Metró trilógia
Author: Dmitry Glukhovsky
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szs

METRÓ 2033

Дмитрий Глуховский: Метро 2033

Copyright © 2005 by Dmitry Glukhovsky

Fordította: Bazsó Márton

Kedves moszkvaiak és fővárosunk vendégei!

A moszkvai metró fokozottan veszélyes közlekedési üzem.

KÖZLEMÉNY A METRÓKOCSIKBAN

Akinek elég bátorsága és türelme van ahhoz,
hogy egész életében a sötétségbe nézzen,
elsőként fogja meglátni benne a fény felvillanását.

KÁN

1. FEJEZET
A VILÁG PEREMÉN

– Ki van ott? Hé, Artyom! Nézd már meg!

Artyom kelletlenül felkelt a tűz mellől, a hátáról áthúzta géppisztolyát a mellére, és elindult a sötétbe. A kivilágított rész legszélén látványosan megállt, amilyen csattogva és hatásosan csak lehet, kibiztosította a fegyvert, és rekedt hangon kiáltotta:

– Állj! Jelszót!

A sötétségből, ahonnan egy perce még különös surrogás és tompa mormogás szűrődött ki, most sietős, szapora léptek hallatszottak. Valaki, akit elijesztett Artyom rekedtes hangja és fegyvercsörgetése, visszahúzódott az alagút belsejébe. Artyom sietve visszatért a tűzhöz, és odavetette Pjotr Andrejevicsnek:

– Senki, nem mutatkozott. Nem nevezte meg magát, meglógott.

– Ej, te mamlasz! Hisz meg lett mondva neked is: ha nem felelnek, azonnal lőj! Honnan tudod meg így, hogy ki volt az? Lehet, hogy a feketék gyülekeznek!

– Nem... Azt hiszem, ezek egyáltalán nem emberek... Nagyon furcsa hangok voltak. És mintha a lépései se olyanok lettek volna, mint egy emberéi. Csak megismerem az emberi lépteket! Meg aztán, ha feketék lettek volna, csak úgy elszaladtak volna? Maga is tudja, Pjotr Andrejevics, hogy az utóbbi időben a feketék azonnal nekünk rontanak – a járőrre is puszta kézzel támadtak, felegyenesedve mennek bele a géppuskatűzbe. De ez rögtön meglógott... Valami gyáva szerzet lehetett.

– Elég legyen, Artyom! De sok eszed van! Kaptál egy utasítást – akkor cselekedj aszerint, és ne okoskodj. Lehet, hogy egy kém volt. Látta, hogy itt kevesen vagyunk – és akkor majd jön túlerővel... Lehet, hogy most mindjárt örömest lecsapnak ránk, kést szúrnak a torkunkba, és az egész állomást úgy lemészárolják, ahogy a Polezsajevszkajával tették, és mindezt azért, mert te nem lőtted le idejében a dögjét! Meglásd, legközelebb utánuk zavarlak az alagútba!

Artyom összehúzta magát, ahogy elképzelte, mi lehet az alagútban hétszáz méter után. Belegondolni is szörnyű volt, hogy odamenjen. Hétszáz méteren túl északra senki fia nem merészkedett. Az őrjáratok ötszázig még elmentek, de miután a hajtányról reflektorral rávilágítottak a határoszlopra, s meggyőződtek róla, hogy semmiféle szerzet nem mászott túl rajta, sietve vissza is jöttek. A felderítők, ezek a kemény fiúk, egykori tengerészgyalogosok se mentek tovább hatszáznyolcvannál, égő cigarettájukat a markukba rejtették, és némán az éjjellátójukra tapadtak. És aztán lassan, csendben hátráltak, le nem véve szemüket az alagútról, és hátat meg végképp nem fordítva neki.

A mostani járőrük négyszázötvenen állt, ötven méterre a határoszloptól. A határt azonban csak naponta egyszer ellenőrizték, és az utolsó szemle már néhány órája volt. Most az ő őrhelyük volt a legkülső, és azok alatt az órák alatt, amelyek az utolsó ellenőrzés óta teltek el, a teremtmények, akiket az őrjárat elriaszthatott, valószínűleg újra közeledni kezdtek. Vonzotta őket a tűz, az emberek közelsége... Artyom leült a helyére, és megkérdezte:

– És mi történt a Polezsajevszkajával?

És bár ismerte már ezt a vérfagyasztó történetet – mesélték a csencserek az állomáson –, szerette volna még egyszer meghallgatni, ahogy a gyerekeket ellenállhatatlanul vonzzák a szörnyű mesék a fej nélküli mutánsokról és a csecsemőket elraboló vámpírokról.

– A Polezsajevszkajával? Hát te nem hallottad? Furcsa történet az övék. Furcsa és szörnyű. Eleinte csak a felderítőik kezdtek eltünedezni. Bementek az alagútba, és nem tértek vissza. Igaz, a felderítőik pancserek, nem olyanok, mint a mieink, de hát az állomásuk is kisebb, és ember is kevesebb él ott... Élt... Szóval kezdtek eltünedezni a felderítőik. Egy osztag kiment, és volt, nincs. Először azt hitték, hogy valami feltartotta őket, meg aztán ott az alagút úgy kanyarog, mint itt nálunk – Artyom rosszul érezte magát ezektől a szavaktól –, és se az őrhelyről, még kevésbé az állomásról nem látni semmit, akármennyire világítanak is. Nincsenek és nincsenek, félórája, órája, két órája nincsenek. Vajon hova tűnhettek – összesen egy kilométerre mentek el, megtiltották nekik, hogy továbbmenjenek, aztán meg ők se hülyék... így aztán nem vártak tovább, kiküldtek egy megerősített őrjáratot, azok is egyre csak keresték őket, keresték, egyre csak kiabáltak utánuk, de mindhiába. Nincsenek. Eltűntek a felderítők. S az még hagyján, hogy senki sem látta, mi történt velük. A legrosszabb, hogy hallani se lehetett semmit. Egy hangot sem. És semmi nyom se maradt utánuk.

Artyom már kezdte bánni, hogy megkérte Pjotr Andrejevicset, meséljen a Polezsajevszkajáról. Vagy jobban volt tájékozva, vagy ő maga költött hozzá valamit, mindenesetre olyan részleteket is mondott, amik a csencsereknek álmukban sem jutott volna az eszükbe, pedig aztán ők mesterei és nagy rajongói a hantázásnak. A hideg futkosott a hátán ezektől a részletektől, kényelmetlenül érezte magát még a tűz mellett is, és az alagútból érkező bármilyen, még a legártatlanabb neszezés is felkavarta a képzeletét.

– Na szóval. Lövöldözést nem hallottak, ezek meg annyiban maradtak, hogy a felderítők otthagyták őket – talán valami nem volt az ínyükre, és megpattantak. A fenébe velük. Gondtalan életet szeretnének, mindenféle söpredékkel csavarogni, mindenféle anarchistákkal, hát akkor csak csavarogjanak. Könnyebb volt ezt gondolni. Megnyugtatóbb. Aztán egy hét múlva egy újabb felderítőcsoport tűnt el. Ennek fél kilométernél tovább nem kellett mennie az állomástól. És megint ugyanaz a történet. Se hang, se nyom. Mintha a föld nyelte volna el őket. Akkor már nyugtalankodni kezdtek az állomáson. Valami nagyon nincs rendben, ha egy héten belül két osztag is eltűnik. Most már muszáj csinálni valamit. Intézkedni kell. No, akkor háromszáz méteren felállítottak egy őrsöt. Homokzsákokat hordtak oda, géppuskát állítottak fel, reflektort – mindent, ami kell az erődítés szabályai szerint. Futárt küldtek a Begovajára – a Begovajával és az Ulica 1905 godával konföderációban vannak. Korábban az Oktyabrszkoje polje is velük volt, de aztán ott történt valami, senki sem tudja, hogy mi, valami baleset: ott tovább nem lehetett élni, és mindenki szétszaladt, no de ez most nem tartozik ide. Szóval küldtek egy futárt a Begovajára – figyelmeztetni, úgymond, hogy valami rossz dolog készül, és segítséget kérni. Alig ért az első futár a Begovajára, egy nap se telt el – azok még a választ fontolgatták –, befut a második, szakad róla a víz, és elmeséli, hogy a megerősített külső őrposztjuk személyzetét kivétel nélkül megölték, mielőtt akár egyetlen lövést is leadhattak volna. Mindenkit lemészároltak. És ami a legszörnyűbb – mintha álmukban ölték volna meg őket. De hogy alhattak volna az átélt rettenet után, a parancsokról és az utasításokról már nem is beszélve? Ekkor a Begovaján felfogták, hogy ha nem tesznek semmit, hamarosan náluk is ugyanilyen felfordulás lesz. Felszereltek egy csapásmérő egységet csupa veteránból – voltak vagy százan, géppuskákkal, gránátvetőkkel... Ez ugyan időbe telt, vagy másfél napba, de csak elindították a csoportot. Csakhogy mire odaértek a Polezsajevszkajára, ott már egy teremtett lelket sem találtak. Még holttesteket se – csak vért mindenütt. Hát ez történt. És az ördög tudja, kik tették ezt. Nem hiszem, hogy ember képes volna ilyenre.

– És a Begovajával mi történt? – kérdezte hangosan Artyom.

– Semmi sem történt velük. Ahogy ezt meglátták, berobbantották a Polezsajevszkajához vezető alagutat. Úgy hallottam, hogy vagy negyven méteren temették be, technika nélkül nem lehet átjutni rajta, de még technikával se nagyon... Meg aztán honnan vennél itt technikát? Már vagy tizenöt éve megette azt a technikát a rozsda...

Pjotr Andrejevics elhallgatott, és a tüzet bámulta. Artyom halkan köhintett és megszólalt:

– Igen... Lőnöm kellett volna. Hülyeséget csináltam.

Délről, az állomás felől kiáltás hallatszott:

– Hé ott, a négyszázötvenen! Minden rendben nálatok?

Pjotr Andrejevics tölcsért csinált a kezéből, és visszakiáltott:

– Gyertek közelebb! Beszélnünk kell!

Az alagútból, az állomás felől, zseblámpáikkal világítva három alak közeledett feléjük, valószínűleg a háromszázas őrségtől. Ahogy odaértek a tűzhöz, kikapcsolták a lámpáikat, és leültek melléjük.

– Adjisten, Pjotr! Te vagy itt? Én meg még azon gondolkodtam, vajon ma kit küldtek ki a világ peremére – mondta az idősebbik mosolyogva, és kiütögetett a dobozból egy cigarettát.

– Figyelj, Andrjuha! Ez a fiú itt látott valakit. De lőnie már nem sikerült... Eltűnt az alagútban. Azt mondja, nem emberre hasonlított.

– Nem emberre hasonlított? Akkor hogy nézett ki? – fordult Andrej Artyomhoz.

– Hát, éppenséggel nem láttam... Csak kérdeztem a jelszót, az meg rögtön visszarohant, északnak. De a léptei nem emberi léptek voltak – könnyűek voltak és szaporák, mintha nem kettő, hanem négy lába volna...

– Vagy három! – Andrej rémült képet vágva kacsintott egyet.

Artyomnak torkán akadt a szó, ahogy eszébe jutottak a Filjovszkaja vonalról szóló történetek, ahol az állomások egy része a felszínen volt, az alagút meg egészen közel a felszínhez, úgyhogy szinte semmi védelme sem volt a sugárzás ellen. Onnan másztak szét az egész metróban ezek a háromlábú, kétfejű és egyéb forma szerzetek.

Andrej beleszívott a cigarettájába, és odaszólt a társainak:

– Na, jól van, fiúk, ha már idejöttünk, miért is ne időznénk itt egy kicsit? Majd segítünk legalább, ha megint háromlábúak másznak be ide hozzájuk. Hé, Artyom! Teafőzőtök van?

Pjotr Andrejevics maga állt fel, vizet öntött a tartályból a horpadt, kormos teáskannába, és a tűz fölé akasztotta. Néhány perc múlva a víz a kannában sípolva rotyogni kezdett, és ettől az oly családias és barátságos hangtól Artyomot melegség töltötte el, és megnyugodott. Körülpillantott a tűz körül ülőkön: mind kemény, az itteni szigorú élet megedzette, megbízható ember. Az ilyeneknek hinni lehet, az ilyenekre lehet építeni. Az övékét mindig is az egyik legszerencsésebb állomásnak tartották az egész vonalon – éppen azoknak köszönhetően, akik itt összegyűltek. Mindnyájukat meleg, már-már testvéri viszony fűzte össze.

Artyom elmúlt már húsz, még odafönt látta meg a napvilágot, és nem volt olyan sovány és halovány, mint azok, akik már a metróban születtek, és nem merészkedtek fel a felszínre, s nemcsak a sugárzástól való félelmükben, hanem a perzselő, a föld alatti élet számára ártalmas napsugaraktól is óvakodva. Igaz, Artyom, mióta az eszét tudta, maga is csak egyszer járt fent, akkor is csak egy pillanatra – a háttérsugárzás akkora volt, hogy a túlzottan kíváncsiak néhány óra alatt megperzselődtek volna. Odafent nem sétálgathat az ember kedve szerint, nem gyönyörködheti ki magát a felszín különös világában.

