érkezését, de ekkor valami belső hang azt súgta, hogy ne tegyem… érdekes nem? Ekkor határozottan ilyen érzésem volt.
– Volt még ilyen érzése?
– Nem tudom…
– Amikor Tess után ment az alsó szintre, nem érezte, hogy befolyásolják?
– Mire akar kilyukadni, ezredes?
– Nem véletlen, hogy összeismerkedett Tess-szel. Valaki így akarta.
– Valami ellenállhatatlan erő hajtott hozzá. Talán a szerelem volt, vagy ez így túl egyszerű magának?
– Amikor gyermek voltam, azt hittem, hogy a dolgok úgy egyszerűek, ahogy vannak, aztán idővel minden bonyolulttá vált. Maga azt mondta, nem hisz már a szemének, én meg már nagyon régóta nem hiszek a véletlenekben, Mr. Wilson. Aki a Katedrálisnak dolgozik, az egy idő után nem hisz a dolgok szinkronicitásában… Beszéljen még nekem erről a lényről! Azt mondta, hogy miután elragadta magát a börtönből, egy nő alakjában mutatkozott. Nézze, Wilson, ettől a ponttól kezdve elég zavaros a története, és ez nekem kurva kevés információ ahhoz, hogy valóban jó döntéseket hozzak. Mindent mondjon el erről a lényről és legfőképpen azt mondja el nekem, hogy hol találjuk meg!
– Hadd kezdjem a végén, Kerwin ezredes! Nem tudom, hogy ez a nő vagy lény, vagy mi az isten, most hol tartózkodik. Tulajdonképpen sohasem tudtam igazából. Ott lakott Arminiusnál, mert felvette az egyik rokonának az alakját, de ez csak egy báb volt, egy álca, ami eltakarta az emberek elől az igazi képét, amely rettenetes… igen rettenetes. Én láttam őt!… Sohasem fogom elfelejteni azt a pillanatot…
Mark felemelte a jobb kezét, és nyitott tenyerét az ezredes arca elé tartotta. A tenyerébe egy kereszt alakú jel volt beleégve.
– Amikor értem jött, imádkoztam. Kiskölyök voltam, amikor utoljára tettem ilyet, de most már tudom, hogy vannak az ember életében olyan pillantok, amikor tényleg már senki sem segíthet rajta, csak Isten. Nézze, ezredes, én nem vagyok hívő ember, de most már komolyan kezdek kételkedni… a materializmusban… Ez a „nő”, vagy mi a franc, nem egyszerűen földönkívüli. Több annál! Az a leghelytállóbb kifejezés, ha vele kapcsolatban a „természetfölötti” jelzőt használjuk. Ez a lény szerintem egy Angyal. Meg tud engem érteni, Kerwin?
– Próbálom. Folytassa, kérem!
– Miután elragadott a börtönből, egy házban találtam magamat, de ezt már az előbb is elmondtam. Körülöttünk mindenki úgy közlekedett, mint egy élőhalott. Ez a lény mindenkit révületben tartott… Magasan fölöttünk áll, mi emberek csak légypiszkok vagyunk a szemében, ha van szeme egyáltalán.
– Hogyan kommunikáltak egymással? Telepatikus úton?
– Igen. Egy nő hangján szólt hozzám.
– Ismerős volt önnek ez a hang?
– Nem. Egy személytelen, átlagos női hang volt.
Hallgattak. Mark a sírboltok között csillogó pocsolyákat nézte. Zavarban volt. Kerwin arra kérte, hogy olyan dolgokról beszéljen neki, amelyeket nehéz szavakkal leírni. Egy festő vagy egy zenész talán könnyebben tud szólni arról, hogy mi lakik mélyen a szívében…
– Mit ért maga az alatt, hogy „angyal”? – kérdezte Kerwin.
– Keresztény kontextusban értem. Ilyen megközelítésből vannak angyalok és ördögök. Az angyalok jók, az ördögök meg rosszak…
– Elfogadja ezt a természetfölötti hierarchiát?
– Mit ért ez alatt pontosan?
– Azt mondja, hogy ez a lény, ami elragadta magát minden bizonnyal egy angyal, vagy legalábbis úgy viselkedik. Ha kitart ezen állítása mellett és a hierarchiát is elfogadja, miszerint az angyalok jók, az ördögök meg rosszak, akkor a mi lényünk végül is egy ártalmatlan teremtés, hiszen maga angyalnak titulálja.
– Hm… igen, azt hiszem, hogy ő jóságos lény….
– Akkor miért retteg tőle?
– Maga is be lenne szarva ha ott állna egy kerub előtt.
– Lehet. Miért ragadta el magát? Elmondta önnek?
Mark halkan felnevetett, és a fejét rázta. A szandálja orrát nézegette. Csak sokára válaszolt.
– Azt hitte, tudok rajta segíteni.
– Segíteni?
Mark az ezredes felé fordult, és a melle előtt keresztbe fonta karját. Nekitámaszkodott a sírbolt falának.
– Igen, ez a pontos kifejezés.
– Na, ne szórakozzon velem, Wilson! – mondta Kerwin – Eddig arról volt szó, hogy ez a valami egy természetfölötti lény, aki magasan az emberek fölött áll, most pedig azt akarja beadni nekem, segítséget kér egy emberi lénytől… Pont magától.
– Nézze, én megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy a bolygó jövőjéből jöttem. Azt hiszem, megértette.
Mark zavartan pislogott.
Kerwin azon gondolkodott, vajon Mark Wilson nem őrült-e meg, amióta Pompejibe érkezett. Mintha Mark kitalálta volna a gondolatát. A szemébe nézett és ezt mondta:
– Nézze, ezredes, nem hülyültem meg. Esküszöm magának, hogy mindez igaz, amit elmondtam. Tudom, hogy vannak bizonyos számítógépes tesztek, amelyek segítségével tökéletesen fel lehet tárni azt, ami bennem lezajlott. Ha nem hisz nekem, akkor végezze el rajtam ezeket a vizsgálatokat, de kérem, ne kételkedjen a szavaimban. Szeretnék magukkal együttműködni. Vissza akarok jutni a saját századomba…
– Miben kér segítséget ez a lény?
– Hallotta, amit az előbb mondtam?
– Hallottam, de most menjünk tovább! Szeretném, ha válaszolna a kérdésemre!
– Oké, ezredes. Valami olyanról próbált beszélni nekem, hogy Rómában vannak még ilyen lények, mint ő, de azok az emberiség elpusztítására törekszenek. Azok a lények a sötétség erőit képviselik, és valamilyen kapukon át jutottak a mi világunkba…
Mark elhallgatott, és az ajkát harapdálva nézte Kerwint, aki nyomban nekiszegezte a kérdést:
– Miért hallgatott el, Wilson?
– A picsába is, maga nem hisz nekem, ugye?
– Folytassa, mert keresztül lövöm! Mark megpróbálta összeszedni a gondolatait.
– Ezeket a lényeket képtelenség megfékezni, és ha az összes kapu felnyílik, akkor elözönlik a világot. Az a lény, amely Pompejiben van és elragadott engem, Őrzőnek nevezi magát. Ő a kapuk őre… Az egyik. Négyen voltak, de már csak ő él egyedül. Elmenekült Rómából. Beleköltözött Arminius unokahúgának testébe, és itt meglapult.
– Az a kapu, amire vigyáznia kell, Rómában van?
– Ő maga a kapu!
Kerwin rezzenéstelen tekintettel nézte Markot:
– Mondja, Wilson, de őszintén! Maga elhiszi ezt az eszméletlen baromságot? – kérdezte az intervenciósok parancsnoka miközben folyamatosan az dörömbölt az agyában, amit Sergi mondott neki: „… meg kell keresnie Péter és Pál apostolt!”
– Tudja, időközben rádöbbentem arra, hogy kurvára nem érdekel, ha maga elhiszi, amit mondok, vagy nem! Arról számolok be, ami velem történt, és szarok rá, hogy maga mit gondol, ezredes.
– Na, őrizze meg a nyugalmát, barátom, mert kezdek ideges lenni, és Hirosima meg Nagaszaki óta nincs rosszabb dolog ezen a bolygón, mint egy ideges intervenciós! Amiket mond, az elég hihetetlenül hangzik, és ha nem egy számítógép segítségével látnék, akkor most hüledezve dörzsölgetném a szemem, de végül is félig-meddig hiszem, amit mond. Túl régóta dolgozom már a Katedrálisnak ahhoz, hogy minden ilyen beszámolót csak az érzékeny emberi hülyeség egész hajórakományaként tudjak elképzelni… Folytassa a történetét, Mr. Wilson! Arra vagyok kíváncsi, hogy ez az Őrzőnek nevezett lény miket mondott még Rómáról!
Mark jobbnak látta, ha nem szól egy szót sem. Kilépett a sírboltból, és felvett egy öklömnyi követ. Rajzolni kezdett vele az átázott földre. Kerwin odalépett mellé és kíváncsian szemlélte.
Furcsa, de az volt az első gondolata, hogy az újságíró egy túlméretezett pénisz körvonalait húzza meg a sárban. Egyetlen, dinamikus kézmozdulattal megrajzolt vonal szimbolizálta a hímtagot és az alul súlyosodó herezacskót, majd tovább haladva, hosszan elnyújtva egy kis körben végződött. A jobb felé meghosszabbított vonalból három kisebb leágazás indult felfelé, amelyek parányi, balra hajló kunkorban végződtek…
– Ez Rómában van – jelentette ki Mark –, de ne kérdezze meg tőlem, hogy mi ez, mert fogalmam sincs.
– Pedig jó lenne, ha tudná.
– Sajnálom, ezredes, többet én sem tudok. Van még egy jel.
Mark ismét rajzolni kezdett, és az előző titokzatos ábra mellé most odakarcolt egy újabbat. Egy fordított U-alaknak tűnt, melynek talppontjaiból szárnyakhoz hasonló vonalak kunkorodtak felfelé. Az ábra közepén egy kisebb köröcske látszott, amit vékony vonal kötött össze az U-alak belső ívének közepével. Kerwint egy harangra emlékeztette. Mark négy parányi nyilat rajzolt az ábrába, amelyek a köröcske felé mutattak. Aztán messzire hajította a követ, és felállt.
– Ez szerintem olyan, mint egy anyaméh – mondta töprengve. – A kis kör a közepén nem más, mint a petesejt, a nyilacskák pedig a spermiumokat szimbolizálhatják. Hmm… Mit gondol róla?
– Én semmit! De a számítógépek nem hagyják ennyiben… Ennyi az egész? – kérdezte Kerwin; kissé csalódottnak tűnt.
Mark felállt, és megvonta a vállát.
– Sajnálom – mondta másodszorra is.
– Ezeket a jeleket lerajzolta magának?
– Telepatikus úton szemléltette őket.
– Értem. Mondott még valamit Rómával kapcsolatban? Például említette az apostolokat?
– Jézus apostolaira gondol?
– Péterre és Pálra.
Mark töprengett, aztán megrázta a fejét.
– Nem. Biztos, hogy nem említette őket.
– Az őskeresztényeket?
– Nem. Emlékeznék rá.
Kerwin Mark vállára tette a kezét. Mark ránézett az ezredesre. Összefonódott a tekintetük.
– Hol van most ez a lény, Wilson? Amikor azt mondta, hogy van valaki, aki most is figyel minket, akkor az Őrzőre gondolt, tehát tudja, hogy itt van a közelben. Még egyszer kérdem, hol van?
– Amikor utoljára szólt hozzám, azt mondta, hogy távozzak el tőle és keressem meg magukat. Mondjak el önöknek mindent, aztán ő majd megteremti a módját annak, hogy megjelenjen nekünk. Amikor azt mondtam, hogy most is figyel minket, csak feltételeztem, hogy így van.
– Talán még mindig Arminiusnál van?
– Onnan elment.
– Merre?
Mark nem bírta tovább. Lesöpörte a válláról Kerwin kezét, és ordibálni kezdett:
– A kurva életbe! Fénnyé változott, és elrepült a picsába! Hagyjon engem már bé… – Nem tudta befejezni, mert valami ellenállhatatlan erő behatolt az agyába és belefojtotta a szavakat. Az ezredes volt, de nem pszichoszondát használt, hanem azt a képességét, amit a középkori Japánban szerzett meg.
– Próbálja megőrizni a nyugalmát, Wilson! Ön most a Katedrálisnak dolgozik, akárcsak a barátnője. Nem könnyű munka, nekem elhiheti.
Mark a két kezébe temette az arcát és felsóhajtott:
– Ne haragudjon, ezredes, de rettenetesen fáradtnak érzem magam.
– Megértem a helyzetét. Én is pocsékul érezném magam az ön helyében, viszont lenne még pár kérdésem. Szeretném, ha választ adna rájuk.
– Na, fogjunk bele! – mondta az elgyötört arcú Mark.
– Mikor ötlött fel magában először a gondolat, hogy lelövi a műholdat?
– Tudja, rossz időpontot adtam meg Canettinek és egy héttel előbb érkeztem. Számtalanszor gondoltam arra, hogy ki lehet az az ember, aki annak az Arminiusnak a kertjéből elindítja a lézersugarat. Mindenre gondoltam, csak arra nem, hogy én leszek az. Amikor az Őrző magával ragadott, mindent megértettem… megtudtam, hogy Arminius házában vagyok. Én arra vártam, hogy maguk megérkezzenek, miközben tudtam, hogy azért jönnek ide, mert lelövik a műholdat. Ha nincs lelőve a műhold, én örökre itt ragadok. Összeállt a kép. Tudtam, hogy én vagyok az a férfi a felvételeken, aki sohasem néz felfelé. Gondolom, elég nagy galibát okozott volna annak tudata, hogy itt van egy pasas Los Angelesből? Ezért nem mutattam az arcom. Jól tettem?
– Meglehetősen megkavarta volna a szart, Wilson. Így is elég bonyolult ez az ügy.
– Remélem, nem büntették meg az a szerencsétlen lányt, amiért hadititkokat árult el nekem?
– Tess semmiért sem felelős. Ő csak eszköz volt a Bíboros kezében, hogy maga itt lehessen és lelőhesse a műholdat.
– Ki az a Bíboros?
– Maradjunk annyiban, hogy egy briliáns szervező.
– Vagy a világtörténelem legnagyobb szarkeverője.
– Ez maradjon kettőnk között, de valószínű, hogy igaza van, Mark. Hol tanult meg kezelni egy nagyteljesítményű lézerfegyvert?
– Tagja vagyok a Nemzeti Gárdának.
– Eszméletlen – morogta Kerwin. Rövid csönd.
– Vannak még kérdései, ezredes?
– Egyenlőre nincsenek, de készüljön fel rá, hogy a számítógépek sokkal kegyetlenebb vallatok lesznek, mint én… Bennem vannak érzések.
– Na ne mondja. Mikor térünk vissza a XXIII. századba?
– Őszinte választ akar, Wilson? – kérdezte Kerwin, és valahová a semmibe révedt a tekintete.
– Még szép – mondta kurtán Mark.
– Lehet, hogy soha.

1997. február 1., Borneó

PÓNAK ma nagyon jó napja volt.
Egész délelőtt játszottak, és Pó csak elvétve dobott tizenkettő alatt. Már több mint háromszáz amerikai dollárt nyert el a másik kettőtől, és ekkor Kim azt mondta, hogy biztosan csal. Pó csak azért nem vágta el a torkát, mert Kim az öccse volt és a testvérgyilkosság még a maláj kalózok soraiban is megbocsáthatatlan bűn. Pak csitítgatta őket, és remélte, hogy nem kerül sor verekedésre, aztán Kim nyert egy játszmát, és mindenki megnyugodott. Fiatalok voltak és hihetetlenül bátrak. Vesztenivalójuk nem volt más, mint az életük, az pedig fabatkát sem ért. Egyetlen ellenfelük volt, a Brit őrnaszádok; de azok ilyenkor messze jártak és különben is ott az új japán radar…
Pó megcsörgette a kockákat a bögrében, és nagy hangon kiabált, hogy most nyerni fog. Odacsapta a bögrét, és megvárta amíg a másik kettő berakja a gyűrött dollárokat. Kimnek tíze volt, Paknak meg tizenkettője. Mindketten abban reménykedtek, hogy Pó nem dob kilenc fölött.
Pó felemelte a bögrét.
– Tizenöt! – kurjantotta vidáman, és felmarkolta a pénzt.
– Az istenek rohasszanak, meg bátyám! – morogta Kim, de Pó csak mosolygott. Kim fiatal még, és nem tud veszíteni.
A cölöpház előtt úszó stégen ültek, és egy jachtról zsákmányolt kanadai whiskyt ittak. A kalózok települése egy parányi öbölben volt, és mindössze három cölöpházból állt. Egyszerű halászfalunak nézhetné az ember, és csak akkor jöhetne rá, hogy a ponyvával letakart halászbárkák orrában gépágyúk állnak, ha elég közel merészkedik; de Póék nagyon vigyáztak arra, hogy senki se jöjjön elég közel, aki nem barát…
A faluban most alig páran lézengtek és a hangulat békés, szinte idilli volt. Az egyik szélső háznál az asszonyok mostak és vidáman nevetgéltek. A férfiak majdnem mind a tengeren voltak, és naplemente előtt vissza kell térniük.
A Dél-Kínai-tenger felett szikrázóan sütött a nap, és Pó megigazította a homlokán az izzadság ellen felkötött piros kendőjét.
Boldog volt. Tegnap elkapta azt a két fotóst, akik itt kódorogtak a parton és Zsin Kuó, a főnök azt mondta neki, hogy azt csinál velük, amit akar. Azt az egyet sajnálta, hogy a nő nem fiatal, mert ebben az esetben jól elszórakozhatna vele… A férfi nem lényeges, mert úgyis elvágja a torkát. Azt mondták, hogy a National Geographicnak dolgoznak és azért jöttek Borneóra, mert papagájokat fotóznak. Pó órákon át röhögött amikor ezt meghallotta, és csak azért nem lőtte le őket azonnal, mert olyan jól elszórakoztatták.
Pó remélte, hogy az amerikai nem szól bele a dologba. Nagyon remélte, mert ha az amerikai azt mondja, hogy engedje el őket, akkor kénytelen engedelmeskedni neki…
Az amerikai két éve élt velük, és sokak szerint őrült volt, még Zsin Kuó is tartott tőle. Rossz nyelvek szerint ő volt az igazi főnök, de ezt senki sem merte nyíltan hangoztatni. Szerencsére az amerikai állandóan részeg volt, vagy aludt. Ha ébren volt és józan, akkor meg gyilkolt… Igen, az amerikai őrült volt.
Senki sem tudta, hogy honnan jött. Kim szerint a pokolból, de Kim ugye még nagyon fiatal és így nem tudhatja, hogy a pokolba csak tartani lehet… Vagy mégsem így van?
– Hallottad? – kérdezte Kim, és megmerevedett ültében. Pó abbahagyta a kockák rázogatását és fülelni kezdett. Semmit sem hallott, csak a tenger zúgását és a halk csobogást, ahogy a hullámok a cölöpház tartóoszlopait nyaldossák.
– Mit kellene hallanom, kölyök?
Pak sem hallott semmit, de azért a keze tétován elindult az M-l 6-os gépkarabély felé.
Kim szó nélkül a foglyok felé biccentett.
– Hm – mordult fel Pó, és feltápászkodott.
Megigazította a kését az övében, és óvatosan benyitott a házba. A két fogoly a székeikhez volt kötözve és most Pó felé fordították az arcukat. A férfi beszélni kezdett Póhoz, de az nem figyelt rá, mert volt egy sejtése, hogy csak a figyelmét akarja elterelni valamiről és így is volt…
A pohár összetörve hevert a padlódeszkán, és Pónak nem volt kétsége afelől, hogy a férfi mit tervez az üvegcserepekkel. Szívesen megnézte volna, hogy mennyi akrobatikába kerül, amíg a férfi így a székhez kötözve a kezébe vesz egy üvegdarabot, hogy elvágja vele a kötelékeit. Pó felröhögött, és hatalmas pofont kent le a fogolynak.
A nő erre zokogni kezdett, és Pó őt is megütötte. Végre csönd lett és Pó megfordult, hogy visszamenjen Kimékhez, de földbe gyökeredzett a lába és a szeme kimeredt ijedtében.
Egy magas, szikár férfi állt előtte és valamilyen méregzöld színű katonai gyakorlót hordott, Pó számára teljesen ismeretlen, ezüstösen csillogó jelvényekkel. Az idegen férfi szájában kék színű cigaretta lógott, amelynek zöld parazsa volt.
A férfi laza testtartásban, két kezét a teste két oldalán lógatva állt Pó előtt és olyan unott arckifejezést vágott, hogy a kalóz szinte feldühödött.
Pó azt hitte, álmodik.
Felhorkantott és hátrahőkölt.
– Hol találom Stanleyt? – kérdezte az idegen maláj nyelven, pedig a szája meg se mozdult.
Pó egy villámgyors mozdulattal előrántotta a kését, hogy leszúrja a „hasbeszélőt”, de ez volt az utolsó mozdulata az életben.
Cornelius Hands úgy ölte meg Pót, hogy szinte oda se nézett. Egy reccsenés és Pónak elroppant a nyakcsigolyája. A maláj a földre omlott, párat rúgott még, aztán elernyedt.
– Hol találom Stanleyt? – kérdezte Hands a foglyokat angolul.
– Jézusom! – suttogta a nő, és könnybe lábadt szemmel nézte a férfit.
– Nagyon megtisztel, de összekever valakivel – mondta Hands és elvette az asztalról a foglyok útlevelét. – Maguk kicsodák?
A férfi előbb tért magához, mint a nő, és most sikerült neki öt mondatban elmondania. Úgy tűnt, Hands oda sem figyelt.
– Egy férfit keresek, akit Stanleynek szólítanak. Itt van?
– Nem tudom – nyögte a férfi, és Handset nézte, aki az útleveleket lapozgatta.
– Maguk ausztrálok? Hm… akkor biztosan szeretik a sört! 
A foglyok semmit sem értettek.
Súlyos léptek hallatszottak odafentről, és az emeletre vezető lépcső most megreccsent.
Hands letette az útleveleket, és megérintette az övét…
Egy férfi jött le a felső szintre vezető falépcsőn. Hands háttal állt neki és nem fordult meg, de az ausztrálok rémülten bámulták a jelenséget.
Az volt; nem mindennapi jelenség.
Hosszú hullámos haját, amely a hátát verdeste még egy nő is megirigyelhette volna, de tagadhatatlanul férfias megjelenése volt, erről árulkodott kurta körszakálla és atlétikus, kidolgozott felsőteste, amit az arca kivételével szinte mindenhol mesteri módon megalkotott színes tetoválások díszítettek. Acélkék hideg szemeit, mintha Handstől kölcsönözte volna és az arca is ugyanolyan szikárnak tűnt. Megállt a lépcső tövében és a földön fekvő Pót nézte, aki kitekeredett tagjaival leginkább egy odahajított rongybabához hasonlított.
A hosszú hajú férfi terepszínű katonai nadrágot hordott és az amerikai hadsereg által rendszeresített bakancsot. A bal kezében egy üveg Ballantines-t fogott, ami félig már üres volt. Most a szájához emelte az üveget és belekortyolt a whiskybe. Úgy tűnt, hogy abszolút hidegen hagyja Hands jelenléte, aki továbbra is hátat fordított neki és a tekintete valahova a semmibe révedt.
A férfi másik kezében egy 9 mm-es automata Beretta volt, és most lassan Handsre emelte, aztán ezt mondta:
– Szeretem a Berettát, mert könnyen kezelhető, megbízható és nagy tűzereje van. Tudja, Hands, az a szar, hogy tizennégy lőszer van a tárban és mégsem tudok magának ártani. Mi az istent keres itt, talán engem jött rehabilitálni?
– Mivel foglakozik mostanában, Attila? – kérdezte Hands, és lassan megfordult, de nem kapott választ a kérdésére. A férfi leengedte a pisztolyt, és fájdalmas vigyorral az arcán kiment a ház elé.
A két fogoly rémülten pislogott.
Hands rájuk se nézett és az Attilának szólított férfi után ment, aki az élettelenül elnyúló Kim és Pak mellett állt és a tengert nézte. Ivott.
Hands kivette a whiskyt annak a férfinak a kezéből, aki hajdanán a legjobb embere volt, és határozott mozdulattal behajította a tengerbe. Az üveg nagy csobbanással merült el a habokban.
– Mi lett magából, Hands, szociális munkás? – kérdezte Thomas Stanley Jacta, a Katedrális egykori fejvadásza és végre Handsre nézett, de az csak az előző kérdését ismételte meg.
– Na hadd halljam, mivel foglalkozik mostanában?
– Kábítószer, fegyverkereskedelem… csupa ártatlan dolog. Ha tudni akarja, ugyanazzal, amit maguknak csináltam.
– Na, pontosítson egy kicsit!
– Zsin Kuó bérgyilkosa vagyok.
– Ennél azért többre hivatott, nem gondolja?
Jacta megvonta a vállát és a Berettát becsúsztatta hátul az övébe.
– Látom a szokásos stílusában érkezett meg, de azért ezt nem kellett volna – jegyezte meg a fejvadász, és a körülöttük heverő testekre célzott.
A kalózfalu minden egyes lakója élettelenül hevert. Pak és Kim az M-16-osaik mellett feküdtek, és az asszonyok is összerogytak a parton. Csönd volt, mérhetetlenül nagy csönd a tengert leszámítva, ami rendületlenül zúgott, mint valami felbolygatott méhkas.
– Csak alszanak.
– Pó nagyon mélyen alszik, ahogy elnézem – mondta Jacta, és a foglyok felé biccentett. A hangja arról árulkodott, hogy bosszankodik, de mintha mosoly bujkált volna a szája sarkában.
– Pó a késével akart hadonászni – mondta Hands, és az üveg után pöckölte a cigarettáját. – Nem is kérdezi, miért jöttem?
– Már kérdeztem.
– És érdekli a válasz?
– Igen – sóhajtotta Jacta. – Érdekel, habár szerintem csak le akar szoktatni a piáról.
– Ezért nem fogok lejönni három évszázadot, fiam. Miattam akkorára zsugorodhat a mája, mint egy baktérium, abszolút hidegen hagy. Viszont van egy dolog, ami miatt csak maga jöhetett számításba és ezért vagyok itt. Egy profira van szükségem!
Jacta felvonta a szemöldökét, és Handset vizsgálgatta.
– Visszavesznek?
– Egyenlőre csak én veszem vissza, Attila. Ez egy magánakció, amelyben a karrieremet kockáztatom, és ha sikeresek leszünk, akkor sem biztos, hogy nagy tapsot kapunk. Még mindig érdekli a dolog?
– Ki a célszemély és melyik korról van szó?
– A kor az ókori Róma Néró uralkodása idején, a célpont meg minden olyan ember, akire én rámutatok.
– A dolog még mindig érdekel…
Jacta végighallgatta Handset, és közben az arcizma sem rezdült, csupán elszívott fél tucat cigarettát. Miután meghallgatta egykori főnökét, sokáig nem szólt semmit. Hands nem erőltette, hogy a férfi véleményt formáljon, mert tudta, hogy Jactánál ez az analízis időszaka. Most szótlanul mérlegel, aztán dönt és általában jól dönt, erről már nem egyszer volt módja meggyőzni a Katedrálist. Lehet, hogy a Titanic esetében is jól döntött, de a Bíboros ezt nem óhajtotta tudomásul venni.
– Miért Rómába akar menni és miért nem Pompejibe, ha az intervenciósai ott vannak?
Ezt Fu Macs Csen sem értette. Itt volt az ideje, hogy Hands végre elmagyarázza valakinek.
– Induljunk ki abból az alapfeltételezésből, hogy a Bíboros nem blöffölt és az a kard amit a Szentélyben őriz, valóban John Michael Kerwin katanája. Ha ez igaz, akkor van odalent egy embere, aki majd felhozza neki és ez nem az ezredes lesz, ugyanis az ezredes 2295. január 26-án ment át az időn, tehát ha visszatérne, akkor nem tud ez előtt az időpont előtt megjelenni a XXIII. században; márpedig ez a kard már évek óta a Bíboros tulajdonában van és ezt onnan tudom, hogy már tizenöt évvel ezelőtt is beszélt róla nekem. Azt mondta, hogy van egy Maszamune kardja és amikor megkérdeztem tőle, hogy honnan, ő azt mondta, hogy „egyszer majd megtudja, Hands Lovag”. Ez a kard sok mindenre rávilágít. Akkor tizenöt évvel ezelőtt a Bíboros erről a kardról beszélt nekem. És most jól figyeljen rám, Attila! Ha a Bíborosnak ezt a kardot az intervenciós csoporttól függetlenül dolgozó ügynök hozza fel, akkor ez már legkevesebb tizenöt évvel ezelőtt volt és ez az ügynök nem a mai napokban indult, mert a standard időprobléma miatt ugyanúgy nem tudna visszaérkezni az indulása előtti pillanatokra, mint az ezredes; és Suger már másfél évtizeddel ezelőtt birtokolta azt a kardot, amit Kerwin csak most vitt le. Ha összefoglaljuk a dolgot, akkor a következőket lehet megállapítani: a Bíboros már meghatározhatatlanul régóta – minimum tizenöt éve – tudja, hogy Pompejiben lelövik majd a műholdunkat. Tudja azt is, hogy mi lesz az intervenciós csoport illetve Kerwin sorsa. Már tizenöt évvel ezelőtt leküld egy embert, hogy várja azt az intervenciós csoportot a hatvannegyedik év júniusában Pompejiben, amelynek a tagjai az ügynök indulásának a pillanatában csupán gyerekek. Ekkoriban Tess még csak ötéves, és az is lehet, hogy ez a kard nem is tizenöt éve van a birtokában. Én akkor hallottam róla először, de az is lehet, hogy már negyven éve sugárpajzs mögött van.
– Mi mögött van?
– Egy energiamező védelmezi.
– Mert?
– Úristen! – kiáltotta Hands, és rácsapott a stég korlátjára.
– Eszembe jutott valami! Suger azt mondta, hogy a kard azért van energiamező mögött, mert már kétezer éves!
– Na álljunk meg, Hands, nehogy gyártson egy új elméletet arról, hogy a kard ott marad majd Pompejiben és a Bíboros kétezer év múlva megtalálja, lefújja róla a port és vitrinbe rakja; és ne találjon ki nekem olyat sem, hogy a Bíboros már kétezer éve őrzi azt a kurva szamuráj kardot. Egyáltalán ne gyártson elméleteket, hiszen a Bíboros megmondta, hogy kitől van a kard! Azt mondta, hogy ennek a Tessnek a még meg nem született kislányától kapta… maga mondta, nem? Szerintem minden világos. Tess egyszer majd szül egy kislányt, aki felnő és megfogja az anyja tulajdonában lévő kardot, amit az még Kerwintől kapott sok-sok évvel ezelőtt és leviszi a Bíborosnak mondjuk a XXIII. század elejére. A Bíboros marhára meglepődik: „Hát te meg ki vagy, kislányom?”, kérdi a csajtól, mire ő: „Én Tess kislánya vagyok.” A Bíboros jó nagyot néz és megkérdezi, hogy ki a franc az a Tess, és akkor a lány elmondja neki, amit az anyjától hallott. Elmondja neki, hogy mi fog történni évtizedek múlva, és a Bíboros kibaszottul megörül. Megfogja a kardot, berakja a vitrinbe, aztán cukorkát nyom a kislány kezébe, aki boldogan visszamegy mondjuk 2315-be, és amikor hazajön az anyja, boldogan elújságolja neki, hogy hogyan keverte meg a szart. Erre Tess jól elpicsázza, hogy nincs meg a kard, amivel jól összekaszabolta az áldott emlékű Kerwin a Katedrális ellenségeit és pityereg majd egy sort… Ez meg az én elméletem, Hands!
Akkor ott Borneón Thomas Stanley Jacta majdnem eltalálta az igazságot, de csak majdnem.
Ezt akkor még egyikük sem tudta…
– Tetszik az elmélete, de akkor most számoljunk egy kicsit – mondta Hands, és vészesen nyugodtnak tűnt. – Én nem tudom pontosan, hogy ezt a kardot mikor kovácsolták, csak azt tudom, hogy Kerwin a XVI. századi Japánban volt évekig, és a fegyverét onnan hozta.
– Honnan tudja?
– Az elmúlt napokban sok dolognak utánanéztem. Tegyük fel, hogy ez a kard már akkor száz éves volt. Nos Kerwin fölhozza magával ezt a kardot a XXIII. századba, ekkor harminc éves. Eddig hány éves ez a penge? A kovácsolástól számítva addig a pillanatig, hogy Kerwin tulajdonába kerül, tehát eltelik mondjuk száz év. Ehhez hozzájön az az idő amit Kerwin Japánban tölt már a penge tulajdonosaként, és tudom, hogy ez három év. Kerwin most harmincöt éves, tehát az plusz öt év. Mennyi eddig? Százhárom meg öt az száznyolc év ugye? Na most Kerwin elmegy Pompejibe, és viszi magával a kardot is. Nem tudjuk, hogy mi történik vele, csak annyit tételezhetünk föl a maga elmélete alapján, hogy a kard Tesshez kerül, aki visszahozza a XXIII. századba. Mondjuk a kard az ókorban tartózkodik egy évet, na az eddig százkilenc év. A maga elmélete szerint eltelik mondjuk húsz év és a kislány visszahozza a századunk elejére. Ekkor a kard százkilenc meg húsz éves. Most figyeljen, mert mindjárt a végére érek! A Bíboros őrizgeti egészen a mai napig, miközben ugye a kard párhuzamosan létezik az eredetivel, ami Kerwinnél van, de ez most lényegtelen. Nos, Attila meg tudná nekem mondani, hogy milyen idős ez a kard?
– Ha a kard százhuszonkilenc éves volt, amikor a Bíboros birtokába került, és ő mondjuk húsz éve őrizgeti, akkor száznegyvenkilenc éves.
– Igen ez következik a maga elméletéből – mondta Hands és rágyújtott. – Akkor legyen szíves elmondani nekem, hogy mit ért a Bíboros az alatt amikor ilyeneket állit, hogy a kard „több mint kétezer éves”?
– A Bíboros hazudott.
Hands erre nem mondott semmit.
Már késő délutánra járt az idő, és várható volt, hogy a horizonton hamarosan felbukkannak a kalózok motorosai. Egyiküket sem érdekelte különösebben a dolog, főleg Handset nem, aki a rajta lévő M-2001-el minden megerőltetés nélkül el tudta volna süllyeszteni az Egyesült Államok csendes-óceáni flottáját.
– Ugye tudja, hogy az eredeti kérdésemet még mindig nem válaszolta meg? – kérdezte Jacta.
– Persze. Azt kérdezte, hogy miért megyek Rómába?
– Pontosan.
– Nos ez a kard-ügy attól függetlenül, hogy elég homályos, egyértelműen bizonyítja, hogy a Bíboros tisztában van azzal, mi fog történni, illetve mi történt Pompejiben a hatvannegyedik év júniusában. Ha ez így van, akkor minden bizonnyal van a csoportban egy beépített embere. Ennek az embernek a standard időprobléma miatt semmi köze az ezredes kardjához. A beépített emberre azért van szüksége, hogy irányítsa az eseményeket. A Bíboros felkészítette ezt az emberét arra, hogy mi fog történni és neki csak annyi a feladata, hogy betartassa Kerwinékkel a „forgatókönyvet”. A kettes intervenciós csoport egy madzagon rángatott bábok gyülekezete. A madzag végét a Bíboros embere tartja a kezében és Suger pedig súg neki. Nagy valószínűséggel állíthatom, hogy tudom, ki az az ember Kerwin csoportjában, aki a Bíborosnak dolgozik.
– És ki az?
– Alberto Sergi Lovag, a jezsuita káplán.
– Hogyan jött rá?
– Nicholsontól mindenkinek elkértem a személyi anyagát, és akkor derült ki, hogy Sergi mindössze egy évvel ezelőtt került a csoportba. Érdekelt ennek az embernek a múltja, és túl sok volt benne a homályos pont. Az anyagában az szerepelt, hogy négyfogadalmas jezsuita, de persze a lovagi rangról szó sem esett, ez csak akkor derült ki, amikor az egyik emberem betört a központi nyilvántartásuk számítógéprendszerébe. De nem ez volt a legnagyobb meglepetés; és máris itt a válasz Rómára. Alberto Sergi az egyik legnagyobb szaktekintélye az őskeresztény egyháznak. Tucatnyi a témával foglalkozó könyv és száznyi szakcikk, valamint monográfia szerzője. A Pál apostolról szóló könyvét még én is olvastam, habár azt az eredeti nevén publikálta, ugyanis őt nem Alberto Serginek hívják. Az igazi neve Robert Prescott. Mondja már meg nekem, Attila, hogy a Bíborosnak mi érdeke van abban, hogy egy ilyen szaktekintély, egy valóságos tudós legyen a beépített embere a kettes intervenciónál?
Valószínűleg szükség lesz majd a tudására.
– Pontosan. Tudja ki volt az a két apostol, aki Rómában tartózkodott 64-ben?
– Péter biztosan ott volt, és a másik minden bizonnyal Pál lesz.
– Erről van szó. Nekem az a meggyőződésem, hogy Kerwin 64. júniusának végén már Rómában lesz, és valamilyen formában kapcsolatban lesz az őskeresztényekkel. Nos, én nem akarom megzavarni a munkáját Pompejiben, viszont várni fogok rá Rómában.
– Hm, nem is olyan bonyolult ez az ügy – mondta Jacta, és tudta, hogy le fog menni Rómába.
Amit gondolt abban nem tévedett, de amit mondott abban igen; és nem is kicsit…
– Ez a kísérleti egység, amivel érkezett megbízható?
– Fantasztikus konstrukció. Ez a jövő. A fél Williamson légitámaszpont lángba borult, amikor elhoztam, de nem bántam meg, és egyébként sem volt más lehetőségem.
– Hol szállt le?
– Innen három mérföldre van egy folyótorkolat…
– Ismerem. Majd az egyik motorcsónakkal odamegyünk. Korabeli ruházat és pénz meg a többi holmi, önnek ugye nem kell mondanom?
– Minden el van intézve, Attila.
– Megtenné azt a szívességet, hogy nem szólít így?
– Ahogy óhajtja. A Stanley jó lesz?
– Pompás. – Thomas Stanley Jacta most föltette a számára legfontosabb kérdést: – Fegyverzet?
Hands megmondta neki, és a fejvadász füttyentett.
– Mi az isten, meg akarja odalent vívni a Harmadik Világháborút?
– Lehet, de ha megvívom, akkor meg is nyerem.
Jacta előhúzta a Berettáját, és felmutatta Handsnek, aki érdeklődve nézte a számára már elavultnak tűnő fegyvert.
– Most ezzel dolgozom, ha közel vagyok a célponthoz, és valahogy a szívemhez nőt; ezért hoznám ezt is.
– Miattam hozhat akár Kalasnyikovot is, de el kell ismernie a számítógép-vezérlésű fegyverek legalább pontosak…
Jacta nem szólt semmit, csupán fölvette a deszkáról Pak és Kim dobókockáit. Csörgette őket a bal markában, aztán fölhajította őket a levegőbe. A pisztoly villámgyorsan lendült a kezében. Ördögi gyorsasággal biztosított ki és töltött csőre, aztán három egetverő dörej hallatszott és az időközben lefelé hulló dobókockák a találatok következtében messze pattantak és behullottak a vízbe.
– Csókoltatom a számítógépeit, Hands!
Elmentek és a két túsz ott maradt a székhez kötözve. Ha nem muszáj, akkor nem kell beavatkozni a történelem menetébe…

64. június 18. Róma, a Birodalom fővárosa.

A NAP fénye még bearanyozta a tájat, amikor Aulus és csapata áthaladtak a Porta Appián és beügettek a város területére. Hosszú, embert és lovat próbára tevő út állt mögöttük, és a neheze még hátra volt…
Amerre haladtak, még foghíjas telkek sorakoztak, de a szemközti dombokat már végig beépítették, és ők komótosan közeledtek a márványrengeteg felé, amely maga a város volt. Félóra sem telt bele, és megérkeztek a Porta Capenához, ami még a Köztársaság korából maradt mementóul és az egyik kapuja volt a néhol már romosodó régi városfalnak, amit még Servius Tullius építtetett.
Aulus leszállt a lováról, és Marcellinus meg a többi praetorianus döbbenetére egy kőomlásnál felhágott a fal tetejére. Hirtelen szél támadt, és portölcséreket hajtva maga előtt lecsapott a romokra. Vadul belekapott Aulus köpenyébe, és a praefectus kénytelen volt megtámaszkodni egy kőpárkány maradványain.
„Isteni figyelmeztetés”, gondolta magában Marcellinus, és vetett egy futó pillantást Suetoniusra, aki melléje léptetett a lovával. Suetonius átszellemült arccal nézte Aulust, aki úgy állt a fal tetején, mint egy márványszobor. A praefectus komor arccal nézte a páratlan panorámát, majd ennyit szólt:
– Róma.
Pedig ez csak egy szó és mégis mennyivel többet jelent…
Csak egy város neve. Olyan, mint Capua, Neapolis, Alexandria. Vagy mégis több annál? Sokkal több annál.
Róma maga az írott történelem minden mesébe illő szépsége és egyben kegyetlen realitása. A bölcs, a bolond, a gyenge és az erőskezű itt, a világnak ebben a szegletében váltotta egymást a császári trónon és Róma döbbenetes hatású szívként pulzált a történelem véráramában. Egyenlő volt Itáliával, az Impérium történetével, mert a város története magának a rómaiaknak a története. Itália és a provinciák minden rezdülése, gondja itt, mint egy metafizikai pontban sűrűsödött össze a milliós márvány- és téglarengetegben, melynek parancsszavára világhódító légiók áradnak a négy égtáj irányába, hogy a sasok fennen hirdessék e város minden hatalmát, mely ekkoriban úgy tűnt, hogy az idők végezetéig fog uralkodni a környező világon. Róma volt a fény, a pompa, de egyben a bűn és a nyomor városa. A Palatínus ragyogó márványpalotái, a Forum Romanum aranyozott oszlopai és a hófehér templomok, mintha ellensúlyoznák az ötemeletes bérházak és a mocskos mellékutcák nyomorát. Róma így emelkedett a végletek megtestesítőjének rangjára. Ahol a márványt arannyal ötvözik, ott a koldusok mindig éheznek…
Róma az ókor gigászi metropolisza volt. Hol van már ekkor a farkastejen nevelkedő Romulus és Remus naiv, de tragikus vitája egy parányi fal miatt? Róma falai most már meghaladják e két hős legmerészebb elképzeléseit is, és ahol a mítoszt lerombolják, ott új mítosz születik.
Róma egy mítosz.
Kisgyermekek távoli városokban álmodoznak arról, hogy apjuktól elcsent kardjukat majd az oldalukra kötve, sarujaikkal az utak porát rúgva szabad emberként jutnak el ide Caesar, Augustus, Caligula és most Néró városába, hogy végre megláthassák a Forum Romanumot és végigmehessenek a Capitoliumra vezető lépcsősorokon. Rómában élni: ki nem mondott rang! Ugyanazt a levegőt szívni, és ugyanazokat a lépcsőket koptatni, mint a csillogó páncélba öltözött praetorianusok által kísért császár. Szemtől szembe látni az uralkodót és verekedni a tömegben a jó helyekért a kocsiversenyek alatt. Elvegyülni a világ minden ismert részéről ideérkezett, színes, ezerarcú tömegben, melynek tarka-barka forgatagában latin, görög, germán, perzsa és arab nyelven pöröl a nép százezres hulláma, hogy éltesse, körülrajongja, vagy szidja és a porba rántsa mindenkori császárát.
Róma a világ legnagyobb csodája volt, és a nevét e világ uralmára jelölte ki a végzete.
Cornelius Aulus praetorianus praefectus pedig ott állt egy düledező fal tetején, és tudta, hogy ezt a várost hamarosan porrá égeti…

III.

64. június 19. Pompeji. Severus-villa.

HA AZ ELMÚLT hetekben megkérdezték volna Marktól, hogy mi hiányzik neki leginkább, akkor azt mondta volna, hogy: a kávé!
Most ott gőzölgött egy pohárban előtte, és szinte földöntúli boldogság járta át, amikor belekortyolt. Lehunyt szemmel élvezte a koffein jótékony hatását, és megpróbált kényelmesen elnyúlni az öblös karosszékben, ami nem volt egy mindennapi teljesítmény, figyelembe véve annak a tényét, hogy a rómaiak képtelenek voltak egy tisztességes ülőalkalmatosságot csinálni. Ez a nép még evés közben is feküdt a lectusain és a hosszan tartó tétlen üldögélést lustaságnak vélte, ami nem volt összeegyeztethető a római szellemmel. Mark tehát izgett-mozgott a széken és az intervenciósokat nézte.
– Kér még kávét? – kérdezte tőle Michelle, és udvariasan mosolygott. A katonák – ez a legjobb szó – rendesek voltak vele, és próbáltak mindenben a kedvére járni. Mark érezte, hogy ez nem volt így az első pillanatoktól kezdve, de miután végzett a számítógépekkel és azok azt állapították meg róla, hogy minden élménye, amiről beszél megfelel a valóságnak, a magukat intervenciósoknak nevező időutazók is másképpen kezelték. Kezdeti bizalmatlanságuk enyhülni kezdett és korrekt munkakapcsolattá változott, habár Mark továbbra is érezte, hogy nem egyenlő rangú fél. Az intervenciósok úgy beszéltek, olyan szavakat használtak, mozogtak és gesztikuláltak, hogy Mark szinte semmit sem értett belőle. Tagadhatatlan, hogy angolul beszéltek, de ez a nyelvezet és kifejezésmód teljesen ismeretlen volt a férfi számára, pedig a katonák szintén a saját századának voltak a szülöttei, ám annyira távol álltak az átlagemberektől, hogy az „egyszerű halandó”, csak tátott szájjal bámulhatta őket anélkül, hogy megadatott volna neki a megértés karizmája. Mark eleinte megpróbálta hozni a „saját” stílusát, de a poénok valahogy nem találták meg a helyüket. A beszélgetésük elején volt egy momentum, amely egyértelművé tette Mark számára, hogy a Katedrális harcosai nem azért jöttek le az ókorba, hogy vele vagy a legrosszabb esetben rajta nevessenek: Amikor Markot bevezették a ház tabliumába szinte meghökkenve vette tudomásul a pislákoló olajmécseseket. Az intervenciós tisztek homályos alakoknak tűntek a gyenge fényben, és Mark szinte nevetve ült le a felkínált székbe.
– Min mulat ilyen jól, Mark? – kérdezte Kerwin.
– Már ne haragudjanak, de ez nevetséges…
– Konkrétan mi az, amit nevetségesnek vél?
– Idelenn, Pompejiben egy szuperintelligens természetfölötti képességekkel bíró lény lapul, és én úgy hittem, hogy a saját századom, ha már képes katonákat átküldeni az időn, akkor a legmodernebb technikával szereli fel őket. Már ne haragudjon ezredes, de ha maguk olajmécsessel és gyertyákkal világítanak, akkor nem lesz sok esélyük az Őrző ellen, és képzelje el, hogy ő még csak nem is akar minket bántani…
Az intervenciósok nem szóltak egy szót sem, viszont Kerwin egy darab papírt tolt Mark elé, és adott egy tollat is.
– Megtenné azt a szívességet, Mark, hogy ír valamit erre a lapra?
– Mit?
– Bármit, ami az eszébe jut, és lehetőleg minél kisebb betűkkel. – Mark megvonta a vállát, és megtette. Át akarta nyújtani a papírt az ezredesnek, de az elhárította: – Nem, nem… Kérem álljon fel, és menjen oda a szemközti falhoz.
Mark megvonta a vállát, és teljesítette az ezredes kérését.
– Most forduljon felénk, és amikor eloltjuk a mécseseket, tartsa fel a papírlapot.
Mark mondani akart valamit, de a szoba hirtelen sötétbe borult, és döbbenten hallotta, hogy Kerwin felolvassa amit az imént leírt:
– „Találkozni akarok Tess-szel.”
A következő pillanatban a mécsesek fellobbantak, pedig egyikük sem nyúlt hozzájuk. Úgy tűnt, hogy az intervenciósok a puszta pillantásukkal gyújtották meg az olajos kanócot.
– Tudja, kedves Mark – mondta neki a nő –, mi nem azért világítunk mécsesekkel, hogy „demonstráljuk” a technikai felkészültségünket, hanem azért, hogy maga lásson. De ha kívánja kuporoghatunk a sötétben is. Eddig a pillanatig Tess miatt világítottunk, most már maga miatt is. Óhajt további demonstrációt?
– Nem… Azt viszont árulja el, hogyan gyújtották meg a mécseseket, ha nem is nyúltak hozzájuk?
– Ahogy a papírt – mondta Michelle és Mark kezében kigyulladt a papírlap.
– Bassza meg! – mondta Mark, és a mozaikpadlóra dobta a lángoló papírt. „Enyhén” zavarban volt.
Az intervenciósok rezzenéstelen arccal nézték a lángoló lapot hamuvá taposó Markot. Kerwin törte meg a csendet:
– Na, jöjjön és üljön vissza, Mark, mert sok megbeszélni valónk van és ha ezzel végzünk, akkor találkozik majd Tess-szel. Megegyeztünk?
– Meg – jegyezte meg kurtán Mark, és Michelle akkor kérdezte meg tőle először, hogy iszik-e egy kávét?
Ha nem szerette volna a kávét, akkor sem utasította volna vissza!
Mark tehát kért még egy kávét, és jobbnak látta, ha továbbra sem próbálja játszani a jópofát. A Katedrális nyilván csak egy „hülye” civilnek tekinti, aki elkeseredésében történelemkutatási műholdakra irányít intenzív lézersugarakat.
Mark tévedett. Kerwinék nem tekintették „hülye civilnek”. Az ezredes és az emberei tökéletesen tisztában voltak azzal, hogy Mark Wilson az első ember a modern korban, aki találkozott egy földönkívüli intelligenciával, illetve legnagyobb ütőkártyája az egyre titokzatosabb Bíborosnak, aki általa Burns szenátort is kiütötte…
Mark a kávéját kortyolgatta, és a pohár pereme felett a Katedrális harcosait méregette. Az ezredes továbbra is rokonszenves volt neki, mert úgy érezte Kerwinről, hogy vérbeli profi, akiből szinte kézzel fogható nyugalom árad és ez hatással van mindazokra, akik kapcsolatba kerülnek vele. A Jan Holecka néven bemutatkozó férfi pedig már szenvtelenül nyugodtnak tűnt. Néha vetett egy rezignált pillantást a székében kuporgó Markra, de jóformán csak akkor szólalt meg, ha kérdezték, és akkor sem kapkodta el a válaszokat. Mark azon töprengett, hogy hol látta már ezt az arcot. Hiába kutatott az emlékezetében; nem jött rá.
A harmadik férfit Alberto Serginek hívták. Mark egyetlen szóval tudta volna őt a leginkább jellemezni: titokzatos!
A nő volt a legkülönösebb. Néha rámosolygott Markra, mintha bátorítani akarná a pillantásaival. Atlétatermetű volt és mégis roppant nőies. Egyszer rákacsintott Markra, de az zavarba jött, mert tudta, hogy ez a szempár papírlapokat képes felgyújtani öt lépés távolságból.
Mark sóhajtott, és óvatosan letette az üres csészét az asztalra.
Tessre gondolt, hogy vajon mit mond majd neki, amikor újra látja…
Arra eszmélt, hogy Sergi őt kérdezi:
– Több ábrára nem emlékszik?
Mark lerajzolta nekik azokat a titokzatos jeleket, amiket az Őrző mutatott neki. Egyik intervenciós sem tudott velük kapcsolatban mit mondani, de a számítógépek is csak „hallgattak”.
– Nem emlékszem, uram – jelentette ki Mark.
– Nem is mutatott önnek több ábrát?
– Nem. Csak ezt a kettőt, és ezeket meg is jegyeztem, illetve az Őrző szerintem megtett mindent annak érdekében, hogy jól emlékezzek rájuk. Biztosan fontosak.
– Biztosan – mondta halkan Sergi, miután egyértelmű volt mindannyiuk számára, hogy ettől nem lettek okosabbak. Sergi a szimbólumokat ábrázoló papírlapon kopogott az ujjával: – Pedig valahol már láttam őket, csak azt nem tudom, hogy hol…
– Sejtése sincs? – kérdezte Kerwin.
– Talán a Vatikán könyvtárában.
– A titkos részben? – kérdezte Michelle, de Sergi erre nem mondott semmit.
Mark megköszörülte a torkát. Jelzésértékű volt. Az intervenciósok kérdőn néztek rá.
– Ezek talán térképek – jegyezte meg Mark, és remélte, hogy nem mondott túl nagy hülyeséget, mert folytatta: – Bizonyos helyeket ábrázolnak, amelyek Rómában vannak. Talán ott található a többi lény, amiről Claudia beszélt…
– Ki az a Claudia? – vágott közbe Kerwin. Mark zavartan vakargatta a fejét.
– Öööö, elnézést. Arminius unokahúgát hívják Claudiának, és a házbeliek szólították így az Őrzőt, amikor emberi testben járt közöttük. Arminius és a többiek azt hitték a lányról, hogy ember… Arminius unokahúga.
– Akkor is telepátiát használt, amikor emberi testben volt? – kérdezte az ezredes.
– Ha velem kommunikált, akkor igen, de a házbeliekkel emberi hangon beszélt. Gondolom, Claudia hangján.
– Honnan ismerte Nauszikaát?
– Fogalmam sincs. Nyilván Nauszikaá már régebbről ismerte ezt a Claudiát… Sokat beszélgettek egymással.
– Persze Nauszikaának nem tűnt fel, hogy ez a Claudia nem az a Claudia?
– Senkinek sem tűnt fel. Amikor beleköltözött annak a nőnek a testébe, minden tudását magába szívta… Gondolom.
– Sohasem jutott az eszébe, hogy megszökjön? – kérdezett közbe Michelle. Mark határozottan megrázta a fejét.
– Megmondom őszintén, hogy nem, mert nem volt hova szöknöm. Az egész város engem keresett és Arminiusnál így legalább biztonságban voltam, nem is beszélve arról, hogy az Őrző az ember legártatlanabb gondolatát is előre tudja…
Kerwint sokkal fontosabb dolgok érdekelték:
– Mondja, Mark, Claudián látszott, hogy lakozik benne valami? Voltak árulkodó jelek a természetfölötti képességeken túl?
– Néha úgy tűnt, valamilyen földöntúli fényt sugárzott a teste és ilyenkor ez a Claudia nagyon rosszul érezte magát. Mintha az Őrző ki akart volna törni, vagy talán az a pontosabb kifejezés, hogy nehezére esett benne maradni és ezt azért gondolom, mert egyszer beszélt nekem arról, hogy ez a test, amelyben lakozik, tisztátalan.
– Mit értett az alatt, hogy „tisztátalan”?
– Valószínűleg azt, hogy Arminius unokahúga erkölcstelen életet élt. Mondjuk ebben semmi meglepő sincs, ha Nauszikaá volt a barátnője.
– Ha Claudia erkölcstelen volt és tisztátalan, akkor az Őrző miért költözött belé? – kérdezte Sergi. A kérdés logikusnak tűnt, a válasz már kevésbé:
– Na ezt majd kérdezze meg az Őrzőtől, ha találkozik vele és túléli azt a találkozást. Azt hiszem, nem volt más választása, mert üldözték.
– Kik vagy mik üldözték?
Mark sokáig hallgatott. Úgy tűnt, nem akarja vagy nem meri kimondani ami a nyelve hegyén van.
– Nos? – kérdezte kurtán az ezredes. Mindannyian Markot nézték.
– Az Élet Vizének elrablója volt a nyomában…
– Az kicsoda?
– Egy démon! – suttogta Mark.
Kerwin a tollával játszadozott, és most ledobta az asztalra.
– Kérek egy kávét, Michelle!
– Tényleg ezt mondta – mentegetődzött Mark.
A számítógépes elemzés után már kénytelenek voltak hinni neki, ezért nem kapott neheztelő pillantásokat.
– Mondja, Mark, maga vallásos ember?
– Még nem – Furcsa válasz volt, és furcsa volt a fiatal férfi pillantása is.
– Menjünk tovább! Volt olyan élménye, hogy látja, amint az Őrző elhagyja Claudia testét?
– Igen, amikor elment a fegyverekért meg a személyes holmimért a praetorianus táborba.
– Ekkor mi történt Claudiával?
– Halott volt, ezredes… Megérintettem azt a testet. Halott volt, és úgy bűzlött, mint egy kéthetes vízi hulla. Ha egy ilyen lény beleköltözik valakibe, az az ember végleg meghal. A testet csak az tartja életben, hogy ez a lény benne lakozik.
– Írja le a saját szavaival, hogy mit látott, amikor az Őrző elhagyta a nő testét.
Mark előrehajolt:
– Volt valamelyiküknek halálközeli élménye?
– Nekem – mondta csendesen Michelle. Holecka és Sergi meghökkentek. Michelle erről sohasem beszélt. Kerwin arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Ő tudta, hogy Michelle az öngyilkossági kísérletéről beszél, ami Jarum halála után volt. Ez nem szerepelt Michelle személyi anyagában. Ha akkor kitudódik, sohasem kerülhetett volna vissza az intervencióhoz…
– A klinikai halál állapotában volt, hölgyem?
– Igen. Három hosszú percen át…
– Látta a Fényt?
– Igen.
– Tud róla beszélni?
– Nem hiszem…
Mark önelégülten hátradőlt, mint aki elérte a célját:
– Én pedig láttam az Őrzőt, és nem tudok beszélni róla.
Ebben maradtak.
– Amikor az Őrző visszatér a testbe, mi történik? A test újra éled?
– Pontosan.
– Nekem azt mondta a temetőben, hogy az Őrző eltávozott. Fénnyé vált és eltűnt, így van?
– Igen.
– Mikor volt ez?
– Miután lelőttem a műholdat, szinte azonnal elment.
– És nem tudja, hogy hova?
– Mint már mondtam önnek, fogalmam sincs.
– Claudia? – kérdezte óvatosan Michelle.
– Ha nincs ez a kurva nagy vihar, akkor meg is tartják a temetését. Arminiusék képtelenek voltak felfogni, hogy egy tizenkét órája halott ember miért oszlik ilyen rohamosan. Nekem nem állt módomban elmagyarázni nekik, hogy a kedves rokon már több mint kéthete halott!
– Mit csinált miután magára maradt?
– Leadtam a rádióadást Burns készülékével, ami szerencsére nem tört össze, és kijöttem a temetőbe.
– A Claudia testébe költözött Őrző mit mondott Arminiusnak azzal kapcsolatban, hogy ön kicsoda?
– Fogalmam sincs, de azt hiszem, hogy engem ott Claudia rabszolgájának könyveltek el.
– Értem. Minden felszerelését elhozta most magával Arminiustól a lézerfegyveren kívül?
– A fegyvert szétszereltem és visszatettem a konténerbe, aztán a rádióval együtt otthagytam Claudia hálószobájában.
Kerwin intett Holeckának, aki azonnal felpattant és tette a dolgát. Perceken belül nyilván elindul pár intervenciós, és Arminius házában eltüntet minden jelet ami csak nyomokban is utalhat a XXIII. századra.
Ez alatt a kis közjáték alatt Michelle átnyúlt az asztal fölött, és bátorítólag megszorította Mark kezét. Odahajolt hozzá:
– Tess nagyon fog örülni neked, de azért nem lenne jó, ha kopogtatás nélkül mennél be hozzá; majd bízd ránk a dolgot, oké?
– Oké – mondta Mark. – Akkor láttam őt utoljára, amikor maguk elvitték a raktárból és köszönöm, amit értünk tettek. Az életünket mentették meg.
– Maga meg azzal, hogy belekeveredett ebbe az ügybe, lehet hogy az egész jövőt menti meg…
– Maradjunk inkább a tegezésnél, jó?
– Jó, te meg ne szólíts engem hölgyemnek, mert a frász kerülget.
– Oké, ezt megbeszéltük, Michelle. Te és Tess biztosan jó barátnők vagytok az első pillanattól kezdve.
Michelle felnevetett, és erre már Kerwin is felfigyelt, aki Sergivel beszélgetett. A jezsuita komornak tűnt.
– Látom, jól szórakoznak. Van még valamilyen személyes holmija azon a START-nak nevezett időgépen, mert ha nincs, akkor parancsot adok a megsemmisítésére.
– Minden, ami maradt belőle, csupán csak ócskavas.
– Értem… Figyeljen ide, Mark! Az elmúlt napokban hallotta valakitől azt a nevet, hogy: Anguis?
Mark a fejét rázta.
– Esetleg Palmyra?
– Nem.
Kerwin sugdolózni kezdett Sergivel.
– Hol tanult meg latinul? – kérdezte az ezredes.
– Sehol. Én nem beszélek latinul.
– Az isten szerelmére, Mark, akkor hol van a fordítógépe, mert másképpen, hogyan tudott volna a praetorianusokkal beszélni?
Mark érezte, hogy ebből baj lesz.
– Amikor a katonák börtönbe hurcoltak, elvettek tőlem mindent. Azt hiszem, hogy a SHARP és az a pisztoly, amivel lelőttem azt a két praetorianust a táborban, a rómaiaknál van…
– Ó, a picsába! – szitkozódott Michelle. Egyedül Kerwin próbálta megőrizni a nyugalmát:
– Van valami elképzelése arról, hogy ez a két igen fontos dolog kinél lehet és azt az embert hol találjuk?
– Hát, nem is tudom. Nem lennék meglepve, ha mindkét holmi még mindig Aulusnál lenne. Ő a praetorianusok praefectusa…
– Néró elhagyta a várost, és gondolom, minden testőre vele ment – jegyezte meg Sergi.
Kerwin nem szólt semmit, csak Markot nézte:
– Nos, akar találkozni a lánnyal? – kérdezte végül. A „lány” nyilván Tess volt, de Mark nem mondott semmit, annyira egyértelmű volt.
Kerwin biccentett, és Michelle már fel is emelkedett, de az ezredes megrázta a fejét.
– Az lenne a legjobb, ha ezt Sergi Lovag csinálná.
Sergi mutatta Marknak, hogy kövesse, és ő boldogan indult utána. Volt egy időszak, hogy élet és halál, aztán két évezred választotta el őket egymástól. De a falak most leomlanak…
A hold fénye ezüstszínnel vonta be a kertet, és a pineák gyengéden susogtak a fülledt szellőben. Mark egy márványpadon ült a piscina mellett, és egyre csak azt a velariumot nézte, amely az imént összecsapódott a Lovag háta mögött. Már csak percek kérdése és újra láthatja őt. Vajon mi lesz a lány reakciója? Vajon szereti még? Egyáltalán Tess szerette-e valaha és nem csak szüksége volt rá azokban a napokban? Mikor is?
Mark elmosolyodott. Itt ül az ókorban egy pompejii villában és majd megőrül egy lányért, akit alig három hétig látott egész életében. Bizony, alig három hétig. Nagyon jól emlékezett azokra a napokra, és amíg él nem felejti el őket. Nagyon is jól emlékezett arra a december tizennyolcadikára, amikor először látta a lányt verekedni a körben parkoló autók reflektorfényében, és az a január hetedike sem múlt el benne nyomtalanul amikor utoljára látta életben. Pár napra rá az FBI kiterített előtte egy holttestet, és ő Knox jelentkezéséig úgy hitte, hogy Tess halott. Ezek borzalmas hetek voltak, és ha nincs Mona, beleőrül a szenvedésbe, hogy nem tudott a lányon segíteni. Megígérte, és mégsem tudott segíteni…
Valahogy fölgyorsultak az események és ő, aki soha életében nem hitt az időutazásban, nem hitt a misztikum ködfelhőjébe takarózó Katedrálisban és a szerencsétlen véletlenekben, hirtelen az ókorba került. Sohasem jött volna ide, ha van más választása, de nem volt és ő elindult a lány után – vagy a lány elé? – az ismeretlenbe.
Micsoda hihetetlen erők játékszerévé váltak ők ketten.
Vajon Tess szereti még? Mark gyötrődött, hogy nem tudja biztosan megválaszolni saját magának ezt a kérdést, és nagyon remélte, hogy Tess annak idején nem csak azért vállalta a kockázatot, hogy őt értesítse, amiért egy ismeretlen erő befolyásolta döntéseiben. Az ezredes mindent elmondott neki Tessről, amíg ideértek a temetőből, és Mark azt is értette, hogy Kerwin most miért Serginek mondta azt, hogy vigye oda Markot.
A jezsuita nyilván számtalan ígéretet tett a lánynak, hogy ő megmenekül Burns elől, és talán még azt is megígérte neki, hogy találkoznak újra egymással. Sergi számára egy végső elégtétel, hogy most ő vezetheti Markot a lányhoz, mert így végre tisztázhatja magát Tess előtt: nem ellene, hanem érte tette azt, amit tett! Tess számára nyilván kevés volt az a mentegetődzés a jezsuita részéről, hogy csupán parancsot, a Bíboros parancsát teljesítette.
Hosszú percek teltek el, melyek szinte óráknak tűntek, és Mark kénytelen volt türtőztetni magát. Felállt, és odalopódzott a mozdulatlan velariumhoz. Halk hangfoszlányok ütötték meg a fülét. Sergi beszélt:
– Amikor átjött az időn, a praetorianusok elfogták… – hallotta Mark, aztán Tess kérdezett valamit, de a férfi nem értette.
„Mintha mélyebb lenne a hangja.”
Nem sok hiányzott hozzá, hogy Mark fellibbentse a függönyt, de megpróbálta türtőztetni magát. Óvatosan bekukucskált a résen, de innen nem láthatta a lányt.
„Olyan vagyok, mint egy gyerek.”
– Ő volt az a férfi, akit mi Alfa Kettes néven jelöltünk meg – magyarázta odabent Sergi, és Marknak gyöngyözni kezdett a homloka.
Kényszerítette magát, hogy visszamenjen a padhoz. Leült, aztán kisvártatva megint felpattant. Idegesen rótta a köröket a halasmedence körül, és végül megint csak a padra huppant.
Ideges volt.
„Meddig beszél még ez a pap?”
A következő pillanatban megmozdult a függöny, és Sergi lépett ki rajta. Intett Marknak, hogy „menjen be”, és lobogó fekete köpenyében eltűnt az oszlopok mögött.
Mark úgy ment a velarium felé, mintha tojásokon lépkedne, és lassan félrehúzta a függönyt.
Odabent a szokásos olajmécsesek világítottak, és a halvány fényben most felemelkedett az ágyról egy hófehér stólába öltözött alak.
Tess volt az. Csodálatosan nézett ki…
– Mark? – kérdezte remegő hangon, elfojtva a feltörni készülő zokogását.
– Igen, én vagyok az – mondta Mark, és belépett a fénybe.
– Ez nem lehet igaz! – sikoltotta Tess, és a férfi nyakába ugrott.
– Istenem – motyogta Mark, és úgy szorította a lányt magához, mintha soha többé nem akarná elengedni. A férfi nem tudott gátat vetni az érzelmeinek, és a könnyei összekeveredtek Tessével. Egymást átölelve, aztán csókolva, simogatva álltak a szoba közepén, és tudták, hogy most már soha semmi és senki sem választhatja el őket egymástól, sem a lány múltjának fenyegető réme, sem a Katedrális vagy a természetfölötti lények dühödt légiója.
Most már mindörökre összetartoznak.
Tévedtek…

64. június 19. Capua

LÍVIÁNAK hívták, és egy özvegyasszony harmadik gyermekeként született. Tizenhét éves volt; ártatlan bűbájos teremtés. Mindenki tudta róla, hogy a legszívesebben Vesta papnője lett volna, aki sohasem enged magához férfit, különben élve eltemetnék…
Ezen az éjszakán hirtelen felült rozoga ágyában, és kikászálódott legkisebb húga mellől, aztán felöltözött, és mint egy alvajáró, szó nélkül távozott.
Amerre elhaladt, megolvadtak a falak…

64. június 19. A Via Appia. Capua előtt

A PONYVÁS szekér monoton rázkódása álomba ringatta, de most Barbus hatalmasat kurjantott valami miatt, és ő felébredt…
Nyilván nem ez volt az első alkalom, hogy magához tért, de azokról a pillanatokról csak lázas emlékképei voltak, és sorozatos öntudatvesztéseit inkább lehetett ájulásoknak tekinteni, mint pihentető alvásnak. De most más volt a helyzet, és amikor felnyitotta a szemét, azonnal tudta, hogy a haragvó istenek jótékony kegyelme folytán újra visszatért tagjaiba az élet.
„Valaki megmentett!”
Lassan kitisztult a látása, és egy ponyvát látott meg a feje felett. Zajokat is hallott: a szekér kerekeinek zörgését és egy lány dúdolását. A nyakába nyilalló fájdalom ellenére oldalra fordította a fejét, és a keze tétován megmozdult, hogy kisimítsa arcából a haját.
A lány a lábainál ült, és a fény felé fordulva varrt valamit. Ő volt, aki dudorászott, és annyira belemerült a munkájába, hogy nem is figyelt fel Palmyra ébredésére. Palmyra megmozdult, és belenyilallt a fájdalom. A bal könyöke még mindig sajgott, és a fejét is alig bírta mozdítani. Ép kezével benyúlt a durva pokróc alá, amivel letakarták meztelen testét, és kitapogatta a gondos kötést körben a derekán. A bal csípőjéből mintha tűz sugárzott volna, és amikor hozzáért, könnybe lábadt a szeme. Olyan érzése volt, mintha vágtató lovak patái alá került volna, és most megtaposva feküdne az út porában…
„Hol vagyok?” – Ez volt a második gondolata. A szeme izgatottan fedezte fel szűkebb környezetét. Amerre nézett, csak rendetlenséget és hasztalan limlomok kuszasága látszott. A lábánál, a lány feje felett egy vesszőből font ketrecben színes tollazatú, furcsa madár pompázott, és sárga csőrével gondosan tépdesett egy salátalevelet. Körülötte színes ruhák és furcsa, ismeretlen rendeltetésű holmik kusza halmaza. Botok, ostorok és színes karikák rendetlen összevisszasága. Palmyra körül rongyok, labdák, zsákok és ládák apokaliptikus kavalkádja volt felhalmozva egy áttekinthetetlenül őrült rendszerben, amelyben csak ezen istentelen káosz okozója tudhatott eligazodni.
– Barbus, ne kurjongass ekkorákat, mert ijedtemben leesek a kocsiról! – mondta egy férfi, és egy dörmögő mély hang válaszolt neki:
– Láttam egy sast, Claudius!
– Barbus, te barom, én is láttam mégsem ordibálok, mint egy utcakölyök a suburrában!
A színes madár tépett egyet a salátalevélen, kiszórta a kalitkából, aztán megszólalt:
– Barrrbus, tebarrrom…
Palmyrának kikerekedett a szeme. „Még mindig álmodom! Beszél a madár?”
Pedig nem álmodott. A salátalevelek a fiatal lány fejére hullottak, és az lesöpörte őket a hajáról, közben vetett egy futó pillantást Palmyrára. Egymásba fonódott a tekintetük.
– Papa, fölébredt a néni!
Palmyra balfelén szétcsapódott a ponyva, és ketten kukkantottak be a kocsi belsejébe. Egy pirospozsgás arcú, negyven év körüli férfi és egy vidám tekintetű néger.
– Hinnye, szépségem! – mondta a néger és vigyorgott. Palmyra vetett rá egy megvető pillantást, majd Claudiust kezdte méregetni, és önkéntelenül elmosolyodott, pedig ilyet még Anguis sem látott tőle…
Júlia odatérdelt Palmyra feje mellé, és mintha olvasott volna a tekintetében, mert arra készült, hogy megitassa.
– Biztosan szomjas vagy – jelentette ki csilingelő hangon, és valóban, mert a szíriai nő mohón ivott a cserépkorsóból, amit a lány tartott a szájához. Palmyra eddigi élete során még egyszer sem bánkódott amiatt, hogy örök némaságra ítélték az istenek; de most zavarban volt, amiért nem tud szólni hozzájuk. A szeme izgatottan járt egyikről a másikra…
– Mi a neved? – kérdezte Claudius, de természetesen nem kapott választ. Palmyra az ujja hegyével megérintette ajkát, és megrázta a fejét.
– Azt mutatod, hogy néma vagy?
Palmyra bólintott.
– Jó feleség lenne belőle! – kurjantotta Barbus, mire Claudius rosszallóan nézett rá.
A kocsi megállt, és a férfiak leugráltak róla.
„Mi a fenét kezdjek vele?” – morfondírozott magában Claudius, és intett, hogy mindenki álljon meg.
A szekérkaraván megtorpant, és előkerült Ktészibiosz is.
– Kérdezd meg tőle, tud-e írni? – szólt fel Claudius a lányának. Palmyra hallotta a kérdést, és bólogatni kezdett. Áldotta Anguist, hogy megtanította, habár sohasem látta be, mi szükség lehet rá. Íme elérkezett az alkalom.
– Hihetetlen – morogta az orvos, és izzadt nyakát dörzsölte egy kendővel. Claudius izgalmában egyik lábáról a másikra állt és magyarázatokra várt, de attól, amit Ktészibiosz mondott, nem lett okosabb se ő, se a többi mutatványos, akik most mind lekászálódtak a kocsikról és ott álltak Claudiusé mellett.
A déli nap vakítóan szikrázott a fejük felett. Előttük a zöld mezőkön és a tengerszemen ringó búzatáblákon túl ott fehérlett a távolban Capua városa.
– Még gyenge a vérveszteségtől, de a sebei már gyógyulnak. Számtalan katonasebet láttam már, és tudom, hogy milyen hosszú és fájdalmas a gyógyulás, de ez a nő mintha cimborálna a gonosz istenekkel.
Senki sem szólalt meg. Látták, amit láttak. Azok a borzalmas sérülések, amelyekkel a magát Palmyrának nevező nő az elmúlt nap délutánján a kocsijukra került, gyógyulni látszottak. A csípőjén tátongó seb összezárult, sőt „horribile dictu” behegedni látszott. Cipónyira dagadt bal könyöke lelohadt, és ha nagy fájdalommal is, de már tudta mozdítani. Palmyra a stilusnak hívott íróvesszővel azt karcolta a viaszba, hogy „még fáj mindenem”, de Ktészibioszt ez még nem győzte meg arról, hogy nem egy csodának szemtanúja.
– Még csak láza sincs – mondta a görög orvos, és szinte dühösnek látszott, de amikor többen a vállát veregették és a hátát lapogatták, hogy ez a gyógyulás bizony az ő érdeme, nem másé, akkor lassan megenyhült és visszament a kocsijához, hogy leigya magát.
– Most mit csinálunk vele? – kérdezte a késdobáló. Claudius a vállát vonogatta.
– Nem rabszolga, mert bélyeg nincs a testén. Talán szabad római polgár, akit rablók támadtak meg. Itt a Via Appia mentén szinte mindennapos az ilyesmi. Én is félek, hogy összeakadunk velük és csak az lehet az egyetlen reményünk, hogy olyan szegények vagyunk, mint a Capitolium egere.
– Ha Capuába érünk, értesítenünk kellene a városi aediliseket.
– Hm… talán majd Palmyrának kellene eldöntenie, hogy mi legyen a sorsa. Velünk mégsem maradhat, habár… – mondta Claudius és itt megakadt.
– Habár?
– Takaros fehérnépnek látszik, Pavio barátom.
– Ó Claudius, te vén kujon – jegyezte meg erre a késdobáló, és visszaballagott a szekeréhez.
– Indulunk! – harsogta Claudius, és felkapaszkodott Barbus mellé.
Mielőtt az ostorral odacsördített volna az ökröknek, hátranézett a kocsiba. A lánya éppen azt mutatta Palmyrának, hogy megvarrja a szakadt köpenyt. A keleti nő megsimogatta a lány arcát. Júlia elpirult, és lesütötte a szemét.
„Talán velünk maradhatna?” – gondolta Claudius és elmosolyodott. Föl sem merült benne a gondolat, hogy ez a nő képes átmetszeni mindannyiuk torkát, ha ilyen hangulata támad.
„Biztosan lehet használni valamire.”
Claudius elgondolkodva nézte egy görög templom romjait egy parányi domb tetején…
Ott állt a templom romjai között.
Nem volt olyan műszer vagy természetfölötti intelligencia, amely fölfedezhette volna a jelenlétét. Intervenciós rohampáncélt hordott, de olyan típust, ami majd csak a XXIV. század első felében kerül a Katedrális tervezőasztalaira. Nem esett nehezére, hogy ő irányítsa az események menetét. Az intervenciósokat a színházba csalta, és így összehozta őket Anguisszal. Felrobbantotta a Pallas Athéné szobrot, hogy megmentse Néró életét, aztán elmenekítette Palmyrát a városból. A szíriai nő csodás gyógyulása az ő érdeme volt. Palmyra nem halhatott meg, mert fölborult volna a terv. A Bíboros és az ő terve…
A forgatókönyvet a történelem írta, és ő is csak egy szereplő volt a sok közül…
De főszereplő.