Az apjára egyáltalán nem emlékezett. Az anyja ötéves koráig volt vele, és a Tyimirjazevszkaján éltek. Mindenük megvolt ott, az életük békésen és nyugodtan telt egészen addig, míg a patkányok el nem özönlötték az állomást.

A hatalmas, szürke, lucskos patkányok egyszer minden előjel nélkül zúdultak rájuk az egyik sötét oldalalagútból. Ez az alagút az északi fő pályaszakasz észrevehetetlen elágazása felé tűnt el, és a nagyobb mélységekbe ereszkedett le, hogy aztán elvesszen a folyosók százainak bonyolult szövevényében, a félelemmel, jeges hideggel és undorító bűzzel elárasztott labirintusokban. Ez az alagút a patkányok birodalmába vezetett, arra a helyre, ahova a legvakmerőbb kalandor sem merte volna betenni a lábát. Még az eltévedt és a föld alatti térképeken és utakon kiigazodni nem tudó vándor is, megállva netán a küszöbén, kiszimatolta volna a belőle áradó fekete, baljós fenyegetést, és úgy rohant volna el a bejárat tátongó szájától, mint egy pestises város kapui elől.

A patkányokat senki sem ingerelte. Senki sem ment le a területükre. Senki sem merte volna megsérteni a határaikat.

Ők viszont jöttek maguktól.

Sok ember meghalt azon a napon, amikor a hatalmas patkányok, olyan nagyok, amilyeneket sohasem láttak sem az állomáson, sem az alagutakban, élő áradatként elsöpörték a felállított őrsöket, az állomást is, maguk alá temetve védőit és lakosait, testük tömegével fojtva el halálsikolyaikat. Útjuk során felfaltak mindent: halottakat és élőket, de saját megölt fajtársaikat is, s a vakon, kérlelhetetlenül, emberi értelemmel felfoghatatlan erővel mozgó patkányok mind messzebb és messzebb törtek előre.

Alig néhányan maradtak életben. Nem nők, nem öregek, nem gyermekek – nem azok, akiket elsőként szoktak menteni, hanem öt tagbaszakadt férfi, akik gyorsabbak voltak a halálos áradatnál. És csupán azért sikerülhetett nekik, mert egy hajtánnyal voltak őrjáraton a déli alagútban.

Amikor meghallották a kiáltásokat az állomás felől, az egyikük futva sietett ellenőrizni, hogy mi történt. A Tyimirjazevszkaja már odaveszett, amikor a pályaszakasz végén meglátta a nőt. Már előbb, a bejáratnál rájött, mi történt, amikor meglátta a patkányok első áradatát, és éppen fordult volna, látva, hogy úgysem tud segíteni azoknak, akik még védeni próbálják az állomást, amikor hátulról váratlanul megragadták a kezét. Megfordult, egy rettegéstől eltorzult arcú asszony kapaszkodott görcsösen a ruhájába, és próbálta túlkiabálni a kétségbeesés ezerhangú kórusát: – Mentsd meg őt, katona! Könyörülj!

Látta, hogy egy gyermek kezecskéjét nyújtja feléje, egy kicsi, lágy tenyeret, és ő megragadta ezt a tenyeret, nem gondolkodva, kinek az életét menti meg, hanem azért, mert katonának nevezték, és kérték, hogy könyörüljön. És maga után húzva, aztán a hóna alá véve a gyermeket futott versenyt az első patkányokkal, versenyt a halállal – előre az alagútban, arra, ahol a hajtány és a társai várták. Már messziről, jó ötven méterről kiabált, hogy indítsanak. Motoros hajtányuk volt, az egyetlen a legközelebbi tíz állomáson, és csak ezért tudtak elmenekülni. Teljes sebességgel száguldottak át az elhagyatott Dmitrovszkaján, amelyen néhány remete húzta meg magát, s épp csak oda tudták vetni nekik, hogy „Meneküljetek! Patkányok!” – de tudták, hogy azok számára már nincs menekvés. A Szavjolovszkaja őrseihez érve, amellyel, hála istennek, akkor éppen békeszerződésük volt, idejében levették a tempót, nehogy rablóknak nézzék és közvetlen közelről lelőjék őket, és teli torokból ordították az őröknek: „Patkányok! Jönnek a patkányok!” El voltak szánva, hogy csak menekülnek tovább, túl a Szavjolovszkaján is, tovább a vonalon, könyörögve, hogy engedjék át őket, amíg van hova menekülni, amíg a szürke lávafolyam el nem önti az egész metrót.

De szerencséjükre volt valami a Szavjolovszkaján, ami őket is és az állomást is megmentette, de lehet, hogy az egész Szerpuhovszko-Tyimirja-zevszkaja szárnyvonalat: még épp csak befutottak, hajszoltan, és elkezdtek az őröknek a halálról kiabálni, melyet nekik épphogy sikerült rövid időre megelőzniük, amikor amazok az őrhelyen máris siettek leszedni a védőburkolatot egy lenyűgöző szerkezetről. Egy kezdetleges, de igen erős lángszóróról, melyet itteni mesterek raktak össze talált alkatrészekből. Alig jelentek meg az első patkányfalkák, és erősödött egyre a sötétségből ezernyi patkányláb surrogása és kopogása, az őrök bekapcsolták a lángszórót, és ki sem kapcsolták, amíg volt mit elégetni. A süvöltő narancsszínű láng több tucat méter hosszan betöltötte az alagutat, és égette, égette szakadatlan a patkányokat tíz, tizenöt, húsz percen át. Az alagút megtelt az égett hús förtelmes bűzével és a patkányok féktelen visításával... És a Szavjolovszkaja hőssé lett, és az őrök mögött akiket aztán az egész vonalon dicsőítettek – megállt a lecsillapodott hajtány, készen arra, hogy újra nekilóduljon. Rajta öt férfi, akik a Tyimirjazevszkaja állomásról menekültek, és még egyvalaki – az általuk megmentett gyermek. Egy kisfiú. Artyom.

A patkányok visszavonultak. Vak áradatukat az emberiség katonai géniuszának egyik legújabb találmánya tartóztatta fel. Az emberek mindig jobban tudtak ölni, mint bármely más élőlény.

A patkányok eltűntek, és visszatértek hatalmas birodalmukba, amelynek a valóságos méreteit senki sem ismerte. Ezek a hihetetlen mélységben fekvő labirintusok annyira titkosak voltak, és úgy tűnt, a metró munkája szempontjából annyira haszontalanok, hogy még az is hihetetlen volt, tekintélyes emberek bizonykodása ellenére is, hogy közönséges metróépítők építették volna őket.

Az egyik ilyen tekintély korábban, még akkor, dolgozott is itt mint helyettes kocsivezető. Ilyen ember szinte alig maradt, és nagy becsben tartották őket, mert az első időben ők voltak az egyedüliek, akik nem vesztették el a fejüket, és nem rémültek meg, ha kívül találták magukat a vonat kényelmes és biztonságos kabinján, a moszkvai metró sötét alagútjaiban, a megalopolisznak ebben a kőhasában. Az állomáson mindenki tisztelettel viseltetett iránta, és a gyerekeiket is ugyanerre nevelték; Artyom alighanem ezért is jegyezte meg egész életére ezt az elcsigázott, sovány, a föld alatti munka hosszú évei alatt elsorvadt embert az elnyűtt és színehagyott, pompáját rég elvesztett, de mindig azzal a büszkeséggel felvett munkaruhájában, ahogy egy nyugállományú admirális ölti magára ünnepi egyenruháját. És Artyom, aki akkor még kicsiny kölyök volt, a helyettes kocsivezető törékeny alakjában kimondhatatlan nagyságot és erőt vélt felfedezni...

De mennyire! A metró dolgozói minden más lakos számára ugyanazt jelentették, mint a bennszülött vezetők a tudományos expedíciók számára a dzsungelben. Szentül hittek nekik, teljesen rájuk hagyatkoztak, az ő ismereteiktől és tudásuktól függött a többiek életben maradása. Sokan közülük állomásokat vezettek, amikor szétesett az egységes irányítási rendszer, és a metró a komplex polgári védelmi objektumból, hatalmas, atombiztos óvóhelyből egységes hatalom által össze nem fogott állomások sokasága lett, és káoszba meg anarchiába süllyedt. Az állomások függetlenek és önállóak lettek, sajátos törpeállamok saját ideológiával és rendszerrel, vezetőkkel és hadseregekkel. Harcoltak egymással, föderációkba és konföderációkba egyesültek, egyik nap még felemelkedő birodalmak fővárosává válva, hogy másnapra aztán legyőzzék és gyarmatosítsák őket tegnapi barátaik vagy rabjaik. Rövid időre szóló szövetségeket kötöttek a közös fenyegetés ellen, hogy aztán a fenyegetés elmúltával újult erővel essenek egymás torkának. Vak dühvel marakodtak mindenért: az élettérért, az élelemért – a fehérjeélesztő-ültetvényekért, a nappali fényt nem igénylő gombaültetvényekért, a baromfiudvarokért és sertéstelepekért, amelyeken a sápadt föld alatti sertéseket és a nyiszlett csirkéket színtelen föld alatti gombákkal etették, és persze a vízért – azaz a szűrőkért. Azok a barbárok, akik nem tudták megjavítani használhatatlanná vált szűrőberendezéseiket, és haldokoltak a sugárszennyezett víztől, vadállati dühvel vetették magukat a civilizált élet védőbástyáira, az állomásokra, amelyeken kifogástalanul működtek a generátorok és a kis, saját építésű vízi erőművek, ahol rendszeresen javították és tisztították a szűrőket, ahol gondos női kezek termesztette sampinyongombák fehér sapkái furakodtak ki a nedves talajból, és jóllakottan röfögtek ólaikban a disznók.

A végtelen, elkeseredett ostromra önfenntartási ösztönük és az elvenni és szétosztani ősi forradalmi elve vezette őket. A szerencsés állomások védői, akiket egykori hivatásos katonák szerveztek harcképes kötelékekbe, a végsőkig kitartva elhárították a vandálok támadásait, ellentámadásokba mentek át, harcban adták fel és foglalták vissza az állomásközi alagutak minden méterét. Az állomások katonai képességeket halmoztak fel, hogy a támadásokra büntetőexpedíciókkal válaszolhassanak, hogy visszavethessék saját civilizált szomszédaikat az életfontosságú térből, ha nem sikerült békés úton megállapodásra jutniuk, és végül, hogy útját állják a minden lyukból és alagútból előkúszó undorító férgeknek. Mindazon furcsa, torz és veszélyes teremtménynek, amelyek mindegyike végső kétségbeesésbe kergethette volna Darwint, olyan homlokegyenest ellentmondtak az evolúciós fejlődés törvényeinek. Bármilyen elképesztően különbözzenek is az ember számára jól ismert állatoktól ezek a teremtmények, legyenek bár a láthatatlan, pusztító sugarak alatt a városi fauna ártalmatlan képviselőiből újjáteremtődött, vagy mindig is a mélységekben élt és most az emberek által felzavart pokolfajzatok, mégiscsak az élet részei voltak a földön. Torzak, természetellenesek, de mégiscsak a részei. És valamennyien annak a fő ösztönnek engedelmeskedtek, mely minden szerves lényt hajt ezen a bolygón.

Túlélni. Túlélni bármi áron.

Artyom elvette a fehér tűzzománc bögrét, amelyben a teájuk gőzölgött. Az ő teájuk! Ez persze egyáltalán nem igazi tea, hanem szárított gombából és adalékokból készült főzet volt, mert igazi teájuk alig valamennyi maradt. Takarékoskodtak vele, és csak nagy ünnepeken itták, meg tízszer drágább is volt, mint a gombafőzet. Mégis szerették ezt a saját főzetüket, büszkék voltak rá, és „teának” nevezték. Igaz, a jövevények eleinte kiköpték, de aztán lassan hozzászoktak. Sőt még az állomáson túl is híre ment a teájuknak – és a csencserek megindultak feléjük. Előbb csak a saját bőrűket kockáztatva, egyesével, de aztán a tea hamarosan elterjedt az egész vonalon, még a Hanza is érdeklődött utána, és a VDNH varázstinktúrája nagy karavánokat vonzott. Dőlt a pénz. És ahol pénz van, ott fegyver is van, ott tűzifa is van, és vitaminok is. Ott élet van. És attól fogva, hogy a VDNH-n elkezdték előállítani ezt a teát, az állomás erősödni kezdett, a környező állomásokról és vonalszakaszokról üzletemberek kezdtek betelepedni, beköszöntött a jólét. A VDNH-n nagyon büszkék voltak a disznaikra is, és legendákat meséltek arról, hogy éppen innen kerültek a metróba is: valamikor még a kezdet kezdetén néhány merész ember eljutott a Kiállításon a „Sertéstenyésztés” félig romba dőlt pavilonjához, és elhajtották az állatokat az állomásra.

– Figyelj csak, Artyom! Mi van Szuhojjal? – kérdezte Andrej, miközben kis, óvatos kortyokban szürcsölte és szorgalmasan fújdogálta a teáját.

– Szása bácsival? Minden rendben. Nemrég jött vissza egy felderítőútról a fiúkkal. Egy expedícióról. De hisz nyilván tudja.