64. június 19. Róma.

A JUPITERNEK bemutatott áldozat meglágyíthatta az isten szívét, mert a hold szakadozott felhőfoszlányok mögé bújt, és ezüstös fénye nem árulkodott az összeesküvőkről, akik a Tiberis bal partján a Mars-mezőtől délre húzódtak meg egy pinea liget takarásában.
Már a második őrjáratban jártak, de Aulus még mindig nem adta meg a jelet az indulásra. Komor arccal nézte az előtte magasodó, hatalmas villát és azon túl a Capitolium halmát. Róma sötétbe burkolódzott és teljes volt a csönd. A folyón túl elterülő város most elpihent a fárasztó nap után, és talán az utolsó álmát álmodta…
A praefectus lódobogást hallott hátulról. Suetonius érkezett vissza.
– Jelszó?! – dörrent a kérdés az éjszakai csendben. A válasz elfojtott hangon és kurtán érkezett:
– A flaviusok!
A kardok visszakerültek a hüvelyükbe, és az őrök átengedték Suetoniust, aki nyomban Aulusnál termett és beszámolt a küldetéséről.
– Testvéröcséd és háza népe nagy értetlenséggel fogadta a leveledet, amelyben arra kéred őket, hogy haladéktalanul hagyják el Rómát, de a gyűrű, amelyet fölmutattam, végül is meggyőzte őket, hogy a kérésed komoly és nem tűr halasztást. Gaius azonnal utasította a szolgáit, hogy készüljenek az útra…
– Hova mennek? – vágott közbe Aulus.
– Ostiába.
– Gaius nem kérdezte, hogy mi végre kell elutaznia?
– Kérdezte, de én hazudtam neki. Azt mondtam, hogy kitört Rómában a pestis – mondta Suetonius, és visszaadta Aulusnak a gyűrűjét, amit már háromszáz év óta hordott nemzetségének legidősebb férfi tagja. Most ő volt a soron. Cornelius Aulusnak nem volt gyermeke, és most arra gondolt, hogy talán jobb lett volna a gyűrűt Gaiusnál hagyni.
„Ki tudja, hogy mi lesz a sorsom a mai éjszaka után?” A praefectus felcsatolta a sisakját, és intett két tisztjének, hogy kövessék. Aulus a liget széléig lopódzott, Marcellinus és Suetonius szótlanul követték. A praetorianusok a lovaik mellett álltak.
Aulus az előttük sötétlő villára bökött.
– Ebben a házban Avidius Vespronius lakik. Dúsgazdag ember és a birodalom egyik legnagyobb olajkereskedője, Itália-szerte szinte az összes olajmécsesben az ő olaja ég.
Marcellinus és Suetonius szinte egyszerre néztek a praefectusra, aki egyszerűen megvonta a vállát, mintha csak egy diákcsínyre készülne.
– Ma éjszaka szükségünk lesz az olajára.
– Nagyon is értjük, mit akarsz az olajjal. Mi a terved?
– Negyven amfora olajat fölpakolunk két szekérre és a Probus-hídon átkelünk a Tiberisen, aztán a Circus Maximushoz megyünk. A circus árkádsoraiban épült üzleteket gyújtjuk fel. Ha a raktárak árukészlete lángra lobban, akkor azt a tüzet senki sem oltja el. Ha az istenek és a szelek az oldalunkon állnak, akkor a Palatínus még ma éjszaka porrá ég.
– Talán mégsem kellene lerombolnunk a császári palotát – akadékoskodott Marcellinus, de Aulus egy kézlegyintéssel elhallgattatta:
– Így is lesznek ártatlan áldozatok, de ha a Viminálist vagy a transtiberist gyújtom fel, akkor Róma lakosságának a fele nem érné meg a hajnalt. Tiszteletben tartom a császár parancsát, és végre is hajtom, de puszta szeszélyből nem ítélhetek máglyahalálra ötszázezer embert. Egy szerencsétlen koldus élete még mindig többet jelent számomra, mint tíz görög szobor.
A két testőrtiszt erre már nem mondott semmit.
– Indulunk – adta ki az utasítást a praefectus, és a praetorianusok nyeregbe szálltak. Kisvártatva kardmarkolatok döngették a Vespronius villa széles bronzkapuját.
Avidius Vesproniust a legszebb álmából keltették fel a rémült rabszolgák, és az olajkereskedő dühtől vöröslő arccal toporgott a díszes átriuma közepén. Amikor először meglátta a praetorianusokat, hirtelen arra gondolt, hogy kegyvesztett lett és a császár a fejét követeli valami miatt, ezért törnek rá éjnek idején a testőrök, aztán amikor meghallotta, hogy Aulusék mit akarnak, a méregtől először elsápadt, majd paprikavörössé változott.
– Ez hallatlan, panaszt fogok tenni az udvarnál! A testőrség éjnek idején rám tör a saját otthonomban és negyven amfora olajat követel tőlem, mintha valami koszos zsidó kereskedő lennék, aki…
Marcellinus erre előrelépett, és úgy vágta szájba a kereskedőt, hogy az menten hanyatt esett.
– Nincs sok időm, Vespronius – mondta halkan Aulus, és a kardja markolatára tette a kezét.
Vespronius elértette a mozdulatot, és a félelemtől majdnem kiugrott a szeme.
– Nyittasd föl a raktáradat és utasítsd a rabszolgáidat, hogy hozzák elő az olajat! Szükségem lesz két szekérre is! Lódulj, és ne kényszeríts arra, hogy a kardommal noszogassalak!
Vespronius most már látta, hogy ennek a fele sem tréfa, és rémülten feltápászkodott. Suetonius vetett egy futó pillantást Marcellinusra. A százados elmosolyodott.
„Menni fog a dolog.”

A kis Vulpius az utolsó pillanatban siklott ki a villa hátsó kapuján, mielőtt Aulus emberei mindenkit összetereltek volna a peristülionban, és rémülten szedte a lábait. Alakját hamarosan elnyelte a sötét éjszaka. Meztelen talpa alatt szinte csattogtak a kövek, ahogy az utcán szaladt, de rabszolga létére több esze volt annál, hogy felzörgesse az első ház lakóit. Pillanatokon belül a Probus-hídon szaladt, és pár perc loholás után már meg is látta az aedilis járőrök egyik csapatát Vesta temploma mellett. A rendőrjárőr egy részegbe próbált életet verni, de az túl sok vaticanust ihatott és most úgy feküdt a szent templom tövében, mint valami hasított fa. Az aedilisek unottan bökdösték a dárdáik boldogabbik végével, hogy fölélesszék a mámorából. Az utolsó pillanatban vették észre a rémülten rohanó fiút.
– Hé te! – kiáltotta az egyik rendőr, és elkapta a gyerek karját, aki alig bírt lábon maradni, úgy zihált. – Mit rohangálsz itt az éjszaka kellős közepén?
– Rab… rab… lók. Rab…
Egy decurio éktelenül megrázta a gyereket.
– Mit beszélsz?
– Rablók törtek a gazdámra – nyögte ki Vulpius, és rémülten pislogott. A részeg közben énekelni kezdett, de senki sem figyelt rá. Egy fáklyával Vulpius arcába világítottak.
– Milyen rablók és hol? Beszélj, mert szíjat hasítok a hátadból!
– Avidius Vespronius a gazdám. Pár perccel ezelőtt rablók törtek ránk, de én elmenekültem.
– Hányan vannak?
– Talán ha tízen.
Az aedilisek hatan voltak.
– Hol laktok?
– Innen, ha tízpercnyire a Tiberis túlpartján.
– Vezess minket! – mondta a decurio, de a gyerek csak a fejét vakargatta.
– Talán nem is rablók…
A tizedes megint megrázta a gyereket.
– Beszélj világosan, mert agyonütlek!
– Úgy vannak öltözve, mint a praetorianusok – nyögte ki Vulpius, és a következő pillanatban úgy vágták nyakon, mint egy engedetlen kiskutyát, amelyik folyton összepiszkítja az átriumot.
– Most testőrök vagy rablók, te ostoba kölyök?
– Praetorianusoknak öltözött rablók! – vágta ki magát Vulpius és a decurio elfojtott egy káromkodást. Fölegyenesedett Vulpius mellől, és utasította az egyik emberét, hogy lóhalálában vágtasson a praetorianus laktanyához és tudakolja meg, hogy a mai éjszakán kaptak-e valamilyen különleges parancsot a testőrök. Ha nem, akkor ennek a gyereknek mégis igaza van, ez esetben viszont erősítésre lesz szüksége. A másik emberét a városi praefecturára menesztette, hogy riasszon egy aedilis lovas szakaszt. A két aedilis elvágtatott.
– Mi a neved? – kérdezte a gyereket a decurio.
– Vulpius.
– Na, gyerünk Vulpius, vezess minket a gazdád házához!
Az aedilisek felpattantak a lovaikra. A decurio megigazította a sisakját.
– Csak négyen vagyunk – mondta halkan az egyik embere.
– Ha valóban praetorianusok, akkor semmi közünk a dologhoz, ha pedig rablók, akkor csak annyi dolgunk van, hogy tartsunk egy hidat, amíg a szakasz ide nem ér.
Az aedilisek összenéztek.
– Tartani a hidat? Minek?
– Avidius Vespronius a leghíresebb olajkereskedő. Aki éjnek idején rátör a házára, az az olaját akarja, semmi mást… valamit fel akar gyújtani… talán Rómát! Vesproniust és Rómát a Probus-híd köti össze.
Az aedilisek értetlenül bámultak a parancsnokukra, pedig az nem volt ostoba ember. Tökéletesen eltalálta az igazságot.
– Négyen vagyunk, Marcellus! – hangzott el ismét.
– Horatius Cocles egyedül tartott egy hidat – mondta kurtán a decurio, és megrántotta a kantárt. Az emberei utána lovagoltak, és remélték, hogy egy hőst követnek, nem pedig egy őrültet.
Egy halottat követtek…

Aulusék gyanútlanul közeledtek a Probus-hídhoz, és szinte az utolsó pillanatban vették észre a négy aedilist. A rendőrök a híd közepén álltak és egy decurio vezette őket. Aulus felemelt kézzel vezényelt megállást a csapatának, és Marcellinusszal az oldalán előre léptetett.
– Kik vagytok? – hallatszott a kérdés a hídról.
– Cornelius Aulus tribunus, praetorianus praefectus vagyok.
A rendőrök tanakodni látszottak. Aulus egyelőre nem gondolt semmi rosszra.
– Ez egy haditribunus – morogta Marcellus egyik embere –, ha az útjába állunk, még megüthetjük a bokánkat.
Marcellus meg sem hallotta.
– Emlékeztetnem kell téged, tribunus, hogy egy érvényben lévő császári rendelet megtiltotta Rómában a szekérforgalmat az éjszakai órákban, és ezért nagy tisztelettel arra kérlek, hogy fordulj vissza.

– Elárultak minket – sziszegte Marcellinus, és a kardmarkolata felé csúszott a keze.
– Akkor nem négyen lennének – jegyezte meg Aulus, és kissé megemelkedett a nyeregben, hogy kikémlelje a Tiberis túlpartját. A sötét éjszakában csak a házak körvonalait látta. A folyó csobogásától eltekintve más hang nem hallatszott, még csak kutyák sem ugattak.
„Lehet, hogy mégis csapda?”
– Mi a neved, decurio? – kérdezte az aedilistől.
– Horatius Cocles vagyok.
Minden más esetben Aulus nagyon jól mulatott volna egy ilyen bemutatkozáson, de most hirtelen elpárolgott a jókedve. A decurio azzal, hogy az ismert római hős nevén mutatkozott be, egyértelművé tette, hogy nem áll szándékában utat engedni nekik. A kérdés már csak az volt, hogy miért nem?
– Sajnálom, jó Horatius Cocles, de utat kell, hogy adj nekem, és ha nem teszed meg, akkor majd megteszi helyetted a kardom – mondta Aulus, és előhúzta a fegyverét. A többi praetoriánus sem maradt tétlen, és a négy aedilis máris egy kisebb hadsereggel találta magát szemben, de Marcellus nem veszítette el a hidegvérét. Ő is kihúzta a kardját.
– Sajnálom, tribunus, de te a mai éjszakán már kifosztottál egy házat, és én megtagadom neked az engedelmességet. Letartóztatlak, Cornelius Aulus, és arra kérlek, hogy add át a fegyveredet…
Aulus egy pillanatra arra gondolt, milyen jó lenne, ha minden római ilyen bátor és hősies lenne, mint ez az ismeretlen decurio, aki most halálmegvető bátorsággal áll a Probus-híd közepén, hogy megmentsen egy egész várost, de nem volt idő további ámuldozásra: lópatkók dobolása verte fel az éjszaka csendjét. A Tiberis túlpartján egy aedilis lovas szakasz közeledett. Aulus arca elborult.
– Árulás! – ordította Marcellinus, és anélkül, hogy parancsot kapott volna, rárontott az aedilisekre. A testőrök egy emberként követték.
Aulus válogatott csapata pillanatok alatt lemészárolta a négy aedilist. Marcellus mellét három dárda járta át, és a hős decurio holtan fordult le a lováról.
– Az egyik szekeret állítsátok keresztbe a hídon! – harsogta Aulus, és a veszettül táncoló lovát próbálta lecsillapítani.
Az aedilis lovas szakasz közben ráfordult a hídra, és dübörögve közeledett.
– Első négy lovas előre! Tartsátok fel őket!
Suetonius és három másik praetorianus elvágtattak Aulus mellett, s összecsaptak az aedilisekkel.
Az éjszaka csendjét lovak nyerítése és a patkók csattogása verte fel, amely összekeveredett az ordibálással és a fegyverek csilingelésével. Egy aedilis felsikoltott, és átszúrt mellel zuhant a Tiberis habjaiba. Suetonius úgy verekedett a híd lábánál, mint valami megveszekedett nőstényoroszlán az amfiteátrumban, de ennek ellenére sem bírhatta sokáig. Az egyik praetorianust leszúrták, és kisvártatva Suetonius is halálos sebet kapott. Aulus dühtől szikrázó szemmel nézte, amint hűséges embere lebukik a lováról. Az aedilisek elsöpörték a testőrök első vonalát, és rendezték a soraikat.
– Az olajat!
Olajjal teli amforák lerepültek az első szekérről, és nagy csattanással törtek össze a köveken. Az olaj a híd közepétől patakokban folyt az aedilisek felé, és az elöl vágtató lovak már ott tocsogtak benne.
Aulus az egyik praetorianus kezéből kikapta a fáklyát, és belehajította a hídon patakzó olajba.
A Probus-híd lángtengerré változott. Égő sörényű lovak ágaskodtak a hátsó lábukra, és az aedilisek első sorai eleven fáklyaként lobbantak fel. A lángoló ruhájú emberek sikoltozva vetették magukat a folyóba, többen pedig a megbokrosodott lovak patái alatt lelték halálukat. Alig tucatnyi lovasnak még sikerült átvágnia magát a lángtengeren, de Aulus feldühödött praetorianusai nem kegyelmeztek nekik.
A harc percek alatt véget ért.
Aulus hat embert veszített, és tudta, hogy még koránt sincs vége…

A császári praetorianusok germán íjász-szakaszát az az aedilis vezette el a hídhoz, akit Marcellus a testőrlaktanyához küldött. A germánok parancsnoka pillanatok alatt átlátta a kialakult helyzetet, és azonnal parancsokat kezdett harsogni.
A germánok az íjak idegére illesztették a bronzhegyű vesszőjüket, és szinte egyszerre feszítették meg a fegyvereket.
Félelmetes süvöltés hasított az éjszakába, és Aulus rémülten kapta fel a fejét, de már késő volt.
Tucatnyi nyílvessző csapott le rájuk, és Aulus körül valósággal aratott a halál. Az egyik praetorianus átlőtt torokkal zuhant ki a nyeregből, míg egy másik mellkasából három piros tollú vessző meredt elő. Szinte meglepetten nézte a még mindig remegő végüket, aztán lassan a lova nyakára borult. Egy másik nyílvessző Marcellinus lábfejébe fúródott, de a centurio egyszerűen lehajolt és kitépte belőle.
A tűz elvakította őket. Nem látták az íjászokat.
– Lefelé a hídról! – ordította Aulus az ágaskodó lováról, aztán újból felharsant a félelmetes süvítés.
A praefectus most már nem kerülhette el a sorsát: egy vessző Aulus vállába vágódott, egy másik pedig a bal combjába fúródott. Egy harmadik vessző a megbokrosodott lova véknyába vágódva végérvényesen megvadította a lángtengertől megzavarodott mént, amely most fájdalmas nyerítéssel kezdett ágaskodni, és Aulus már képtelen volt megfékezni.
A praefectus fájdalmas kiáltást hallatva zuhant ki a nyeregből és teste a híd kőkorlátjának vágódott, aztán átbukott rajta, s a férfi a folyóba zuhant. Marcellinus körül szinte záporoztak a nyílvesszők, de a centurio csodák-csodájára sértetlen maradt és az iménti lábsebétől eltekintve más baja nem esett. Körülötte minden praetorianus nyilaktól sebzetten bukott le a lováról, csak ő maradt egyedül a nyeregben.
Amikor meglátta, hogy Aulus a Tiberisbe zuhan, azonnal lecsatolta a sisakját, és gondolkodás nélkül utána vetette magát.
Cornelius Aulus csúf kudarcot vallott, és küldetése a Probus-hídon véget ért.

64. június 19. Pompeji, Severus-villa

– Beszélni szeretnék veled.
Kerwin felnézett Róma térhatású térképéről, és azonnal észrevette Michelle-en a változást. Nagyon jól ismerte ezt a nőt, és tisztában volt azzal, mit jelent ez a bágyadt mosoly az arcán, amely most nagyon fáradtnak tűnt.
– Valami baj van?
– Leülhetek?
– Persze, hogy leülhetsz, ne szórakozz velem!
Michelle zavartnak tűnt. Lehuppant egy székbe, és tompán csillogó szemmel nézte a férfit, aki meglepetten dőlt hátra és kérdőn nézett rá.
– Hajlandó vagy mondani valamit? – kérdezte a nőtől, aki erre elfordította az arcát.
Kerwin számára most már egyértelmű volt, hogy Michelle majdnem szétrobban az idegességtől.
– Még egyszer utoljára megkérdezem: mi a baj? – türelmetlenkedett Kerwin, és a térképre dobta a tollát.
Michelle ránézett.
– Terhes vagyok, John.
Ettől a pillanattól kezdve ólomlábon vánszorogtak a percek. Kerwin rezzenéstelen arccal hallgatott, és a nő képtelen volt bármit is mondani. Michelle éveken át készült erre a mondatra. Azóta készült rá, amióta ismerte ezt a férfit, de ahogy most nézte Kerwin arcát, szép csöndesen egy világ kezdett összeomlani benne. Könnyek gyűltek a szemében, és lecsordultak az arcán.
– Bocsáss meg – suttogta rekedten –, ostoba voltam.
– Igen, az – sóhajtotta a férfi –, sajnálom. Mióta vagy terhes?
– Két hete.
– Tehát már az átlövés előtt?
– Igen – mondta gyorsan Michelle.
– Már akkor tudtad?
– Igen.
– Miért csináltad ezt? – kérdezte Kerwin fájdalmas hangon, és tudta magáról, hogy legszívesebben felpofozná ezt a felelőtlen és őrült nőt, aki pedig az ő gyermekét hordja a szíve alatt.
– Megegyeztünk, hogy ez az utolsó munkánk. Veled akartam lenni.
– Michelle, nagyon jól tudtad, hogy terhesen nem jöhetsz át, mert veszélyes…
– A harmadik hét után – vágott közbe a nő, mentve a menthetőt, de a fájdalom egyre inkább eluralkodott rajta, hiszen tudta, hogy csapdába esett. – Azt hittem, hogy ez az egész csupán három napig tart…
Michelle nem folytatta, fölösleges volt bármit is mondania. Arcát két kezébe temette, és a vállát rázni kezdte a hangtalan zokogás.
Kerwin odalépett hozzá, és felhúzta a székről. Michelle olyan szorosan karolta át, mintha sohasem akarná elengedni.
– Most mi lesz? – kérdezte a nő nyöszörögve.
– Sajnos, ezt a gyereket nem szülheted meg.
Michelle könnyektől csillogó szemmel nézte a férfit, és lassan rázni kezdte a fejét.
– Akarom ezt a gyereket, John!
Kerwin kezdte elveszíteni a türelmét. Megrázta Michelle-t.
– Az isten szerelmére, nem maradhatsz itt hónapokig, és a gyerek sem maradhat itt évekig! Jöjjön már meg az eszed, nem tudod most megszülni ezt a gyereket!
Michelle megpróbált kibontakozni.
– Kérlek, ne kiabálj velem!
– De kiabálok, a kurva életbe! – ordította Kerwin, és a Severus-villában többen felkapták a fejüket. – Ne legyél ostoba! Jöjjön már meg az eszed! Terhesen nem engedhetlek a Stockbauer rombolók közelébe sem, és ez egy kiemelt fontosságú akció, ahol szükségem van a műszaki tisztemre. Nem tudjuk, kik vagy mik vannak idelent…
– Szarok az egészre! – üvöltötte Michelle, és kitépte magát Kerwin karjából, aki döbbenten meredt rá. – Tudod nagyon jól, hogy az orvosok mit mondtak nekem az öngyilkossági kísérletem után… Tudom, hogy roppant kényelmetlen az a helyzet, amibe most mindketten kerültünk az én hibámból, de akkor sincs jogod csak neked dönteni ebben a kérdésben. Én nagyon jól tudom, hogy nem sok esélyem van a teherbeesésre. Ez az első eset három év után és talán az utolsó is egyben. John, én nem fogok kockáztatni. Megszülöm ezt a gyereket. Kész, kiszálltam!
Kerwin értetlenül bámult.
– Micsoda?
– Kész, nem vagyok intervenciós, szarok az egészre. Itt maradok Pompejiben, a városnak még tizenöt éve van hátra, és ha nem jöttök értem, akkor itt maradok az ókorban… nagyon jól érzem itt magam!
Kerwinnek leesett az álla.
– Te nem vagy normális! – suttogta és elindult Michelle felé, aki meg sem próbált védekezni.
Kerwin egy hatalmas pofont adott a nőnek. Michelle rázuhant a lectusra…

– Először azt hittem, hogy ők a térhatású akciófilmek szuperemberei, aztán amikor jobban megismertem őket, rájöttem, hogy semmiben sem különböznek tőlünk. Egyszerűen katonák, akik az elmúlt korokban harcolnak, de ugyanúgy esznek, isznak és ürítenek, mint mi, a normális emberek. Vannak érzéseik és korántsem sebezhetetlenek… Emberek, nem komputerek, a szívükben vágyak érlelődnek és nem bináris jelek, mint ahogy te hiszed.
– Én már semmit sem hiszek – mondta Mark, és még szorosabban hozzásimult Tess forró testéhez.
A lány az oldalára fordult, és az arcuk szinte összeért.
– Cinikus lettél – jelentette ki Tess, és Mark orrára koppintott. A férfi bekapta az ujját. Tess felnevetett.
– Bolond!
– Sohasem voltam normális.
– Efelől semmi kétségem.
A lány szobájában feküdtek szorosan összebújva a keskeny kereveten. A találkozásuk óta szinte minden percüket az ágyban töltötték. Beszélgettek és szeretkeztek. Mark nagyon gyengéd volt, hiszen Tessnek szinte minden porcikája sajgott Palmyra miatt.
– Majdnem meghaltam – mondta Marknak, aki tréfára vette a dolgot, és a vállát vonogatta:
– Én is többször majdnem meghaltam.
– Mondd csak, Mark, mikor komolyodsz már meg?
– Soha – jelentette ki a férfi, és egy csókkal tapasztotta be a lány száját.
Mindent elmondtak egymásnak, nem volt titkolnivalójuk. Tess beszámolt Serraultról és Michelle-ről is, aztán Mark rövid habozás után elmondta Monát. Bűntudata volt.
– Butaság – nevetett a lány, és ezzel letudták a dolgot.
– Mi lesz velünk? – kérdezte később Mark, de Tess nem tudott rá válaszolni.

Galland úgy állt az átrium közepén, mintha karót nyelt volna. A tekintete rezzenéstelenül meredt előre. Tudta, hogy bajban van.
– Őrmester, magának jelentenie kellett volna, hogy Michelle Morell hadnagy áldott állapotban van, de ezt elmulasztotta, és így kihágást követett el. Mit tud felhozni a mentségére?
– Semmit, ezredes úr.
– Helyes! Örülök, hogy nem próbál magyarázkodni. Erre a dologra még visszatérünk, de most hozza a felszerelését, és lőjön be Morell hadnagynak három milligramm Fortex C4-est!
Galland futó pillantást vetett az ágyon kuporgó Michelle-re, aki kisírt szemmel bámult valahova a semmibe.
– Igenis, ezredes úr! Kérek engedélyt távozni!
– Mozogjon!
Galland kisietett, Kerwin pedig lehuppant egy székbe. A kisírt szemű Michelle-t nézte.
– Sajnálom, szívem…
– Gyűlöllek!
– Ha mások lennének a körülmények, akkor nagyon boldog lennék, de meg kell, hogy értsd, ebben a helyzetben ez az egyetlen lehetséges megoldás…
– Gyűlöllek – mondta gépiesen a nő. Kerwin felsóhajtott, és elhallgatott.
Galland kisvártatva visszatért, és óvatosan leült a lectus szélére. A kezében egy pneumatikus tűpisztoly volt.
– Kérem, tűrje fel a zubbonya ujját!
Michelle gépiesen engedelmeskedett, és Galland beadta neki a Fortexet.
– Sajnálom, Michelle – mondta az őrmester, és felállt. – Huszonnégy órán belül erős vérzése lesz, ha nem múlna el, akkor föltétlen szóljon…
– Köszönöm, őrmester, most távozzon! – utasította Kerwin és Galland szó nélkül távozott.
Kettesben maradtak.
Kerwin odament a lectushoz, és próbálta megérinteni Michelle-t, de a nő szótlanul elhúzódott tőle.
– Viselkedj felnőtt nő módjára! – mondta Kerwin, de abban a pillanatban már meg is bánta az iménti szavait.
Michelle hirtelen felült, és könnyektől maszatos arcát törölgetve felállt.
– Azt hiszem, John, hogy mi befejeztük egymással – mondta kurtán, aztán egy határozott mozdulattal letépte az állományjelzőt a zubbonyáról. A válláról lekapcsolta a rangjelzéseket. Mindent a lectusra dobott.
– A Katedrálissal is befejeztem – közölte, és kiment.
– Könyörgöm, ne csináld ezt, mert meg kell, hogy öljelek! – morogta Kerwin az üres átriumnak.
Klippel fáradtan dörzsölgette a szemét, és elnyomott egy ásítást. Az elmúlt huszonnégy órában szemernyit sem aludt, mert addig nem volt nyugodása, amíg az utolsó információmorzsát sem szedte ki az Anakreón központi számítógépéből, hogy megtudhassa, mi okozta a műszaki zavart. Már éjfél is elmúlt, amikor végre felállt az asztaltól és végzett a számításaival. Dühös volt, és ezt nem is palástolta. A pokolba kívánta az egész Odüsszeia akciót, és ezzel nem volt egyedül.
Az adatokat fölvitte egy pozitronlemezre, és arra készült, hogy az egész anyagot átadja Michelle-nek, de a peristülionban összefutott Serraulttal, aki komor arccal cigarettázott egy oszlopnak dőlve.
– Hova készül? – kérdezte a törzsőrmester és a halasmedencébe pöckölte a tövig égett csikket.
– A műszaki tiszthez – felelte Klippel, és meglóbálta Serrault arca előtt a műanyaglapot. – Itt van rajta, hogy miért szabadultak el a pozitronok.
– No, miért?
– Komolyan érdekli, törzs úr?
– Tulajdonképpen kurvára nem érdekel – mondta a férfi, és hirtelen kikapta a lemezt Klippel kezéből. – Jobb, ha ezt nem viszi be Michelle-nek… most inkább ne zavarja, oké?
– Hé, ember! Morell hadnagy kért meg még délután, hogy vigyem be neki, ha végeztem…
– Majd én odaadom neki.
– Nézze, törzsőrmester – kezdte volna Klippel, de Serrault közbevágott:
– Maga intervenciós? Nem? Akkor húzzon innen a francba!
Klippel káromkodni kezdett, de Serrault rá sem hederített. A zsebébe csúsztatta a pozitronlemezt, és elindult Michelle szobája felé.
– Ez nem biztos, hogy jó ötlet – szólt utána Galland, aki mindenről beszámolt Serraultnak. Serrault még csak válaszra sem méltatta.
Michelle az ágyán feküdt, és a tekintetét valami láthatatlan pontra szegezte a mennyezeten. Teljesen mozdulatlan volt, és szinte még csak nem is lélegzett. A Stockbauert a hasára fektette, és keze a markolaton nyugodott. A másik keze lelógott az alacsony lectusról, és Serraultnak az volt a legelső gondolata, hogy szinte éveket öregedett. Serrault óvatosan odalépett az ágy mellé és azonnal látta, hogy a fegyver ki van biztosítva.
„A francba!”
– Az időmérnök valamilyen pozitronlemezt küld magának, hadnagy – mondta lassan a férfi, és mozdulatlanná dermedt. Michelle természetesen nem válaszolt, és rá sem nézett. – Gondoltam, hogy behozom magának. Az az igazság – folytatta a férfi –, hogy Klippel akarta átadni önnek, de elvettem tőle, tudja már régóta szeretnék beszélni magával, hadnagy, s úgy éreztem, hogy itt a soha vissza nem térő alkalom. Nézze, én nagyon jól tudom, hogy nem szívlel engem és azt is tudom, hogy miért. Úgy gondolja, hogy én vagyok az egyetlen ember, aki tisztában van azzal, hogy maga milyen gyenge ember… Ott voltam akkor Bécsben és végignéztem a tragédiát. Szeretném elmondani, hogy mit gondolok erről az egészről.
Michelle, maga nem tehet róla. Maga nem hibás. Egy adott helyzetben magának döntenie kellett, de nem hordozhatja ennek a súlyát egy életen keresztül, nem vezekelhet állandóan az élete végéig és nem szabad azt gondolnia, hogy azóta a sorsa szakadatlan büntetés Jarum miatt. Maga nagyszerű ember és fantasztikus nő, ezt komolyan mondom… Michelle, maga fantasztikus nő. Hallja, amit mondok, Michelle?
Michelle továbbra sem mozdult
Serrault letette a lemezt az asztalra, de nem lépett vissza.
– Most leülök maga mellé az ágyra – mondta óvatosan és lassan leereszkedett a nő mellé. Meglepődve tapasztalta magán, hogy nyirkos veríték patakzik a hátán és a hóna alatt. – Ne csináljon semmi ostobaságot hadnagy, ezt mind a ketten megbánnánk…
– Könyörgöm, menjen innen! – suttogta a nő. Serrault szárazon nyeldekelt.
– Nyugodjon meg!
– Gerald, kérem…
– Még sohasem szólított Geraldnak…
Michelle megmozdult, és abban a pillanatban Serrault elkapta a csuklóját. A Stockbauer nagy koppanással esett a padlóra, de a nő nem tudott utánakapni, mert a férfi azonnal leszorította az ágyra, és valósággal ráfeküdt. Néma, hangtalan birkózás volt, amelyben Michelle képtelen volt használni a kezeit, és kisvártatva kifulladt, valósággal elernyedt a férfi súlya alatt.
– Csss… – nyugtatta Serrault a nőt, és franciául suttogott a fülébe. Perceknek kellett eltelnie, mire Serrault enyhített a szorításon, de még mindig az ágyhoz szegezte Michelle-t, aki lassan megadta magát a sorsának.
– Engedjen el!
– Nem tehetem, mert kárt tesz magában.
– Miért csinálja ezt velem?
– Szeretem magát, Michelle.
– Akkor engedjen el!
– Kérem, ne csináljon ostobaságot!
– Gerald, engedjen el… Könyörgöm!
– Nem kell könyörögnie – mondta a férfi, és váratlanul föltérdelt az ágyon. Vállalnia kellett a rizikót, és remélte, hogy nem csinál nagy ostobaságot. Elengedte Michelle-t. Arra számított, hogy a nő úgy pattan majd fel, mintha összenyomott rugót engednének el, de Michelle nem mozdult. Szótlanul nézték egymást.
– Miért jött ide? – törte meg a csendet Michelle.
– Galland mindent elmondott nekem… Sajnálom magát… és szeretem.
Michelle hitetlenkedve rázta a fejét.
– Maga őrült.
– Lehet, hogy az vagyok, de akkor sem hagyom, hogy szétrobbantsa a fejét.
– Előbb vagy utóbb úgyis megteszem.
– Nem – jelentette ki határozottan a férfi –, maga túlságosan is szereti az életet ahhoz, hogy megtegye.
– Talán inkább csak gyáva vagyok.
– Nem, maga bátor nő, csak…
– Csak?
– Csak boldogtalan.
– Ó, milyen egyszerűnek tűnik az egész. Kérem, másszon le rólam!
Serrault lekászálódott az ágyról, és fölvette Michelle fegyverét. Visszabiztosította az energiapisztolyt, és letette a pozitronlemez mellé. Michelle közben felkönyökölt, és könnyektől csillogó szemeit törülgette.
– És egész életében rosszul választott – mondta Serrault. Michelle felnézett rá.
– Rosszul választottam?
– Ez az igazság – jelentette ki a férfi, aztán elindult kifelé, mert a mai estén többhöz már nem volt bátorsága, de Michelle utánanyúlt, és megfogta a kezét.
– Köszönöm.
Serrault megtorpant, aztán Michelle felé fordult, és fölhúzta az ágyról. Két kezébe fogta a nő arcát, és gyengéden megcsókolta. Michelle nem ellenkezett, de mégis Serrault volt az, aki kibontakozott az ölelésből. Életében először zavarban volt egy nő társaságában.
– Ne haragudj! – mondta ostobán, és legszívesebben kiszaladt volna.
– Nem haragszom – mondta erre Michelle, és megint kicsordultak a könnyei –, de most menj el!
Serrault szó nélkül kiment. Gyűlölte az egész világot.