Andrej vagy tizenöt évvel volt idősebb Artyomnál. Igazából felderítő volt, és ritkán állt négyszázötven méternél közelebbi őrségen, ha mégis, akkor őrsparancsnok volt. Ezúttal háromszáz méterre állították, védőőrségbe, de őt inkább az alagút mélye vonzotta, és az első ürügyet, az első vaklármát felhasználta, hogy közelebb jusson a sötétséghez, közelebb jusson a titokhoz. Szerette az alagutat, és jól ismerte minden elágazásával együtt. Az állomáson viszont, a farmerek között, a munkások, a kereskedők és a vezetőség körében idegenül érezte magát – valahogy feleslegesnek. Nem tudta rávenni magát, hogy a gombaföldet túrja, vagy ami még rosszabb, térdig trágyában állva az állomás farmjain ezzel a gombával tömje a disznókat. Kereskedni sem tudott, születésétől fogva nem bírta a kalmárokat, mindig is katona volt, harcos, és szentül hitte, hogy egy férfi számára ez az egyetlen méltó foglalkozás. Büszke volt rá, hogy egész életében nem tett mást, csak védte a bűzlő farmereket is, az izgága csencsereket is, a végtelenül hivatalos ügyintézőket is, a gyerekeket is meg a nőket is. A nőket vonzotta leereszkedő modora, csúfondáros életereje, megingathatatlan önbizalma és nyugalma, hogy mindig meg tudja védeni önmagát és azokat is, akik vele vannak. A nők szerelmet ígértek neki, otthont ígértek neki, de ő csak az ötvenedik méter után kezdte otthon érezni magát, amikor a kanyarba befordulva már eltűntek az állomás fényei. Az asszonyok oda már nem mentek utána. Vajon miért is nem?

Most pedig, kimelegedve a teától, levéve öreg, fekete barettjét és megtörölve a párától nedves bajuszát, mohón faggatni kezdte Artyomot a hírekről és a pletykákról, melyeket Artyom mostohaapja hozott legutóbbi déli útjáról – ugyanaz az ember, akinek tizenkilenc évvel azelőtt, miután elmenekítene Artyomot a patkányok elől a Tyimirjazevszkaján, nem volt szíve elhagyni a kisfiút, és felnevelte őt.

– Jóllehet magam is tudok egy s mást, de másodszor is szívesen meghallgatom. Sajnálod rá a fáradságot, vagy mi? – makacskodott Andrej.

Sokat nem kellett unszolni: Artyomnak magának is jólesett felidézni és elmesélni a mostohaapja történeteit, hiszen mindenki tátott szájjal fogja hallgatni.

– No, hogy hová is mentek, azt nyilván tudja... – kezdte Artyom.

– Azt tudom, hogy délre. Ezek a ti minden hájjal megkent embereitek mindenből akkora titkot csinálnak – mosolyodott el Andrej. – Tudod, a vezetőség különleges megbízásai! – és odakacsintott az egyik emberének.

– Ugyan, semmi titkos nem volt benne – legyintett Artyom. – Az volt az útjuk célja, hogy felmérjék a helyzetet, információt gyűjtsenek... Megbízható információkat. Merthogy azoknak az idegen csencsereknek, akik itt nálunk az állomáson jártatják a szájukat, nem lehet hinni – lehet, hogy csencserek, de lehetnek provokátorok is, dezinformációt terjesztenek.

– A csencsereknek egyáltalán nem szabad hinni – mordult föl Andrej. – Haszonleső népség. Sose tudhatod: ma a teádat adja el a Hanzának, holnap meg téged magadat ad el valakinek minden holmiddal együtt. Lehet, hogy itt nálunk is információkat gyűjtenek. Én, őszintén szólva, a mieinknek se hiszek.

– No, erre aztán nincs oka, Andrej Arkagyjics. A mieink normális emberek. Ismerem szinte mindegyiket. Rendesek. Csak szeretik a pénzt. Jobban akarnak élni, mint mások, törekednek valamire – próbálta védelmébe venni a helyi csencsereket Artyom.

– Hát éppen ez az. Én is ugyanazt mondom. A pénzt szeretik. Jobban akarnak élni mindenkinél. De ki tudja, mit csinálnak, amikor kimennek az alagútba? Vennél-e mérget rá, hogy valakinek az ügynökei már mindjárt az első állomáson nem szervezik be őket? Na?

– Kinek az ügynökei? Miféle ügynököknek kellenének a mi csencsereink?

– Hát ez az, Artyom! Fiatal vagy te még, és sok mindent nem tudsz. Hallgass az öregekre, és meglátod, tovább fogsz élni.

– De hát valakinek ezt a munkát is el kell végeznie! Ha a csencserek nem volnának, itt tengődnénk lőszer nélkül, egylövetű puskákkal, sóval lődözhetnénk a feketékre, és teát iszogathatnánk – makacskodott Artyom.

– Jól van, jól, te kis közgazdász... Csillapodj. Inkább arról mesélj, mit látott arrafelé Szuhoj. Mi van a szomszédoknál? Az Alekszejevszkaján? A Rizsszkaján?

– Az Alekszejevszkaján? Semmi új. Termesztik a gombájukat. Mert mi az az Alekszejevszkaja? Egy tanya... Azt beszélik – Artyom az információ titkosságára tekintettel lejjebb vette a hangját –, hogy csatlakozni akarnak hozzánk. És a Rizsszkaja sincs ellene ilyesminek Egyre nagyobb a nyomás rajtuk dél felől. Komor hangulatban vannak: mindenki valamilyen fenyegetésről suttog, mindenki fél valamitől, de hogy mitől fél, azt senki sem tudja. Hol attól, hogy a vonal túlsó végén született egy új birodalom, hol a Hanzától, hogy terjeszkedni akar, hol meg mástól. És mindegyik kis tanya hozzánk kezd húzni. A Rizsszkaja is meg az Alekszejevszkaja is.

– De mit akarnak konkrétan? Mit javasolnak? – érdeklődött Andrej.

– Azt kérik, hogy föderációban egyesüljünk, közös védelmi rendszerrel, hogy mindkét oldalról erősítsük meg a határainkat, hogy az állomások közötti alagutakban szereljünk fel állandó világítást, szervezzünk rendőrséget, torlaszoljuk el az oldalsó alagutakat és folyosókat, indítsunk szállító hajtányokat, fektessünk le telefonkábelt, a szabad helyeken termesszünk gombát... Hogy legyen a gazdaság közös, dolgozzunk, segítsünk egymásnak, ha szükség lesz rá.

– És korábban mégis hol voltak? Hol voltak akkor, amikor a Botanyi-cseszkij Szádról, a Medvedkovóról előmásztak ezek a szemetek? Amikor a feketék ostromoltak bennünket, akkor hol voltak? – dohogott Andrej.

– Andrej, te csak ne fesd az ördögöt a falra! – kapcsolódott be Pjotr Andrejevics. – Egyelőre nincsenek itt a feketék, és ez jó. Nem mi győztük le őket. Ott náluk történhetett valami, ezért csendesedtek el. Lehet, hogy most erőt gyűjtenek. Nem ártana hát a szövetség. Még kevésbé a szomszédokkal való egyesülés. Nekik is hasznos, nekünk is jó.

– És akkor lesz ám itt szabadság, egyenlőség, testvériség! – mutogatta ironizálva egyik ujját a másik után Artyom.

– Magát ez a történet nem érdekli, igaz? – kérdezte megbántódva Artyom.

– Dehogy, folytasd csak, Artyom, folytasd! – mondta Andrej. – Pjotr meg én majd később befejezzük a vitát. Örök témánk ez nekünk.

– Na szóval. Azt is beszélik, hogy a mi főnökünk mintha hajlana rá. Elvi ellenvetése nincs. Csak a részleteket kell megbeszélni. Hamarosan kongresszus lesz. Aztán népszavazás.

– Hát persze, hogyne. Népszavazás. Ha a nép igent mond – az azt jelenti, hogy igen. Ha nemet – akkor azt, hogy a nép rosszul gondolta. Gondolja csak meg még egyszer – csipkelődött Andrej.

– És mi jön a Rizsszkaja után, Artyom? – faggatta Pjotr Andrejevics, ügyet sem vetve Andrejre.

– Hogy mi jön utána? A Proszpekt Mira. Persze a Proszpekt Mira érthető. Ez a határunk a Hanzával. Mostohaapám azt mondja, hogy a Hanza a vörösökkel mostanában békében van. A háborúra már senki nem is emlékszik – mondta Artyom.

Hanzának a Gyűrű Állomásainak Közösségét nevezték. Ezek az állomások, melyek minden más szárnyvonal, s ami ugyanaz, kereskedelmi útvonal kereszteződésében feküdtek, szinte a kezdet kezdetétől a metró minden sarkából érkező üzletemberek találkozóhelyei voltak. Így aztán fantasztikus gyorsasággal meggazdagodtak, de belátták, hogy a gazdagságuk túlságosan is sokak irigységét váltja ki, és az egyesülés mellett döntöttek. Mivel a hivatalos nevük túlságosan hosszú volt, a nép a Közösséget csak Hanzának nevezte – valaki egyszer találóan a középkori német kereskedővárosokhoz hasonlította őket, a rövid szó jól csengett, így aztán rajta maradt. A Hanzát eleinte csak az állomások egy része alkotta, az egyesülés fokozatosan zajlott le. A Közösséghez először csak a Kijevszkajától a Proszpekt Miráig húzódó úgynevezett Északi ív tartozott, meg a vele szövetséget kötő Kurszkaja, Taganszkaja és Oktyabrszkaja. Később csatlakozott a Paveleckaja és a Dobrinyinszkaja, így kialakult a második ív, a Déli. Csakhogy az Északi és a Déli ív újraegyesítése a Szokolnyicseszkaja vonal miatt nehézségekbe ütközött.

– Itt az a gond – mesélte egyszer a mostohaapja Artyomnak –, hogy a Szokolnyicseszkaja vonal mindig különleges volt. Nézz csak a térképre, és mindjárt megérted. Először is, egyenes, mint egy nyíl. Másodszor, minden térképen élénkvörös színű. Ahogy minden állomása is: a Krasznoszelszkaja, a Krasznije Vorota, a Komszomolszkaja, a Bibliotyeka imenyi Lenyina és a Lenyinszkije Gori. És vagy a nevek miatt, vagy valami más okból ez a vonal vonzotta mindazokat, akik nosztalgiát éreztek a dicsőséges szocialista múlt iránt. Itt különösen jól megfogant a szovjet állam újjászületésének gondolata. Először csak egy állomás tért vissza a kommunista eszményekhez és a szocialista típusú kormányzáshoz, aztán a szomszédos állomás, aztán az alagút másik oldaláról való embereket fertőzte meg a forradalmi optimizmus, elzavarták az önkormányzatukat, és többé nem volt megállás. Az életben maradt veteránok, volt komszomolisták és pártfunkcionáriusok, a feltétlenül szükséges lumpenproletariátus mind a forradalmi állomásokra csődült. Bizottságot állítottak fel, mely az új forradalomnak és a kommunista eszméknek a teljes metróban való terjesztéséért felelt, szinte már lenini elnevezéssel: Intersztacionálé. A bizottság hivatásos forradalmárokból és propagandistákból álló különítményeket állított össze, és egyre messzebb küldte őket. Vér nem nagyon folyt, mivel a kiéhezett emberek a terméketlen Szokolnyicseszkaja vonalon nagyon vágytak arra, hogy helyreálljon az igazságosság, amely a felfogásuk szerint az egyenlősdin kívül semmilyen más formát nem ölthetett. És miután útjára indult az egyik végéből, hamarosan az egész szárnyvonalra átterjedt a forradalom vörös lángja. A Jauza felett átívelő, csodával határos módon épségben maradt metróhídnak köszönhetően a Szokolnyiki és a Preobrazsenszkaja ploscsagy között működött a kapcsolat. Kezdetben ezt a rövid szakaszt a felszínen a csak éjszakánként és teljes sebességgel haladó hajtányokkal lehetett megtenni. Aztán halálraítéltekkel falakat és tetőt emeltek a hídon. Az állomásokra visszakerültek a régi, szovjet elnevezések: a Csisztije Prudi újra Kirovszkaja, a Lubjanka Dzerzsinszkaja, az Ohotnij Rjad Proszpekt Marxa lett. A semleges elnevezésű állomásokat buzgón átnevezték valamilyen ideológiailag jobban hangzó névre: a Szportyivnaját Kommunyisz-tyicseszkajára, a Szokolnyikit Sztalinszkajára, a Preobrezsenszkaja ploscsagyból pedig, ahonnan minden elindult, a Znamja Revoljucii lett. És ez a vonal, a valamikori Szokolnyicseszkaja, melyet a nép többnyire csak „vörösnek” nevezett – annak idején a moszkvaiak egymás között minden ágat a térképen feltüntetett színével emlegettek – teljesen hivatalosan Vörös Vonal lett. Ezzel vége is lett az átkeresztelésnek.

Amikorra a Vörös Vonal már véglegesen kialakult, és igényt kezdett formálni más szárnyvonalak állomásaira, a többi állomás türelmének vége szakadt. Nagyon sok ember emlékezett arra, milyen volt igazából a szovjethatalom. Nagyon sok ember látta meg az agitbrigádokban, melyeket az Intersztacionálé küldött szét az egész metróba, az egész szervezetet pusztulással fenyegető rákos daganat áttételeit. És ígérhették akármennyire is az agitátorai és propagandistái az egész metró villamosítását, azt hangoztatva, hogy a villamosítás plusz szovjethatalom egyenlő a kommunizmussal (jóllehet a szemérmetlenül elbitorolt lenini lózung aktuálisabb volt, mint valaha bármikor), a vonal határain kívül élő embereket nem szédítették el az ígéretek. Az Intersztacionálé szájtépőit elfogták, és visszatoloncolták őket a szovjet államba.

Akkor a vörös vezetés úgy határozott, hogy ideje határozottabban cselekednie: ha a metró többi része nem akar tüzet fogni a forradalom vidám lángjától, akkor fel kell szítani ezt a tüzet. A történelmi tapasztalat világosan megmutatta, hogy semmi sem jobb terjesztője a kommunizmus bacilusának, mint a szurony.

És kitört a vihar.

Az antikommunista állomások koalíciója, melyet a Vörös Vonal által kettévágott és a kört bezárni szándékozó Hanza vezetett, elfogadta a kihívást. A vörösök persze nem számítottak szervezett ellenállásra, és túlbecsülték saját erejüket. Könnyű győzelemre, amelyet vártak, a távoli jövőben sem számíthattak.

A hosszú és véres háborút alaposan megszenvedte a metró amúgy sem nagyszámú lakossága. A háború másfél évig tartott, és nagyobbrészt állásharcokból állt, de szakadatlan partizántámadásokkal és szabotázsakciókkal, alagutak eltorlaszolásával, a foglyok agyonlövésével és más rémtettekkel mindkét oldalon. Volt minden: csapathadművelet, bekerítés és a bekerítés áttörése, hőstettek, hadvezérek, hősök és árulók. De a fő sajátossága ennek a háborúnak az volt, hogy egyik harcoló fél sem tudta a frontvonalat valamennyire is jelentősen arrébb mozdítani. Néha úgy tűnt, hogy az egyiknek sikerült fölénybe kerülni, elfoglalni valamilyen szomszédos állomást, de az ellenfél megfeszítette minden erejét, mozgósította tartalék erőit – és a mérleg nyelve a másik oldalra billent.

A háború felemésztette a tartalékokat. A háború elragadta a legjobb embereket. A háború kimerített. És az életben maradottak belefáradtak. A forradalmi vezetés csendben jóval szerényebbekkel cserélte fel az eredeti célkitűzéseket. Ha kezdetben a háború fő célja az volt, hogy az egész metró területére kiterjesszék a szocialista hatalmat és a kommunista eszméket, akkor mostanra a vörösök már csak azt szerették volna, hogy ellenőrzésük alá vegyék azt, ami számukra a legszentebb volt – a Ploscsagy Revoljucii állomást. Először is a neve miatt, másodszor azért, mert közelebb volt minden más metróállomásnál a Vörös térhez és a Kremlhez, amelynek a tornyain még mindig sötétvörös csillagok díszelegtek, ha ugyan hinni lehet azon kevés bátraknak, akik ideológiailag eléggé megbízhatóak voltak ahhoz, hogy felmehessenek a felszínre és megnézzék. No és természetesen ott fent, a felszínen, a Kreml mellett, a Vörös tér legközepén ott volt a Mauzóleum. Hogy ott van-e még Lenin teste vagy sem, azt senki sem tudta, de ennek nem is volt különösebb jelentősége. A szovjethatalom hosszú évei alatt a Mauzóleum már megszűnt egyszerű síremlék lenni, és a hatalom folytonosságának egyfajta értékhordozó, szakrális szimbólumává vált. Pontosan itt fogadták a múlt nagy vezetői a díszszemléket. És pontosan ez vonzotta ide a mai vezetőket is. És azt rebesgették, hogy éppen innen, a Ploscsagy Revoljucii állomásról, annak szolgálati helyiségeiből titkos járatok vezettek a Mauzóleum melletti titkos laboratóriumokba, onnan pedig magához a koporsóhoz. A vörösök kezén maradt a Ploscsagy Szverdlova, a volt Ohotnij Rjad, amelyet megerősítettek és hídfőállássá tettek, és onnan indítottak támadásokat és rohamokat a Ploscsagy Revoljuciira.

Számos keresztes hadjáratra adta áldását a forradalmi vezetés, hogy felszabadítsa ezt az állomást és a síremléket. De a védők is jól tudták, mekkora jelentősége van a vörösök számára az állomásnak, és a végsőkig kitartottak. A Ploscsagy Revoljucii bevehetetlen erőddé vált. A legkegyetlenebb, legvéresebb harcok éppen ennek az állomásnak a környékén zajlottak. Ott esett el a legtöbb ember. Megvoltak ezeknek az ütközeteknek a maguk önfeláldozó katonái, mint egykor Alekszandr Matroszov, akik bátran mentek a géppuskatűzbe, és hősök, akik gránátokat kötöztek magukra, hogy magukkal együtt robbantsák fel az ellenséges tűzfészket, és lángszórók is, amelyeknek bevetése tilos volt emberek ellen... Hiába. Az állomást egy napra bevették ugyan, de nem tudták megvetni a lábukat, keserves veszteségeket szenvedtek el, és másnap vissza is vonultak, amikor a koalíció ellentámadásba ment át.

Ugyanez történt, csak éppen megfordítva, a Bibliotyeka imenyi Lenyinánál. Ott a vörösök védekeztek, és a koalíciós erők újra és újra megpróbálták kiverni őket onnan. A koalíció számára óriási stratégiai jelentősége volt az állomásnak, mert egy sikeres ostrom lehetővé tette volna, hogy a Vörös Vonalat kettévágják, meg azért is, mert még három másik vonalra biztosított volna közvetlen átjárást, és mind a három olyan volt, amelyet a Vörös Vonal máshol már nem keresztezett. Csak ott. Ez az állomás volt tehát a nyirokcsomó, amely, mivel elfertőzte a vörös pestis, megnyitotta volna a Vörös Vonal előtt a hozzáférést a koalíció létfontosságú szerveihez. Hogy ezt megakadályozzák, a Bibliotyeka imenyi Lenyinát be kellett venni – bármi áron.

De amennyire sikertelenek voltak a vörösök kísérletei, hogy birtokba vegyék a Ploscsagy Revoljuciit, annyira meddők voltak a koalíció erőfeszítései is, hogy kiszorítsák őket a Bibliotyekából. Az emberek pedig mindinkább belefáradtak a háborúba. És megkezdődtek a dezertálások, egyre gyakoribbak lettek a frontbarátkozások, amikor a katonák annak innenső és túlsó oldalán is eldobták a fegyvereiket. De az első világháborútól eltérően ez nem hozott hasznot a vörösöknek. A forradalmi hév szép csendben elenyészett. Nem járt jobban a koalíció sem: azok az emberek, akiknek elegük lett abból, hogy állandóan reszketniük kell az életükért, felkerekedtek és családostul elköltöztek a központi állomásokról a perifériákra. Elnéptelenedett és gyengült a Hanza. A háború súlyos csapást mért a kereskedésre, a csencserek más utakat találtak, a fontos kereskedelmi utak kiürültek és pusztultak...

A katonák által egyre kevésbé támogatott politikusoknak sürgősen meg kellett találniuk a háború befejezésének lehetőségét, még mielőtt ellenük fordítják a fegyvereket. És akkor a legszigorúbb titokban, egy semleges állomáson találkoztak az ellenséges felek vezetői: Moszkvin elvtárs a szovjet oldalról, a koalíció részéről pedig a Hanza elnöke, Loginov, és az Arbat Konföderáció feje, Kolpakov.

A békeszerződést hamar aláírták. A felek állomásokat cseréltek. A Vörös Vonal fennhatósága alá került a félig lerombolt Ploscsagy Revoljucii, cserébe átengedte az Arbat Konföderációnak a Bibliotyeka imenyi Lenyinát. Nem volt ez könnyű döntés egyik fél számára sem. A konföderáció elveszítette egyik tagját, s vele együtt északkeleti területeit is. A Vörös Vonal kettészakadt, hiszen a közepén egy nem neki engedelmeskedő állomás jelent meg, és kettévágta őt. Noha mindkét fél garantálta egymásnak a szabad átutazást a volt területeken, ez a helyzet semmiképp sem nyugtatta meg a vörösöket... Ám a koalíció javaslata így is túlságosan csábító volt. És a Vörös Vonal nem tudott ellenállni neki. A békeszerződéssel természetesen a Hanza nyerte a legtöbbet, amely most akadálytalanul bezárhatta a Gyűrűt, s ezzel az utolsó akadályokat is elhárította felvirágzása útjából. Megegyeztek a status quo betartásában, az agitációs és felforgató tevékenység tilalmában a volt ellenség területén. Mindenki elégedett volt. És most, amikor a fegyverek és a politikusok elhallgattak, jöhettek a propagandisták, hogy elmagyarázzák a tömegeknek, mekkora diplomáciai sikereket ért el az ő oldaluk, és hogy lényegében megnyerték a háborút.

Teltek az évek az emlékezetes nap óta, amelyen aláírták a békeszerződést. Mindkét fél állta a szavát: a Hanza a Vörös Vonalban előnyös gazdasági partnert látott, amaz meg felhagyott agresszív szándékaival: Moszkvin elvtárs, a V. I. Lenin Moszkvai Metró Kommunista Pártjának főtitkára dialektikusan bebizonyította, hogy lehetséges a kommunizmus felépítése egyetlen különálló vonalon, és történelmi döntést hozott felépítésének megkezdéséről. A régi ellenségeskedést elfelejtették.

A legújabb történelemnek ezt a leckéjét Artyom alaposan megjegyezte, ahogy igyekezett megjegyezni mindent, amit mostohaapja mondott neki.

– Jó, hogy abbahagyták a mészárlást – mondta Pjotr Andrejevics. – Vagy másfél évig nem lehetett a Gyűrűn túlra menni: mindenütt őrsök voltak, a papírokat vagy százszor ellenőrizték. Akkoriban volt ott dolgom, amikor sehogy máshogy nem lehetett átmenni, csak a Hanzán keresztül. Mentem hát a Hanzán át. És rögtön a Proszpekt Mirán feltartóztattak. Kis híján a falhoz állítottak.

– Mi a csuda! Erről nem is meséltél, Pjotr... Hogyan történt? – érdeklődött Andrej.

Artyom kicsit elszontyolodott, hogy a mesélés stafétabotját ilyen pimaszul kiragadták a kezéből. A mese azonban érdekesnek ígérkezett, hát nem okvetetlenkedett.

– Hogyan? Nagyon egyszerűen. Vörös kémnek néztek. Szóval jövök ki az alagútból a mi vonalunkon levő Proszpekt Mirán. A mi Proszpektünk szintén a Hanza ellenőrzése alatt van. Annektáltuk, hogy úgy mondjam. Nos, ott még nem olyan nagy az ellenőrzés – kereskedelmi zóna, vásárterület. Ti is tudjátok, hogy a Hanzán mindenütt így van: minden állomás, amely magán a Gyűrűn van, az ő felségterületük; a sugárirányú állomásokra vezető átjáróknál vannak a határok – vámvizsgálatokkal, útlevél-ellenőrzéssel...

– Ezt mi is tudjuk, mit tartasz itt nekünk kiselőadást... Inkább arról mesélj, mi történt ott veled – vágott közbe Andrej.

– Útlevél-ellenőrzés... – Pjotr Andrejevics szigorúan összevonta a szemöldökét, és tántoríthatatlanul folytatta. – A sugárirányú állomásaikon vásárok vannak, bazárok... Oda bemehetnek az idegenek. De a határon semmiképp sem léphetnek át. Én a Proszpekt Mirán jöttem fel, volt nálam fél kiló tea... Töltények kellettek a gépkarabélyhoz. Gondoltam, cserélek. Csakhogy ott háborús helyzet volt. Lőszert nem engedtek kiadni. Megkérdezek egy csencsert, aztán egy másikat – mind vonakodik, és már húzódik is arrébb mellőlem. Csak az egyik súgta oda: „Még hogy töltények, te ökör. Húzz innen, de gyorsan, alighanem már be is köpött valaki!” Megköszöntem neki, és lassan elindultam vissza az alagútba. Magánál a kijáratnál azonban megállít a járőr, az állomás felől meg sípolnak, és még egy osztag rohan oda. Az iratokat, mondják. Odaadom az útlevelemet, rajta a mi állomáspecsétünkkel. Nézik ám nagy figyelmesen, és kérdezik: „És hol a belépési engedélye?” Én meg csodálkozva: „Miféle belépési engedély?” Kiderült, ahhoz, hogy belépj az állomásra, feltétlenül kell belépési engedélyt kapnod: az alagút kijáratához odatettek egy asztalt, és egy irodájuk is van ott. Ellenőrzik a személyazonosságodat, és szükség esetén kiállítják a belépési engedélyt. Jó kis bürokráciát építettek ki a tetvek...