IV.

64. június 20. Róma

HÁROM NAP telt el azóta, hogy átjöttek az időn, de Fu Macs Csen már az ideérkezésük első óráiban megértette, hogy miért Cornelius Hands volt minden idők leghíresebb időutazója. A Bíboros helyettese olyan magas szintű konspirációs készséggel és kombinatív logikával rendelkezett, hogy a híres időmérnök csak tátott szájjal bámulta ezt a férfit, aki valóságos legenda volt minden ügynök számára.
Rómától nyugatra a Tiberis partjai mentén elnyúló mocsaras vidéken léptek le az evolvensről. Az éjszakai órákban teremtett lélek nem járt ezen a kietlen tájon, és a Swallow érkezése teljesen észrevétlen maradt. Hands és Jacta műszerei nem jeleztek semmit. Az időgép úgy lebegett a fortyogó mocsár felett, mint valami matt fekete, csillogó UFO valami XX. századi science fiction filmben, amit a kutya sem néz már meg a mozikban.
Hands kicsatolta a biztonsági övét, és elszívta az első cigarettáját az ókorban. Fu Macs Csen az irányítópult furcsa műszereit bámulta, aztán társalogni kezdett a számítógéppel.
– Most ne szóljanak hozzám! – morogta.
– Hogyan tovább? – kérdezte Jacta Handstől.
– Mindjárt megmondom, de előbb várjuk meg a kínait, úgy érzem, valami nagyon fontosat akar mondani.
– Jól érzi, Cornelius – mondta Fu Macs Csen, és a térkiértékelő színes képernyőjére bökött. – Valami leszállt Pompeji mellett június hetedikén, és tönkrecseszte az evolvenst.
– Mark Wilson volt – jegyezte meg kurtán Hands.
– Mikorra kellett volna érkezniük Kerwinéknek? Tizennegyedikére?
– Igen.
– Azt hiszem, négy napot csúsztak lefelé. Úgy tűnik, tizedikén érkeztek meg. Vertikálisan és horizontálisan nem volt probléma, de hetedike egy időörvényt okozott…
– A kurva életbe! Maga szerint az Anakreón kibírta?
– Fogalmam sincs. Na, akkor most én kérdezem, hogy hogyan tovább?
– Van itt hamutartó?
– Dobja a padlóra! – mondta mérgesen Csen. Hands elgondolkodva dörzsölte az állát.
– Először is átöltözünk korabeli ruhákba, aztán Rómába megyünk. Ma tizenhetedike van, hajnali két óra. A műholdat délelőtt lövik le Pompejiből, de akkor én már a fővárosban akarok lenni. Délután megérkezik Petersen meg Jennings, és tizennyolcadikán reggel lehozzák a sérült műszaki blokkot. Miután távoztak, körülnézünk egy kicsit a városban, aztán bemegyünk Severushoz. A többit majd meglátjuk.
– Ki az a Severus?
– George Moore, a Katedrális állandó ügynöke.
– A Swallow álcázó-rendszere még nem működik, megmondom őszintén, nem szívesen hagyom itt a mocsár kellős közepén. Nem attól félek, hogy valaki kárt tesz benne, de nem lenne jó az sem, ha nagy bugyborékolások közepette elsüllyedne, és utána lapátolnunk kellene az iszapot.
– Úgy tervezem, a Swallow végig Rómában lesz a közelünkben…
– Nem gondolja, hogy igen komoly kulturális kataklizmát okozna azzal, ha leparkolná a Forum Romanum közepén?
– Ne vicceljen velem, Mr. Csen, ennél azért több eszem van! Képes a Swallow automatikus irányításra?
– Persze.
– Jó, akkor miután kiszálltunk belőle, maga szépen leküldi az időben ötszáz évet, és utasítja a fedélzeti komputert, hogy a megérkezése után kapcsoljon ki minden energiát. Azt akarom, hogy a Swallow a római királyság korában jelenjen meg a Mars-mezőn, Róma mellett.
Fu Macs Csen értetlenül bámult. Jacta már értette a dolgot.
– A Palládium – mondta hátulról.
– Pontosan. Tudtam, hogy a Palládiumhoz egyszer még köze lesz a Katedrálisnak, hát itt az óriási alkalom. A rómaiak mindig is őriztek egy égből hullott tárgyat a Vesta Szüzek templomában. A régészek sohasem tudták, hogy mi a Palládium. Mi már tudjuk, Mr. Csen.
– Zseniális – mondta Fu Macs Csen.
– Igen. Munkára fel, uraim!

Fu Macs Csen a munkája jellegéből adódóan, már számtalanszor átment az időn, de ezek az átlövések inkább egy műszaki kutatómunka részét képezték, és a kínai tevékenységét korántsem lehetett ügynöki munkának tekinteni, mert hiányzott belőle a romantika és a kaland.
Fu Macs Csen most úgy érezte, hogy egy csapásra mindent bepótol. Visszaküldte a Swallow-t az időben, és nagyon remélte, hogy Handsnek igaza lesz. A rómaiak majd megtalálják, és egy templomot építenek a tiszteletére. A kínai számára most vált világossá, hogy mit értenek az ügynökök az alatt, amikor azt mondják: „mi csináljuk a történelmet”.
Hands és Jacta tógát öltöttek, s korabeli sarukat kötöttek a lábukra. Csen egy lacernát húzott a tunikája fölé, és zavarodottan pislogott a csuklya alól.
– Milyen szinten beszél maga latinul? – kérdezte tőle Hands, és az arcán látszott; már előre fél a választól.
– Hát Vergilius biztosan sikoltozva szaladna el.
– Akkor, Mr. Csen, maga alakítja most a néma szolgát! – jelentette ki Hands, és elrendezte a redőket a tógáján.
Fu Macs Csen számára a dolog kísértetiesen kezdett hasonlítani egy Shakespeare által írt komédiához, amelyben a szereplők mindenféle haszontalan álruhába bújnak, hogy összezavarják a közönséget… és egymást.
– Van valami problémája? – kérdezte Hands, aki nagyon jól látta, hogy a kínainak komoly fenntartásai vannak.
– Nézze, Hands, ha a rómaiak meglátják az én gyönyörű kínai arcomat, akkor ujjongva fognak mutogatni a cirkuszban, mint valami egzotikus különlegességet. A legjobb tudomásom szerint ebben a korban Kínáról még senki sem hallott.
– Tévedésben van, Mr. Csen. Kínát ekkoriban Sericia néven emlegették, és magának semmi félnivalója, hiszen itt vagyunk mi is. Tud lovagolni?
– Tudjak?
– Jó lenne.
– Akkor tudok.
– Helyes! Stanley!
– Igen!
– Miután kiköpte a rágógumiját, induljon és kerítsen három lovat, de lehetőleg ne öljön meg senkit! Itt megvárjuk magát.
A fejvadász pillanatok alatt eltűnt a sötét éjszakában.

A kora délelőtti órákban értek el a város falaihoz, és hamarosan már az egyre sűrűbben épült hófehér villák között ügettek pompás hátasaikon, melyeket Jacta egy postaállomásról kötött el. Hands nagyon jól ismerte az ókori Rómát, és ő vezette őket, ügyelve arra, hogy elkerüljék a legnagyobb tömeget, amely ezekben az órákban színes forgatag gyanánt özönlött a széles utcákon.
Az útjuk díszes paloták és mesterien megépített vízvezetékek alatt haladt el. Pompás sugárutakat kereszteztek, és Fu Macs Csen néma áhítattal szemlélte a látványt. Amerre nézett, mindenütt szoborcsoportok és az ókor művészetének legragyogóbb bizonyítékai ragyogtak a szikrázó napsütésben. Márványlépcsők, szökőkutak és mozaik-berakásos házfalak vették körül őket, amint egyre beljebb haladtak a város folyton lüktető pulzusa, a Forum irányába, és a kínai egyre csak a fejét kapkodta erre a szívet gyönyörködtető látványra.
– Csodálatos! – szakadt ki belőle az ámulat hatására, és hátracsapta a lacernája csuklyáját. Úgy forgolódott a nyeregben, mint a motolla.
Róma a Tiberis bal partján terjeszkedett, és ezekben az időkben a márvány és kőrengeteg már összefüggően felkúszott arra a hét dombra, ami a város jelképe volt. Néró császársága alatt a város lakosságának lélekszáma már az egymillió felett járt, és ez az ókori viszonyokat figyelembe véve megdöbbentő adatnak bizonyult minden korabeli utazó számára.
– A lakosság száma folyamatosan növekszik Augustus császár uralma óta – mondta Fu Macs Csennek Hands. – A környező latifundiumok elszegényedett tulajdonosai is mind ideáramlanak, hogy megélhetést és menedéket találjanak. Meglehetősen magasak a bérleti díjak, persze ne gondoljon arra, hogy mindenki palotákban és szökőkutas márványvillákban lakik. Most nincs időnk elmenni a Viminalisra vagy a Quirinalis felé, de ott láthat akár tízemeletes bérházakat is. Ott borzalmas körülmények között élnek az emberek, Róma lakosságának több mint a fele.
– Hihetetlen! Tízemeletes házakat is építettek?
– Olyanok is voltak, Mr. Csen. Egy átlagos napon legalább kettő dőlt össze – jegyezte meg Hands. – Itt aztán láthat csillogást és nyomort egyaránt.
Díszes gyaloghintó keresztezte az útjukat, és Handsék visszafogták a lovaikat. A hintó előtt tucatnyi rabszolga haladt, és hangos kiáltásaikkal próbálták szétrebbenteni a tömeget. A lefüggönyözött gyaloghintó, amit nyolc szerecsen emelt a magasba nem árulkodott a benne ülőkről, és hamarosan tovatűnt.
– Valami gazdag ember lehetett – mondta Csen.
Hands nem válaszolt, és kisvártatva az Aventinus dombja felé léptettek.
Befordultak egy takaros kis utcába, és a kínai legnagyobb meglepetésére a környező házak árkádsoraiban meghúzódó színes palákba öltözött nők és fiatal lányok vidáman üdvözölték őket.
– Ezek kurvák?
– Olcsó kis kurvák. Rómában a prostituáltaknak két fajtája létezett. Ezek itt az úgynevezett leno tulajdonai. A leno egy személyben rabszolgatartó, kerítő és bordélytulajdonos, manapság úgy hívják, hogy strici. A ledér leányok nagytöbbsége a Suburra sikátoraiban űzi ezt az ősi mesterséget, és teljesen ki van szolgáltatva a lenónak, aki szinte a bőrt is lehúzza róluk a haszon fejében. A kurvák nagy népszerűségnek örvendenek az egyszerű nép soraiban, de a nyilvánosházak függönye olykor-olykor a nemesek mögött is lehullanak, hiszen nagyon sok közülük még fiatalon itt tanulja meg a szerelmet. A prostik másik táborába azok tartoznak, akik a műveltségükkel és a szépségükkel annyi pénzt szednek össze, hogy önállósíthatják magukat a zsarnok lenótól, és így elköltözhetnek egy szép házba, rendszerint itt az Aventinuson. Gazdag és befolyásos szeretőket tartanak, és cenákra járnak, ahol aztán valakinek vagy több embernek a karjába hullanak. Az a céljuk, hogy beházasodjanak egy gazdag házba, mielőtt jönne a nyomorúságos öregkor és az enyészet.
– Végül is minden nő ezt csinálja – jegyezte meg Csen.
– Na igen, de azért ne kezdjen el mindjárt puffogtatni olyan frázisokat, hogy „minden nő kurva”, mert lefordulok a lovamról. Mondja, Csen, maga miért nem nősült meg soha?
– Hát ez most hogy jutott eszébe?
– Nem tudom.
– Hát én sem – mondta gyorsan a kínai, és vidáman odafordult a jobbján lovagló Jactához. – Fejvadász, magának mi a véleménye a házasságról?
– Ahhoz túl drága a lőszer.
Fu Macs Csen elhatározta, hogy most kezdeményezett utoljára beszélgetést Thomas Stanley Jactával.

Egy Titus nevű férfi fogadójában szálltak meg, és berendezkedtek a kétnapos várakozásra. Hands és Jacta folyamatosan a műszereiket ellenőrizték, de semmi gyanúsat sem észleltek. Az első nap délutánján volt az a pillanat, amikor először kapcsolatba kerültek valami idegen befolyással. Ekkor látták Petersen és Jennings gyaloghintaját, amint befordul az Esquilinusra.

Június 18-án délután a műszerek megbolondultak.
– Termonukleáris robbanás – mondta Jacta.
– Helyszíne? – kérdezte rosszat sejtve Hands.
– A Tirrén-tenger. Vízfelszín alatti robbanás volt…
– Kerwin? – kérdezte Fu Macs Csen. Kezdett a dolog izgalmas lenni. Hands nem válaszolt semmit. Elgondolkodva szívta a cigarettáját, és most már egyértelműen tisztában volt vele, hogy nem jöttek hiába. Sajnos…

64. június 20. Pompeji, Severus-villa.

KERWIN minden megerőltetés nélkül könnyedén lépett át azon az energiamezőn, amely elzárta Anguis elől a menekülés útját. A láthatatlan fal a szoba bejáratánál feszült, és a római minden próbálkozását könnyedén visszaverte. Nem égette meg Anguist, de folyton eltaszította magától. A férfi később egy székkel próbálkozott, de amikor az ripityára tört a semmin, a maga módján rendezte le a dolgot.
– Mágia – jelentette ki Anguis, és nem próbálkozott többé.
A Kígyó már két napja szinte mozdulatlanul ült egy széken, és nem fogadta el a felkínált ételt sem.
Amikor meglátta Kerwint, gúnyosan nézett fel rá. Az ezredest titkon őszinte csodálattal töltötte el Anguis viselkedése.
– Azért jöttem, hogy határozzak a sorsodról Anguis – mondta Kerwin, és keresztbefont karokkal állt meg a férfi előtt, aki elfordította róla a tekintetét, és a körmeit kezdte vizsgálgatni.
– Szeretnék megfürödni! – mondta.
– Talán lesz rá módod, római.
– Mi lesz a sorsom?
– Miután beszélgettem veled, megmondom. Nekem most el kell döntenem, hogy miért vagy fontos számomra.
– Akkor beszélgessünk, de mindezek előtt engedj meg nekem egy kérdést, nemes idegen!
– Beszélj!
– Kik vagytok ti?
Kerwin tökéletesen tisztában volt azzal, hogy nagyon sok múlhat egy ilyen kérdésre adott válaszon. Az egész beszélgetés hangulatát meghatározhatja. Vajon mennyire lehet őszinte Anguishoz? Azt nyilván nem hozhatja a római tudomására, hogy a jövőből jöttek, hiszen Anguis meg sem értené; túl nagy köztük a távolság, mind kulturális, mind szociális értelemben véve. Egy XX. századi ember talán már megértené, de egy ókorban született soha…
– Katonák vagyunk.
– Kinek a szolgálatában?
– Egy nagyon távoli országból jöttünk, Herkules oszlopain is túlról.
– Milyen ország ez?
– Nem engedtem meg neked, hogy kérdéseket tegyél fel!
– Azt hittem, hogy ez már a beszélgetés – jegyezte meg Anguis. Úgy tűnt, kilátástalan helyzete ellenére sem vesztette el humorérzékét. Kerwin arcán halvány mosoly futott végig. Fogalma sem volt arról, hogy ez a férfi miért fontos a Bíborosnak…
„Nyilván tudhat valamit.”
– Rendben van, Kígyó, megengedem neked, hogy kérdezz!
Anguis udvariasan bólintott, és egy székre mutatott. Kerwin meglepetten vette tudomásul, hogy a foglya hellyel kínálja. Belement a játékba, és leült.
– Mi a neved? – kérdezte Anguis.
– Cornelius Rufus.
– Ez római név, te pedig nem vagy az.
– Az igazi nevemet nem tudnád kiejteni. 
– Próbáljuk meg!
– John Michael Kerwin vagyok.
– Ennek semmi értelme – mondta Anguis. – Latinul biztosan nincs.
– Mondj valamit a néped nyelvén!
Kerwinnek gyorsan találnia kellett egy olyan szót, amelynek a latin megfelelőjét Anguis világosan meg tudja érteni. Felnevetett és elhatározta, hogy „beviszi Anguist az erdőbe”.
– Motorkerékpár – mondta angolul Kerwin.
– Ez mit jelent?
– Birota ignifero latice incita.
Anguis kikerekedett szemmel nézte Kerwint, aztán felnevetett.
– A te országodban sok híres mágus élhet.
– Ó, légiónyian vannak.
– Miért vagytok Pompejiben?
– Az ellenségeinket üldözzük.
– Ők is katonák?
– Igen.
– A ti katonáitok?
– Igen.
– Tehát szökevények.
– Azok.
– Sokan vannak?
– Elegen.
– Az amazonok a ti szövetségeseitek?
Kerwin hirtelen nem tudta, hogy Anguis mire gondolhat, aztán kapcsolt. A Kígyó Michelle-ről és Tessről beszélt.
– Ó, igen, ők amazonok. A nőkre gondolsz?
– Igen.
– Hm…
– Mi nem tetszik, Anguis?
– Azt hittem, hogy amazonok már nincsenek, ezek szerint tévedtem.
– Tévedtél.
– Akkor Platón is tévedett.
– Senki sem tévedhetetlen, még a nagy Platón sem.
– Érzed már, hogy fontos vagyok a számodra?
– Még nem, Anguis barátom.
– Számomra nagy megtiszteltetés, hogy barátodnak szólítasz. Azt mondtad, katonák vagytok, és azt hiszem, te vagy a parancsnok. Jól hiszem?
– Jól hiszed.
– Mi a rangod, uram?
Az ezredesnek nem volt ókori megfelelője.
– Tribunus vagyok.
Anguis szótlanul bólogatott, aztán nekiszegezte Kerwinnek a kérdést:
– Mi a terved vélem, tribunus?
Kerwin sokáig nézte szótlanul, aztán a celluláris hívóján odaszólt Brodynak, hogy hozzon Anguishoz egy kancsó bort és két kupát.
A bor hamarosan megérkezett, és Kerwin teletöltötte a Kígyó kupáját.
– Meséld el az életedet, Anguis!
– Hosszú történet – mondta a Kígyó, és a márványpadlóra löttyintett egy keveset a fallernumiból, hogy áldozzon az isteneknek.
– Fogj bele!

Kerwin utasításainak megfelelően Holecka pontosan déli tizenkettőkor adta ki a parancsot: a kettes intervenciós csoport készüljön fel a bázispont elhagyására! A kommandósok villámgyorsan összepakolták a felszerelést, és az átriumban gyülekeztek. Mindannyian tudták, hogy Rómába mennek, azzal viszont senki sem volt tisztában, hogy miért; még a tisztek sem. Mark a sarokban ülve szemlélte a sürgést-forgást, Tess, aki napok óta nem mozdult mellőle, próbálta felkészíteni a férfit a számára ismeretlen dolgokra.
– Amikor aktivizálják a páncéljukat, lehetőleg ne nyúlj hozzájuk!
– Jó, majd kaviccsal dobálom őket – hülyéskedett Mark.
Tess dühös volt.
– Ez most nem vicc, drágám! Ez nem a Nemzeti Gárda. Majd kapsz egy speciális kontaktlencsét, amivel láthatod őket, ha eltűnnek a szemünk elől.
A férfi értetlenül pislogott. Tess megpróbálta elmagyarázni neki, de ezzel együtt nem biztos, hogy megkönnyítette Mark helyzetét.
– Képesek láthatatlanná válni – mondta a lány, és Mark felröhögött.
– Ilyen nincs.
– Miért, időutazás van? – kérdezte gúnyosan Tess, és erre már Mark is jobbnak látta, ha nem szól egy szót sem.
– Hol van az ezredes? – kérdezte Sergi a harcászati tiszttől.
– Anguisnál. Próbál dűlőre jutni vele.
– Remélem, sikerül.
Galland lépett oda Serraulthoz, és a könyökével oldalba bökte a meglepően szótlan férfit.
– Mi a francot akarsz? – kérdezte mérgesen Serrault, miközben a hátizsákjával viaskodott. Nem volt jó kedve.
– Hol van Michelle?
Serrault megmerevedett, mintha villám vágott volna a lába elé.
– Úristen – mondta hirtelen – remélem, hogy nem… Bassza meg!
Többen feléjük fordultak. Tess is fölkapta a fejét.
– Mi a problémája, törzsőrmester? – kérdezte Holecka.
Serrault intett neki, hogy négyszemközt akar vele beszélni. Holecka kiment vele a tabliumba, ahol Serrault sugdolózni kezdett vele. Tess annyit látott, hogy a szlovák arcából kiszalad minden vér.
– Franz és Leslie, jöjjenek velünk! – mondta a hadnagy, és elindultak hátra a peristülionban.
Tess rosszat sejtett, és utánuk szaladt…
Michelle szobájának velariuma alig mozdult a délelőtti hőségben, és Serrault szíve majdnem kiugrott a mellkasából, amikor látta, hogy Holecka félrehúzza. A napfény hirtelen betűzött a félhomályos helyiségbe, és mindannyian benéztek a szobába. Tess ott toporgott mögöttük.
– Jó napot, hadnagy! – mondta Holecka, és a hangja arról árulkodott, hogy ő is megkönnyebbült. Serrault azt mondta neki, hogy Michelle tegnap éjjel öngyilkos akart lenni…
Michelle háttal állt nekik, és most lassan feléjük fordult. Aki ismerte őt évekkel ezelőtt, csak kissé lepődött meg, a többség viszont szájtátva bámulta.
Valamilyen intenzív serkentőszerrel kenhette be a fejbőrét, mert az éjszaka folyamán tíz centis „hajkoronát” növesztett, és éjfeketére festette frizuráját. Arcának karaktere teljesen megváltozott. Fekete hajú volt és kék szemű. Tess Gordon „első helye” komoly veszélybe került.
– A kurva életbe! – motyogta Tóth őrmester.
– Ez valami új köszönés, őrmester? – kérdezte a nő, aztán még ezt is hozzátette: – Hello, Gerald!
Ez az utóbbi Serraultnak szólt, aki köpni-nyelni nem tudott.
– Jó napot, hadnagy… izé… hello – makogta a férfi, aztán lassan összeszedte magát: – Jól vagy?
– Jól.
Ez már túl sok volt a többieknek, akik tátott szájjal bámulták Michelle-t, és hallgatták az iménti párbeszédet. A helyzetet Michelle mentette meg:
– Azonnal megyek, Jan, de most szeretnék kettesben maradni Tess-szel.
Többen csak most vették észre az ott kíváncsiskodó lányt. Utat engedtek a mosolyogva belépő Tessnek, aki mögött lecsapódott a függöny. Tess összecsapta a két kezét, és ő sem palástolta a meglepetését.
– Michelle, fantasztikusan nézel ki!
– Biztos vagy te ebben? – kérdezte szomorúan a nő. Tess azonnal megérezte, hogy valami nem stimmel.
– Mi a baj, drágám?
Michelle elmondta neki.

Kerwin hitetlenkedve csóválta a fejét. Az a férfi, aki előtte ült, valóban nem hétköznapi ember volt…
– Tehát te ölted meg Néró anyját?
– Parancsot kaptam rá.
– No igen, de akkor mi volt Anicetus szerepe?
– Neki kellett volna végrehajtani a parancsot, de Anicetus csak egy szájhős volt, aki azt sem tudta, hogyan kell fogni a kardot.
– Nagyon érdekelne az a dolog, hogy Agrippina valóban azt mondta Anicetusnak, hogy „Döfj az ölembe, Anicetus, az ölembe, amely Nérót szülte!”. Tényleg ezt mondta?
– Ezt honnan veszed, tribunus?
– Egy Dio nevezetű férfiú írta le.
– Az a Dio egy barom! Agrippina semmit sem mondott.
– Semmit?
– Semmit.
– Érdekes. Beszélj nekem még az agentes in rebusról.
– Már mindent elmondtam neked, tribunus.
– Nem eleget. Szerinted te miben különbözöl a többi katonától?
Anguis megvonta a vállát:
– Másképpen gondolkodom. Egy légionárius csak a kardjában és a pajzsában bízhat Én viszont, ha kell, alkalmazok mágikus praktikákat is…
Kerwin fölkapta a fejét. „Mágia?”
– Anguis, értesz a mágiához?
– Jobban, mint sok alexandriai varázsló – mondta büszkén a Kígyó, és belekortyolt a borába.
– Tehát hiszed, hogy vannak démonok és gonosz istenek.
– Tudom, hogy vannak.
Kerwin leakasztott valamit az övéről, és letette kettejük közé az asztalra. Egy parányi holovetítő volt.
– Most varázslatot fogsz látni, Anguis. Egy ábra jelenik majd meg előtted a levegőben. Ha felismered, mi a jelentése, akkor ezt el kell, hogy mondd nekem!
Anguis mozdulatlanná dermedt, és csillogó szemmel bámulta a kékes ragyogást. A szoba kellős közepén egy fénylő vonalhalmaz jelent meg. A Wilson által lerajzolt egyik titokzatos ábra volt.
– Ez az Ősök egyik rettentő fattya, a neve Gelal. Mindig is itt élt az emberek között, de láthatatlanul. Nagyon veszélyes démon, aki képes feltámasztani a halottakat. De nem ismeri a formulát. A nőket támadja meg, és van egy társa…
Kerwin próbálta megőrizni a nyugalmát, és megmutatta Anguisnak a másik ábrát is.
– Ez Gelal társa, úgy hívják, hogy Lilith. A férfiakat támadja meg. E két démon támadásának következtében szörnyszülöttek jöhetnek a világra, amelyeket azonnal el kell pusztítani. Mindketten az Ősök ügynökei… Lilithnek vannak gyermekei, akik az emberek által nem látott, titkos helyeken nőnek fel. Azt hiszem, Gelal a szeleken utazik, Lilith pedig a vizeket használja, ezt nem tudom pontosan…
– Honnan származik ez a tudás?
– Babilonból.
– Idéztél már ilyen démont?
– Nem.
– Meg tudnád csinálni?
Anguis a fejét rázta.
– Varázskönyvekre lenne szükségem, mert nem tudom kívülről a formulákat, ezt meg kell értened, tribunus.
– Ha tudnád a formulát, akkor képes lennél hívni őket?
– Ez nagyon veszélyes – mondta halkan Anguis, és kíváncsi szemmel méregette Kerwint. – A formulát úgy hívják, hogy IA ADU EN I varázslat, de nagyon kevesen vannak azok, akik el tudják mondani.
– Mi történik, ha elmondják a varázsformulát?
– Megnyílik egy kapu? Nem tudom. Az is lehet, hogy a IA ADU EN I-t valamilyen tál fölött kell elmondani, és a kaput külön formula nyitja. Ezt nem tudom. Ezt csak a legnagyobb beavatottak tudják.
– Ismersz ilyet?
– Simont ismerem, de évek óta nem láttam.
– Hol él ez a Simon?
– Rómában.
„Simon mágus? Péter apostol legnagyobb ellenfele?!” Sergi jelent meg az energiarács előtt. Kerwin kikapcsolta neki. A jezsuita még sohasem látta ilyen izgatottnak az ezredest.
– Mire jutott a mi Kígyónkkal? – kérdezte angolul.
– Sergi, ez fantasztikus. Ismeri a jelek értelmét…
Kerwin megpróbálta pár percben összefoglalni, amit az imént hallott, és a végén hozzáfűzte a saját hipotézisét is.
– A bolygónkat egykoron meglátogathatta egy szuperfejlett civilizáció. Nem lehetetlen, hogy most is itt vannak. Nyilván kapcsolatba kerültek az emberekkel, akik démonoknak hitték őket, és ezeknek a találkozásoknak az emlékei interpretálódtak abban a formában, ahogyan Anguis beszél róluk.
– Ezredes, ez így túl zavaros.
– Nézze, ezt még képes vagyok elhinni. Többet nem.
– Hm…
– Mit tudsz az Őrzőről? – kérdezte Kerwin Anguistól.
– Egy felemás faj az emberek és az istenek között. A Kapukra és a varázskörön kívüli területekre vigyáz. Gyakran ölt emberi alakot, de megjelenhet szellem alakjában is lángoló karddal a kezében. Simon mágus szerint egy vad és óriási kutya képét is felöltheti.
– Az Őrző megidézhető?
– Igen.
– Azt a formulát ismered?
– Igen.
Kerwin a szék karfájára könyökölt, és megtámasztotta az állát. Sergi lassan a vállára tette a kezét.
– Tudom, mire gondol, ezredes, de kérem, verje ki a fejéből!
„Igen”, gondolta Kerwin. „A XXIII. századból jöttünk, nem a középkorból.”
Szótlanul nézték Anguist.

Tess elkeseredésében és dühében szinte a könnyeivel küszködött, és a végén Michelle-nek kellett őt vigasztalnia. A lány persze nem érte be ennyivel, és kis híján szétrobbant a méregtől. Képtelen volt megérteni, hogy Kerwin hogyan tehette ezt Michelle-lel.
– Hogy lehet valaki ekkora patkány? – dühöngött a lány, és úgy járkált Michelle szobájában, mint egy dühös párduc a ketrecében. A francia nő szinte elszédült, ahogy követte a tekintetével.
– Talán mégis igaza volt – mondta szomorúan.
Tess csípőre tett kézzel torpant meg előtte. Villámló szemmel nézte az ágy szélén ülő barátnőjét.
– Ugye, nem akarod, hogy megtépjem azt a gyönyörű fekete hajadat?
– Ne legyél hülye picsa! 
Michelle megrázta a fejét.
– Én már semmi sem akarok lenni…
Tess szótlanul nézte.
„Ó, édes istenem!”
Úgy érezte, gyűlöli Kerwint.

Kerwin kivett valamit a zubbonya zsebéből, és odadobta Anguisnak, aki ügyesen elkapta. Egy aureus volt, a legnagyobb értékű korabeli római pénz.
– El tudsz képzelni ebből egy kisebb zsákkal?
– Próbálom, de mindig egy nagyobb zsákot látok magam előtt – mondta Anguis, és a csillogó aranypénzt forgatta az ujjai között.
– Visszaadom a szabadságodat, Kígyó, de szabok egy feltételt: dolgozz nekem! A rossz nyelvek azt mondják, megvásárolható vagy.
– A rossz nyelvek jól beszélnek. Mit kell tennem?
– Velem kell jönnöd Rómába.
– Máris indulhatunk, tribunus.

Június 20. Rómától nyugatra a Tiberis partján.

CORNELIUS Aulus fölnyitotta a szemét.
Valami hideg és nedves érintette a homlokát. Egy vízzel átitatott kendő volt, amit egy ismeretlen nő helyezett a homlokára. A szomorú arcú, kopott tunikát viselő nő biztatóan rámosolygott a praefectusra, aztán fogta a vizestálját és felállt. Szótlanul kiment.
Marcellinus hajolt az ágy fölé.
– Hála Jupiternek, uram, hogy magadhoz tértél!
Aulus keze tétova mozdulatokkal kereste a fiatal századosét, aki most megszorította a praefectus jobbját.
– Mi történt? – kérdezte rekedt hangon az öreg testőrtiszt.
– A Tiberisbe zuhantál, és az ár magával sodort…
Marcellinus elhallgatott, mert a szerénysége tiltotta, hogy önmagát is megemlítse.
– Folytasd…
– Utánad vetettem magam, hogy kimentselek, uram…
Aulus fájdalmas arcot vágott, és lehunyta a szemét. Szárazon nyeldekelt, mint aki órákon át bolyongott egy kietlen sivatagban.
– Bár ne tetted volna, Arius Marcellinus, egy kegyvesztett emberért kockáztattad az életed… Mi történt a többiekkel?
– Mindenki meghalt.
Aulus lehunyt szemmel sokáig hallgatott. Marcellinus tisztában volt vele, hogy a praefectus ezekben a pillanatokban számot vet a sorsával, és nem szólt hozzá.
Percek teltek el így.
– Most hol vagyunk?
– Órákig sodródtunk a folyóban, hogy túlhaladjunk a germánokon, akik mindkét parton kutattak a túlélők után, aztán amikor elmaradoztak, sikerült téged kihúznom a partra. Egy nádasban lapultunk, de te végig ájultan feküdtél mellettem… Halászok jártak arra, és én segítséget kértem tőlük, mert orvosra volt szükséged.
– Kockázatos cselekedet volt…
– Tudom, Aulus, de nem volt más választásom.
– Most hol vagyunk?
– Az egyik halász kunyhójában. Ezek nagyon szegény emberek, adtam nekik egy denariust, hogy kerítsenek orvost és tartsák a szájukat.
– Megbízhatunk bennük?
– Csak bennük bízhatunk.
Marcellinus megfogta az olajmécsest, és körbevilágított vele a kunyhóban. Aulus óvatosan felkönyökölt és körülkémlelt. A penészes deszkafalon hálók és varsák lógtak. A kunyhónak nem volt ablaka, az egyetlen fényt a gyengén pislákoló mécses szolgáltatta. A helyiség bútorzata csupán egy roskadozó asztalból és a hozzátartozó padból állt, meg abból a nyikorgó kerevetből, amelyen éppen Aulus feküdt. Az ajtóval szemben egy terjedelmes láda sötétlett, talán a halászok minden vagyona benne volt. Mindent áthatott a halak jellegzetes bűze, amely úgy ült meg a félhomályos kunyhóban, mint hajnali köd egy campaniai völgyben.
Aulus visszahanyatlott, és a kötéseit tapogatta. Fölszisszent, mintha tüzes vassal döftek volna a testébe.
– Hála az isteneknek, nem súlyosak a sérüléseid, de sok vért veszítettél. Az orvos kioperálta belőled a nyílvesszőket, és azt mondta, délután visszatér, hogy átcserélje rajtad a kötéseket. Pénzt akartam neki adni, de nem fogadta el. Azt mondta, adjam a halászoknak…
– Te megsebesültél?
– A lábamon – mondta Marcellinus –, de semmiség.
Marcellinus hazudott. A sebe bedagadt, és alig bírt lábra állni, de akkor sem vallotta volna be, ha flagrummal kényszerítenék rá. Igazi római volt, aki büszke a dicsőséges harcban szerzett sérüléseire. Aulus nagyon jól ismerte az emberét, és átlátott rajta.
– Megmutattad az orvosnak?
– Persze, uram.
– Hazudsz!
Marcellinus nem szólt semmit. Aulus maga körül tapogatódzott az ágyon.
– Hordtam valamit a tunikám alatt, hol van?
Marcellinus fölvett valamit a simára döngölt földpadlóról, és a praefectus kezébe csúsztatta. Egy bőrszalaggal átkötött, lapos csomag volt, és még nedves a víztől. Marcellinus komor arccal nézte, nagyon jól tudta, mi van benne. Áhítattal csodálta a tartalmát, de egyben félt is tőle. Úgy gondolta, minden bajuknak ez a forrása, s ezt meg is mondta Aulusnak.
– Ez hozta ránk a bajt, uram!
– Lehetséges… bontsd ki, Marcellinus, nem tudom használni a másik kezem!
A fiatal centurio engedelmeskedett. Az átnedvesedett bőr alól Mark Wilson fordítógépe és egy Walther E-20-as sugárfegyver került elő.
Aulus Pompeji óta magával hordozta őket, akkor kerültek hozzá, amikor Markot börtönbe zárták.
Aulus elgondolkodva forgatta a kezében a pisztolyt.
– Használnom kellett volna a hídon, de nem voltam hozzá elég bátor…
Marcellinust kirázta a hideg.
– Ez fekete mágia, a boszorkánymesterek sötét tudománya!
– Nem, Marcellinus, ez egy fegyver, és csak azért hisszük mágiának, mert nem tudjuk, mi módon képes villámokat szórni. Csak az a mágia, amit nem ismerünk. Csak az a titkos tudás, ami előtt értetlenül állunk. Minden titok feltárható, Marcellinus.
– Te ismered a titkot?
– Azt nem, de tudom, hogy ez az eszköz hogyan működik…
– Honnan tudod, uram? – kérdezte óvatosan Marcellinus, és nagyon remélte, hogy Aulust nem szállták meg a gonosz démonok.
– Onnan tudom, hogy Marcus megmutatta – mondta Aulus, és a hüvelykujja egyetlen parányi mozdulatával bekapcsolta a Walther lézeres irányzékát.

Az alkony, mint egy nagy barna pók, úgy szőtte meg az éjszaka hálóját, és minden elcsendesült. A halászkunyhóban csak a mécsesek pislogtak, és Aulus nagy nehezen feltápászkodott. Hátát a viskó rozoga falának vetette.
A sebeit újra kötötte az orvos, és a praefectus óvatosan mozgott, nehogy felszakadjanak. Marcellinus az asztalnál ült, és fájdalmas arccal falatozott. Az orvos az ő sebét is ellátta, ám amikor meglátta a centurio sérülését, csak rosszallóan csóválta a fejét.
– „Miért nem szólt korábban?”
– „Semmiségnek tűnt.”
Csendben falatoztak. A két praetorianus tiszt már napok óta nem evett, és minden önuralmukra szükségük volt, hogy ne tömjék magukba a füstölt halat és a kenyeret.
A kunyhó gazdája és a felesége csökönyösen hallgatott.
– Köszönöm neked, amit értünk tettél – mondta a férfinak Aulus. A halász kurtán bólintott.
– Minden jólelkű ember megtette volna.
– Ebben én nem vagyok olyan biztos. Mi a neved?
– Bulla.
– Azt tudod, hogy én ki vagyok?
– A társad már beszámolt róla.
– Ha megmenekülünk, gazdagon megjutalmazlak téged, Bulla. Nem kell többé a szakadozott hálóidat foltoznod.
Bulla sokáig nem válaszolt, hanem csak megfogta a felesége kezét. Az asszony lehajtott fejjel ült az asztalnál.
– Mi nem gyűjtünk kincseket itt a földön. Nagyon örülünk, hogy segíthettünk és a ti boldogságotok számunkra bőséges jutalom.
Marcellinus és Aulus lopva összenézett. A centurio mutatta Aulusnak, hogy a halász minden bizonnyal bolond egy kissé.
– Furcsa egy filozófia – mondta Aulus, és letette az üres tányért az ágy mellé. – Akkor is segítettél volna, ha nem praetorianusok vagyunk?
– Ha akasztani való gyilkos lennél, akkor is az asztalomhoz ültetnélek, jó uram.
Aulus a fájdalmai ellenére kénytelen volt felnevetni:
– Te bolond vagy.
Marcellinus is mosolygott. Bulla arcáról semmit sem lehetett leolvasni.
A halász felesége összeszedte az üres tányérokat, aztán lekuporodott a ládára, és a férje hálóit kezdte javítani. Marcellinus odabicegett Aulus ágyához, és lehuppant rá.
– El kell innen mennünk, praefectus, nem élhetünk vissza a bizalmukkal! Holnap szerzek valahonnan egy ócska tunikát, és visszatérek Rómába. A fivérem a városban lakik, és biztos vagyok benne, hogy a segítségünkre lesz, amíg nem erősödsz meg annyira, hogy lóra szállj.
– Ha lóra szálltam, akkor merre menjek, mondd!
– Antiumba a császárhoz.
– Nem teljesítettem a parancsát! Így nem kerülhetek a színe elé – mondta Aulus.
– Akkor dőlj a kardodba, Aulus! – mondta mérgesen Marcellinus. – Nem a halász a bolond, hanem te vagy az!
Aulus lehunyta a szemét.
– Amiért megmentetted az életemet, hálával tartozom, de minden más esetben megölnélek téged, Arius Marcellinus, mert nem beszélhetsz így velem.
– Bocsáss meg nekem!
– Megbocsátok, mert tudom, hogy…
Aulus nem tudta folytatni, mert a következő pillanatban valaki megzörgette a halászkunyhó ajtaját. Marcellinus előkapta a tőrét, és elszántan talpra ugrott. Aulus megmarkolta az energiafegyvert, és előhúzta a takaró alól.
Bulla és a felesége rémülten néztek egymásra, aztán a férfi felemelkedett, és az ajtó felé fordult.
– Lépj be!
Az ajtó kinyílt, és egy szürke lacernát hordó, öreg férfi lépett be rajta. Társa is volt, de az kint maradt. A nagyszakállú öreg a falnak támasztotta a botját, aztán mindkét kezével felnyúlt, és hátratolta a lacerna csuklyáját.
Aulus és Marcellinus legnagyobb meglepetésére Bulla és a felesége térdre hullott az öreg előtt.
– Petrus! – kiáltotta Bulla, és a férfi felé tárta mindkét karját, aki hozzálépett, és azonnal felsegítette. Ugyanezt tette a szintén hálálkodó asszonnyal is.
– Ezt én sohasem kértem tőletek.
Bulláék arcáról földöntúli boldogság sugárzott. A jelenetnek bensőséges családi hangulata volt. Aulusék rezzenéstelen arccal bámulták. A praefectus visszacsúsztatta a fegyvert a takaró alá.
A férfi, akit Petrusnak szólítottak, most Aulusék felé fordult, és furcsa módon köszöntötte őket:
– Dicsőség a mindenható és magasságos Krisztusnak!
A férfi Péter volt, Krisztus apostola…
Az apostol közepes termetű, szikár férfi volt, akinek napégette, széltől cserzett arcbőre arról árulkodott, hogy sok időt tölthetett a birodalom keleti provinciáiban. Aulus az első pillanatban látta, hogy a férfi Gallileából származik, de zsidó létére korántsem sugárzott az a jellegzetes gőg az arcáról, ami olyan könnyen felismerhetővé tette ezt a népet a Rómaiak előtt. Péterből, valamilyen jól megtapasztalható, mérhetetlen nyugalom áradt, és erről leginkább a pillantása árulkodott, melyről Aulusnak az volt a legelső benyomása, hogy áthatol mindenen. A praefectus szinte meztelennek érezte magát, ahogy ezekbe a szemekbe nézett. Zavarban volt, és tudta, hogy Marcellinus is hasonlóan érez. Aulus képtelen volt meghatározni Petrus korát. Hosszú, megőszült haja és bozontos szakálla arról árulkodott, hogy sokat látott és tapasztalt férfiú lehetett, de ezzel együtt Aulus ugyanúgy nézhette ötven vagy akár hetven évesnek is. A rómaiak szívből gyűlölték és lenézték a zsidókat, de végtelenül tisztelték az öregeket. A hosszú élet az istenek egyik legnagyobb ajándéka volt.
– Salve – mondta Aulus, és kurtán biccentett.
– Mi a neved, zsidó? – kérdezte gőgösen Marcellinus. Az ő számára is nyilvánvaló, hogy a férfi melyik nációhoz tartozik.
– Petrus.
– Te is halász vagy?
– Hajdanán halász voltam. De vénségemre már csak az emberek halásza lettem.
– Mit zagyválsz te itt összevissza? – förmedt rá Marcellinus, de Péter rá sem hederített.
Aulushoz fordult:
– Praetorianus járőrök ellenőrzik a partszakaszt egészen Ostiáig, és minden házba, minden viskóba bezörgetnek. Valamilyen összeesküvőket keresnek, akik az elmúlt éjszakán lángba borították a Probus-hidat, és lemészárolták az aedilisek egyik lovas manipulusát. Tudom, hogy ti voltatok, de nem kérdezem, miért tettétek. Róma napjai meg vannak számlálva… Még most, ebben az órában haladéktalanul meneküljetek, ha nem akarjátok, hogy üldözőitek itt leljenek benneteket.
Aulus és Marcellinus döbbenten nézték az apostolt. A praefectus volt az, aki legelsőre megtalálta a hangját.
– Nem tudsz te semmit, zsidó! Milyen összeesküvésről beszélsz?
– Az Úr megjelent nekem, és szólt hozzám. Elmondta, hogy itt talállak benneteket…
– Ki a te urad? – vágott közbe Aulus.
– Krisztus – mondta csendesen Péter – Isten egyszülött fia.
– Zsidó babonaság – jelentette ki Marcellinus, aztán Aulushoz fordult: – A messiásukról beszél…
Péter fölemelte a kezét, és megáldotta őket, aztán fogta a botját, és menni készült. Aulus ráförmedt:
– Állj csak meg! – De az apostol rá sem hederített, viszont megtorpant az ajtóban, és lehajtotta a fejét. Az istene parancsolt neki megálljt, nem a római. Péter ajkai halk fohászt rebegtek, majd felemelte a tekintetét.
Valahová az ismeretlen sötét éjszakába nézett.
– Bocsáss meg nekik! – suttogta Bulla. Mindenki mozdulatlanná dermedt.
– Nézzék meg a sebeiket! – mondta halkan az apostol, és rámosolygott a halászra, aztán kilépett a kunyhó ajtaján, és elment.
– Ki volt ez az ember? – kérdezte Aulus Bullától, aki egyfolytában csak ezt mormolta: – Dicsőség neked a mennyben, Krisztus, dicsőség neked…
– Bolond vagy, halász!
– Vegyétek le magatokról a kötést, és áldjátok az Urat, rómaiak!
Marcellinus rohant ki a kunyhó ajtaján, de elbotlott egy kőben, és térdre esett. Széttárta mindkét karját, és Péter nevét üvöltötte az éjszakában:
– Hol vagy, Petrus? Hol vagy?!
Lehet, hogy Péter meghallotta, de nem állt meg, és nem fordult vissza. Marcellinusnak begyógyult a lábsebe…

64. június 20. Róma, (Severus) George Moore háza

A Katedrális állandó római ügynöke lefekvéshez készülődött a hosszú, fárasztó nap után. Kettőt tapsolt, és fiatal, görög rabszolgalányok szaladtak be hozzá a cubiculumba, hogy levetkőztessék.
Moore pont azon elmélkedett, hogy vajon melyiket rendelje maga mellé éjszakára (talán mind a hármat?), amikor arra eszmélt, hogy a lányok úgy dőlnek el lassan és hangtalanul, mint a búzával teli zsákok, ha lábbal elbillenti őket az ember. Moore döbbenten nézte, ahogy az egyik lány vére tócsaként terjed a mozaikpadlón, de mielőtt bármit is csinálhatott volna (vajon mit?), langymeleg tárgy érintette meg a tarkóját. Moore tisztában volt vele, hogy egy pisztoly csövét nyomják a nyakcsigolyájának, és látva a terjedő vértócsát meg a pirosló lyukat a lányok homlokán, már azt is sejtette, hogy lőfegyverét. „Úristen!”
– Maga George Moore? – kérdezte a fegyver gazdája.
– Igen – nyögte az ügynök.
– Pompás. Egy kilencmilliméteres, automata, hangtompítós Beretta csövét nyomom a tarkójának. Nagyon jól tudom, hogy hova célzok. Ha most elsütném ezt a fegyvert, akkor magát egész további életében ágytálazni kellene és még az orrát sem tudná egyedül piszkálni, faszikám.
Egy új hang hallatszott:
– Stanley, a belépője nagyon frappáns volt, de azért hagyja el ezeket a barokkos túlzásokat! – mondta a másik hang. – Lépjen hátra, és engedje le a fegyverét, hiszen Mr. Moore sokkal okosabb annál, hogy valamilyen olcsó trükkel próbálkozzon!
Moore érezte, hogy a Beretta csövét elveszik a tarkójától. Éppen ideje volt, mert kis híján összecsinálta magát. Tisztában volt vele, hogy az ismeretlenek a jövőből jöttek, már csak az volt a kérdés, hogy melyik századból. Nagyon remélte, hogy a sajátjából, és nem a XXIV, század van itt, hogy likvidálja valami olyan miatt, amit majd csak harminc év múlva követne el.
Az érces csengésű férfihang most már Moore-t utasította:
– Moore, lépjen előre két lépést, és fordítsa meg azt a karosszéket, aztán üljön le a fal felé fordulva! Ha megfordul, azonnal meghal!
A Katedrális állandó római ügynöke szó nélkül azonnal követte az utasításokat. Leült a székbe, és tekintetét a márványból csiszolt parányi mozaiklapokból összeállított képre szegezte, amely nagy művészi átéléssel jelenítette meg a görög mitológia egyik ismert történetét: Nessos, a kentaur épp most rabolja el Héraklész feleségét. Aki ismerte a legendát, nagyon jól tudhatta, hogy Héraklész rajta veszt majd Nessos véres inge miatt…
Severus-Moore lehunyta a szemét, és imádkozni próbált.
– Nézzen rám! – hallatszott szemből.
Moore felnézett, és élete legmeglepőbb pillanatait élte át. Azonnal megismerte a bíborszegélyű fehér tógát viselő férfit. Sohasem hitte, hogy valamikor személyesen találkozik majd vele.
– Tudja, hogy ki vagyok?
– Természetesen, uram.
Cornelius Hands a tógája sinusából egy cigarettatárcát vett elő, és rágyújtott.
– Hány főből áll a személyzet?
– Ezt a három leányt leszámítva még nyolc nő és három férfi van a házban. Mindegyikük az első században született, és Severusként ismernek. Egytől-egyig rabszolgák.
– Felesége van?
– Biztosan olvasta az anyagomat, egyedül élek…
– Csak a jelentéseit olvastam, Mr. Moore, a személyes anyagát nem – vágott közbe Hands. – Sajnos, parancsot kell adnom az emberemnek, hogy likvidálja a rabszolgákat. Ettől a pillanattól kezdve az ön háza a XXIII. század harcálláspontja lesz, és elvárom az ön hathatós segítségét, valamint a megértését. Van kérdése?
– Azt hiszem, lenne…
– Tegye föl!
– Válsághelyzet van, uram?
– Igen.

Jacta egy hangtompítós Uzit használt, és pillanatok alatt végzett. Sok rabszolgát álmában ért a halál, de akik ébren voltak, azok sem szenvedtek. Jacta rövid sorozatokkal dolgozott, és mindenkire három lövést adott le. A tompa puffanások úgy hatottak a csendes éjszakában, mintha valaki pezsgősüvegeket bontogatott volna. A fejvadász kisvártatva visszatért, és kurta bólintással jelezte, hogy végrehajtotta a parancsot.
– Az egyik nő terhes volt – mondta fájdalmas hangon Moore. Hands kérdőn nézett Jactára, aki már a hangtompítót tekerte le az Uziról.
Újabb kurta bólintás.
– Sajnálom – jelentette ki Hands, és leült Moore-ral szemben. – Odafönt a Bíboros cinkelt lapokkal játszik, pedig az élet csak egy leosztás. Vannak, akik rossz lapokat kapnak, nálam pedig rengeteg joker van. Amíg itt vagyok az ókorban, egyoldalúan felfüggesztem a morális és etikai szabályokat. Azért jöttem, hogy eldöntsem: ki, melyik oldalon áll, ki milyen lapokat kapott?! Két nappal ezelőtt itt járt önnél Jennings és Petersen ügynök egy olyan üggyel kapcsolatban, ami miatt egy intervenciós csoportunk jelen pillanatban is Pompejiben tartózkodik, hacsak nem semmisült meg tizennyolcadikán egy atomrobbanásban. Azért jöttem Rómába, hogy ezt a csoportot támogassam, amennyiben a tagjai életben vannak. Moore, maga segít nekem ebben, mert mindenkinél jobban ismeri a helyi viszonyokat. Ha a Kettes Intervenciós csoport kudarcot vallott, akkor nekünk kell majd idelent képviselnünk a Katedrális érdekeit, és ezek az érdekek nem biztos, hogy összeegyeztethetőek a Bíboros elképzeléseivel. Ez az ügy nagyon bonyolult. Egy olyan gordiuszi csomó, amit én, lehet, hogy a legrettenetesebb fegyverekkel leszek csak képes átvágni. Most maga jön, Moore, terítse ki a lapjait!
Moore nem véletlenül volt az ókorkutatás által ideküldött állandó ügynök. Sejtett bizonyos összefüggéseket, és erre most rá is kérdezett:
– Tehát a szonda-ügy kapcsán egy intervenciós csoport van Pompejiben?
– Nagyon remélem, hogy ott van.
– Van bázispontjuk?
– Egy villa, amit még magának kellett kibérelnie hatvanhárom őszén!
– Uram, örömmel közölhetem önnel, hogy a kommandósok Pompejiben vannak, ugyanis három nappal ezelőtt kaptam üzenetet onnan, egy bizonyos Herenniustól, akivel az ingatlanügyletet kötöttem, hogy a villa általam tulajdonosként megnevezett lakója megérkezett. A neve Cornelius Rufus.
Hands tisztában volt vele, hogy Cornelius Rufus nem más, mint maga John Michael Kerwin, de ez az információ még túl kevés volt ahhoz, hogy megnyugodhasson.
– A Cornelius Rufus nevet valóban egy intervenciós használja, de ettől még nem leszek boldogabb, Mr. Moore! Herennius értesítésében melyik nap szerepelt a beköltözés dátumaként?
– Az emberei tizenkettedikén már a villában voltak.
– Ez nyilvánvaló, de még mindig nem tudjuk, mit csinált a csoport tizennyolcadikán délután, amikor az atomrobbanás bekövetkezett. Látom magán, hogy nagy szemeket mereszt, de nyugodjon meg, a robbanás nagyon kis hatóerejű és abszolút lokális volt; a tenger felszíne alatt történt. Pompeji még mindig a helyén van, a Katedrális nem óhajtja elvégezni a Vezúv munkáját. A műszeres méréseink alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy a hordozóegység reaktora semmisült meg.
– Transzport kabin volt?
– Egy korabeli gabonaszállítóba telepítve.
– A vízfelszín alatti robbanás nyilvánvalóan arra utal, hogy a hajó elsüllyedt, vagy pedig kényszerűségből süllyesztették el. Ez utóbbit nyilván az intervenciósok követték el, tehát életben vannak. Az első esetben is hasonló konklúzióra juthatunk, mivel szent meggyőződésem, és ezt nyilván maga is így látja, hogy egy intervenciós csoport azért képes elhagyni egy süllyedő gabonaszállítót… ennél azért bonyolultabb dolgokat is képesek végrehajtani. Mi a véleménye?
Hands csak rövid hallgatás után válaszolt:
– Tetszenek azok a lapok, amelyek magánál vannak. Azt hiszem, Mr. Moore, beveszem a csapatba.
– Örvendek a szerencsének!
– Vigyázzon, ez még nem jelenti azt, hogy maga szerencsés ember.

Az elkövetkezendő órákban Hands és Jacta szuperbiztos katonai támaszponttá alakította át George Moore házát. A terjedelmes villa a Palatínus domb tövében, Róma egyik legelőkelőbb környékén feküdt a Circus Maximus és a Domus Transitoria között; ez utóbbi Néró palotája volt. A fejvadász ultrahang segítségével elporlasztotta az összes holttestet, majd segített Handsnek a védelmi rendszer kiépítésében. Az ügynök házát kisvártatva át- meg átszőtte a szonikus- és gravitációs-, valamint elektronikus védelmi eszközök és a legmodernebb energiamezők titokzatos hálózata, amelynek a középpontjában most úgy feküdt a négy férfi az átrium hatalmas tricliniuma körül, mintha áldozatukra váró pókok lennének. Az ókori Róma kellős közepén berendezték a XXIII. századot. Természetesen Hands tucatnyi előírást szegett meg ezzel a tevékenységével, de a Katedrális második embere ekkorra már régen a saját háborúját vívta…
Olyan háborút, amelyben még az sem volt világos, hogy igazából ki lesz az ellenség.

A rómaiak nem használtak evőeszközöket, és így a házban nem volt belőlük még mutatóban sem, ezért a kezükkel tördelték a hideg pástétomot, ami a déli prandiumról maradt. A hangulat már sokat oldódott Handsék érkezése óta, és elhangzott az első poén, természetesen Fu Macs Csen részéről. A kínai tökéletes észérvek segítségével mutatott rá arra, hogy nagy hiba volt lelőni a szakácsot…
Moore bort hozott, és megkínálta őket.
– Nem fél attól, Mr. Hands, hogy kettős játékot játszom, és most igazán római módra végzek önökkel? Manapság Rómában gyakoriak a mérgezési esetek. Tisztább munka, mintha a rosszakarók tőrt használnának – viccelődött Moore, hogy tromfolja a kínait, de Hands csak fanyarul mosolygott.
– Akárcsak az intervenciósok, mi is immúnisak vagyunk a világtörténelem összes ismert mérgével szemben. Sehova sem indulok készületlenül, Mr. Moore.
Amikor Hands a későbbiekben visszagondolt erre a beszélgetésre, tisztában volt vele, hogy ezzel a mondattal indult el az a beszélgetés, amely később meghatározta tucatnyi ember sorsát…
– Néró hasonló módon gondolkodik – mondta Moore. – Az uralkodása első öt esztendeje szinte aranykora volt a császárságnak, azok szinte elhanyagolható tényezők, hogy megölette Agrippinát és Britannicust, aki sokkal inkább jogosult lett volna a császári trónra, mint ő. Britannicust is megmérgezték és Néró, mintha a saját sorsát látná az általa elpusztítottakéban, ezért szinte betegesen fél a mérgezéstől. Legalább három ételkóstoló rabszolgát tart maga mellett, akik a folyamatos nassolástól már úgy néznek ki, mint valami korpulens angyalok.
– Miért pont angyalok?
– Őrangyalokat akartam mondani.
– Néró furcsa eset – jegyezte meg Hands –, a plebs élteti, az arisztokrácia meg gyűlöli. A császárok nagy többségénél pont fordított volt és lesz a helyzet.
– Azt tudta, hogy most is volt ellene egy sikertelen merénylet?
– Igen?
– Egész Róma erről beszél.
– Erről nem is írtak Tacitusék. Mikor volt?
– A napokban.
– Antiumban?
– Pompejiben.
Hands és Fu Macs Csen meglepetten összenéztek.
– Ez érdekes – mondta Hands –, történelmi tény, hogy Néró a júniust Antiumban tölti, és csak a nagy tűz hírére tér majd vissza Rómába. Ezek szerint Antium előtt Pompejiben járt.
– Pontosan, és ez az egész körülbelül akkor zajlott le, amikor a maga emberei ott voltak.
– Pontosan mikor?
– Tizenhetedikén.
– Hm, ha a csoport még létezik és találkozom velük, akkor lehet, hogy sok érdekes dologról beszámolnak majd. Talán közük volt hozzá.
– Lehet. Mellesleg elég nagy az elégedetlenség az arisztokrácia soraiban. Az ember szinte mar érzi a hatvanötös Piso-féle összeesküvés előszelét. Egy év múlva rengeteg embert letartóztatnak és meggyilkolnak majd. Akkor lesz öngyilkos Seneca is, aki jelen pillanatban még mindig az egyik legnagyobb kegyence az uralkodónak.
– Elvégre a nevelője, szinte a kiképzője Nérónak.
– Hány éves most Néró? – kérdezett közbe Fu Macs Csen.
– Huszonhét – mondta Moore, és teletöltötte a kiürült kupákat. – Itt Rómában is történt valami, állítólag tegnap éjszaka. Csak ma délelőtt kaptam híreket felőle, és szinte semmi biztosat sem tudok, de az bizonyos, hogy a Probus-hídon volt egy kis csetepaté. Az emberek azt beszélik, hogy praetorianusok csaptak össze az aedilisekkel és rengeteg halott volt. Valami tűz is volt, amit viszont sikerült eloltani.
– Sűrűn fordulnak elő ilyen esetek?
– Nem jellemző. Az aedilisek meglehetősen keményen szoktak odacsapni, mert egy időben komoly népharagot váltott ki a rossz közbiztonság, amely még most sem tökéletes. Mellesleg sohasem volt egy életbiztosítás az éjszakai Rómában sétálgatni. Kész Los Angeles.
– A Pompeji intervenciós csoportnak van egy női tagja, aki sokat tudna mesélni erről. Utcai harcos volt LA-ben.
– Tulajdonképpen miért küldte a Katedrális ezt a csoportot Pompeji-be?
– Az a műhold, ami miatt magánál jártak Jenningsék, azért romlott el, mert rálőttek egy lézerfegyverrel, amit Pompejiben állítottak fel.
– Tudjuk, hogy kicsoda?
– Én tudom, és remélem, hogy már az ezredes is tudja.
Hands kortyolt a borából, és témát váltott:
– Mi a helyzet a keresztényekkel? – kérdezte közömbös hangon. Fogalma sem volt arról, hogy most milyen fontos kérdést tett fel!
– Erről órákig lehetne beszélni, elvégre az egyetemes világtörténelem egyik legfontosabb eseményéről van szó. Kezd a dolog kialakulni. Az őskeresztény egyház összetétele szempontjából biztató lépésnek indult egy homogenizálási folyamat, amely következtében egyre több, a pogányságból megtért keresztény közösség alakul ki, melyek most már egyértelműen elszakadnak a zsidóságtól, és önállóan fejlődnek tovább, míg az úgynevezett zsidókeresztények egyre inkább szektásodnak és elvesztik a jelentőségüket. Erősen nyomul előre a gnoszticizmus, amelynek a vezéralakja az a Simon mágus, aki majd pénzért akarja megvásárolni Péteréktől a karizmatikus adottságok elsajátításának képességét.
– Ezért hívja majd a katolikus egyház az egyházi hatalom pénzért történő megvásárlását simoniának.
– Jól mondja, Mr. Hands. Rengeteg misztikus szekta kezdte meg a működését az utóbbi időben, és igen népszerűek. Róma kezd a kereszténység és így a spiritualitás központjává válni. De amilyen intenzitással tör előre Krisztus, ugyanolyan hangos az ellentábor is. Rómában annyi fekete mágus van, hogy szinte kerítést lehetne állítani belőlük.
– Az apostolok?
– Péter állítólag többször volt már itt, míg Pál már évek óta itt van és töretlenül hirdeti az evangéliumot.
Hands elgondolkodva meredt maga elé. Egy nagyon furcsa dologra döbbent rá: Tesst valójában úgy hívják, hogy Evangelin! A lány neve eredetileg a görög evangelion, azaz örömhír szóból ered.
„Lehet, hogy nem véletlen?”
– Járt már a keresztények között?
– Többször, és volt szerencsém találkozni Péterrel is. Furcsa ember.
– Mit ért ez alatt?
– Mintha tényleg lenne valami hatalma, uram.
– Csodákat tesz? – kuncogott a kínai.
Moore először mintha nem akart volna válaszolni, de aztán nem tudta magába tartani:
– Igen, csodákat tesz, Mr. Csen.
– A saját szemével látta?
Moore ivott egy kortyot a fallernumiból, és a kupát olyan óvatosan tette le a tricliniumra, mintha kiélesített gránát lenne.
– Igen – mondta Moore.
– Már csak az a kérdés, hogy mit ért maga csoda alatt? – kérdezett közbe Hands.
– A szemem láttára gyógyított meg egy nyomorékot.
– Lehetett trükk is.
– Az a gyermek paralízises volt. Még mi sem tudjuk tökéletesen gyógyítani a kifejlődött stádiumban lévő betegeket, pedig a XXIII. században már agyátültetés is van. Ez az öreg halász fél perc alatt meggyógyította. Próbáltam műszeresen megmérni azt a pszichotronikus lökést, amit Péter bocsát ki magából az imája alatt, és igen furcsa dolog történt: a műszer olyan erős impulzust kapott, hogy azonnal kiégett a biztonsági elektronika.
– Ezekről a dolgokról miért nem írt a jelentéseiben? – kérdezte mérgesen Hands.
Moore valószínűleg már várta ezt a kérdést, mert egy pillanatot sem habozott a válasszal:
– Nem mertem megkockáztatni, mert ha a Katedrálisnál, azon a helyen, ahol a velem kapcsolatos döntések megszületnek, történetesen egy ateista ül, akkor nem lehetetlen, hogy azonnal visszarendelnek…
– Nem hiszem – mondta Hands. Moore megvonta a vállát, és folytatta:
– De ne higgyék azt, hogy ennyiben hagytam a dolgot. Ismerik a Parnov-Koltay tesztet?
– Van emociográfja?
– Kértem, hogy küldjenek egyet. Tudom, hogy meglehetősen elavult műszer ez már, de egy kis átalakítással sikerült tökéletesen alkalmassá tenni a céljaimra, ugyanis arra voltam kíváncsi, vannak-e negatív hullámok is. Nos, meglehetősen érdekes eredményre jutottam…
Moore megakadt, mert észrevette, hogy a kínai milyen értetlenül bámulja.
– Nagyjából sejti, hogy miről beszélek?
– Műszaki ember vagyok, és a pszichológia mindig elijesztett. Ha pár mondatban összefoglalná, azt nagyon megköszönném.
– A műszer az emocionális szintet méri, az emóciók pedig alapvető emberi érzelmi töltések. Az előbb említett teszt segítségével lehet mérni az intenzitások erősségét. Ha ön szereti a virágot, történetesen a rózsát, és ebből kap valakitől egy szállal, akkor pozitív emóciói támadnak. A műszer jelzi az érzelmi töltést, a teszt segítségével pedig mérni tudjuk egy skálán az intenzitást. A dolog onnantól kezdve lesz bonyolult, hogy ha szegfűt kap, amit különösképpen utál. A teszt azt is megmutatja nekünk, mennyivel kedveli jobban azt az egy szál rózsát, mint a csokornyi szegfűt, pedig mindkettő virág, amiket ön ugye szeret… Érti?
– Hála istennek, nem.
– Ott hagyta abba, hogy érdekes eredményekre jutott – mondta türelmetlenül Hands.
– Sőt inkább rémisztőkre! A műszer átalakítása után a teszt „lefelé” is dolgozik. Szemléltetem: ha belép az ajtón a szerelmünk, akkor a görbe felszalad, ha pedig beállít az ellenségünk, akkor meg lefelé. A teszt eredeti állapotában csak a felfelé mutató görbéhez viszonyított. Ha valakit nagyon utáltunk, akkor legfeljebb leült nullára, viszont az új helyzetben tudjuk mérni a gyűlölet erősségét is. Nos, én megmértem Péter apostol pozitív emócióit, és természetesen egy nagyon magas eredményt kaptam. Megmértem Pálét is, ami sokkal alacsonyabb volt. Ezek a görbék mindig jellemzőek az apostolokra, és általuk úgy lehet köztük különbséget tenni, mintha csak ujjlenyomatok lennének. Számomra az volt a rémisztő, hogy a negatív tartományban ugyanilyen intenzitású jelek vannak. Péter és Pál teljesen rendszertelenül nyilvánul meg, például Pál fél éve nem jelentkezett, úgy is mondhatnám, hogy nem tett csodát, viszont a negatív tartomány jelei most már egyre sűrűbben követik egymást. Az utóbbi napokban azzal foglalkoztam, hogy próbáltam keresni egy algoritmust, aminek a segítségével esetleg meg lehetne jósolni a következő negatív jelet, de mindezidáig nem jutottam semmire.
Hands rezzenéstelen arccal nézte Moore-t. Fu Macs Csen zavartan mosolygott, és a fejét vakargatta. Jactát meg abszolút nem érdekelte a dolog.
Hands rágyújtott, és a triclinium felé fújta a füstöt.
– A negatív tartomány jelei között tud különbségeket felfedezni, mint az apostoloknál?
– Ott is két jel van. Az egyik sokkal erősebb.
– Melyik jelentkezik intenzívebben?
– A gyengébbik.
– Maga szerint ezeknek az érzelemhullámoknak mi a motiváló oka?
– Ne lepődjön meg azon, amit most mondok, de ha a pozitív tartomány szemléltetésére olyan hasonlatokkal éltem, hogy „virág”, „szerelem”, „paralízises gyermek meggyógyítása” és így tovább, akkor a negatív oldal pusztán gyűlölet, kín, halál, kéjvágy, vizelet és ürülék…
Nagy csend ereszkedett az átriumra, és végül Hands volt az, aki megtörte a kérdésével:
– Most tegye félre a „józan eszét”, Mr. Moore! Mondja el, de őszintén, mit gondol erről?
Moore szótlanul rázogatta a fejét, és legnagyobb meghökkenésükre a fejvadász volt az, aki megadta Hands kérdésére a választ. Az este folyamán most szólalt meg először;
– Ha az apostolok itt vannak, akkor itt van az ördög is.
Hands és Moore a peristülionban sétáltak. A fejük fölött milliárdnyi csillag ragyogta tele az éj sötét bársonyát, és amíg ember él majd a földön, addig hinni fogja, hogy ott fenn van egy Másik Ország…
– Én nem hiszek Istenben, és így nem hihetek a Sátánban sem, Mr. Moore.
– Nem túl nagy cinizmus csak abban hinni, hogy az ember a kőbaltától eljutott a Stockbauer rombolóig?
– Ez ténykérdés, és nem a hit kategóriája.
– Hm…
– Ön vallásos ember?
– Több annál: hívő vagyok.
– Vigyázzon, ne vessék majd az oroszlánok elé, mert nem küldünk le magáért intervenciósokat… Tudja lokalizálni ezeket a jeleket?
– Mérni tudom őket, de bemérni nem.
– Van tippje, honnan jöhetnek?
Moore a csillagos eget nézte, mintha onnan olvasná le:
– Körülbelül egy évvel ezelőtt kezdte meg a működését egy nagyon titokzatos szekta. Úgy nevezik magukat, hogy Marduk Gyermekei és attól függetlenül, hogy nagyon keveset tudni róluk, így is meglehetősen rémisztő a hírük. Állítólag valamilyen erotomisztikus köntösbe bújtatott rituális emberáldozatokról van szó, amit a démonoknak ajánlanak föl. Amikor először hallottam róluk, hogy vért isznak meg embert esznek, azt hittem, a keresztényekkel keverik össze őket. Az emberek a keresztényekről is nagyon keveset tudnak. Amikor a két szín alatt történő áldozás híre eljut az átlagemberhez, az nyilván nem érti meg a bor és a kenyér jelentését, miszerint ez a két dolog az Úr vére és teste. Az átlag rómaihoz csak annyi jut el a dologból, hogy vér és test, horribile dictu: emberi vér és emberi test. Időközben egyértelművé vált, hogy valóban egy új szektáról van szó és nem az apostolok által vezetett ősegyházról.
– Ez a szekta hol gyűlésezik?
– Fogalmam sincs.
– Hogyan lehet eljutni hozzájuk?
– Azt hiszem, ismerek egy embert, aki közéjük tartozik; úgy hívják, Decimus. Az illető egy szenátor.
– Mire alapozza azt, hogy ez a Decimus tagja a Marduk Gyermekeinek?
– Az utóbbi egy hónapban kimondottan csak azért, hogy kapcsolatba kerüljek velük, meglehetősen különleges, mondhatni perverz cenákat szoktam tartani a leghíresebb prostituáltak részvételével. Ezeknek az összejöveteleknek kezd terjedni a híre, és azt akarom, hogy erre a horogra akadjon rá a csalim. Ha léteznek, akkor előbb vagy utóbb megpróbálnak majd beszervezni. Nos, ez a Decimus egyre gyanúsabb. Többször volt már nálam, és mindig más barátait hozza el…
– Ez még nem bizonyít semmit.
– De talán több a semminél.
– Miért érdekli ez ennyire magát, Mr. Moore?
– És magát? – kérdezett vissza a Katedrális római ügynöke.
– Rossz előérzetem van. 