– Nem tudom, hogyan sikerült elmennem e mellett az asztal mellett. Miért nem állítottak meg ezek a semmirekellők? Most meg magyarázkodhatok a járőrnek. Itt áll nekem ez a megnyírt, terepszínű ruhás hatökör, és azt mondja: besurrantam! Belopóztam! Beszivárogtam! Lapozgatja tovább az útlevelemet, látja ám a Szokolnyiki stemplijét. Laktam ott korábban, a Szokolnyikin... Látja ezt a stemplit, vérbe borul a szeme. Mint a bikának, ha vörös rongyot lát. Lekapja a válláról a gépkarabélyt, és üvölt: kezeket fel, rohadék! Mindjárt meglátszik a kiképzés. Galléron ragad, és így vonszol végig az egész állomáson, visz az átjáró beléptető pontjához, a feletteséhez. És közben mondja a magáét: na várj csak, mondja, kapjam csak meg az engedélyt a parancsnokságtól, a falhoz állítalak, te spion! Majdnem rosszul lettem. Próbálok magyarázkodni, mondom neki: „Ugyan, miféle spion? Kereskedő vagyok! Teát hoztam a VDNH-ról.” Az meg azt feleli, hogy majd mindjárt teletömi a pofámat azzal a teával, és a puskacsövével még le is döngöli, hogy még több férjen bele. Látom ám, hogy nemigen tudom meggyőzni, ha a parancsnokság okét mond rá, akkor kivisznek kétszáz méterre, aztán gyerünk arccal a csövekhez, és a hadi idők törvényei szerint kilyukasztják a bőrömet. Nem lesz ennek jó vége, gondolom magamban... Odaérünk a beléptető ponthoz, ez az én hatökröm meg megy, hogy megbeszélje, hogy nyírjon ki. Nézem a parancsnokát – és mindjárt nagy kő esik le a szívemről: Paska Fedotov volt, osztálytársam, az iskola után is sokáig barátok voltunk, de aztán elveszítettük egymást...

– Anyád! Hogy rám ijesztettél! Én meg már azt hittem, véged, megöltek téged is – bökte közbe kajánul Andrej, és egy emberként nevetett mindenki, aki csak ott ült a tűz körül, négyszázötven méteren.

Még Pjotr Andrejevics sem bírta aztán, és elmosolyodott, pedig először mérgesen pillantott Andrejre. A nevetés végigdübörgött az alagúton, és valahol a mélyén torz visszhangot, semmire sem hasonlító rémisztő dörgést keltett. És ahogy odahallgattak, egy kicsit mindenki elcsendesedett.

S ekkor hirtelen az alagút mélyéből, északról, tisztán hallatszottak ugyanazok a gyanús hangok: a neszezés és a szapora léptek.

Persze Andrej volt az első, aki meghallotta. Egy pillanatra elhallgatott, és a többieknek is mutatta, hogy hallgassanak, felemelte a gépkarabélyát a földről, és felpattant a helyéről. Lassan kibiztosított, betett egy töltényt, és hangtalanul, a falhoz lapulva, elindult a tűztől az alagút belsejébe. Artyom is felállt: szerette volna megnézni, kit szalasztott el legutóbb, de Andrej megfordult, és szigorúan rápisszegett.

A tust a vállához emelve azon a helyen állt meg, ahol sűrűsödni kezdett a sötétség, lehasalt, és hátrakiáltott:

– Fényt ide!

Az egyik embere bekapcsolta a készenlétben tartott, hatalmas akkus lámpát, melyet a helyi mesterek készítettek régi autófényszóróból, és a vakítóan fehér fénysugarak belehasítottak a sötétbe. Egy pillanatra feltűnt előttük egy homályos árny: egy egyáltalán nem nagy, nem is szörnyű valami, ahogy eszeveszetten rohan hátra, észak felé. Artyom nem bírta türtőztetni magát, és teli torokból felkiáltott:

– Lőj már! Mindjárt eltűnik!

De Andrej valami miatt nem lőtt. Pjotr Andrejevics is felállt, készenlétben tartva a gépkarabélyát, és odakiáltott:

– Andrjuha! Élsz?

A tűz körül ülők izgatottan sugdolózni kezdtek, hallatszott, hogy csörömpölnek a fegyverzárakkal. Végre megjelent Andrej a lámpa fényében, a dzsekije a kezében.

– Élek, hát hogyne élnék! – fuldokolta nevetve.

– Te meg mit vihogsz? – kérdezte gyanakvóan Pjotr Andrejevics.

– Három lábuk van! Meg két fejük. Mutánsok! Jönnek a feketék! Mindenkit lemészárolnak! Lőj, mert mindjárt elmegy! Jó nagy zajt csaptok itt! Megáll az eszem! – Andrej tovább nevetett.

– És te miért nem lőttél? Az rendben van, hogy az én emberem még fiatal, nem jutott az eszébe. De te miért passzoltad el? Hisz nem vagy már gyerek. Tudod, mi történt a Polezsajevszkajával? – kérdezte mérgesen Pjotr Andrejevics, amikor Andrej odaért a tűzhöz.

– A ti Polezsajevszkajátokat vagy tízszer hallottam már! – legyintett Andrej. – Kutya volt! Nem is kutya, kölyök még... Már másodszor próbált idejutni hozzátok, a melegre meg a fényre! Ti meg kis híján kinyírtátok, most meg engem nyaggattok, hogy mit teketóriázok vele? Sintérek!

– És én azt honnan tudjam, hogy kutya volt? – sértődött meg Artyom. – Olyan hangokat adott ki... Különben is, azt mondják, hogy egy hete itt egy disznó nagyságú patkányt láttak – összerázkódott –, fél tárat is beleeresztettek, az meg fel se vette.

– Csak ülj fel minden mesének! De várj csak, idehozom én neked ezt a te patkányodat! – mondta Andrej, átvetette gépkarabélya szíját a vállán, ellépett a tűztől, és beleolvadt a sötétségbe. Egy perc múlva felhangzott éles füttye. Aztán mindjárt kedveskedő, csalogató hangja is:

– Na, gyere ide... Gyere ide, kicsikém, ne félj!

Elég sokáig biztatott valakit, füttyögött és szólongatta vagy tíz percig is, míg aztán végre alakja újra kivált a félhomályból. Ahogy visszaért a tűzhöz, diadalmasan elmosolyodott, és szétnyitotta a dzsekijét. Egy remegő, hitványka, csapzott, rettenetesen mocskos kölyökkutya gurult ki belőle a földre, gubancos szőrének színe megállapíthatatlan volt, a szeme fekete, teli félelemmel, kis füle hátralapult. Ahogy földet érzett, azonnal megpróbált kereket oldani, de Andrej kemény marka nyakon ragadta, és visszanyomta a helyére. Megsimogatta a fejét, aztán levette a dzsekijét, és betakarta vele a kölyköt.

– Hadd melegedjen át a kiskutya... – magyarázta.

– Ne csináld már, Andrjuha, biztosan bolhás! – próbálta jobb belátásra bírni Pjotr Andrejevics. – Meg tán gilisztás is. Még a végén valami fertőzést kapsz tőle, aztán behurcolod nekem az állomásra...

– Elég már, Andrejics! Ne szekálj! Tessék, nézd csak meg! – és félrehajtva a dzseki szárnyát, Andrej megmutatta neki a félelemtől meg a hidegtől még mindig reszkető kiskutya pofácskáját. – A szemébe nézz, Andrejics! Ezek a szemek nem tudnak hazudni!

Pjotr Andrejevics kétkedve nézte a kiskutyát. Bár rémült, de kétségtelenül ártatlan szemei voltak. És Pjotr Andrejevics megenyhült.

– Jól van hát... A kis állatbarát... Na várj, keresek neki valami ennivalót – mormogta, és belekotort a hátizsákjába.

– Keress csak, keress. Még az is lehet, hogy tisztességes kutya lesz belőle, ha felnő. Németjuhász, például – jelentette ki Andrej, és a kiskutyát a dzsekivel együtt közelebb tolta a tűzhöz.

– De hogyan került ide egy kiskutya? Azon az oldalunkon nincsenek emberek. Csak feketék. Csak nem tartanak kutyát a feketék? – kérdezte Andrej egyik embere, egy elcsigázott, sovány, kócos férfi, aki addig némán hallgatta a többieket, és gyanakvóan nézte a melegben elaludt kiskutyát.

– Igazad van, Kirill, igazad – felelte komolyan Andrej. – A feketék egyáltalán nem tartanak állatot, amennyire én tudom.

– És hogyan élnek? Esznek azok valamit? – kérdezte halkan a másik, aki velük jött, és könnyű elektromos sercegéssel vakargatta a körmével borostás állát. Magas, tapasztaltnak tetsző, vállas és köpcös, kopaszra nyírt fejű férfi volt. Hosszú és jól megvarrt bőrköpenyt viselt, ami a mai időkben önmagában is ritkaságszámba ment.

– Hogy mit? Azt mondják, hogy mindenféle szemetet megesznek. Dögöt esznek. Patkányt esznek. Embert esznek. Nem válogatósak – felelte undorodó képet vágva Andrej.

– Kannibálok? – kérdezte minden csodálkozás nélkül a kopasz, és érezhető volt, hogy akadt már dolga emberevőkkel.

– Kannibálok... Ezek szörnyetegek. Kísértetek. Az ördög tudja, hogy kik egyáltalán. Még jó, hogy fegyverük nincs, így visszaverjük őket. Egyelőre. Pjotr! Emlékszel, fél éve sikerült egyet élve foglyul ejteni!

– Emlékszem – felelte Pjotr Andrejevics. – Két hétig ült a fogdánkban, a vizünket nem itta, az ételhez hozzá se nyúlt, meg is döglött.

– Nem vallattátok ki? – kérdezte a kopasz.

– Szerintünk egy szavunkat se értette. Oroszul beszélünk vele, az meg csak hallgat. Egész idő alatt hallgatott. Mint akinek leharapták a nyelvét. Ütöttük is – hallgatott. Enni adtunk neki – hallgatott. Csak morgott néha. A halála előtt meg úgy vonított, hogy az egész állomás felébredt rá.

– Szóval akkor hogy került ide ez a kiskutya? – térítette vissza a kócos Kirill.

– Az ördög tudja, hogy honnan... Lehet, hogy tőlük szökött meg. Lehet, hogy őt is meg akarták zabálni. Itt csupán úgy két kilométerre vannak. El tudott tőlük szökni a kutya? Az is lehet, hogy volt valakié. Jött valaki északról, jött – aztán belebotlott a feketékbe. A kiskutyának meg sikerült idejében meglógnia. De nem is fontos, hogy került ide. Nézz csak rá, szörnyetegre hasonlít? Mutánsra? Egy kiskutya, semmi különös. És húz az emberekhez – azaz szoktathatták. Mi másért ólálkodott volna a tűz közelében már vagy három órája?

Kirill az érveket fontolgatva elhallgatott. Pjotr Andrejevics feltöltötte a teafőzőt a kannából, és megkérdezte:

– Kér még valaki teát? Na még egy utolsót, mert hamarosan leváltanak bennünket.

– Jó ötlet! Adjál! – helyeselt Andrej, és a többiek is megélénkültek.

A teavíz forrni kezdett. Pjotr töltött még egy pohárral mindenkinek.

– Na szóval... Egy szót se a feketékről! – mondta. – Legutóbb is épp akkor másztak ide, amikor ugyanitt ültünk és beszélgettünk róluk. És a fiúk mesélték, hogy náluk is ugyanígy volt. Lehet, hogy csak egybeesés, én nem vagyok babonás, de mi van, ha mégis? Csak úgy megéreznék? Már majdnem vége a műszakunknak, hát hiányoznak nekünk ezek a pokolfajzatok az utolsó pillanatban?

– Hát igen... Jobb a békesség – állt melléje Artyom.

– Na jól van, fiú, ne rezelj be! Megoldjuk! – próbálta Andrej felvidítani Artyomot, de nem volt túl meggyőző a hangja.

A feketéknek még a gondolatára is kellemetlen borzongás futott végig Andrej testén is, bár ezt igyekezett eltitkolni. Semmilyen emberfiától nem félt: se banditáktól, se anarchista gyilkosoktól, se a Vörös Hadsereg katonáitól. De ezektől a kísértetektől undorodott, s nem mintha félt volna tőlük, de nem tudott olyan nyugodtan rájuk gondolni, mint amilyen nyugodtan bármilyen emberek keltette veszélyre gondolt.

Valamennyien elhallgattak. Súlyos, nyomasztó csend települt a tűz körül összegyűlt emberekre. Csak a göcsörtös fahasábokat lehetett hallani, ahogy ropognak a tűzben, meg a távolból, észak felől, az alagútból hallatszott ide néha valami tompa, zsigeri korgás, mintha a moszkvai metró egy ismeretlen szörnyeteg gigászi bélcsatornája volna. És ezektől a hangoktól még rémisztőbbé vált minden.

2. FEJEZET
A VADÁSZ

Artyom fejében megint mindenféle ostoba gondolat kavargott. Feketék... A szolgálatai során csak egyszer akadt dolga az átkozott szörnyetegekkel, de akkor annyira megijedt, ahogy megijedni talán nem is lehet...

Ül az ember az őrhelyen. Melegszik a tűznél. És egyszer csak azt hallja, hogy az alagútból, valahonnan a mélyéből ritmikus, tompa dobogás hallatszik – előbb csak messziről, halkan, aztán egyre közelebbről és hangosabban... És hirtelen rettenetes, nyomasztó üvöltés, már egészen közel... Nagy riadalom támad. Mindenki felpattan, a homokzsákokat, a ládákat, amelyeken ültek, torlasznak egymásra dobálják, hogy legyen hol elrejtőzni, és a parancsnok teli torokból, a hangszálait nem kímélve kiáltja: „Riadó!”