– Mondja, Mr. Moore, nem furdalta az oldalát a kíváncsiság, hogy mi az a Palládiumnak nevezett titokzatos tárgy, amit a rómaiak már több száz éve rejtegetnek, és a Vesta szüzek vigyáznak rá?
– A modern technika segítségével sikerült oda bejutnom. Kapaszkodjon meg, uram, az a dolog úgy néz ki, mint valami földönkívüli űrhajó, csak azt nem tudom, hova a fenébe tűnhet majd el a történelem viharában?
– Talán valakik egyszer majd hazamennek vele. Na, jó éjszakát, Mr. Moore!

V.

64. június 21. Pompeji, Severus-villa.

A LÉLEK egyik leggyötrőbb kínja a tétlen várakozás, és ők már huszonnégy órája csak várták, hogy történjék valami.
De Kerwin még mindig nem adta ki az indulási parancsot.
Tess rendet rakott a szobájában, és összepakolta a felszerelését, amelyben a korhű ruhákon kívül most már az elhunyt Cynthia személyes holmijai is helyet kaptak a zászlós egyéni fegyverrendszerének a kivételével, amit a kommandósok magukhoz vettek. Miután a lány végzett, fáradtan lehuppant az ágyra, aztán lefeküdt és aludni próbált, de nem jött álom a szemére. Túlságosan is feszült és ideges volt.
Mark az ezredesnél volt, és már órák teltek el azóta, hogy Kerwin magához hívatta.
Lassan hajnalodott, és a bágyadt fény beszűrődött a velariumokon.
Pompeji ébredezni kezdett, és valahol kukorékolni kezdett egy kakas, a messzi távolból kutyaugatás hallatszott, aztán egy másik válaszolt rá, és Tess végre lehunyta a szemét…

Arra riadt fel, hogy Serrault tiszteletlenül zörög a szobájában. A törzsőrmester a falnak támasztotta a lány felszerelését, aztán egy kicsit odébb húzta az asztalt. A lány közben felkönyökölt az ágyon, és szótlanul nézte. Valami nem tetszett neki, aztán rövid szemlélődés után rájött, hogy mi a baj. A tárgyak körvonalai mind elmosódtak, egyedül az asztal volt élesen látható. Tess dörzsölgetni kezdte a szemét, de a kép továbbra sem változott. Serrault közben megfogta az egyik karosszéket, amely csupán egy elmosódott homályos folt volt, és odébb tolta. A szék hirtelen székké változott…
A lány zavartan pislogott, és lassan felült az ágyon. Az intervenciós alapmodulokban aludt.
– Jó reggelt! – mondta Serrault.
– Mi a fenét csinálsz?
– Minden a villában található bútort és tárgyat az eredeti helyén kell hagynunk. Kerwin parancsa.
– Azt hiszem, valami baj van a kontaktlencséimmel, Gerald, kurva rosszul látok – nyöszörögte Tess, és egy hatalmasat ásított. A szája elé kapta a kezét.
– Semmi baja a lencséknek, nyugodj meg! Látod azt a Minerva szobrocskát abban a beugróban?
– Azt igen.
– Élesek a körvonalai?
– Ühüm.
– Ez azért van, mert nem mozdítottad meg! Mit látsz annak a vázának a helyén? – kérdezte a férfi, és a sarokba mutatott. Tess odanézett.
Az említett váza csak egy kontúrtalan folt volt.
– Homályos.
Serrault odament, és addig igazgatta, amíg nem élesedett ki a kép.
– Ezt hogyan csinálod?
– Nem én csinálom, hanem a központi számítógép. Minden szobára rávetíti az eredeti elrendezés holografikus felvételét. Az ezredes ilyen szempontból kibaszott precíz.
– Tehát végre indulunk?
– Nem tudom. A tisztek és a barátod órák óta a héber és babiloni mítoszokról beszélgetnek, mintha ott meglelnék ennek a rohadt ügynek a megoldását. Viszont van egy másik probléma is, tulajdonképpen ezért állunk. Holecka szerint komoly problémáink lehetnek az energiaellátással. Az eredeti tervek szerint csupán hetvenkét órára jöttünk, de már több mint egy hete itt vagyunk, és végig intervenciós készültségben. Sürgősen le kellene kapcsolnunk mindent, mert ha nem tesszük meg, akkor alig negyvennyolc óra múlva még egy szúnyog is képes lenne átjönni a központi pajzson. Nagyon úgy néz ki, hogy Rómába kell mennünk, ezért a támadó- és védelmi rendszerek ötven százaléka feltöltés alatt áll. Ezért várakozunk… Leülhetek egy kicsit?
– Persze, akartam is kérni.
Serrault leült Tess mellé, és cigarettáért kotorászott.
– Adnál egy szálat?
– Te nem dohányzol – lepődött meg a férfi.
– Csak ritkán, ha ideges vagyok.
Serrault nem kérdezett semmit. Megkínálta a lányt.
– Mi a fenébe csöppentetek bele? – kérdezte Tess. Serrault megvonta a vállát, és látszott az arcán, hogy koránt sincs nagy nevethetnékje.
– Úgy tűnik, valamilyen földönkívüliek vannak idelent. Nem most jöhettek a Földre, hanem már több ezer éve látogathatják, és nekünk lehet, hogy seggbe kell majd rúgnunk őket. Fingom sincs, hogy mi lesz ebből, és egyébként te is belecsöppentél, Nauszikaá.
– Nem vagyok már Nauszikaá. Szerintem rám már nincs szükség.
– Nagyon remélem, hogy nem így van.
– Miért?
– Hagyjuk ezt! – jelentette ki Serrault, és elgondolkodva nézte a cigarettája parazsát.
Hallgattak. A férfi kinyújtotta a bal kezét, és széttárta az ujjait. A keze remegett. Ökölbe szorította a kezét, aztán megint szétnyitotta. Úgy tűnt, minden rendben van.
– Mi a baj?
– Semmi.
– Gerald, mikor aludtatok utoljára?
– Olyan kétszázhúsz órája vagyok ébren.
– Ti nem vagytok normálisak! Meddig bírjátok még?
– Még egy hétig.
– Aztán mi lesz?
– Akkor majd alszunk, édesem.
– Miért vagy cinikus?
– Nem vagyok az.
– Tele vagy feszültséggel, tele vagy szteroidokkal, és az agyadban komputerek fészkelték be magukat. Néha már azt hiszem, csupán egy kurva gépezet vagy…
– Minden ember egy kurva automata, ezzel együtt én embernek hiszem magamat, de katona vagyok, és soha életemben nem voltam cinikus. Hülyeségeket beszélsz.
– Rendben van. Nem akartalak megbántani.
– Úgyis lepereg rólam – vigyorogta a férfi, és átkarolta Tesst, de a lány lefejtette magáról a vállát ölelő kezet.
– Ó, Miss Hűség! Kérem, bocsásson meg! – mondta Serrault, és visszahúzódott.
– Ne gúnyolódj velem, légy szíves! Ami kettőnk között történt, az csak egyszer történt meg, és én nem akarom, hogy folytatása legyen, de nem miattad. Veled semmi bajom. De még Mark miatt sem, mert túl fiatal vagyok, hogy egy életre szólóan döntsek, oké? Nem biztos, hogy Mark lesz az a férfi, akivel összekötöm az életemet…
– Ezt ő tudja?
– Beszéltünk erről.
– No és?
– Azt hiszem, mi mindig jó barátok maradunk, de igazából ugyanúgy nem illek hozzá, mint ahogy hozzád sem.
– Ne haragudj, Tess, de szerintem te percek óta összevissza beszélsz!
– Azt hiszem, te nem értesz meg engem, Gerald! – mondta szomorúan a lány, és odaadta a félig szívott cigarettáját a férfinak. – Szívd el!
Serrault elnyomta, és a csikket zsebre rakta. Felállt.
– Megyek.
Elindult a velarium felé, de a lány kérdése megállította.
– Történt valami közted és Michelle között?
– Fontos ezt tudnod? – kérdezett vissza a férfi, és megfordult.
– Végül is már tudok róla, de tőled akarom hallani.
– És miért fontos ez?
– Most te vagy az egyetlen férfi, akiben Michelle még képes megbízni. Tudni akarom, hogy te mit gondolsz erről az egész dologról! Tisztában akarok lenni azzal, hogy ez a szerencsétlen nő mit veszít majd azzal, ha téged szeret…
Serrault vigyorogva nézte a bakancsa orrát.
– Sajnálom, Tess, de neked ehhez semmi közöd!
– Oké, Gerald! Valóban semmi közöm hozzá, de azt azért szeretném a tudomásodra hozni, hogy ha átcseszed Michelle fejét, és semmi mást nem akarsz tőle, mint egy jó dugást a hadnagyoddal, akivel eddig látványosan rossz volt a kapcsolatod, akkor utána vigyázz, soha ne fordíts hátat nekem, mert ha lesz a közelemben egy lézerfegyver, azonnal felkapom és kicsinállak, erről kezeskedem!
– Na álljunk meg egy szóra! Michelle mit mondott neked?
– Maradjunk annyiban, hogy kedvel téged, de ne próbálj visszaélni a helyzetével.
Serrault nem tartotta fontosnak, hogy bármit is mondjon. Most már valóban mehetnékje volt, de a lány megint utána szólt:
– Ja, mellesleg boldog születésnapot, Don Juan! – mondta, és odadobott a meglepett férfinak egy szivart.
– Nem ma van a születésnapom.
– Biológiailag biztosan nem, hiszen január végén jöttünk át, de idelent Pompejiben most június huszonegyedike van, Gerald, tehát csak úgy jelképesen kapod ezt a szivart.
– Hát ez eszméletlen! Köszönöm, kicsim.
Tess odament hozzá, és adott neki két puszit, mintha az iménti beszélgetés meg sem történt volna. Serrault a szivart ropogtatta az ujjai között, aztán megszagolta. Értékes havannai volt, és szinte beszerezhetetlen a XXIII. században.
– Ez honnan a francból került hozzád?
– Mark vette el Burns szenátortól, mielőtt átjött volna az ókorba.
– Jó fej ez a Mark Wilson!
Tess fanyar mosollyal az arcán, kissé meglegyintette a férfi arcát:
– Menj, ne is lássalak!

Sergi a tollával játszadozott, és közben ömlött belőle a szó. A jezsuita számára most már kezdett körvonalazódni, hogy a Bíboros miért ragaszkodott a személyéhez. Az intervenciós tisztek számára is.
Mark ugyanúgy a lectuson hevert, mint a többiek, de csak akkor szólalt meg, ha kérdezték.
Nála csak Michelle volt hallgatagabb.
Sergi megköszörülte a torkát, és körülnézett.
– Meglepődtek, ugye?
– Tehát Lilith volt Sába királynője is? – kérdezte az ezredes. Mark kivételével mindenki az intervenciós harci modulokban volt.
– Persze nem kötelező hinnünk a mítoszokban, de ne felejtsük el, hogy Schliemann is az Iliászt a kezében tartva kezdte el keresni Tróját, és mint tudjuk, meg is találta.
– Legjobb tudomásom szerint a Katedrális is ott volt.
– De ez semmit sem változtat a lényegen, ezredes. A mítoszok szerint Lilith királynőként uralkodott egy Zmargad nevű városban, más szövegmagyarázók pedig Sábát emlegetik. Van olyan vélemény is, hogy ő volt az a démon, amelyik elpusztította Jób gyermekeit. Sábára talán az a momentum utalhat, hogy Lilith nevét a héber etimológia a „lajil” – azaz az éjszaka – szóból származtatja. A démon nő, gyakran szőrös éjszakai szörnyként jelenik meg, és az arab folklór hasonló módon írja le. Amikor Salamon találkozott Sába királynőjével, észrevette, hogy annak szőrös a lába, ezért Lilithnek hitte. Ezért utasította vissza a közeledését. Ézsaiás próféta egyértelműen ír róla a könyvében. Azt állítja, hogy Lilith elhagyatott romok közt lakozik az edomi sivatagban és furcsa, rémisztő vadállatok veszik körül: pelikánok, baglyok, sakálok és kígyók a szolgái. Furcsa dolgok ezek, ezredes. Mindig magamnál hordok egy számítógép programot a mítoszokról, tudja, a munkámhoz kell… könyvet írok, és ott néztem utána ezeknek a dolgoknak.
– Anguis azt mondta, hogy a Lilithről szóló tudás babilóniai eredetű.
– Így van. Nem csak a héberek ismerik. A nyelvészek Lilith nevét a babilóniai-asszír „lilitu” szóból származtatják, aminek a jelentése „női démon”, vagy „Szelek szelleme”. És bármennyire is hihetetlen, de az erről szóló tudás már az európai kultúrkörben is megjelenik, amikor elterjed a Necronomicon híre, amit egy Olaus Wormius fordít le latinra, ha jól tudom, úgy ezerkettőszázhuszonnyolc körül. Az eredeti címe nem Necronomicon, hanem Al Azif, és a szerzője Abdul Alhazred, az őrült költő. Az eredeti mű körülbelül időszámításunk szerint hétszázharminc után íródhatott, nem sokkal a szerző halála előtt. Talán fontos, hogy miként halt meg: állítólag fényes nappal a nyílt utcán egy láthatatlan szörnyeteg rabolta el, és tépte szét.
– Tipikus intervenciós támadás – mondta Holecka, de senki sem nevetett. Többek között azért nem, mert lehet, hogy a szlováknak igaza volt.
Sergi Michelle-hez fordult, aki lehajtott fejjel könyökölt, és a lectust kapirgálta.
– Emlékszik arra, Morell hadnagy, hogy mit kérdezett tőlem, miután Mark lerajzolta nekünk az Őrző által közvetített ábrákat?
Michelle felnézett.
– Maga valami olyat mondott, hogy úgy érzi, már látta őket valahol, talán a vatikáni könyvtárban, én meg rákérdeztem, hogy: „a titkos részben”?
– Pontosan. Tudják, valóban láttam őket, és tényleg ott a könyvtár lezárt részében. Ott volt szerencsém belenézni a Necronomicon egyik eredeti példányába, amelyben ezek az ábrák benne vannak. Abdul Alhazred már írt Lilithről.
– Olvasta is a varázskönyvet? – kérdezte Kerwin.
– Csak átfutottam rajta, mert nem a szakterületem. Vallástörténész vagyok, és nem démonológus, de azt hiszem, hogy az van benne a mi Lilithünkről és az Őrzőről, amit Anguis barátunk is elmondott. Persze a római nem olvashatta a Necronomicont, hiszen a feltételezett halála után több mint félezer évvel később fogják megírni, csupán az nyer ezáltal bizonyosságot, hogy az őrült arab egy olyan tudást interpretált, amit már a rómaiak is ismertek.
– Ez már több ezer éves tudás lehet.
– Képzelje el, már a sumerok is beszéltek Lilithről, tehát a róla szóló tanítás már itt, az ókorban is ezer évekre nyúlik vissza! Állítólag Úrban találtak egy kőtáblát, amely Gilgames és a fűzfa meséjét tartalmazza. A fában egy démon lakik, a neve: „Lillake”.
– Ezeknek a dolgoknak mind az elmúlt tizenkét órában nézett utána?
– Igen.
– Őszinte elismerésem. Van még valami érdekes erről a nőről?
– Vigyázzon, ez nem nő!
– Sergi, könyörgöm, most ne próbáljon minket megtéríteni. Az intervenció számára Lilith és az Őrző csupán két földönkívüli, akiknek egyszer lezuhant itt az űrhajója, és azóta hülyítik a kánaánita kultúrát azzal, hogy ők démonok.
– Már kétezer éve? – kérdezett vissza Sergi.
– Ne felejtse el, ezek nem emberek! Gondoljon arra, hogy még egy teknősbéka is háromszor annyit él, mint maga! Honnan tudhatnánk, hogy egy földönkívüli hány évet, vagy évszázadot képes lehúzni ezen a bolygón. Ráadásul tudjuk, hogy képesek beleköltözni az emberi testbe.
– Jó… majd meglátjuk – mondta a jezsuita, és folytatta az előadását: – Az apokrif héber hagyomány szerint Ádámnak nem Éva volt az első párja, hanem a maga földönkívülije! Isten ugyanúgy alkotta meg, mint Ádámot, de por helyett szennyet és ürüléket használt. Amikor Ádám közösült Lilithtel az ölelésből gyermek született, akit Asmodeusnak hívtak. Ez az egyik legismertebb démon a zsidó-keresztény kultúrában. Ádám és Lilith kapcsolata nem tartott sokáig, manapság úgy mondanánk, hogy nem passzoltak az ágyban. Az eset tipikus példázata a héber erotomisztikának. Lilithnek az volt a problémája, hogy Ádám mindig felül akart lenni, és a démon-nő gyűlölte ezt a pózt. Ádám erőszakkal akarta magáévá tenni, de ekkor Lilith a levegőbe emelkedett és elhagyta őt.
– Éva persze őrülten féltékeny volt? – kérdezett közbe Michelle.
– Ó, Éva ekkoriban még nem volt megteremtve. Ádám persze panaszkodni kezdett Istennek, hogy elhagyta a párja, erre az Úr Lilith után küldte három angyalát a Vörös-tenger mellé, hogy hozzák vissza. Lilith persze nem akart visszatérni az Édenbe, mert tetszett neki az a parázna élet, amit folytatott, és akkor az angyalok megfenyegették, hogy vízbe fojtják…
– Fél a víztől? – kérdezte Kerwin.
– Anguis azt mondta, hogy Lilith a vizeket használja. Milyen vizekre gondolt?
– Ezredes, ezt kérdezze meg a foglyától! Az biztos, hogy a Necronomicon szerint tiszta vizet kell használni a megidézésekor, mert annak hatalma van felette. Ha Anguis olyat mondott, hogy Lilith a „vizeket használja”, akkor csak tisztátalan vízre gondolhatunk, hiszen a mítoszok szerint őt is szennyből teremtették.
– Tisztátalan víz?
– Szennyvíz és vizelet.
– Istennek rossz napja lehetett azon a napon.
– Minden bizonnyal.
– Lilith visszatért Ádámhoz? – kérdezte Michelle.
– Nem, soha. Bolyongani kezdett a Földön. Úgy tűnik, most Rómában van.
– Na, itt álljunk meg! – mondta az ezredes. – Fogalmunk sincs, igazából mi a fészkes fene van Rómában, egészen addig a pillanatig, amíg oda nem érek, vagy amíg nem fogom el az Őrzőt…
Mark fölkapta a fejét, és rosszallóan megcsóválta.
– Nem! – mondta határozott hangon.
– Mondott valamit Mr. Wilson?
– Nézze uram! Ha most elindulnak Rómába, de közben azt tervezik, hogy elfogják az Őrzőt, akkor arra nagyon rábaszhatnak. Tudom, szarnak az egészre, de szeretnék adni egy jó tanácsot. Ha találkoznánk az Őrzővel, akkor abban a pillanatban tegyék a lábuk elé az összes fegyverüket, és kurva gyorsan kezdjenek el imádkozni, mert különben energiapajzsostul és atomfegyverestül elhamvadnak a francba. Amit pedig most mondok, azt magának mondom, Sergi Lovag! Erről a vízbefojtásos történetről az Őrző is beszélt nekem. Ő egyfolytában beszélt hozzám, csak azt nem értettem, hogy mit, de most már kezdem kapizsgálni. Mondja csak, a héber hagyomány beszél nekünk arról, hogy ki volt az a három angyal, akit az isten Lilith után küldött a Vörös-tengerhez?
– Ennek utána kell néznem. Miért kérdi?
– Azért, mert az Őrző azt állítja magáról, hogy ő volt az egyik! Valójában őt Szenoinak hívják. Állítólag ez az eredeti neve. Nézzék, maguk katonák, és nyilván egy sajátos perspektívából szemlélik a dolgokat, de jó lenne, ha tudomásul vennék: nem mindenki ellenség, és nem mindenkire hatnak a modern fegyverek. Ha van Isten, akkor az ő számára a Stockbauer-romboló csupán egy ártatlan játékszer, amit az emberek alkottak, és az ő angyala ugyanígy gondolkodik majd. Lilith és Gelal pedig démonok, akikre ha ráküldi az embereit, csak a borzalmas halálukat okozza ezzel. Ez utóbbit pedig már magának mondom, Kerwin ezredes.
– Nem óhajtja átvenni a parancsnokságot, Mr. Wilson?
– Nem, de jogom van elmondani a véleményemet, ha már itt ülök.
– Ehhez nem fér kétség, most már csak annyit mondjon el nekem, hogy ki beszélt magának a Stockbauer-rombolóról?
Egyértelmű volt, Mark kit fog megnevezni:
– Tess.
– Mondja meg a barátnőjének, hogy próbálja tartani a száját, oké?
– Jó, majd megmondom neki.
– Az jó lenne, Wilson, egyébként kérdezném, látott-e már Stockbauer-rombolót?
– Még nem – mondta dühösen az újságíró.
– Akkor majd legyen a közelemben, ha előveszem!
– Ott leszek, ezredes.
Rövid hallgatás után Kerwin Sergihez fordult:
– Mi a helyzet Gelallal.
Sergi a fejét rázta.
– Ha jól tudom, a Necronomicon sem ír róla sokat. A héber mítoszok nem is ismernek ilyen démont.
– Hm… na foglaljuk össze! Nagy valószínűség szerint Rómában tartózkodik két földönkívüli lény, akik ellenlábasai annak a lénynek, akivel Mark a napokban találkozott. A lényeknek nagyon erős mentális tudatuk van, és minden bizonnyal emberi testben találhatók. A lények pontos tartózkodási helyét és céljait nem ismerjük. Az intervenciós csoport feladata a következő: a földönkívüliek lokalizálása és a velük történő kapcsolat felvétele. Adott esetben a lények megsemmisítése. Kérdés?
Kérdés még nem volt.
– Köszönjük, Mark, most legyen szíves, távozzon!
Kerwin megvárta, amíg az újságíró mögött összecsapódott a velarium, aztán kiiktatott körülöttük minden interferenciát.
– Na, akkor nézzük, Jan, mennyi energiánk maradt?!

Kerwin és Michelle kettesben maradtak. Azóta az este óta nem beszéltek egymással.
Hosszú percekig nézték egymást szótlanul, aztán Kerwin a zubbonya egyik zsebéből elővette Michelle rangjelzéseit, és az intervenciós állományjelzőt. Letette őket a tricliniumra a nő elé.
Michelle rövid gondolkodás után eltette őket.
– Bocsáss meg nekem! De meg kell értened, hogy…
Michelle felállt, és szabályosan tisztelgett.
– Ezredes úr, kérek engedélyt távozni!
– Ülj le, légy szíves!
– Sajnálom, uram, de fel kell készítenem az állományt.
– Michelle…
– Szeretném emlékeztetni a szolgálati szabályzat azon pontjaira, amelyek szabályozzák a tisztek egymás közötti érintkezésének a terminológiáját! A megszólításom a vezetéknév és a rangjelzés megnevezésével történik, ezredes úr. Ön, lehet, hogy ismert egyszer egy Michelle-t, de én Morell hadnagy vagyok! Sajnálom, Kerwin ezredes!
Michelle csinált egy szabályos hátraarcot, és távozott.
Kerwin ebben a pillanatban értette meg, hogy elveszítették egymást.
A következő órákban nagy lett a sürgés-forgás, és Tess legnagyobb meglepetésére vissza kellett öltöznie korabeli ruhákba. De nem ő volt az egyetlen. Holecka és Serrault kivételével mindenki tógát és pallát öltött. A kommandósok még a harctechnikai övet sem vették fel. A tógájuk alatt tunika volt, a lábukon saru. Tessnek határozottan tetszett a dolog, csak nem értette. Mark ezzel ugyanígy volt.
– Mi készül itt, farsangi mulatság?
– Takarékoskodnak az energiával.
Kisvártatva két díszes utazókocsi állt be az udvarra, és az emberek vidáman, egymást ugratva kezdtek felpakolni rájuk. Tóth és Brody őrmesterek a lovak körül ügyködtek. Tucatnyi paripa rúgkapált és nyerített a peristülionban.
– Hát ez óriási!
Tess és Mark elmentek segíteni Michelle-nek, aki a felszerelés felpakolását irányította. A francia nő még mindig a fekete gyakorlóban volt.
– Te is átöltözöl?
– Hamarosan – bólintott Michelle.
Serrault jött be az ajtón, és valamilyen fegyverekről tett említést Michelle-nek, aki sűrűn bólogatott, miközben hallgatta. Tess és Mark, aki pár lépésre tőlük a tógák és pallák között kutakodott, nem hallotta, miről beszélnek. Tess megfogta Mark könyökét.
– Gyere, menjünk ki!
Valósággal kihúzta magával Markot, de mielőtt a függönyt visszaengedte volna, odaszólt Michelle-éknek:
– Kint leszek az ajtó előtt.
Mark nem értette, mi olyan sürgős a lánynak.
– Most itt állok egy szál gatyában, angyalom.
Tess pajkosan mosolygott.
– Menj a szobánkba, szívem, majd mindjárt viszek neked egy tógát és egy tunikát, de most menj! – mondta szinte suttogva a lány, és nekitámaszkodott a falnak.
Mark ismerte már annyira ezt a lányt, hogy tudta: ha Tess akar valamit, akkor fölösleges ellenkeznie. Fogta magát, és szó nélkül elment.
– Én most őrködöm – szólt utána nevetve Tess –, most én vagyok az Őrző!
– Nem, szívem, te hülye vagy – morogta Mark.
Tess egy percig lehunyt szemmel süttette az arcát a szikrázó nappal, aztán óvatosan bekukucskált a mozdulatlan velarium rései közt, mert nem bírta tovább. Úgy fúrta az oldalát a kíváncsiság, hogy menten kilyukad, ha nem csinál valamit ellene.
Elmosolyodott.
Férfi és nő valószínű, hogy még sohasem vetkőztette egymást olyan gyorsan, mint Serrault és Michelle. Serrault a nő melleit csókolta, aztán mindketten eldőltek a földre hányt ruhákon.
Tess eleget látott. Visszahúzódott, és „őrködött” tovább.
Mark mérgesen vágott át a kerten, és szinte elbotlott Anguis lábában. A Kígyó a szökőkút kőpadján üldögélt, és a peristülion túlfelén sürgölődő intervenciósokat nézte. Mark megdöbbent.
„Ez az ember még életben van?”
Anguisról Tess mesélt neki.
– Salve – mondta kurtán Mark. Talán ez volt az összes latin tudása a fordítógép nélkül.
– Salve – mondta Anguis. Mark összeszedte magát:
– Roma pulchra est – mondta borzalmas latinsággal. Arról próbált beszélni, hogy Róma szép város.
Anguis nézte őt egy darabig, aztán ezt mondta:
– That's true.

64. június 21. A Via Appia mentén, Capua és Róma között.

CAPUA és a campaniai hegyvidék lassan elmaradozott mögöttük és a táj szelíden hullámzó dombsággá változott, melyet sűrű erdők borítottak. Latium zöldellő lankáin túl pedig már ott volt Róma, a birodalom fővárosa, de addig még hosszú út áll előttük.
Claudius a nap állásából arra következtetett, hogy lassan elérkezik az első őrjárat ideje, és számolni kezdett…
– „Ha most letáborozunk, és holnap kora hajnalban útra kelünk, akkor a déli prandium idejére már Rómában lehetünk.”
Előbb megérkezni teljesen fölösleges, hiszen a rómaiak későn keltek, és későn feküdtek le. A hivatalok és a gazdagok, csak déltől fogadták a klienseiket.
– Az első dolgom az lesz, hogy mecénást keresek. 
Claudiusnak váratlanul jókedve támadt. Kihajolt a bakról, és integetni kezdett a többieknek.
– Hej, letáborozunk! – kiabálta, aztán mutatta Barbusnak, hogy hol kanyarodjon le az útról.
A három szekér nyikorogva tért le a Via Appiáról, és egy darabig a fák mentén haladva, erősen zötykölődve fordult rá egy földútra, amely az erdőn át kanyargott.
– Ismered ezt a helyet, Claudius?
– Jártam már erre. Itt lennie kell egy rétnek és a fákon túl még patak is csörgedez, hacsak azóta ki nem száradt…
– Miért nem egy mansionnál állunk meg?
– Mert, ahogy téged ismerlek Barbus az utolsó sestertiusaidat is borra meg olcsó kis nőkre költenéd. Te is jól tudod, hogy a pénzes zacskóink mára már úgy lötykölődnek, hogy csuda!

A három szekér kisvártatva megállt egy réten, és az emberek leugráltak róluk. Júlia hátul felcsapta a ponyvát, és a napfény betűzött a nyíláson. Palmyra hunyorogni kezdett, és fölkönyökölt az állatbőrökön.
– Megismerem ezt a rétet, voltam már itt a papával pár évvel ezelőtt. Van itt egy csodálatos patak, gyere, Palmyra, fürödjünk meg!
Palmyra elmosolyodott, és belebújt a köntösébe, a lányra vetett pillantása szinte beszédes volt: „Menjünk!”.

A patak lassan csörgedezett a fák között, amelyek lombsátora szinte boltív gyanánt hajolt össze fölötte. A fák lombjai közt átszűrődött a késő délutáni nap vöröslő fénye, és furcsán csillogó foltok gyanánt festette meg a halkan csobogó vizet, amely alig bokáig ért, és olyan hideg volt, hogy Palmyra szinte összeborzongott, amikor belegázolt. Nem csak ők ketten szaladtak le a patakhoz, hanem az összes többi nő is. Claudius ezt látva megálljt parancsolt a vízért induló férfiaknak, és főképpen a hatalmas testű, de gyermeteg lelkületű Barbusnak, aki máris lopakodott volna, hogy kilesse őket.
– Rakjatok tüzet, aztán megsütjük azt a két nyulat, amit Capuában vásároltunk. Barbus, te pedig fogd a kosarat, és nézz körül az út mentén, mintha láttam volna arra pár vadrépát, ahogy jöttünk – adta ki az utasításait Claudius, és mindenki tette a dolgát. A késdobáló a nyulakat nyúzta meg, a törpék pedig elindultak fát gyűjteni a tűzhöz. Barbus vidáman kapott le egy kosarat az egyik kocsiról, és fütyörészve távozott. A fakón túlról idehallatszott a patakban fürdőző nők vidám kacagása.
– Milyen szép az élet! – morogta Claudius.
A késdobáló felesége és a két artista nő összekapdosta a ruháit, aztán visszamentek a rétre. Júlia és Palmyra még mindig a patakban álltak. Vidáman fröcskölték egymást a vízzel, ruháik a fák tövébe dobva hevert.
Júlia fölegyenesedett, és kisimította az arcából a vizes haját. Már nem kacagott.
– Gyere, menjünk vissza! – mondta, és Palmyra gyönyörű kebleit nézte. Arra gondolt, neki sohasem lesz ilyen gyönyörű melle, mint a szíriai nőnek. Bánatosan felsóhajtott, és indult volna a ruhájához, de megcsúszott egy síkos kövön, és majdnem orra bukott. Palmyra elkapta a kezét, és segített neki, aztán a következő pillanatban magához ölelte a víztől hideg, lúdbőrös leánytestet. Palmyra majdnem egy fejjel volt magasabb nála. Most gyengéden átkarolta a fiatal lányt, és a keze felcsúszott vizes hátán. Hosszú körmei a lány gerincét karistolták, aztán fönt a tarkóját, végül az ujjai eleven fésűk gyanánt túrtak a víztől csapzott szőke hajkoronába.
Júlia maga sem tudta, miért teszi, amit tesz, de talán Ámor nyílvesszeje verte át a szívét, és hirtelen ölelni, simogatni kezdte a szíriai nőt. Megmámorosodva csókolta azokat a gyönyörű kebleket, és a szemébe könnyek szöktek a boldogságtól.
– Szép vagy… szép vagy… szép vagy – suttogta a kislány, és csókolta, harapta, összekönnyezte Palmyra két keblét. A szíriai nő lehunyt szemmel tűrte a gyermek iránta érzett szerelmének ezt a heves tobzódását, aztán az egyik keze lesiklott a lány feszes hasán, és az alig pelyhedző ágyékát kezdte simogatni.
A szíriai nő simogatása kellemes érzés volt, és Júliát azokra a pillanatokra emlékeztette, amikor a rázkódó szekéren a keze tétován elindulva az álláig magára húzott teveszőr takaró alatt a saját gyönyörét kutatta. Claudius lánya önkéntelenül is széttárta a combjait, hogy Palmyra fürge ujjai könnyebben megtalálják a gyönyöre forrását.
Tudta, hogy bűnös dolog, amit csinálnak, és ha az apja rajtakapná őket, hát mindkettejüket azonnal agyonütné, de képtelen volt ellenállni Vénusz csalogató hívásának.

Barbus kikerekedett szemmel leste őket egy bokor mögül. Persze, hogy letért az útról, és a fák között a patakhoz lopódzott. Júlia sikolyára valósággal összerezzent, és döbbent arcot vágva emelkedett fel a búvóhelyén, amikor a furkósbot lecsapott rá.
Hiába volt erős, mint egy igahúzó barom, ez az ütés azonnal a földre terítette…

Két férfi lépett ki a fák közül, és azonnal a vízbe gázolva a nőkre vetették magukat.
Mindkettő erősnek és kegyetlennek tűnt. Kezükben meztelen pengéjű tőrt tartottak, és nem volt kétség afelől, hogy mi a tervük.
Elrángatták egymástól a két nőt.
Amelyik Júliát ragadta el, azonnal egy hatalmas pofont adott a még mindig kábult kislánynak. Júlia elzuhant a vízben. A férfi egyszerűen megragadta a haját, és annál fogva húzta végig az éles köveken egészen a fák tövéig. Claudius lánya borzalmasan sikoltozott, de egy újabb kegyetlen ütés elhallgattatta, és a támadója máris térdre hullott a szétfeszített vékony combjai között…
A másik férfi, aki a hátára vetett tegezben íjat és nyílvesszőket hordott, most egyszerűen elhajította a tőrét és bősz kiáltással ragadta meg Palmyra dús haját…
A szíriai nő hirtelen összegörnyedt, és az egyik keze villámgyorsan nyúlt be a férfi bőrtunikája alá.
A férfi kiguvadt szemmel üvölteni kezdett, amikor a fekete hajú nő megmarkolta a herezacskóját, és iszonyú erővel összeszorította.
A rabló sikoltozni kezdett, és próbálta lefejteni magáról a nő kezét…
Palmyra hirtelen elengedte, és a férfi térdre esett a csobogó patakban a nő lábainál. A szíriai nő a háta mögé került, és a tegezből kirántotta az íjat. Két marokra fogta a fegyver fáját, és a falfehér arccal nyöszörgő férfi fejét átbújtatta az íjon. Talpát a rabló hátának feszítette, és húzni kezdte az íjat, amelynek az idegét most a rabló torka feszítette fel. A férfi elengedte a heréjét, és a torkához kapott, hogy lefejtse róla az ideget, mielőtt az megfojtaná, de a vékony juhbélből font zsinór szinte már a húsba vágott, és a vér lefolyt szőrös, izzadt mellkasára. A férfi hörögni kezdett, és ekkor Palmyra elrántotta oldalra mindkét kezét.
A juhbél ideg pillanatok alatt átvágta a férfi torkát a gégefő felett a nyelőcsövével együtt, és a rabló holtan bukott a patakba.
A halkan csobogó víz vérvörösre változott.
Palmyra megpördült.
A másik rablónak már nem maradt ideje arra, hogy megerőszakolja elalélt áldozatát. Valaki hátulról a hajába markolt, és a következő pillanatban úgy vágták át a torkát, hogy szinte lefejezte a borotvaéles damaszkuszi tőr. A vér robbanó felhője beborította a fákat és a bokrokat. Vörössel pettyezte az ájult Júlia meztelen testét.
A rabló holtan bukott a nedves fűre.
A rét irányából nők sikolyai és férfiak bősz üvöltése hallatszott. A rablóbanda többi tagja Claudisékra csapott le.
Palmyra egy maréknyi nyílvesszőt húzott elő legelső áldozata tegezéből, és megragadta az íjat is.
Szapora léptekkel indult meg a fák között a rét felé.
Ha lett volna hangja, most bőszen kacagott volna…

A rablóbanda szökött gladiátorokból állt. Már egy hónapja szöktek meg a capuai kiképzőiskolából, és valósággal rettegésben tartották a környező latifundiumok lakóit. Az aedilis járőrcsapatok hiába üldözték őket, mindig elinaltak az utolsó pillanatban. Csak éjszakánként támadtak, de a cirkuszosok karavánja könnyű zsákmánynak bizonyult.
Tévedtek…
Az ötven lépés távolságból érkező nyílvesszők halálos pontossággal találtak célba, és a rablók átlőtt torokkal, vagy vesszővel a szívükben buktak le a lovaikról.
A lövések között szinte csak pillanatnyi szünet volt, aztán újból jött a félelmetes surrogás, és megint meghalt valaki. A rablóvezér bőszen üvöltözött, majd egy bronzhegyű vessző állt meg a torkában. Hörögve bukott le a lováról a rémülten térdelő, és védekezésre képtelen Claudiusék elé. Palmyrának elfogytak a vesszői, de gyorsan az egyik halotthoz futott, és elvette a tőrét.
A három megmaradt rabló üvöltözve rohant rá a törékenynek tűnő anyaszült meztelen nőre.
A szíriai harcművész egyszerűen kibelezte őket…

64. június 21. Róma. Néró fürdői a Mars-mező és Claudius diadalíve között.