Az állomásról rohan segíteni a tartalék, háromszáz méteren leveszik a védőburkot a géppuskáról, itt pedig, ahol a fő csapást kell felfogniuk, az emberek a földre vetik magukat, a zsákok mögé, ráemelik gépkarabélyaikat az alagút torkára, céloznak... Végül, kivárva, amíg a démonok teljesen közel érnek, felkapcsolják a reflektort – és a fényében láthatóvá válnak a furcsa, lázálomszerű alakok. Csupaszok, fénylő fekete a bőrük, óriásiak a szemeik, és a szájuk hatalmasra tátva... Ütemesen lépdelnek előre, neki az erődítésnek, az embereknek, neki a halálnak, felegyenesedve, egyenes derékkal, egyre közelebb és közelebb... Három... Öt.... Nyolc teremtmény... És a legelső hirtelen hátraveti a fejét, és kísérteties üvöltésbe kezd. Hideg futkos az ember bőrén, szeretne felugrani és elrohanni, eldobni a gépkarabélyt, otthagyni a bajtársait, mindent otthagyni a fenébe, csak menekülni... A reflektor a lidérces teremtmények pofájára irányul, hogy a vakító fény a pupillájukba marjon, de még csak nem is hunyorognak, nem tartják maguk elé a kezüket, hanem tágra nyílt szemmel néznek bele a reflektorba, és ütemesen jönnek, jönnek csak előre... De van-e egyáltalán pupillájuk?

És akkor végre ideérnek háromszázról a géppuskával, nekihasalnak egymás után, parancsok röpködnek... Minden kész... Felharsan a régen várt „Tűz!”. Azonnal kattogni kezdenek a gépkarabélyok, kelepel a géppuska. De a feketék nem állnak meg, nem görnyednek össze, állnak egyenesen, nem vétik el a lépést, ugyanolyan ütemesen és tántoríthatatlanul lépdelnek előre. A reflektor fényében látni lehet, ahogy a golyók tépik fénylő testüket, ahogy hátravetik őket, elzuhannak, de felkelnek azonnal, felegyenesednek, és jönnek tovább. És akkor újra, ezúttal rekedten, mert a torkukat már golyó ütötte át, felhangzik a félelmetes üvöltés. Beletelik még néhány percbe, mire az acél pergőtűz szétzúzza végre ezt a nem emberi, értelmetlen, makacs nyomulást. És később, amikor a nem lélegző és mozdulatlan démonok már mind a földön hevernek, távolabbról, úgy öt méterről még egy golyót eresztenek mindegyikük fejébe. De még akkor is, amikor már mindennek vége, még akkor is, amikor már a hullákat az aknába szórták, még sokáig ugyanazt a rettenetes képet látják maguk előtt – ahogy becsapódnak a golyók a fekete testekbe, és perzseli tágra nyitott szemüket a reflektor, de azok mégis csak jönnek ütemesen...

Artyom összerázkódott, ha rágondolt. Jobb bizony nem emlegetni őket, gondolta. Biztos, ami biztos.

– Hé, Artyom! Készüljetek! Indulunk! – kiáltották feléjük délről, a sötétségből. – Őrségváltás!

A tűz mellett dermedtségükből ocsúdva az emberek megélénkültek, felálltak, nyújtózkodtak, felvették a hátizsákjukat és a fegyverüket, sőt Andrej magával vitte a talált kis korcsot is. Pjotr Andrejevics és Artyom visszatért az állomásra, Andrej az embereivel csak háromszázra: az ő szolgálatuk még nem járt le.

Megjött a váltás, lekezeltek egymással, megbeszélték, nem volt-e valami szokatlan, különös, ahogy illik, jó pihenést kívántak, letelepedtek a tűzhöz, s folytatták korábban megkezdett beszélgetésüket.

Amikor mind elindultak az alagútban, délre, az állomás felé, Pjotr Andrejics és Andrej, láthatóan valamelyik örök vitatémájukra visszatérve, szenvedélyes beszélgetésbe bonyolódtak, az erőtől duzzadó, kopasz férfi pedig, aki arról faggatta őket, hogy mit esznek a feketék, lemaradt tőlük, Artyom mellé sorolt, és hozzá igazította a lépteit.

– Szóval te ismered Szuhojt? – kérdezte Artyomot halk, mély hangon, de nem nézett rá.

– Szása bácsit? Hát persze! Ő a mostohaapám. Együtt lakunk – felelte őszintén Artyom.

– Mi a csuda... A mostohaapád. Fogalmam se volt róla... – mormogta a kopasz.

– És magát hogy hívják? – bátorodott neki Artyom, úgy gondolva, hogy ha őt valaki a rokonáról faggatja, neki is joga van visszakérdezni.

– Engem? Hogy hogy hívnak? – ismételte a kérdést a kopasz. – Azt meg minek akarod tudni?

– Hát, hogy megmondjam Szása bácsinak... Szuhojnak, hogy érdeklődött felőle.

– Ja, hogy ezért... Hunter... Mondd, hogy Hunter érdeklődött. A Vadász. Üdvözli.

– Hunter? De hisz ez nem név. Ez mi, a családi neve? Vagy valami becenév? – tudakolta Artyom.

– Hogy családnév? Hm... – Hunter elmosolyodott. – Miért is ne? Nem is hangzik rosszul... Nem, fiú, ez nem családnév. Ez, hogy is mondjam neked... foglalkozás. És neked mi a neved?

– Artyom.

– Na, jól van. Örülök, hogy megismerkedtünk. És alighanem még látjuk egymást. Nem is soká. Minden jót!

Búcsúzóul még rákacsintott Artyomra, és ott maradt háromszázon Andrejjel.

Egyáltalán nem sok volt hátra, és a távolból már ideszűrődött az állomás élénk zsivajgása. Az Artyom mellett lépkedő Pjotr Andrejevics aggódva kérdezte tőle:

– Mondd csak, Artyom, ki ez a férfi egyáltalán? Mit mondott neked?

– Valahogy furcsa... Szása bácsiról kérdezett. Az ismerőse lehet. Maga nem ismeri őt?

– Igazából nem... Csak pár napra jött valami ügyben az állomásra, Andrej mintha ismerné, az meg ezért is kérte magát vele őrségbe. Az ördög tudja, miért. Valahonnan olyan ismerős a képe...

– Igen. Ilyen arcot biztos nem könnyű elfelejteni – vélte Artyom.

– Úgy bizony. De vajon hol láthattam? Nem tudod, hogy hívják? – kérdezte Pjotr Andrejevics.

– Hunter. Így mondta, Hunter. Fogalmam sincs, mit jelenthet.

– Hunter? Hát nem éppen orosz családnév... – komorodott el Pjotr Andrejevics.

A távolban már látszott a vörös izzás: a VDNH-n, ahogy az állomások többségén, nem volt normális világítás, és az emberek immár harmadik évtizede ebben a vörös vészvilágításban éltek. Csak a „személyes apartmanokban” – a sátrakban, szobákban – világított nagy ritkán normális villanylámpa. És csak a metró néhány igen gazdag állomását borították fénybe igazi higanygőzlámpák. Legendák keringtek róluk, és a külső, isten háta mögötti megállóhelyek lakói sokszor évekig is csak álmodozhattak arról, hogy egyszer eljutnak oda, és láthatják ezt a csodát.

Az alagút kijáratánál az őrszobán leadták a fegyverüket, aláírtak, és Pjotr Andrejevics, miközben búcsúzásképpen kezet szorított Artyommal, így szólt:

– Na, tegyük el magunkat! Én már alig állok a lábamon, te meg mindjárt állva elalszol. Forró üdvözletem Szuhojnak. Látogasson majd meg valamikor.

Artyom elbúcsúzott, és érezve, hogyan önti el egyre inkább a fáradtság, hazavánszorgott a „lakásába”.

A VDNH-n körülbelül kétszáz ember élt. Volt, aki szolgálati helyiségben, de a többség sátrakban a peronon. Katonai sátrak voltak ezek, már régiek, elnyűttek, de minőségi anyagból. Itt a föld alatt se szél, se eső nem érte, és gyakran javították őket, így aztán igazán jól meg lehetett bennük lenni: a meleget nem engedték át, a fényt sem, de még a hangot is megfogták, mi kell még egy jó lakáshoz...

A sátrak két sorban a falakhoz simulva álltak – a vágányoknál is, meg a központi csarnokban is. A peron afféle utca lett: középen egy meglehetősen széles átjárót hagytak. Néhány nagy sátor, a nagycsaládosoknak, a boltívek alatt kapott helyet. Egyes boltívek alatt azonban kötelezően szabad átjárást hagytak – a csarnok két szélén és a közepén. Lent, a peron padozata alatt voltak még más helyiségek, de alacsony mennyezetük volt, lakásnak nem feleltek meg; a VDNH-n élelmiszerraktáraknak alakították át őket.

A két északi alagutat pár tucat méterrel az állomás előtt egy rövid mellékvágány kötötte össze, melyet valamikor azért építettek, hogy a vonatok meg tudjanak fordulni. Most a két alagút közül az egyik csak a mellékvágány oldalsó csatlakozásáig ért, a többi részét betemették; a másik ment tovább északra, a Botanyicseszkij Szádig, majdnem egészen Mityiscsiig. Végső esetre hagyták meg visszavonulási útnak, és éppen Artyom felügyelte. A második megmaradt részét és a két alagutat összekötő állomásközt gombaültetvénynek használták. A síneket felszedték, a talajt felásták és megtrágyázták – oda ürítették ki a pöcegödröket, és mindenütt gombák kalapjai fehérlettek akkurátus sorokban. Szintén beomlasztották a két déli alagút egyikét is, háromszáz méteren, és a legvégén, jó távol az emberek szállásától voltak a tyúkketrecek és a disznóólak.

Artyom lakása a Fő utcán volt – itt, az egyik kisebb sátorban lakott együtt a mostohaapjával. Mostohaapja fontos ember volt, a vezetőségnek dolgozott, és a többi állomással fenntartott kapcsolatokért felelt, így mást már nem költöztettek be hozzájuk a sátorba, mely így csak az övék volt, a legmagasabb kategória. Mostohaapja elég gyakran eltűnt két-három hétre is, és Artyomot sohasem vitte magával, azzal ütve el a dolgot, hogy túlságosan veszélyes dolgokkal kell foglalkoznia, és nem akarja Artyomot kockázatnak kitenni. Ezekről az útjairól rendszerint lefogyva, borostásan, néha sebesülten jött meg, és első este mindig leült Artyommal, és olyan dolgokat mesélt neki, amelyeket még e groteszk kis föld alatti világ hihetetlen történetekhez szokott lakójának is nehéz volt elhinnie.

Artyom természetesen maga is szeretett volna utazgatni, de túlságosan veszélyes volt csak úgy kóborolni a metróban: a független állomások járőrei nagyon gyanakvóak voltak, fegyverrel nem engedtek belépni, az alagútba pedig fegyver nélkül bemenni a biztos halállal volt egyenlő. Így hát azóta, hogy mostohaapjával eljöttek a Szavjolovszkajáról, hosszabb utakra nem kellett Artyomnak mennie. Néha üzleti célból elment az Alekszejevszkajára, természetesen csoportban, nem egyedül, és eljutott még a Rizsszkajára is. És volt még egy útja, amelyről sehogy sem volt képes beszélni senkinek, pedig nagyon szeretett volna... Réges-régen történt, amikor a Botanyicseszkij Szádban még nyoma sem volt a feketéknek, egyszerűen csak egy elhagyatott, sötét állomás volt, és a VDNH őrei sokkal északabbra álltak, maga Artyom pedig még egészen kis kölyök volt. Akkor a barátaival veszélyes kalandra szánták el magukat: váltáskor lámpákkal és valamelyikőjük szüleitől ellopott kétcsövű vadászfegyverrel átsurrantak az utolsó őrsön, és sokáig mászkáltak a Botanyicseszkij Szádban. Rémisztő volt, de érdekes is. A lámpák fényében mindenütt emberi lakóhelyek maradványai látszottak: elégett bútorok, elszenesedett könyvek, törött játékok, szakadt ruhák... Patkányok rohangáltak körülöttük, és az északi alagútból néha furcsa, morgó hangok hallatszottak. És akkor Artyom barátai közül valamelyik, már nem emlékezett, hogy ki, de valószínűleg Zsenyka, aki hármuk közül a legelevenebb és legkíváncsibb volt, azzal állt elő, mi lenne, ha megpróbálnák kinyitni a zárat, és a mozgólépcsőn felmenni... csak megnézni, milyen ott fent? Hogy mi van ott?

Artyom rögtön mondta akkor, hogy ő ellenzi. Túlságosan is elevenen emlékezett még mostohaapja minapi történeteire a felszínt megjárt emberekről, arról, hogy utána sokáig betegeskednek, és hogy milyen szörnyűségeket lehet látni ott fent. De mindjárt győzködni kezdték, hogy micsoda ritka alkalom ez: ha már felnőttek nélkül sikerült csak úgy kijutniuk az igazi, elhagyatott állomásra, akkor feljebb is mehetnek, és megnézhetik, a saját szemükkel nézhetik meg, milyen az, amikor nincs semmi a fejük felett... Mivel a győzködés mit sem használt, közölték vele, hogy ha ennyire gyáva, akkor csak üljön itt lent, és várja meg, amíg ők visszajönnek. Mivel elviselhetetlennek tűnt számára, hogy egyedül maradjon az elhagyatott állomáson és persze blamálja magát a legjobb barátai előtt, Artyom kénytelen-kelletlen ráállt a dologra.