DECIMUS Maximus Flaccus hájas teste szinte rázkódott a röhögéstől. A caldarium homályos gőzében sürgölődő rabszolgák is egymásra mosolyogtak, aztán siettek a száraz kendőkkel, hogy megtöröljék a nemes urak izzadó homlokát. Decimus szárazra töröltette az arcát és a vállait, majd intett, és a félmeztelen, izmos szolgaszemélyzet hátrahúzódott.
– Most rajtad a sor, szenátor uram – mondta egy fiatal patrícius Decimusnak, és már előre nevetett. Köztudott volt, hogy az elhízott Decimus az előkelő társaság egyik legnagyobb anekdotázója.
– A Suburra egyik zsidó halárusa azt mondja magának: „Csökkentem a hering árát, és így előbb túladok rajta, mint Clion, az a csavaros eszű, hogy a rómaiak istenei rohasztanák meg!” No erre a mi zsidónk kiírja a táblájára, hogy egy kosár hering három as, de mit lát pár perc múlva?! Hát Clion nem kiírja a saját táblájára, hogy „Itt a hering csak kettő as!”. Azt mondja erre a zsidónk:” Akkor én meg adom egy asért!” Úgy is cselekszik, de Clion sem rest, és a zsidó azt látja, hogy a túloldalon már fél asért viszik a halat! Ezt már nem tűrheti szó nélkül, és dühösen átmegy. Azt kérdezi Cliontól: „Hát megőrültél te, Clion; hogyan adhatod a hering kosarát fél asért? Azonnal emeld fel az árát!” Erre Clion: „Hát van még nekem halam, te zsidó?!”
A rómaiak úgy dőltek a röhögéstől, hogy szinte megszakadtak belé. A fiatal patrícius kis híján elmerült a vízben, és fuldokolni kezdett. A rabszolgáknak úgy kellett visszahúzni, nehogy tragédia történjen. A harmadik római, aki szintén nagyon gazdag nemes volt, nevetve legyintgetett, mintha legyeket hajtana.
– Amice, rajtad nem lehet túltenni. Most olvastam Petroniustól a Satyricont, de még azon sem derültem ekkorákat. Babérkoszorút a homlokodra, Decimus!
– Hagyd el – mondta a szenátor, és aranygyűrűktől ékes ujjai nekikoccantak egy díszes kupa kelyhéhez. Mohón ivott, és a bor dús patakokban folyt le izzadó állán.

– Hol szokott tartózkodni ilyenkor? – kérdezte Hands Moore-tól. Az ügynök visszakérdezett:
– Mennyi az idő?
Hands semmilyen órára nem nézett, úgy mondta: 
– Délután van, pontosan fél három.
– Azt hiszem, ilyenkor Néró thermájában szokott lenni.
– Van valami ismertetőjele?
– Úgy ékszerezi magát, mint egy piperkőc, és rettenetesen elhízott szegény barom. Egy igazi perverz disznó.
Hands Jactához fordult:
– Induljon, Stanley!
A fejvadász mögött összecsapódott a velarium.
Róma hatalmas közfürdőit csodálta az egész világ. A thermák nem csupán fürdők voltak, hanem valóságos városok a városban, ahová ingyenes volt a belépés, ezért a szegények is sűrűn látogatták. Az első thermát Vipsanius Agrippa építtette i.sz. 19-ben a Mars-mezőn, és ezzel egy olyan hagyományt indított el, amelyre mindig büszkén gondolt a császárkori Róma. Később minden nagyobb császár építtetett egy thermát. Úgy voltak ezzel, mint a fáraók a piramisokkal…
Néró császár thermája egy hatalmas, fallal és díszparkkal körülölelt épületrendszer volt, benne hideg- és melegvizes medencékkel, múzeummal és klubszobákkal. Az irodalomra éhes közönséget felolvasótermek várták, akik pedig a testkultúra megszállottai voltak, a tornatermekben tölthették el az időt.
Száznál is több rabszolga sürgölődött az alagsorban, hogy folyamatosan melegítsék és vigyázzák a vizet, szabályozzák az áramlását. Mások állandóan törülközőkkel a kezükön szaladgáltak, és lesték a vendégsereg minden apró pillantását. Az olajozókban a legügyesebb kezű szolgák gyúrták és dögönyözték a gőzben megizzadt testeket, hogy aztán felfrissülve bocsássák el vendégeiket, akik máris átadták a helyüket a várakozóknak.
Decimus elköszönt a barátaitól, és az unctuariumba vitette magát, ahol felfektették az olajtól síkos lectusra, és máris kezelésbe vették. Egy selyemfüggöny mögött három leány alakja sejlett fel, akik nabliumon játszottak. Decimus lehunyt szemmel hallgatta a zenét. Az áhítat percei lassan véget értek, és a szenátor hamarosan gyaloghintaja mélyén szuszogott.
– A szenátushoz, nagyuram? – kérdezte az utat nyitó rabszolga. Decimus fel sem nézett, úgy mondta:
– Előbb vigyetek haza!
A rabszolga az élre állt, a többiek pedig a vállukra emelték a díszes gyaloghintót. A kert szökőkútjai és szobrai között kanyarogva hamarosan kiértek az utcára, és elindultak Claudius diadalíve felé.
Egyikük sem vette észre, hogy egy hosszú hajú, tógába öltözött férfi követi őket a kavargó tömegben.

Decimust átöltöztették a cubiculumja hűvös félhomályában, aztán a vestiplicák, a ruházat redőit elrendező rabszolganők érkeztek. Decimus egy pergamenre írt szöveget tanulmányozott. Az a beszéd volt, amit ma délután kellett elmondania a szenátusban, s a témáját tekintve Tarracina város adóproblémáit ecsetelte. A rövid, de lényegre törő beszéd, Decimus lictorának írása volt, és határozottan tetszett a szenátornak; csücsörítve olvasta, és néha rábólintott a csavaros nyelvezetű mondatszerkezetekre. A lányok még mindig a tógáját igazítgatták, és Decimus szinte csak most vette észre őket. Az egyik germán lány ott térdelt előtte.
Decimus lenézett, és egy laza csuklómozdulattal az ágyra dobta a pergamenlapot, amely azonnal összetekeredett.
Lenyúlt a hasához, és félrehúzta a tógáját, aztán a másik kezével a tunikája alsó felét hajtotta föl.
– Csináld! – mondta az előtte térdeplő germán rabszolgalánynak. A másik két nő úgy tett, mintha nem látna semmit, és inkább Decimus háta mögé kerültek, hogy ott redőzzék a tóga anyagát.
A lány meglepően ügyesnek bizonyult, és Decimus örömmel tapasztalta, hogy férfitagja pompásan meredezik.
– Ügyes vagy – mondta ki Decimus, amit gondolt. – Nem korbácsoltatlak meg!
Amikor a lány végzett, Decimus egy kézlegyintéssel elküldte a lányokat, aztán lassan összeszedte magát. Fölvette a pergamentekercset, és már ment is volna kifelé, de földbe gyökeredzett a lába.
Egy ismeretlen férfi állt a cubiculum ajtajában. Datolyát rágott, és a szőnyegre köpdöste a magot. Hosszú, vállon is túl érő, sötét haja volt és borostás álla. A pillantása szúrós és kegyetlen. Nem tűnt rómainak, pedig ékes latinsággal beszélt:
– Te vagy Decimus Maximus Flaccus szenátor?
Decimus megdöbbenve nézte a férfit. Először azt hitte, hogy valamelyik cliense toppant be hozzá bejelentés nélkül, de amikor tett egy bizonytalan lépést az ismeretlen felé, az olyan gyorsan reagált a mozdulatra, mint a támadó kobra.
A lába ostorszerűen csapódott előre.
Ennyi bőven elég volt.
Decimus hörögve és levegő után kapkodva görnyedt össze a gyomorszájára mért rúgástól. Könnybe lábadt szemmel nézett fel a támadójára, aki rezzenéstelen arccal közeledett.
– Segítség! Gyilkos! – próbált kiabálni a szenátor, de a hangja csak bágyadt nyöszörgésnek tűnt, és köhögőroham fogta el.
A Katedrális fejvadásza egy újabb datolyát dobott a szájába, és vígan csámcsogott, mintha csak a Suburra egyik kifőzdéjében falatozna.
– Te vagy Decimus Flaccus?
Decimus egészen az ágyáig hátrált könnyek közt görnyedezve, aztán a párnája alá nyúlt, és előkapta a tőrt. Hálát adott az isteneknek, hogy megjutalmazták ezzel az ötlettel: mindig kell tartani egy tőrt a közelünkben, még a cubiculumban is. Összeszedte minden erejét, és szorosan markolva a tőrét, nekitámadt Jactának.
A következő két másodpercben három dolog történt!
Egy: Decimusnak eltört a könyöke.
Kettő: a tőr a földre hullott.
Három: a szenátor szája egy vérrel teli kehellyé változott, és kiköpte három fogát.
Decimus az ágyra zuhant, és nem próbált többé védekezni. Az ismeretlen férfi odatérdelt mellé, és a tógája alól előrántott egy hatalmas tőrt, amelynek széles pengéjén rőten csillant az átriumból idevilágító bronzserpenyők fénye. A szenátor még sohasem látott ilyen furcsa tőrt. A pengéjén csak alul volt él, a felső felén fűrészfogszerű bevágások látszottak.
– Utoljára kérdem, te vagy Decimus? Most már csak így, egyszerűen: Decimus.
– Igen – motyogta a halálra rémült ember.
Jacta elhúzta az arca előtt a kommandós tőrt, mintha hipnotizálni akarná áldozatát a mozdulattal.
– Azért jöttem, hogy beszélgessek veled Marduk Gyermekeiről.
Decimus szemében halálos rémület villant…

Jacta furcsamód fáradtnak érezte magát, amikor befejezte… Decimus ájultan hevert az ágyon. Két kezét szétvetve félrebillent fejjel feküdt, és leginkább egy összevérzett tógába öltözött, elhízott varangynak tűnt. Jacta felállt, és eltette a tőrt, aztán hátrasimította a haját.
– Te szerencsétlen barom, ha ez mind igaz, akkor Rómát el kell törölni a Föld színéről – mondta halkan.
„A kurva életbe, Hands, hova hoztál?!”
A szája elé hajtotta a parányi mikrofont, és bekapcsolta a rádióját. Az akciócsoportok által használt legmodernebb technológiát használták. Ha vannak Rómában más korok ügynökei, akkor most fel lett adva nekik a lecke. A többszörösen titkosított rendszer, szinte lehallgathatatlan volt.
– Az univerzum összes buziját hívom! Vétel.
Cornelius Hands a város túlsó felén roppant dühös lett, de akkor is kénytelen volt bejelentkezni erre a fogalmazásra.
– Itt Esőfelhő.
– Mister Gecimus, vagy Decimus itt fekszik előttem, és mindent elmondott, még azt is, amit nem kellett volna. Várom az utasításait!
– Használja a pszichoszondát, és vonuljon vissza! Vége.
Jacta Decimus mellére köpte az utolsó datolyamagot, aztán elővette a pszichoszondáját.
– Kurva nagy szerencséd van, haver! Semmire sem fogsz emlékezni, és ráadásul meg sem halhatsz…
Jacta pillanatok alatt végzett, és a legnagyobb nyugalommal, mintha a szenátortól távozó egyik kliens lenne, egyszerűen átsétált az üres átriumon, és kilépett a kertbe.
A peristülionban nagy volt a sürgés-forgás, de senki sem állította meg vagy szólt utána. Hirtelen az a lány toppant eléje, aki még nem is olyan régen a szájával elégítette ki a ház urát. Jacta végignézte azt a jelenetet, és most nyomban felismerte a germán lányt.
A fiatal szőke szépség egy rózsákkal teli kosarat cipelt és majdnem összeütközött Jactával. Udvariasan rámosolygott a bíborszegélyű tógát viselő, jóképű férfira.
– Jól szopsz – mondta neki a fejvadász angolul, és továbbment. Vissza sem nézett.
Sohasem nézett vissza.

Mindannyian megtekintették azt a térhatású felvételt, amit Jacta készített Decimus vallatásáról.
Újra megnézték.
– Jézus Mária! – mondta Fu Macs Csen.
Cornelius Hands néma hallgatásba burkolódzott. Most már kezdte érteni, mi a szonda-ügy lényege. Kezdte érteni, miért vannak itt az intervenciósok.
Csak azt nem értette, hogy a Bíboros miért nem ördögűzőket küldött Kerwinék helyett…

64. június 22. A Nemi erdőség Róma környékén.

A KÉT ismeretlen férfi a vándorok lacernáját – csuklyás köpenyét hordta, és a sarujaikon látni lehetett, hogy hosszú út áll mögöttük. A kezükben hosszú és erős faágat tartottak hevenyészett vándorbot gyanánt, ami kitűnő védelmet nyújthatott minden kóbor kutya és az esetleges rosszakarók ellen.
Lassan megfontoltan közeledtek a földúton, és Crispus most leengedte a fejszéjét. Hunyorgó szemmel nézte a két vándort, akik már oda is értek hozzá. A magasabbik köszöntötte őt, de a csuklyát nem húzta vissza a fejéről, mintha attól tartana, hogy Crispus felismeri.
– Dicsértessék az Úr Jézus! – mondta a vándor.
Crispus az arcát próbálta kifürkészni, de a csuklya alatt csak a férfi borostás álla látszott. Nem emelte fel a tekintetét.
A favágó felesége, aki hasztalan próbálta meggyújtani a tüzet tőlük pár lépésre, most szinte mozdulatlanná dermedt, ahogy lopva az urára nézett.
Crispus megint megragadta a fejsze nyelét, és közben ezt mondta:
– Mindörökké…
A vándor felnézett. Javakorabeli férfi volt, az arcáról nagy békesség sugárzott. Crispus nem ismerte, sohasem látta még ezt az arcot.
– Petrust keressük.
– Úgy hírlik, elfogták.
– Mikor?
– Én ma reggel hallottam róla a Nagy Macellumban.
– Ki fogta el?
– Az aedilisek.
– Mit hallottál, mi a vád ellene?
– Összeesküvést szított… persze a vád hamis. Azt beszélik, hogy a következő cirkuszi játékokon az oroszlánok elé vetik majd.
A vándor arca megrezdült.
– Mint egy közönséges bűnözőt? – kérdezte dühtől remegő hangon, és a társára nézett, akinek az arca még mindig rejtve maradt.
– Bizony úgy – mondta szomorúan a favágó. 
– Hol tartják fogva Petrust?
– Nem tudom, testvérem, talán a városi praefecturán.
A vándorok még ott álltak egy darabig, aztán a magasabbik elköszönt tőlük.
– Béke veletek!
– Járjatok szerencsével az úton!

A két vándor odébb állt, és eltűntek a fák között. Crispus tovább aprította a fát, aztán megint csak letette a szerszámját, hogy segítsen az asszonynak. Az ágak és apróra tört gallyak még nedvesek voltak a délutáni záportól. A nő hasztalan próbálkozott a kovával, a tűz csak nem lobbant fel, hogy megsüssék azt a vézna galambot, amelyik a törött szárnyával verdesve szenvedett az erdei ösvényen. Pedig micsoda csodálatos vacsora lenne az egész napos izzasztó munka után.
Crispus még oda sem lépett, amikor a tűz fellobbant. Olyan hevesen lángolt, hogy az asszony sikoltva ugrott fel. Crispus is hitetlenkedve bámulta a feltörő vörös lángnyelveket.
– Krisztus csodát tett – kiáltotta az asszony –, a két vándor az Úr angyala volt!
A favágó és a felesége térdre hullottak a tűz előtt.
Cornelius Aulus talán ötvenlépésnyire bújhatott meg a fák között. Amikor látta, hogy a tűz fellobban, leengedte a Walther E-20-ast tartó kezét. A fegyvert a lacernája alá rejtette, aztán visszahúzta a csuklyáját, és fogta a botját, hogy Marcellinusszal az oldalán tovább induljon Róma városa felé.
Elégedett gondolatok keringtek a fejében:
„Végül mégis teljesítem Néró parancsát. Róma égni fog!”

64. június 22. A Via Appia Capua után, az esti órákban.

TESS már kislányként is hallotta ezt a híres szállóigét: „Minden út Rómába vezet”, de igazából sohasem értette meg, pontosan mit is jelent. Amikor Capua után rátértek a híres Via Appiára, és beszélgetni kezdett Sergivel, a jezsuita volt az, aki felvilágosította, és a lány egyik ámulatból a másikba esett.
– Azt mondja, hogy a Via Appia egyes szakaszait még a XX. században is használni fogják? Kétezer év múlva?!
– Bizony, a rómaiak építőművészete egyszerűen döbbenetes volt. Néró idejében már öregnek számított a Pons Mulvius, a Köztársaság idején épült, de azon a Második Világháború alatt nehézpáncélosok fognak átvonulni.
Sergi a kocsi mellett lovagolt, a lány pedig kikönyökölt az ablakon. A nap lassan alábukott a távoli hegyek mögött, és az árnyékok hosszan elnyúlva keresztezték az útjukat. Az egész napos fülledt meleg most enyhült egy kissé, és úgy tűnt, hűvös éjszakának néznek elébe. Lassan már huszonnégy órája voltak úton, és ha tartják ezt az iramot, akkor holnapra már a birodalom fővárosában lehetnek.
Sergi a csoport elejére ügetett, és Tess irigykedve nézte. Komolyan sajnálta, hogy nem tud lovagolni…
„Hogy a fészkes fenébe tudtak ezek ilyen hosszú utakat építeni?”
Semmi sem volt helyénvalóbb, mint a lány csodálata; az ókori rómaiak útépítő művészete valóban lenyűgöző volt.
Ezekben az években Rómának már öt fontos útvonala volt. Mindegyik Rómából indult a Forum Romanumon álló arany mérföldkőtől. Az első, és leghíresebb a Via Appiával indult, és Capuán át átszelte Szicília szigetét, hogy az észak-afrikai partokon kanyarogjon tovább. A második útvonal Rómától Brundisiumig tartott, aztán az Adrián túl a görög területeken haladt keresztül, majd Kis-Ázsia felé kanyarodott, hogy legvégül eljusson egészen Egyiptomig. Aquileián keresztül haladt a harmadik útvonal, hogy aztán elágazzon Pannónia és Dácia felé. A negyedik út Rómától Gibraltárig húzódott, merészen átszelve a Pireneusok szürke szikláit, az ötödik útvonal pedig az Alpok nyúlványai közt kanyargott, hogy biztosítsa a közlekedést Germánia, valamint a legészakibb tartomány, Britannia felé.
Nem csak a kiterjedésük volt csodálatos, hanem a megépítésük módja is, amely százezernyi rabszolga verejtékének dicső mementója.
A felépülésre váró utat lehetőleg egyenesen mérték ki, aztán árkot ástak a készülő úttest mindkét oldalán. Az árkok belső falát lapos kőtömbökkel kibélelték, majd az így nyert támfalak közti földet kiemelték. Az így kapott egyszerű földutat nagyobb kövekkel bélelték ki, amelyre rétegesen egyre kisebb kövek kerültek. Legfelül kavicsréteg volt. Minden réteget mészhabarcsba ágyaztak, és jól ledöngölték, aztán a végső fázisban domborúra képezték ki. Ez utóbbi következtében a víz lefolyt róluk. Ez az ókori „korrózióvédelem” őrizte meg őket évezredeken keresztül. Az utak 4-6 méter szélesek voltak, és roppant kényelmesek, mind a lovak, mind a rajta közlekedő rhedák számára…
Tess mosolyogva könyökölt az ablakban, és a lassan elmaradozó tájat bámulta. Valójában nagyon sajnálta, hogy sem ő, sem pedig Michelle nem maradhatnak most itt.
„Nem akarok visszatérni a XXIII. századba.”

Az ezredes és furcsamód Anguis lovagoltak elöl. Mindkét férfi kiváló lovas volt, és titkon csodálták egymást. Mindketten katonák voltak, és zseniális harcosok, akik talán rossz időben és rossz helyen találkoztak össze. Az agentes in rebus tárt karokkal fogadta volna Kerwint, és a Katedrális is szívesen látott a sorai közt olyan kiválóan képzett embereket, mint Anguis.
Több mint kétezer esztendő választotta el őket egymástól, és talán mindkettejük számára szerencsésebb volt, hogy így alakult.
Történetesen, ha egy korban élnek, akkor talán ellenségek lettek volna; így viszont talán lehetnek még jó barátok…
Kerwin angol szavakat mondott a Kígyónak, az pedig visszamondta őket, miután memorizálta a jelentésüket. Ha egyszer megtanult egy szót, többé sohasem felejtette el. Anguis valóságos nyelvzseni volt, és Kerwin nem győzött csodálkozni.
Sergi odaléptetett Kerwin mellé.
– Szánna rám egy percet, ezredes?
– Hallgatom.
– Utánanéztem annak a dolognak, amiről Wilson beszélt. Az újságírónak igaza van. Az egyik angyalt, akit az Úr a Vörös-tengerhez küld Lilith után, a héber misztika valóban Szenoi néven említi. Szenoi két társa pedig Szanszenoi és Szemangelof angyalok…
Sergi elhallgatott, mert szembesült Kerwin pillantásával.
– Érdekli egyáltalán a dolog? – kérdezte mérgesen.
– Tudja mit; folytassa, atyám!
– Lilithet tehát megfenyegették az angyalok, hogy térjen vissza Ádámhoz, de az nem ijedt meg tőlük, és azt mondta, hogy ő már tisztátalanná vált, mert démonokkal csalta meg az urát. Az angyalok megint megfenyegették, hogy meghal, ha nem engedelmeskedik, de Lilith ekkor emlékeztette őket Istennek arra az ígéretére, hogy ő dönthet az újszülöttek sorsáról, a fiúk életéről a nyolcadik napig, vagyis a körülmetélésig, a lányokról pedig a huszadik napig. Lilith megígérte az angyaloknak, hogy ha egy újszülöttön olyan amulettet lát, amelyen a hármuk neve vagy képmása van, akkor megkíméli a gyermek életét. Az angyalok belementek az alkuba, de Isten arra büntette a démon-nőt, hogy ha az angyali amulett miatt nem pusztíthat el egy emberi gyermeket, akkor gyűlölettel kell fordulnia sajátja ellen. Lilith és az angyalok között kötött alku hagyományának sokáig megvolt a rituális tükröződése egyes zsidó közösségekben. Ha újszülött volt egy házban, akkor faszénnel kört rajzoltak a szülőszoba falára, és abba az: „Ádám és Éva. Kifelé Lilith!” szavakat írták, az ajtóra pedig Szenoi, Szanszenoi és Szemangelof nevét. Ennyit akartam mondani, ezredes.
Kerwin mereven előre nézett, valamerre Serrault felé, aki aktivizált intervenciós harci páncélban és emberi szemek számára láthatatlanul vezette fel a csoportot. A törzsőrmester száz méterrel előttük haladt egy gyilkos harci számítógéppé változva. Mindent látott és mindent hallott, de rengeteg energiát emésztett fel… 
– És ez mit bizonyít? – kérdezte csendesen Kerwin. 
– Az Őrző nem pusztán földönkívüli. Lehet, hogy sokkal több annál.
– Sergi, magából a jezsuita szerzetes és a felszentelt pap beszél, én pedig katona vagyok, aki felesküdött az Időkutatásnak. Képletesen szólva, ha valami megjelenik előttem a „szálkeresztben” és arról én úgy gondolom, hogy veszélyezteti az emberiség írott történetét, illetve a Katedrális érdekeit… ez a két utóbbi, tulajdonképpen egy és ugyanaz… akkor a kellő felhatalmazás birtokában nekem cselekednem kell. Maga természetfölötti lényekről, angyalokról beszél, és valamilyen fura apologetikába kezd a Róma felé vezető úton. Mondja, mi a célja ezzel?
– Szeretném, ha tisztán látna ebben a dologban!
– Figyelmeztetem, hogy pont az ellenkezőjét fogja elérni. Maga is nagyon jól tudja, hogy ez az ügy mennyire bonyolult. Még sejtésünk sincs azzal kapcsolatban, hogy a Bíboros miért bonyolította túl ezt az egészet? Fogalmunk sincs, ki az az ismeretlen, aki minden bizonnyal a jövőből jött, és már többször beleavatkozott a csoport munkájába? Tudomásul kell vennünk három polgári személy jelenlétét. Az egyik az ókorban született, és ha kétezer év múlva élne, akkor nemzetközileg körözött bérgyilkos lenne. A másik egy nehezen kezelhető biszexuális és pszichopata fotómodell, aki határozottan ügyesen verekszik. A harmadik púp a hátamon pedig maga Mark Wilson, aki volt annyira ostoba, hogy a rómaiaknál hagyta a Walther egyik legkorszerűbb modelljét, az E-20-ast; ráadásul meg is mutatta nekik, hogyan kell működtetni. Sok problémám van, Sergi és ezek után maga arra kér engem, hogy mérlegeljem a célpontom angyali voltát, tegyem le a fegyvereimet, és kezdjek el imádkozni, mert íme itt van Isten legnagyobb bizonyítéka?
– John, amikor a rendi elöljáróim közölték velem, hogy a Kettes Intervencióhoz kerülök, akkor azt is elmondták, hogy találkozhatok majd a jelenleg élő legnagyobb harcművésszel. Ez maga, ezredes, és biztos vagyok benne, hogy nem jutott volna el erre a szintre, ha nem hinne a transzcendens erőkben.
– Léteznek ilyen erők, Sergi Lovag.
– Akkor miért nem mérlegeli, amit mondok?
– Ön nagy tévedésben van, amikor azt hiszi, hogy elengedem a fülem mellett, amit mond, de azt is vegye tudomásul, hogy az ön által emlegetett „bizonyítékok” nekem, az intervenció tisztje számára semmit sem igazolnak. Ha az Őrző azt állítja magáról, hogy ő Szenoi angyal, még nem jelenti azt, hogy így is van. Lehet, hogy ez a lény csupán kiválóan ismeri az emberiség azon mítoszait, amelyeket valójában ő hozott létre azzal, hogy már több ezer éve itt tartózkodik ezen a bolygón és egy bizonyos fajta uralomra tör. Ezt az uralmat lehet, hogy nekünk kell majd letörnünk. Ha találkozok ezzel a lénnyel, utána állást fogok foglalni, de addig ne kérjen tőlem ilyet. Tudomásul vette, amit mondok Lovag, vagy atyám?
– Imádkozni fogok azért, hogy helyesen döntsön – mondta váratlanul Sergi, és visszafogta a lovát, hogy lemaradjon egy kicsit.
„Csökönyös mintakatona!”
Lassan besötétedett és felragyogtak a csillagok. Valóban hűvös lett az este, és Tess egy stólát borított a fejére. A könnyű anyagot körbetekerte a nyakán, és összekuporodott az ülésen. A kocsi belsejében csak egy viharvert olajmécses világított, és a rázkódástól furcsa imbolygó árnyékokat vetett a vászonnal borított falakra. Mark a szemközti ülésen aludt, és nyugtalanul forgolódott a szűk helyen. Tess előrehajolt, és megigazította rajta a takarót, aztán egy könnyed mozdulattal megsimította a haját. Visszaült, és megpróbált kényelembe helyezkedni. Elnyomott egy ásítást.
,,Aludnom kellene, a fenébe is!”
Ő és Mark az első kocsiban voltak, amit Robert van der Wilde hajtott. Holecka és Michelle a második kocsiban foglaltak helyet és ott volt a csoport felszerelése is. Michelle-ék rhedáját Tóth őrmester hajtotta, míg a csoport többi tagja egy kivételtől eltekintve lovon ült. A teljes intervenciós felszerelést viselő Serrault kivételével mindenkin korabeli ruha volt.
Ha bármilyen támadás érné őket, akkor a törzsőrmesternek kellett védelmeznie a csoportot, amíg az intervenciósok nem aktivizálják a páncéljaikat. A modulok feltöltés alatt álltak, de senki sem izgatta magát emiatt. Mindenki tisztában volt azzal, hogy Serrault egy egész hadsereget is képes lesz elpusztítani, ha parancsot kap rá.
– … vagy, ha parancsba adja magának – nyöszörögte Tess, aki az állandóan csapongó gondolataival viaskodott. Arra rezzent össze, hogy valaki kinyitja a kocsi ajtaját. A vastag velariumot félrehúzta egy kéz, Michelle volt.
– Alszol?
– Csak próbálok. Palmyra óta képtelen vagyok tisztességesen aludni, órákig hánykolódom. Mennyi az idő?
– Éjfél van. Beülhetek melléd egy kicsit?
– Persze – mondta bágyadt mosollyal a lány, és odábbhúzódott. Michelle leült, és behúzta az ajtót. Halványzöld pallában volt, és a karján ékszerek csillogtak. Tess megmondta neki, hogy csodálatosan néz ki ebben a ruhában.
– Köszönöm – suttogta a nő, mintha attól tartana, hogy felébreszti Markot, akinek egyenletes szuszogása valósággal betöltötte a kocsit.
– Ezzel a fekete hajjal hasonlítasz egy kicsit a császárnőre – kuncogott Tess.
– Hát nem tudom… a sorsom hasonló az övéhez.
Tess kiválóan ismerte Róma történetét, de csak 64 nyaráig. Kerwin megtiltotta neki, hogy előre tanuljon. A későbbi Pompejiről is csak annyit tudott, hogy hetvenkilenc augusztusában eltűnik a Föld színéről.
– Miért, mi lesz a sorsa?
– Poppaea Sabina úgy hal majd meg pár év múlva, hogy Néró hasba rúgja. A nyolcadik hónapban lesz, viselős…
– Jaj Michelle, az isten szerelmére! – csattant fel a lány.
– Már túl vagyok rajta – mondta gyorsan a nő és megpróbált Tessre mosolyogni. Nagyon erőltetettnek tűnt.
„Nem, nincs túl rajta, és nagyon sokáig nem is lesz”, gondolta a lány, aztán megint megigazította Markon a takarót. Ez a kis közjáték éppen kapóra jött Michelle-nek, aki gyorsan másra terelte a szót.
– Furcsa egy pasas a barátod, de büszke lehetsz rá. Egyszerűen leütötte a Novus Ordo Seclorum egyik hercegét, aztán ellopta az időgépét, hogy eléd menjen.
– Nem volt más választása.
– Összeházasodtok, ha ennek az őrületnek itt vége lesz?
A kérdés annyira váratlanul érte a lányt, hogy csak zavartan pislogott, aztán egy vállrándítással intézte el a dolgot.
– Szereted őt? – kérdezte tovább Michelle.
– Igen, szeretem. Vannak dolgok, amelyek miatt örökké hálás leszek neki, de szerintem Monával kell maradnia. Mellettem nem lenne boldog egy idő után. Mindig arra vágytam, hogy megállapodjak, hogy tartozzak valakihez, aztán amikor itt lenne a lehetőség, kezdem úgy érezni, hogy botorság lenne ilyen fiatalon lekötni magamat. Mark igazából arra vágyik, hogy a kedves és takaros felesége nevelje a gyerekeit, de most gondold végig, Michelle; te el tudod ezt rólam képzelni?… Legszívesebben Geralddal vagy Tóth őrmesterrel csavarognék a világban sörözőről sörözőre, aztán elmennénk oroszlánra vadászni Tanzániába. Gerald azt mondta, hogy két évvel ezelőtt volt egy ilyen szafarin, és az élete egyik legnagyobb élménye volt, attól eltekintve, hogy Kerwinnel az oldalán elsüllyesztette a Nagy Armadát a XVI. század végén. Pár év csavargás után meg szeretnék továbbtanulni. Van tíz fokozatom a Whealer programban és szerintem nem kell hozzá nagy megerőltetés, hogy jelentkezzek egy egyetemre.
– És mit tanulnál?
– Történelmet.
– Gondoltam. Remélem, tisztában vagy vele, hogy soha senkinek nem beszélhetsz majd arról, hogy egyszer átmentél az időn. Nem beszélhetsz senkinek a Katedrálisról.
– Tudom.
– Arra nem gondoltál, hogy nyitnod kellene egy harcművészeti stúdiót?
– Ez rengeteg időmet elvenné, habár jó ötlet.
– Segítenék benne – mondta nagy lelkesedéssel Michelle.
– Ezt komolyan mondod?
– Hát persze, szerintem nagyon jól mutatna az ajtó fölött, hogy: Gordon-Morell Stúdió, nem gondolod?
Tess magára bökött.
– Montelini-Morell Stúdió. Amikor Tess Gordon visszatér a XXIII. századba… ha visszatér… akkor Evangelin Montelini újra föltámad.
– Miért ne térne vissza?
– Mert egész életemben boldogtalan voltam és néha úgy érzem, hogy semmi keresnivalóm a saját századomban. Pár órával ezelőtt most is azon töprengtem, hogy mi lenne, ha itt maradnék?! Nem is beszélve arról, hogy még mindig félek…
– Mitől?
– Talán vannak köztetek olyanok, akik nem szeretnék, hogy életben maradjak – titokzatoskodott a lány, és megint a vállát vonogatta. – Semmit sem tehetnék ellene. John megígérte nekem, hogy ettől nem kell tartanom, de azok után, amit veled tett, már nem tudok hinni neki.
Michelle még Kerwintől tudta, hogy ez mekkora teher a lány számára. Jobbnak látta, ha most nem mond semmit, mert tisztában volt vele, hogy egy esetleges likvidálási parancsnak igen nagy az esélye.
„Rá kellene kérdeznem Johnnál!”
– És te boldog vagy? – kérdezte váratlanul Tess.
Michelle látta a „huncut csillogást” a szemében, és azonnal tudta, hogy a lány Serraultra kérdez rá. Egyből a fejét rázogatta, de közben mosolygott.
– Szerintem nagy hülyeséget csináltam.
– Mert lefeküdtél Geralddal?
– Inkább heves szeretkezést kellene mondanunk… igen azért.
– De nem bántad meg?
– Az aktust nem, de… – mondta lassan Michelle, aztán elhallgatott. Tess egyre csak az arcát fürkészte, látta a nőn, hogy zavarban van.
– De, micsoda? – kérdezte óvatosan.
A francia nő egy furcsa monológba fogott bele:
– Van egy kis vitorlásom Jamaicában. Kingston kikötőjében horgonyoz és évente legalább kétszer tengerre szállok vele. Nagyon megbízható és könnyen kezelhető hajó, szinte pár dollárért vásároltam az előző tulajdonosától. Szerintem a pasas egyszerűen elkótyavetyélte, amikor ilyen olcsón túladott rajta. Van amikor hetekig kint vagyok a vízen. Sokszor bevonom a vitorlákat és csak sodródom az áramlatokkal, föl a Bermudák irányába. Anyaszült meztelenül fekszem a fedélzeten és süttetem magamat a nappal, egyszerűen döbbenetes, hogy mennyire jól esik az embernek ez a kis semmittevés. Néha kikötök valami parányi karib-tengeri szigeten, ahol eszméletlenül jópofák a palik és csinosak a lányok. A csókok langymelegek és rumillatúak. Komolyan úgy érezheti az ember, hogy a paradicsomba csöppen… Szeretném, ha eljönnél velem. Szeretném, ha ketten lennénk azon a vitorláson…
– Jaj, Michelle… – mondta Tess, aztán ingatni kezdte a fejét. Tisztában volt vele, hogy Michelle kissé burkolt formában arról beszélt, hogy talán ők ketten boldogok lehetnének. Felsóhajtott. Nem tudott és igazából nem is akart választ adni. Jelen pillanatban egy döcögő rhedán az ókor kellős közepén, valahol félúton Capua és Róma között semmiképpen… Michelle volt az, aki váratlanul a segítségére sietett, mert azt mondta, hogy gondolja meg; még nem kell választ adnia. Tess még mindig a fejét rázogatta, de azért hagyta, hogy a nő gyengéden átölelje. Már sokan és sokféleképpen vallottak neki szerelmet, de egy másik nő még soha. Nem tudta, hogy nevessen-e, vagy sírjon?
Michelle behúzódott a sarokba, és gyengéden arra „kényszerítette”, hogy az ölébe hajtsa a fejét. Tess föltette a sarukba bújtatott lábait az ülésre, és a fejét Michelle combjára hajtotta.
– Próbálj aludni egy picit – suttogta a nő, és cirógatni kezdte a haját. Tess lehunyta a szemét, és nem mozdult.
Amikor pár perc múlva Michelle felnyúlt a saját arcához, hogy letörölje a szeméből csorgó könnyeket, Tess már édesen aludt.
– Mentális zavar! – mondta Serrault.
Kerwin abban a pillanatban megállította a menetet. A kocsik nagy döccenéssel álltak meg, ahogy van der Wilde és Tóth visszarántották a gyeplőt. Az éjszakában a lovak horkantásán és az állandó tücsökciripelésen kívül más zaj nem hallatszott. A Via Appia kihaltnak és félelmetesnek tűnt az ezüstszínű éjszakában.
A harcászati komputerek feléledtek, és átvették az ellenőrzést.
Holecka ujjai fürge táncot jártak a billentyűkön, és a második kocsi mélyén felragyogtak a képernyők.
– Olyan, mint egy mentális kutatósugár, és impulzus-szerűen ismétlődik. Tizenkét másodpercenként.
– Erős? – kérdezte az ezredes.
– Gyenge jelzés.
– Honnan ered?
– Ezt pillanatnyilag nem tudom megmondani, talán a dombon túl van a forráspontja. A jel időközben megszűnt.
Az említett domb tőlük jobbra és előttük emelkedett, körülöttük erdők sötétlettek. Kerwinnek döntenie kellett.
– Harmadfokú intervenciós készültség! – szólt bele a komba, és leszállt a nyeregből.
Holecka fölkapcsolta az energiapajzsokat és a mentális védelmet.
– Végre történik valami – mondta Tóth Gallandnak, és lekászálódott a kocsiról. A német a tógát rángatta le magáról és szaladt hátrafelé.
– Ja.