Meglepetésükre működött az a szerkezet, amely a peron és a mozgólépcső közötti vasfalat működtette. És éppen Artyom volt az, akinek félórai elkeseredett próbálkozás után sikerült beindítani. A rozsdás vasfal pokoli csikorgással mozdult félre, és feltárult előttük a felfelé vezető mozgólépcső keskeny szalagja. Némelyik lépcsőfok leszakadt, és a tátongó résben a lámpáik fényénél lehetett látni az óriási fogaskerekeket, melyek évekkel azelőtt örökre leálltak, ette őket a rozsda, s valami alig észrevehetően mozgó barnaság nőtte be őket... Nem volt könnyű rávennie magát, hogy felmenjen. Olykor némelyik lépcsőfok csikorogva elmozdult és megereszkedett alattuk, amikor ráléptek, és leesett – ők meg a világítótestek tartóiba kapaszkodva másztak át a keletkezett foghíjakon. Az út felfelé nem tartott sokáig, de a kezdeti elszántság az első beszakadó lépcsővel együtt elpárolgott, és hogy bátorságot merítsenek, igazi sztalkereknek képzelték magukat. Sztalkereknek...

Ez a furcsa és az orosztól oly idegen szó teljesen meghonosodott a nyelvben. Korábban azokat az embereket nevezték így, akiket a szegénység indított arra, hogy bemerészkedjenek az elhagyott katonai lőterekre, összeszedjék a fel nem robbant lövedékeket és bombákat, hogy aztán leadják a sárgaréz hüvelyeket a színesfém-átvevőknek; meg azokat a különcöket is, akik békeidőben a csatornákban mászkáltak, és ki tudja, kiket még... De volt valami közös bennük: hogy mindenkor igen veszélyes foglalkozás volt ez, mindenkor ismeretlen, rejtélyes, titokzatos, baljós, megmagyarázhatatlan dolgokra adták a fejüket... Ki tudja, mi folyt az elhagyott lőtereken, ahol az ezer és ezer robbanás által tönkretett, lövészárkok szabdalta, katakombák lyuggatta radioaktív föld oly rémületes lényeket termett? És csak találgatni lehetett, mi telepedhetett meg a megalopolisz csatornáiban azután, hogy építői lezárták maguk után a lejáratokat, hogy mindörökre elhagyják ezeket a sötét, szűk és bűzlő folyosókat...

A metróban azokat a ritka vakmerőket nevezték sztalkereknek, akik kijártak a felszínre. Ezek a védőruhát, sötétített üvegű gázálarcot viselő, állig felfegyverzett emberek a mindenki számára nélkülözhetetlen dolgokért mentek fel: lőszerért, műszerekért, alkatrészekért, tüzelőanyagért... Százával akadtak, akik vállalkoztak erre. De csak néhányuk volt képes élve visszajutni, és az ilyen emberek aranyat értek, még többre tartották őket, mint a metró egykori dolgozóit. Odafent a legkülönbözőbb veszélyek fenyegették azokat, akik fel mertek menni – a sugárzástól kezdve a szörnyűséges, épp a sugárzástól eltorzult teremtményekig. A felszínen is volt élet, de az már nem a szokott emberi értelemben vett élet volt.

Minden sztalker emberlegenda lett, félisten, akire kicsi és nagy egyaránt rajongva nézett fel. Abban a világban, amelyben nincs hova és nincs miért immár se úszni, se repülni, és a „pilóta” meg a „tengerész” szavak értelme elhomályosul és fokozatosan elvész, a gyerekek arról álmodoznak, hogy valamikor majd ők is sztalkerek lesznek. Hogy csillogó vértezetbe beöltözve, száz és száz istenítő, áhítatos tekintettől kísérve ők is felmennek oda, az istenekhez, megküzdenek a szörnyekkel, aztán visszatérnek ide, a föld alá, tüzelőt, lőszert, fényt és tüzet hoznak az embereknek. Életet.

Sztalker szeretett volna lenni Artyom is, a barátja, Zsenyka is, és Tüskés Vitalik is. És ahogy másztak felfelé az ijesztően nyikorgó mozgólépcsőn, melynek sorban szakadtak le a fokai, úgy képzelték, hogy védőruhában vannak, dózismérőkkel, előreszegezett jókora hordozható géppuskákkal felszerelkezve, ahogy az igazi sztalkereknek dukál. De sem dózismérőjük, sem védőruhájuk nem volt, a rettentő géppuskák helyett pedig csak az az egy ósdi vadászpuskájuk, amellyel talán lőni sem lehet. A mászás hamar véget ért, már majdnem a felszínen voltak. Szerencséjükre éjszaka volt, máskülönben biztosan megvakultak volna. Szemük, mely a föld alatti élet hosszú évei alatt sötétséghez, a tüzek és a vészvilágítás vörös fényéhez szokott, ekkora terhelést nem bírt volna ki. Megvakulva és kiszolgáltatottan aligha tudtak volna hazatérni.

A Botanyicseszkij Szad csarnoka szinte teljesen romba dőlt, a félig beomlott tetőn keresztül látni lehetett a radioaktív portól már szabaddá lett, csillagok milliárdjaival telehintett, sötétkék nyári égboltot. De mit jelent a csillagos ég egy olyan gyerek számára, aki még azt sem tudja elképzelni, milyen lehet az, ha nincs a feje felett mennyezet? Hogy micsoda érzés, amikor felemeli a fejét, és nem betonfödémekbe, vezetékek és kürtők korhadó szövevényébe ütközik a tekintete, hanem a feje felett hirtelen kitáruló, sötétkék végtelenbe vész! És a csillagok! Aki még sosem látott csillagokat, el tudja képzelni, mi az a végtelenség, amikor a végtelen fogalma maga is valaha azokban az emberekben született meg, akiket az éjszakai égbolt ihletett meg? A milliónyi ragyogó láng, a kék bársonykupolába beütött ezüstszínű szegecsek...

A kisfiúk három, öt, tíz percig álltak ott, megszólalni sem volt erejük. Talán el sem mozdultak volna a helyükről, és reggelre biztosan elevenen megfőttek volna, ha egészen közelről nem hangzik fel egy rettenetes, vérfagyasztó vonítás. Észbe kapva hanyatt-homlok rohantak vissza a mozgólépcsőhöz, és teljesen megfeledkezve a veszélyről, s többször is kis híján a fogaskerekek közé esve vágtattak lefelé, ahogy csak bírtak. Egymást támogatva és lökdösve pillanatok alatt megtették a visszautat.

Bukfencezve értek le az utolsó tíz lépcsőfokon, útközben valahol elhagyták a kétlövetűt is, és azonnal a vasfal irányitó pultjához rohantak. De – a fenébe is – a rozsdás vas beszorult, és nem akart visszacsúszni a helyére. A félelemtől félholtan, hogy a felszín szörnyetegei követik őket, rohantak az övéikhez, az északi őrshöz.

De mert jól tudták, hogy valami nagyon rosszat cselekedtek azzal, hogy nyitva hagyták a hermetikus kaput, s így szabaddá tették a lefelé, a metróba, az emberekhez vezető utat a mutánsok előtt, még gyorsan megbeszélték, hogy lakatot tesznek a nyelvükre, és egyik felnőttnek sem beszélnek arról, hogy hol voltak. Az őrhelyen azt mondták, hogy az oldalalagútba mentek patkányokra vadászni, de elvesztették a fegyverüket, megijedtek és visszajöttek.

Artyomot a mostohaapja persze istenesen elverte akkor. A feneke még sokáig sajgott a tiszti szíj után, de Artyom úgy tartotta magát, mint egy fogságba esett partizán, és nem fecsegte ki a hadititkokat. És a társai is hallgattak.

Hittek nekik.

Mostanában viszont, ha eszébe jutott ez a történet, Artyom mind gyakrabban és gyakrabban elgondolkozott: nincs-e köze az útjuknak, s legfőképpen az általuk kinyitott vasfalnak azokhoz a kísérteties lényekhez, amelyek az utóbbi néhány évben az őrhelyeiket támadták?

Miután üdvözölték egymást a járókelőkkel, s hol itt, hol ott megállt, hogy meghallgassa a híreket, kezet rázzon valamelyik barátjával, megpusziljon egy ismerős lányt, elmesélje az idősebbeknek, hogy s mint van a mostohaapja, Artyom végre nagy nehezen hazaért. Odabent senki sem volt, és úgy döntött, hogy nem várja meg a mostohaapját, hanem lefekszik: a nyolcórás ügyelet bárkit levert volna a lábáról. Lehúzta a csizmáját, levetette a dzsekijét, és belefúrta az arcát a párnába. Az álom nem váratott magára.

A sátor bejárati lapja felemelkedett, és hangtalanul bebújt alatta egy testes alak, akinek az arcát nem lehetett felismerni, csak a vörös vészvilágításban vészjóslóan tükröződő sima koponyáját lehetett látni. Egy halk hang hallatszott: – No lám, csak találkoztunk újra. A mostohaapád, ahogy látom, nincs itt. Nem baj. Majd őt is előkerítjük. Előbb vagy utóbb. Nem szalad el. Te addig is velem jössz. Van miről beszélgetnünk. Például a vastorlaszról, ott, a Botanyicseszkij Szádban. – Artyom jéggé dermedve ismert rá az őrhelyen szerzett új ismerősére, arra, aki Hunterként mutatkozott be neki. Az alak lassan, hangtalanul közeledett feléje, az arcát még mindig nem lehetett látni, a fény valahogy furcsán esett... Artyom segítségért akart kiáltani, de a hatalmas kéz, mely olyan hideg volt, mint egy hulláé, betapasztotta a száját. Akkor végre sikerült kitapogatnia a lámpát, felkapcsolta, és az alak arcába világított. Attól, amit látott, a maradék ereje is elhagyta, és megfagyott a vér az ereiben: egy bármennyire is durva és szigorú emberi arc helyett egy szörnyű, fekete pofát látott maga előtt, két óriási, zavaros, fehérje nélküli szemmel, kitátott szájjal. Artyom kitépte magát, kisiklott mellette, és a sátor kijáratához rohant. A világítás váratlanul kialudt, és az állomás sötétbe borult, csak valahol a távolban lehetett a tűz gyenge visszfényeit látni. Artyom nem sokat tétovázott, és a fény felé rohant. A démon üvöltve vetette magát utána: – Állj! Nincs hova menekülnöd! – Rettenetes nevetés csapott fel, mely fokozatosan a már hallott nyomasztó üvöltésbe váltott. Artyom vissza se nézve rohant, s közben hallotta maga mögött a nehéz csizmák lassú, ütemes dobogását, mintha a követője tudta volna, hogy nincs miért sietnie, előbb vagy utóbb úgyis elkapja Artyomot...

Ahogy a tűzhöz ért, Artyom észrevette, hogy egy ember ül mellette, neki háttal. Már éppen megrángatta volna, hogy segítséget kérjen, amikor az váratlanul hanyatt dőlt, és látszott, hogy már rég halott, és az arcát valami miatt dér lepte be. És ebben a megfagyott emberben Szása bácsira, a mostohaapjára ismert...

– Hé, Artyom! Elég az alvásból! Gyere már, kelj fel! Már hét órája döglesz egyfolytában... Kelj már fel, te hétalvó! Vendégeket kell fogadni! – hallatszott Szuhoj hangja. Artyom felült az ágyban, és kábán meredt rá.

– Ó, Szása bácsi... Te vagy... Jól vagy? – kérdezte végül némi pislogás után. Nehezen, de leküzdötte magában a vágyat, hogy megkérdezze, él-e Szuhoj egyáltalán, de csak azért, mert élő tényként ott állt előtte.

– Igen, mint láthatod! Gyerünk-gyerünk, kelj fel, elég a döglésből. Bemutatlak a barátomnak – mondta Szuhoj.

Felhangzott mellette az ismerős, halk hang, és Artyomot elöntötte a verejték – felrémlett előtte lidércnyomásos álma.

– Ó, ti már ismeritek egymást? – csodálkozott Szuhoj. – Ügyes gyerek vagy, Artyom!

Végre befurakodott a sátorba a vendég is. Artyom összerezzent, és a sátor oldalához préselődött – Hunter volt az. A rémálom újra lepergett Artyom szeme előtt: az üres, sötét szem, a nehéz csizmák dobogása a háta mögött, a megdermedt hulla a tűznél...

– Igen. Már megismerkedtünk – nyögte ki Artyom, és kelletlenül kezet nyújtott a vendégnek.

Hunter keze meleg és száraz volt, és Artyom lassacskán kezdte meggyőzni magát, hogy az egész csak álom volt, semmi rossz nincs ebben az emberben, csak a képzelete játszott vele, melyet az őrségben töltött nyolc óra rémségei ajzottak fel.

– Hé, Artyom, légy olyan kedves, forralj nekünk egy kis teavizet! Kóstoltad már a teánkat? – kacsintott a vendégére Szuhoj. – Tömény bájital!

– Már megismerkedtem vele – felelte bólintva Hunter. – Jó tea. A Pecsatnyikin is csinálnak. Ízetlen lötty. A tietek egészen más.