A kocsi olyan hirtelen állt meg, hogy Tess azonnal felébredt a döccenésre. Mark, aki a menetiránnyal szemben lévő üléseken aludt, pedig egyszerűen lehuppant a kocsi aljába.
– Mi a fene van? – kérdezte mérgesen.
Michelle felállt, de abban a pillanatban már fel is tépték a kocsi ajtaját.
– Mozgás kifelé! – harsogta a holland. Teljesen megfeledkezett arról, hogy a hadnagya még mindig a kocsiban van. Michelle mérgesen nézett rá, de most nem volt arra idő, hogy leteremtse.
– Elnézést, uram – mondta van der Wilde Michelle-nek, aki már le is ugrott a földre és szaladt a szlovákhoz. A saját kommunikációs egységében mindent hallott.
Kerwin hajolt a képernyők fölé, és Holecka vállára tette a kezét.
– Ismétlődik?
– Már harminchat másodperce kimarad az impulzus. A dolog arra emlékeztet, amikor egy polip megtapogatja az áldozatát, aztán visszahúzza a csápjait.
– Mi nem leszünk áldozatok – jelentette ki Kerwin, és átkapcsolt Serraultra. – Törzsőrmester, vágjon át a fák között és nézze meg, hogy mi van a domb mögött!
– Értettem, ezredes úr!
Michelle jött be.
– Az Őrző?
– Talán igen – mondta Kerwin, ahogy őt nézte. Egy pillanatra egymásba fonódott a tekintetük, de Michelle elfordította az arcát.
Pillanatokon belül minden intervenciós a harcászati modulokban volt, de a páncélokat még nem kapcsolták fel.
Tess és Mark lekászálódtak a földre. A lány fázósan húzta össze magán a palláját, és dideregve toporgott. Mark tátott szájjal bámulta azt a halványkék fényből szőtt, alig látható falat, amely az út két oldalán a vízelvezető árkokon túl emelkedett a magasba és kupola gyanánt borult össze a fejük felett. A csillagoknak kékes színük volt.
– Ez energiapajzs?
– Igen – nyögte a lány.
– Ilyet még nem is láttam.
Tess számára ez már hétköznapi dolog volt. Nem is válaszolt.
– Mi történt, katona? – kérdezte Mark Tóth őrmestertől. A férfi levetette a tógáját, és most furcsa, az újságíró számára teljesen ismeretlen öveket és csatokat viselt a testén. Mark nem látott fegyvert, ami nem jelentette azt, hogy ilyen nincs is az őrmesternél.
– Jön az a dög! – jelentette ki Tóth. Mark ebben a pillanatban teljesen felébredt.
– Hol van az ezredes?
Tóth a hátsó kocsi felé bökött a fejével, és Mark már szaladt is oda. Az őrmester az övéhez kapott, és előrántott egy kábító korbácsot, de a lány eléje ugrott.
– Ne bántsa, nem akar rosszat!
– Oda ő nem mehet be!
– Hagyja csak, őrmester – szólalt meg Kerwin mindkettőjük fülében. Mark benyitott Kerwinékhez.
– Azonnal kapcsoljanak ki mindent!
– Nyugodjon meg, Wilson!
– Azonnal kapcsoljanak ki mindent, a kurva életbe!
– Csak a védelmi rendszereket aktivizáltam – mondta higgadtan Kerwin. Holecka és Michelle képtelen voltak megérteni, hogyan lehet a férfi ennyire nyugodt.
Mark szótlanul nézte őket egy darabig, aztán visszalépett a földre és úgy vágta be a kocsi ajtaját, hogy a rheda szinte beleremegett.
Furcsa formájú fegyverek irányultak Markra. Galland odalépett hozzá és a tunikája ujjánál fogva elpenderítette a kocsitól. Mark a földre zuhant. Sergi volt az, aki felsegítette.
– Én hiszek magának – mondta csendesen. Mark sírni szeretett volna tehetetlen dühében.
Serrault közben áthatolt a keskeny erdősávon, és felkaptatott a dombra, amely az út kanyarulatában eltakarta előlük a kilátást. Az előretolt őrszem most megállt a domb tetején. A harcászati komputere maximális teljesítményre kapcsolva kutatta az éjszakát.

Serrault lábai előtt egy lankás dombság terült el, ami a távolban sűrű és sötét erdővé szelídült. Az erdő lábainál, az egyik lapos halom tetején egy villaépület állt, és a férfi azonnal tudta, hogy ott lappang valami titok. A műszerei ugyan semmit sem jeleztek, de a megérzései mást mondtak.
Megvizsgálta a házat egy infravörös kamera segítségével. A kép „hideg” volt. A mozgás hiánya nem volt meglepő ezen a késő éjszakai órán, de hősugárzása még az alvó ember testének is van.
A számítógép által kielemzett kép arról tanúskodott, hogy a ház lakatlan.
– Itt egyes behatoló! Veszik az adatokat, ezredes úr? – kérdezte Serrault.
Azonnal jött a válasz:
– Igen. Mi a véleménye, törzsőrmester?
Kerwin nem arra volt kíváncsi, amit a műszerein úgyis láthatott, nem számítógépes analízisre várt; Serrault benyomásaira volt kíváncsi.
Serrault egy hosszú percig szótlanul szemlélte a villát. Az épület a komputer szerint alig ötszáz méterre volt, és a harcászati egység folyamatosan küldte róla a lőképelemzést. Serrault egy gondolathullámmal kikapcsolta a számítógépét, hogy jobban tudjon koncentrálni.
– Szerintem van itt valami – mondta. Kerwin felegyenesedett.
– Kettes készültségi fokozat! Brody őrmester, készüljön fel az objektum felderítésére! Serrault, maga a helyén marad és biztosítja az őrmester útvonalát!
– Igen, uram – mondta szinte egyszerre a két megnevezett. Brody aktivizálta a páncélját és láthatatlanná vált. Mark hüledezve nézte az elenyésző vörös pontot. Kerwin Michelle-hez fordult:
– Az újságíró, a lány meg az időmérnök menjenek vissza az első kocsiba, és Anguist is dugják oda! Holecka, maga pedig rakjon rá egy erőteret.
Tess szó nélkül visszaült a kocsiba. Markot valósággal feltaszították mellé.
– Rá fogtok baszni, fiúk – vetette oda Mark és duzzogva leült. Klippel a túloldalon szállt fel.
– Maga hol volt eddig? – kérdezte tőle Tess.
– Fönt Robert mellett.
Az intervenciósok utat nyitottak Anguisnak, aki olyan előkelően szállt fel a kocsira, mint egy uralkodó. Mindenkit köszöntött, aki odabent ült, aztán elhelyezkedett Tess-szel szemben. Odakintről furcsa dübbenés hallatszott és bekapcsolt az energiafal. Igen erős mezőt kapcsoltak rájuk, a kékes fény átvetült az elhúzott velariumokon.
Anguis egyre csak Tesst nézte. A lány nem bírta tovább és ráförmedt:
– Ne próbálj hozzám érni, Kígyó, mert kitépem a szíved!
A szép latinsággal megfogalmazott mondatot, csak ők ketten értették, aztán amit erre a római kérdezett, már mindannyian:
– Are you Nauszikaá?
Mielőtt Tess észbe kapott, hogy most meg kellene döbbennie, már válaszolt is:
– My name is Tess.
– Are you a soldier?
– Yes – suttogta az egyre meglepettebb arcot vágó lány.
– Akkor miért nem harcolsz? – kérdezte latinul Anguis, és udvariasan mosolygott.
Tess erre úgy gondolta, hogy „csatlakozik” Markhoz: kezdett ideges lenni.

Gabriel Brody intervenciós őrmester, a kettesszámú behatoló alegység kommandósa láthatatlanul és minden zaj nélkül ereszkedett le a domboldalon, hogy megközelítse a házat. A kora hajnali tájon időközben sűrű ködtakaró ült meg, és piszkosszürke tengerszem gyanánt árasztotta el a völgyet. A villa sötét sziluettje szigetként emelkedett ki ebből a nyúlós és nyálkás anyagból, de a környező fák és bokrok, aztán egy narancsfaliget keskeny sávja teljesen elmerült, és titokba burkolózva feküdt a ködtakaró mélyén. Szinte minden mozdulatlanná dermedt a hajnali hidegben és mérhetetlenül nagy volt a csend.
Brody őrmester különlegesen képzett felderítő volt, és most eljött az ő ideje. Az intervenciós csoport egyik legmodernebb technológiáját hordozta, de a jelen helyzetben ez fölösleges „túlbiztosításnak” tűnt, hiszen az előtte álló feladat nehézségi fokozata még a hármas szintet sem érte el. Teljesen aktivizált álcázó– és védelmi rendszer mellett be kell hatolnia egy házba, ami minden bizonnyal lakatlanul áll. A maga részéről abszolút értelmetlennek és energiapazarlásra méltatlannak ítélte meg a felderítésre vonatkozó parancsot, de túl jó katona volt ahhoz, hogy egy pillanatig is habozott volna végrehajtani; arra meg egyszerűen nem is gondolt, hogy őrmesterként megbíráljon egy ezredest, aki ráadásul a parancsnoka.
Brody túljutott a ligeten, és a ködtakaró füstfátyolán túl, lassan kibontakozott az épület fala. Megállt és a számítógép-vezérlésű felderítőrendszer kémsugarai úgy tapogatták le az épületet, mint egy vakember ujjai a kézbe fogott ismeretlen tárgyat. Brody felderítő volt, és nem az volt a feladata, hogy prekoncepciója legyen egy akció végrehajtása előtt; de még a konklúziókat sem ő vonta meg. Az adatok ott világítottak Holecka képernyőin, és a harcászati tiszt feladata volt a ténymegállapítás. A szlovák számára most már egyértelmű volt, amit Michelle már úgy is tudott: a ködtakaróba burkolózó épület üres. Sergi, aki a tisztekkel volt, rezzenéstelen arccal nézte a sorjázó adatokat. Jan Holecka ajkai fanyar mosolyra görbültek.
– Negatív – mondta kurtán. Ám Kerwin másképpen gondolta:
– Brody, hatoljon be a villába, és nézzen körül!
A felderítő tudomásul vette a parancsot, és elindult az épületet körülkerítő fal mentén. A villa hátsó traktusánál elterülő rózsakerten át jutott be, miután vörösen izzó, földre olvadt masszává változtatta a díszes vasrácsot. Brody bekapcsolta a vizuális felvevőrendszert, és Kerwinék közelebb hajoltok a képernyőkhöz. A villa belső elrendezése a hagyományos római lakóépületet mintázta. A márványoszlopokkal körülölelt belső kertből nyíltak a lakóhelyiségek, és a hátsó fronttal szemben lehetett látni az átriumot. A peristülion közepén lévő díszes szökőkút és a mozdulatlanul álló díszfák között fehérlő szobrok arról árulkodtak, hogy az épület tulajdonosa gazdag ember és minden bizonnyal nagyszámú szolgaszemélyzetet tart fenn.
Brody bejárta az egész házat, és természetesen egy lélekkel sem találkozott. A számítógéprendszerek mindent ellenőriztek és rögzítettek; most már kezdett egyértelművé válni, hogy fölöslegesen csinálták ezt a nagy felhajtást.
Holecka visszanézett a válla felett Kerwinre.
– Azt hiszem, hogy lyukra mentünk, ezredes. Ez egy üres ház, és ha lenne ott egy földönkívüli lény, akkor a műszereink már régen megbolondultak volna. Rendelje vissza Brodyt, mert csak az energiáinkat pazaroljuk…
– Egyetértek – mondta Michelle.
Kerwinnek meg kellett hajolnia az érvek súlya alatt.
– Kapcsolja ki a védelmi rendszereit és térjen vissza, őrmester!
– Parancs, ezredes úr – harsogta Brody, és a peristülion egyik oszlopsora mentén valósággal előrobbant a semmiből. Lekapcsolta a pajzsait és a rohampáncélját…

– Pedig a számítógépes analízis szerint a jel forráspontja ez a villa volt – jegyezte meg Sergi.
Holecka a vállát vonogatta, Michelle pedig csalódottan indult is kifelé. Ő nagyon remélte, hogy végre történik valami, de a komputerek és Serrault törzsőrmester intuíciói most mellé találtak…
Kerwin még mindig a kijelzőket bámulta. A középkori Japánban élt ninja mesterek tanítványa nehezen adta meg magát.

Brodynak senki sem mondta, hogy siessen. A kezében tartott energiavetőt letámasztotta a szökőkút peremének és vizet paskolt az arcára, majd megnedvesítette a tarkóját…
– Ezt a hülyeséget! – morogta.

Serrault még mindig az erdő szélén várakozott, hogy lángba borítsa az egész völgyet, ha kell. Kerwinhez hasonlóan nem bízott a műszereiben, és a villa továbbra sem tetszett neki. Infravörösben látta maga előtt a tájat, és a kép arról tanúskodott, hogy Brody még mindig odabent van.
– Gyere már onnan!

Brody felegyenesedett, és nyúlt a fegyveréért. Semmit sem sejtve fordult meg.
Aztán üvölteni kezdett!!!

– Vörös fény! Vörös fény! – ordította Serrault, amikor a képernyők sorra elvakultak és a műszerek tanúsága szerint elszabadult a pokol. A harcászati számítógép a másodperc törtrésze alatt a tízszeresére emelte a védelmi pajzs energiaszintjét, és egy koncentrikus gravitációs hullámmal elsöpörte körülöttük az erdőt. A rendszer itt leállt, és további parancsra várva passzív üzemmódban várakozott. A parancs bármi lehetett volna. Kerwin választhatott a páncéltörő repeszgránát és a termonukleáris csapás között is, csinálhatott volna földrengést vagy a lángba borított erdőt kétszáz mérföldes sebességgel száguldó tűzfal gyanánt küldhette volna a célpontra, de egyiket sem csinálta.
Villámgyors mozdulattal leállított mindent, és a kezdeményezést elvette a komputertől.
– Elsőfokú készültség!
A térdezintegráció mindenkit eltüntetett, és a kommandósok sorra robbantak át az energiapajzson. Serrault megállás nélkül küldte az adatokat és hangosan üvöltözött:
– Erős fényvillanás az épület belső kertjéből! A hőfénykép olvashatatlan! Az adatok szerint… az adatok szerint… Úristen! Ezredes úr, a hőforrás két másodpercen keresztül egymillió fokos hőmérsékleten izzott!
– Ez hülyeség, itt mindennek lángolnia kellene! – kiabálta Michelle. Holecka fürgén kapcsolgatott és folyamatosan hívta Brodyt. Az őrmester által közvetített jelek megszűntek, és a férfi nem válaszolt.
A számítógépek a műszerek jelzései alapján arra következtettek, hogy a villában egy atomtöltet robbant, de a regisztrált adatok túlságosan is furcsa paraméterekkel rendelkeztek ahhoz, hogy Kerwin ezt mind elhiggye. A rombolóerő csupán egy parányi területre korlátozódott, ez viszont kizárta a termonukleáris csapás lehetőségét. Kerwin semmit sem értett és mégis neki kellett döntenie. Serrault még mindig ordibált, aztán hirtelen elhallgatott, s amikor megint megszólalt, elérkeztek a döbbenet pillanatai:
– Ezredes úr, a ház infravörös képe újra hideg; ismétlem újra hideg!
– Ez lehetetlen!
– Ellenőrizzék az adatokat!
– Igaza van! – kiáltotta Holecka. Az intervenciósok hitetlenkedve bámulták a műszereiket. A beérkező adathalmazból ugyanis a következőt lehetett kihámozni. Tőlük fél kilométerre áll egy ház, ami valószínűleg már napok óta lakatlan, hiszen még egy alvó ember testhőmérsékletét sem képesek kimutatni a műszerek. Olyan hideg, mint egy jégverem…
– Ez hihetetlen! – suttogta Michelle.
– De ez képtelenség! Az előbb még egymillió fokon izzott; csak három hónap alatt hűlhet le ennyire – morogta Holecka. A keze tétován lebegett egy vörös gomb felett. Ha azt megérinti, Rómától Pompejiig minden eltűnik egy izzó gömbben.
– Ez nem atomfegyver volt – jelentette ki Kerwin, és Sergire nézett. A jezsuita arca hamuszürke volt, szemében tompa fény csillogott.
– Csak egy angyal pillantása – mondta rekedten a Lovag, és Kerwin meghozta élete legfontosabb döntését:
– Készültség lefújva! Ismétlem: készültség lefújva!
– Zöld fény! – harsogta Serrault.
– Másodfokúban vagyunk – mondta Holecka és csökkentette az energiaszintet, de Kerwin most lekapcsolta az egész rendszert.
– Nem, Jan! Minden készültség lefújva. És kapcsolja ki a pajzsokat!
Talán Sergi volt az egyetlen, aki értette a dolgot.
Ám talán volt még valaki, aki szintén értette volna:
– „Azonnal kapcsoljanak ki mindent, a kurva életbe!”
Serrault értetlenül bámulta a parancsnokát.
– Ez a feltett szándéka, uram?
– Igen, törzsőrmester – mondta Kerwin, aki az imént bukdácsolt át a gyökerestül kifordult fákon keresztül. A gravitronsugár pillanatok alatt „leborotválta” a dombot és a százévesnél is öregebb tölgyfák most gyufaszálak gyanánt feküdtek a földön. A látvány kísértetiesen emlékeztetett a XX. század elején a szibériai Tunguzkában becsapódott meteorit – vagy űrhajó? – okozta pusztulásra.
„Az is egy intervenciós csoport volt? De vajon mit keresett ott?” Serrault azon lepődött meg igazán, hogy Kerwin csupán egy tunikát hordott. A lábán a rómaiak bőrsaruja volt.
Az ezredesnél semmilyen fegyvert nem lehetett látni. A törzsőrmester lekapcsolta a dezintegrációt és a páncélt. Az éjfekete műanyag elhalványult, aztán olvadni látszott, végül visszafolyt a modulokba. Serrault mondani akart valamit, de Kerwin megelőzte:
– Igen, törzsőrmester, fegyvertelenül fogok bemenni abba a házba. Az a parancsom, hogy térjen vissza a csoporthoz, és maradjon deaktivizált rendszeren! Ha hatvan percen belül nem térnék vissza, akkor semmisítsék meg a házat!… Ezt a parancsot Holeckának is kiadtam.
Kerwin térdre ereszkedett és a sarkaira ült. Két kezét lazán a combjára helyezte, és lehunyta a szemét. Meditálni kezdett, és kikapcsolta a külvilágot, hogy átalakuljon az egész világmindenséggé.
Serrault hátrálni kezdett. Az volt az érzése, hogy most látja utoljára John Michael Kerwint.
– Gerald! – szólt utána a mozdulatlan Kerwin.
– Parancs.
– Szeretném önt, megkérni valamire. Ha én nem térnék vissza, akkor meg kell tennie valamit, ami nagyon fontos a számomra; tekintse ezt a végrendeletemnek… Miután visszatértek a XXIII. századba, Tess Gordont vigye el 1726-ba, Kínába a Tai Leung hegyre, és ott bízza Ng Mui shaolin mesternőre, a Wing Chun stílus megalkotójára. Ígérje meg, hogy megteszi!
– Megígérem, ezredes úr.
– Tessnek mondja meg, hogy ott a kolostorban nem beszélhet senkinek sem a múltjáról… Köszönöm, Serrault… és szeresse Michelle-t. Isten önnel!
Serrault számára ez az utolsó pár halkan elmondott szó volt a legdöbbenetesebb. Képtelen volt felfogni, hogy Kerwin mi módon sejthette meg, hogy közte és Michelle között…
„Megérezte?”
– Igen, ezredes úr. Sok sikert! – mondta az előtte térdeplő férfi hátának, és lassan visszahúzódott a földre feküdt fatörzsek között. Talán mondania kellett volna valamit, de képtelen volt megszólalni.

Kerwin magára maradt.
Megtisztította az elméjét a fölösleges gondolatoktól és csak az előtte álló feladatra koncentrált. A ninják híres kudzsi-kiri technikáját használta, ami a beavatottak számára sokkal több volt, mint egy ősi meditatív gyakorlatsor. A kudzsi-kiri valódi mágia volt és igazi eredete az emberiség őshomályába veszett. Talán ősi észak-indiai és tibeti misztikus tanok képezték az alapját, de végső formáját akkor nyerte el, amikor a kínai Tang-dinasztia korában átjutott Japánba és a ninják alkalmazni kezdték.
Kerwin, aki mestere volt a kudzsi-kirinek, most megteremtette a maga sajátos fizikai valóságát, ahol az ok beleolvad az okozatba és megszűnnek a különbségek. Az akarat és a sikeres végrehajtás közötti szakadék, csak egy lépésnyire szűkül, hogy aztán lényegtelenné váljon.
A speciális légzőgyakorlat által mozgósított energiák eggyé tették az Univerzummal. Kerwin együtt lélegzett a fákkal és bokrokkal, hallotta a parányi bogarak és mezei rágcsálók neszezését a ködben; levetette régi önmagát, a háta mögött tudhatta valódi személyiségét…
Felnyitotta a szemét, és tekintetét a házra szegezte.
A ninja felállt, és eltűnt a kavargó ködben…

Holecka az infravörös követőrendszeren át nézte a házhoz közeledő ezredest. Michelle a háta mögött állt, és zavartan vette észre magán, hogy remeg a keze.
– Gyerünk, John, sikerülni fog! – suttogta rekedten.
– Milyen furcsán mozog – jegyezte meg Sergi.
– Ez a ninják Hai-Lung-rju lépéstechnikája – mondta neki Michelle, aztán Holeckához fordult: – Kapcsolja ki a követőrendszert, Jan… Mindent ki kell kapcsolnunk!
A képernyők elsötétültek…

Kerwin Brody útvonalán jutott be. Lassan mozgott, különleges lépéseket alkalmazva, miközben végig meditatív állapotban volt. A ház valóban kihaltnak tűnt, és a peristülionban szél sem rezdült. Az egyetlen zaj Kerwin szívdobbanása volt:
DUUM-DUMM… DUUM-DUM.
Végiglépdelt az oszlopsor mentén, és tekintete fürgén pásztázta környezetét. A kert túlsó felén ott sötétlett az átrium sötét bejárati nyílása…
DUUM-DUM… DUUM-DUM.
Kerwin kilépett a peristüliont borító gyöngykavicsra, és elindult a szökőkút felé…

Michelle leugrott a kocsiról, és idegesen kapkodva rágyújtott. Az intervenciósok leeresztett fegyverekkel és kikapcsolt páncélban álltak a kocsik körül. Az energiapajzs eltűnt, és a hajnali ködpára a térdük körül kavarogva átfolyt az úton.
Tess és Mark a kocsi mellett álltak. A lány ide-oda kapkodta a fejét.
– Mi történik itt? – kérdezte, de senki sem válaszolt.
… és akkor meglátta Brodyt.
Úgy tűnt, az őrmester csupán leült a szobortalapzat tövében. Az energiafegyver az ölében feküdt és mindkét keze rajta. Mindkét szeme nyitva volt, és a tekintetét előreszegezte, mintha még mindig látna valamit.
Mintha csak pihenne.
– Őrmester! – szólította meg Kerwin.
Brodynak a szeme sem rezzent. Úgy ült ott, mint egy szobor.
DUUM-DUM… DUUM-DUM.
Kerwin megállt mellette. Nyújtotta a kezét, hogy óvatosan megérintse…
– Hallja, amit mondok, katona?
Kerwin hozzáért a férfi karjához, aztán iszonyodva egyenesedett fel: Gabriel Brody porrá omlott!
Az iszonyú folyamat a megérintett karon kezdődött, aztán átterjedt a test többi részére is. Az arcot alkotó mikroszkopikus hamuszemcsék leperegtek a tunikára, majd az egész ruházat összesüppedt. A csontok helyén is szürke por szállingózott. Gabriel Brodyból csupán egy kupac hamu maradt. A dolog csupán pillanatokig tartott, és Kerwinnek minden önuralmára szüksége volt, hogy ne essen ki a meditatív állapotból. A döbbenet vaskalapács gyanánt verte az agyát, és a férfi most hátrált két lépést.
DUUM-DUM… DUUM-DUM.
Bármilyen erő is fészkelte be magát ebbe a titokzatos házba, ő most itt van vele! Kerwin hirtelen széttárta mindkét kezét, és körbe-körbe fordult a peristülionban. Megmutatta magát:
– A barátaid vagyunk és nem akarunk bántani! – ordibálta latinul. – Nincsenek nálam fegyverek, békével jöttem hozzád! Mutasd magad!
Csak a mérhetetlenül nagy csend… DUUM-DUM… DUUM-DUM.
– Azért jöttem, hogy elpusztítsam Lilithet! Szenoi, ha Isten angyala vagy, akkor mutatkozz meg nekem!
Csend…
Kerwin megállt a körbeforgással és leengedte mindkét kezét, aztán kimondta annak a varázslatnak a nevét, amit Anguistól hallott. Az Őrzőt hívó mágikus formula volt.
A következő pillanatban érkező telepatikus üzenet olyan erővel csapódott be Kerwin tudatába, hogy a férfi megtántorodott. Egy fiatal nő hangja volt:
„MIÉRT ÖLTED MEG A GYERMEKET, JOHN?”
Kerwin térdre rogyott és könnybe lábadt szemmel próbált felnézni. Minden imbolyogni kezdett. A kertet övező márványoszlopok, a szobrok és a karcsú pineák egymásba folytak és képlékeny masszává álltak össze.
– Hogy megmentsem az anyát – nyögte az ezredes.
– Nézz rám! – hallatszott Kerwin háta mögül és a férfi lassan megfordult a térdein.
„De hiszen ez csak egy kislány!”
Ezernyi nap sugaránál is vakítóbb fény lobbant, eztán az Őrző megmutatkozott.
Kerwin egy döbbenetes sikollyá változott, hogy megbánja bűneit.

– Mi volt ez? – kérdezte azonnal Michelle, és elpöckölte a cigarettát. Egy pillanatig úgy tűnt, hogy a dombon túli völgyben felkelt a nap, aztán újból a sötétség és a köd lett az úr. Holecka egy pillanatra bekapcsolta a számítógépet, de az némán hallgatott.
– Már megállapíthatatlan.
Michelle visszalépett az ajtóból, és majdnem nekiütközött a háta mögött didergő Tessnek. A lány rémült szemmel bámult rá.
Ólomlábon vánszorogtak a percek, de a végső határidő mégis visszavonhatatlanul közeledett.
– Mennyi van hátra? – kérdezte Michelle.
– Nyolc perc.
– Kérem, hadnagy…
– Tűnjön innen, Sergi!
– Kérem…
– Őrmester, menjen kifelé, ez parancs! – ordította Michelle, és keze a fegyver markolatára csapódott.
Sergi kihátrált az ajtón. Michelle lehunyt szemmel dühösen szuszogott, legalább egy percbe telt, mire annyira meg tudott nyugodni, hogy átkapcsolta a komot a többiekre. Gyorsan, szinte hadarva beszélt:
– Korlátozott hatóerejű termonukleáris csapásra felkészülni!
– Ezt nem tehetik meg, az ókorban vagyunk! – ordította a jezsuita. Michelle egy dinamikus mozdulattal előrántotta az energiapisztolyát, és a Lovagra fogta.
– Utoljára figyelmeztetem, fegyverrel a kézben!!!
A Bíboros embere leesett állal állt az úton. A katonák elrángatták a kocsitól…
Serraultot semmi sem érdekelte, csak a mozgásdetektora. A törzsőrmester előrement, mintha ezzel a pár lépéssel megnövelhetné a műszer hatótávolságát. Csak titkon reménykedett abban, hogy a ház hőképe azért hideg, mert Kerwin már nincs ott. Talán már visszafelé tart… Talán már ott bukdácsol a kidöntött fatörzsek között… Talán előbukkan a piszkosszürkén kavargó ködből…
– Energiapajzsot felkapcsolni!
– Végrehajtva!
– Serrault, jöjjön el a faltól!
– Három perc, hadnagy – mondta Holecka.
– Százhúsz másodperctől visszaszámlálás… Serrault, a kurva életbe! Az intervenciósok lenyúltak az öveikhez, hogy aktivizálják a rohampáncélokat, amikor Serrault hirtelen felemelte kezét, és üvölteni kezdett:
– Mozgás az úton!
Holecka lecsapott a billentyűkre.
– Két egymástól független jel. Két ember közeledik a Via Appián, a távolság kétszáz méter!
– Reaktiválni a pajzsot!
A kék energiazuhatag elenyészett, és a köd meglódult az úton. Michelle leugrott a kocsiról, és előreszaladt Serraulthoz. A törzsőrmester boldogan vigyorgott. Felnézett a mozgásdetektor kijelzőjéről. A legszívesebben szájon csókolta volna a nőt.
– Élnek mindketten.
Az egyik jel felerősödött, mintha a két közeledő közül valaki futásnak eredt volna. Holecka éppen jelezni akarta a dolgot, amikor a rohanó alak előbukkant a ködből.
Kerwin volt.
Michelle és Serrault látták meg őt először, de mindkettejük arcára ráfagyott a mosoly. Kerwin szemében mintha az őrület fénye csillogott volna. Az arcán patakokban folyt az izzadság és csapzott haja nedvesen tapadt a fejére. A tunikája szakadtan lógott a testén. Megtorpant Michelle-ék mellett, aztán emberfeletti erővel mindkettejüket a földre taszította. Egyfolytában üvöltözött, mint aki megbolondult:
– Térdeljenek le! Azonnal térdeljenek le!!! Mindent kikapcsolni, azonnal kapcsoljanak ki mindent… Dobják le a fegyvereiket!
Michelle és Serrault döbbenten nézték.
– Ezredes úr… – kezdte volna Serrault, de Kerwin egy pillanat alatt odaugrott, és leütötte.
– Mindenki a földre!!!
A katonák döbbent arccal kezdtek térdre hullani, és sorra lekapcsolták a harcászati modulokat.
– Le a földre! Le a földre!!!
Kerwin megállás nélkül harsogott, és mindenki számára nyilvánvalóvá vált, hogy aki a nyomában közeledik feléjük, nem Brody őrmester.
Az sem biztos, hogy ember…
Tess rémülten húzta le maga mellé az értetlenül bámuló Anguist. Kerwin már ott rohangált körülöttük, és mindenkit a földre taszított, aki késlekedett.
– Le a földre! – ordibálta egyfolytában. – Le a fegyverekkel! 
Úgy tűnt, hogy Kerwin megőrült abban a házban!
Az úton valami fényesség közeledett, és többen tátott szájjal bámulták a csodát. A köd tengeréből egy lángokba öltözött fiatal leány bukkant elő. Lassan, szinte tétova lépésekkel közeledett, és az arcát a földre szegezte, de a pillantása két izzó fénysugár volt, mintha lézeres keresőfény lenne. A szinte párhuzamos sugarak a földet pásztázták, de most előrelendültek, mert a lány felemelte a tekintetét.
– Ne nézzenek rá! Ne nézzenek rá! – üvöltözte Kerwin. – Ne nézzenek rá!
Tess hasra vágódott, és eltakarta az arcát. Önkéntelenül imádkozni kezdett. Hallotta, hogy körülötte többen követik a példáját.
– Ne nézzenek rá!
Sergi széttárta két karját és lehunyt szemmel hangosan zsoltározott. Az üvöltése összekeveredett az ezredesével:
– „Felhő és homály van körülötte, / trónjának támasza jog és igazság. / Előtte tűz lobog, s / megemészti ellenségeit körös-körül…”
– Takarják el az arcukat! Ne nézzenek rá!!!
– „Villámai megvilágítják a földkerekséget, / a föld látja és megremeg. / A hegyek szétfolynak, mint a viasz, / a világ urának tekintete előtt…”
Tess nem volt gyáva nő, de most annyira megrémült, hogy egyszerűen bepisilt! Rémülten szorította össze a combjait, és a zokogását elfojtva, arcát a porba fúrta…
Az Őrző ott lépdelt közöttük. Lassan mozgott, és a bűneiket nézte.
– Ne nézzenek rá! – kántálta szüntelenül az ezredes, és feltépte Tessék kocsijának az ajtaját. Az angyal elindult a kocsi felé, és a lángok lassan visszahúzódtak a testébe.
Mark csupán egy tompa ajtócsapódást hallott, és ő volt az első, aki felemelte a tekintetét. Mindenki mozdulatlanul feküdt a földön. Tess elcsukló hangon zokogott. Mark feltérdelt, és megérintette a lány remegő vállait.
– Wilson! – mondta egy elgyötört hang.
Mark az ezredesre nézett, aki hátát a kocsi egyik kerekének támasztva ült. Ő volt az, aki megszólította.
– Szép munka volt, ezredes.
– Köszönöm… magának volt igaza – nyögte Kerwin, aztán elájult. Mark odamászott hozzá, és elég volt egy pillantás, hogy megállapítsa, a kommandó parancsnoka túlélte ezt a kalandot. Talán ők is megúszhatják?
– Mit értett azon, hogy neked volt igazad? – kérdezte szipogva Tess. Mark sóhajtott.
– Nem tudom. De az az érzésem, számunkra a kaland véget ért. Hamarosan hazatérhetünk. Majd a Katedrális fejesei eldöntik, hogyan tovább. Ám az bennünket már nem érint, kedvesem…
Talán igaza volt, talán nem.
Ám az tény, hogy jelen helyzetben a hazatérésre csupán egy mód kínálkozott. A zavart lelkületű intervenciósok felrakták az eszméletlen Kerwint az egyik kocsira, és folytatták útjukat Róma felé.

A láthatatlan ügynök az egyik közeli domb tetején állt, és nézte a távolodó menetet. Tökéletesen elégedett volt. Legújabb típusú intervenciós felszerelése most vizsgázott le igazán, hiszen az Őrző sem vette észre. Már Pompeji óta követte Kerwinéket, akiknek a színház óta semmi esélyük sem volt vele szemben. Fanyarul elmosolyodott a sisakja alatt, és Tessre gondolt, akire már Los Angelesben is vigyázott.
– Hamarosan találkozunk – mondta, aztán energiává sugárzott szét, ahogyan teleportálta magát.
William Suger valamelyik későbbi utóda, a XXIV. század egyik Új Bíborosa elégedett lehetett az ügynökével…