Artyom elment vízért, aztán a közös tűzhöz, hogy felforralja. Szigorúan tiltották, hogy a sátrakban tüzet gyújtsanak: már leégett így néhány állomás. Útközben az járt a fejében, hogy hiszen a Pecsatnyiki éppen a túlsó végén van a metrónak, az ördög tudja, mennyit kell menni addig, hány átszállás, átjáró van, hány állomáson kell átügyeskednie magát az embernek – hol hazugsággal, hol harccal, hol meg kapcsolatok révén... Ez meg csak úgy lazán odaveti: „A Pecsatnyikin is...” Mi tagadás, érdekes figura, bár kissé ijesztő. A marka meg akár a satu, pedig Artyom se kismiska, és neki sincs ellenére, hogy fitogtassa az erejét kézfogáskor.

Ahogy felforrt a víz, visszament a sátorba. Hunter már ledobta a köpenyét, fekete garbót viselt alatta, mely feszesen körbefogta erős nyakát és domborodó, hatalmas testét, és tiszti övvel összehúzott katonai nadrágba volt begyűrve. A garbó fölött egy sokzsebes mellény volt rajta, a hóna alatt pedig egy válltáskában elképesztő méretű, fényes, fekete pisztoly lógott. Artyom csak alaposabban megnézve jött rá, hogy ez egy Sztyecskin a hozzá illesztett hosszú hangtompítóval és felül valami szerkezettel, minden jel szerint lézerirányzékkal. Egy ilyen monstrum egy egész vagyonba kerülhetett. Artyom mindjárt megállapította, hogy ez biztosan nem közönséges önvédelmi fegyver. S rögtön ekkor az is az eszébe jutott, hogy amikor Hunter bemutatkozott, a nevéhez hozzátette: „Vadász”.

– No, Artyom, akkor tölts teát a vendégünknek! Te meg ülj már le, Hunter, ülj le! Mesélj! – tüsténkedett Szuhoj. – Az ördög se tudja, mikor láttalak utoljára!

– Rólam majd később. Nincs semmi különös. Hanem nálatok, mint hallom, furcsa dolgok történnek. Hogy valami természetfeletti lények nyomulnak. Északról. Hallottam efféle történeteket kint az őrségen. Mi ez? – kérdezte a maga modorában, rövid, pattogós mondatokkal Hunter.

– Ez a halál, Hunter – felelte hirtelen elkomorodva Szuhoj. – Valamennyiünk leendő halála lopózik felénk. Valamennyiünk végzete. Erről van szó.

– Miféle halál? Úgy hallom, nagyon sikeresen veritek őket vissza. Meg fegyverük sincs. De mik ezek? Honnan jönnek és kicsodák? Ilyenről más állomásokon sohase hallottam. Sohase. Ez pedig azt jelenti, hogy egyáltalán sehol nincsenek. Tudni akarom, mi ez. Igen nagy veszélyt érzek. Tudni akarom, mekkora a veszély, érteni akarom a természetét. Ezért vagyok itt.

– Ki kell iktatni a veszélyt, igaz, Vadász? Te már csak mindig cowboy maradsz... De fel lehet-e számolni a veszélyt, ez itt a kérdés – mosolyodott el szomorúan Szuhoj. – Ez itt a bökkenő. Minden bonyolultabb itt annál, ahogy te gondolod. Sokkal bonyolultabb. Ezek nem egyszerű zombik, élőhalottak, mint a moziban. A moziban ez egyszerű: ezüst pisztolygolyókkal megtöltöd a revolveredet – mutatta szemléletesen pisztolyt formázó egyik tenyerével –, és piff-puff, a gonosz erői megsemmisítve. Ez itt valami más. Valami szörnyűség... Pedig engem nehéz megijeszteni, s ezt te is jól tudod.

– Csak nem estél pánikba? – kérdezte csodálkozva Hunter.

– Ezeknek a félelem a fő fegyverük. Az emberek alig bírnak kitartani az állásokban. Ott fekszenek a gépkarabélyaikkal, a géppuskáikkal – ezek meg fegyvertelenül jönnek rájuk. Mégis, hiába tudják, hogy a mienk mind a minőségi, mind a mennyiségi fölény, mindenki szinte futna, eszüket veszítik a félelemtől, néhányan, maradjon köztünk, már eszüket is vesztették. És ez nem egyszerűen rettegés, Hunter. – Szuhoj lehalkította a hangját. – Ez... Nem is tudom, hogyan magyarázzam el értelmesen... Ez minden alkalommal erősebb. Valahogy a fejekre hatnak... És úgy rémlik nekem, hogy tudatosan. Már messziről érzi az ember, és ez az érzés csak egyre nő, valami rettenetes nyugtalanság, vagy mi, elkezd az embernek remegni tőle a térde. Pedig akkor még se látni, se hallani nem lehet semmit, de már tudja az ember, hogy közel vannak, jönnek... Jönnek... És akkor felhangzik az üvöltés – és legszívesebben futnál, ahogy csak a lábad bírja... És jönnek közelebb – és elfog a reszketés. És utána még sokáig látod magad előtt, ahogy tágra nyílt szemekkel jönnek a reflektor felé...

Artyom összerezzent. Úgy látszik, nem csak őt gyötrik rémálmok. Korábban senkivel sem akart erről beszélni – attól félt, hogy gyávának vagy bolondnak nézik.

– A lelket zúzzák szét, a férgek! – folytatta Szuhoj. – És tudod, mintha ráhangolódnának a hullámhosszodra, és legközelebb már még jobban érzed őket, még jobban félsz. Ez nem egyszerűen rettegés. Én már csak tudom...

Elhallgatott. Hunter mozdulatlanul ült, vizsgálódva fürkészte Szuhojt, és láthatólag a hallottakat mérlegelte magában. Aztán kortyolt a meleg főzetből, és lassan, halkan mondta:

– Ez mindenkit fenyeget, Szuhoj. Ezt az egész mocskos metrót, nem csak a ti állomásotokat.

Szuhoj hallgatott, mintha nem akarna válaszolni, de aztán hirtelen kiszakadt belőle:

– Az egész metrót, azt mondod? Nem, nem csak a metrót. Az egész haladó emberiséget, amely túl messzire ment azzal a nagy fejlődésével. Most fizetni kell érte! A fajok harca ez, Vadász. A fajok harca. Ezek a feketék nem természetfeletti lények, és egyáltalán nem démonok. Ezek a homo novus – az evolúció következő foka, mely nálunk jobban alkalmazkodott a környezethez. Övék a jövő, Vadász! Lehet, hogy a sapiensek pár évtizedig, sőt akár fél évszázadig is itt rohadnak még ezekben az istenverte lyukakban, amiket maguknak ástak, amikor még túl sokan voltak, és mind egyszerre nem fértek el fent, így azokat, akik nyomorultabbak voltak, nappal be kellett gyömöszölniük a föld alá. Sápadtak leszünk, betegesek, mint Wells morlockjai, emlékszel, Az időgépben éltek ott nála a föld alatt ilyen teremtmények. Valamikor azok is sapiensek voltak... Igen, mi optimisták vagyunk, mi nem akarunk megdögleni! Mi a saját szarunkban fogunk gombát termeszteni, és a disznók lesznek az emberek legjobb új barátai, hogy ne mondjam partnerei a túlélésben... Élvezettel fogjuk rágni a multivitaminokat, melyeket tonnaszám gyártottak gondos elődeink. Bátortalanul kimászunk majd a felszínre, hogy nagy sietve még egy kanna benzint szerezzünk, még valamennyi rongyot, és ha nagy szerencsénk van, még egy marék lőszert is, aztán gyorsan futás vissza, le a mi kis fülledt üregeinkbe, lopva tekingetve körbe, nem vett-e észre valaki. Mert ott fent már nem vagyunk otthon. A világ már nem a miénk, Vadász... A világ már nem a miénk.

Szuhoj elhallgatott, s nézte, hogyan gőzölög a pára a teáscsészéből és oszlik szét a sátor félhomályában. Hunter semmit sem felelt, és Artyom rádöbbent, hogy sohasem hallott még ilyesmit a mostohaapjától. Semmi sem maradt szokásos magabiztosságából, hogy minden feltétlenül jóra fordul, a „Ne rezelj be, megoldjuk”-jából, a bátorító kacsintásaiból... Vagy ez mindig is látszat volt csupán?

– Hallgatsz, Vadász? Hallgatsz... De ne hallgass, vitatkozz, gyerünk! Hol vannak az érveid? Hova lett az optimizmusod? Amikor utoljára beszélgettünk, még azt hajtogattad, hogy a sugárzás szintje csökken, és az emberek egyszer majd visszamehetnek a felszínre. Ej, Vadász...”Felkel a nap az erdő felett, de már nem nekem...” – énekelte gúnyosan Szuhoj. – Foggal-körömmel kapaszkodunk az életbe, minden erőnkkel ragaszkodunk hozzá, mert bármennyire mondják is a filozófusok és hajtogatják a szektá-sok az ellenkezőjét, lehet, hogy mégsem lesz utána semmi! Nem szeretnénk hinni, nem szeretnénk, de a lelkünk legmélyén tudjuk, hogy így van... De hisz tetszik nekünk ez a dolog, Vadász, nem igaz? Te meg én nagyon szeretünk élni! Te meg én ott fogunk kúszni a bűzlő üregekben, aludni a disznókkal összeölelkezve, és patkányokat zabálva, de mi túléljük! Igaz? Ébredj, Vadász! Senki sem fog rólad könyvet írni „Egy igaz ember” címmel, senki sem énekli meg élni akarásodat, túltengő önvédelmi ösztönödet... Meddig húzod ki gombán, multivitaminokon és disznóhúson? Add meg magad, sapiens! Többé már nem vagy a természet császára! Megdöntötték az uralmadat! Nem, nem muszáj azonnal megdöglened, ahhoz senki sem ragaszkodik. Fetrengj csak haláltusádban, fuldokolj még a saját ürülékedben... de tudd, sapiens: ez már a haláltusa! Az evolúció, melynek megértetted a törvényeit, már végrehajtotta a maga új szakaszát, és többé már nem te vagy az utolsó foka, nem te vagy a teremtés koronája. Dinoszaurusz vagy. Át kell adnod a helyed az új, tökéletesebb fajoknak. Nem kell egoistának lenni. A játéknak vége, hagyni kell, hogy most mások játsszanak egy kicsit. A te időd lejárt. Kihaltál. És hadd törjék a jövendő civilizációk a fejüket azon, miért haltak ki a sapiensek. Bár ez aligha fog bárkit is érdekelni...

Hunter, aki e monológ alatt végig a körmeit vizsgálta figyelmesen, most Szuhojra emelte a tekintetét, és komoran azt mondta:

– Te aztán jól elhagytad magad azóta, hogy utoljára láttalak! Jól emlékszem, mennyire mondogattad nekem, hogy ha megőrizzük a kultúránkat, ha nem csüggedünk, ha nem felejtünk el oroszul beszélni, ha a gyerekeinket megtanítjuk írni-olvasni, akkor semmi vész, akkor talán a föld alatt is kihúzzuk... Te mondtad ezt nekem, vagy nem te? Most meg tessék – add meg magad, sapiens... Mit jelentsen ez?

– Egyszerűen megértettem valamit, Vadász. Megértettem, amit talán már te is értesz, de az is lehet, hogy sohasem fogsz megérteni: dinoszauruszok vagyunk, akik az utolsó napjaikat élik... Hogy ez tíz évet jelent, vagy százat, egyre megy...

– És haszontalan az ellenállás, igaz? – húzta el a szót vészjóslóan Hunter. – Erre akarsz kilyukadni?

Szuhoj szemét lehunyva hallgatott. Látszott, hogy neki, aki soha és senki előtt nem ismerte el a gyengeségét, nehezére esett ilyeneket mondania régi barátjának, ráadásul Artyom előtt. Fájdalmas volt kitűzni a fehér zászlót...

– Hát azért sem! Erre ugyan várhatsz! – mondta lassan Hunter, és felegyenesedett. – És ők is várhatják! Új fajok, azt mondod? Evolúció? Visszafordíthatatlan kihalás? Szar? Disznók? Vitaminok? Különb dolgokon is átmentem én már. Én ettől nem félek. Megértetted? Én ugyan nem fogom feltenni a kezemet. Önvédelmi ösztön? Nevezd annak. Igen, foggal-körömmel kapaszkodni fogok az életbe. Baszok én a te evolúciódra. A többi faj csak várjon a sorára. Nem vagyok én marha, amelyet a vágóhídra hajtanak. Te csak kapitulálj, és eredj ezekhez a te fejlettebb és alkalmazkodóbb lényeidhez, engedd át nekik a helyedet a történelemben! Ha te úgy gondolod, hogy befejezted a harcot, lódulj és dezertálj, én nem kárhoztatlak érte. De engem ne próbálj ijesztgetni. Ne akarj magaddal rángatni a vágóhídra. Minek prédikálsz itt nekem? Mert ha nem leszel egyedül, ha másokkal együtt adod meg magad, akkor kevésbé lesz szégyen a szégyen? Vagy az ellenség egy tál meleg kását ígért minden társadért, akit a fogságukba viszel? Hogy reménytelen a harcom? Azt mondod, hogy a szakadék szélére jutottunk? Köpök én a te szakadékodra. Ha te úgy látod, hogy a fenekén van a helyed, vegyél egy nagy levegőt, és ugrás lefelé. De én nem arra megyek. Ha az Értelmes Ember, a kifinomult és civilizált sapiens a kapitulációt választja, akkor én lemondok e dicső megnevezésről, és inkább vadállat leszek. És állatként fogok az életbe kapaszkodni és átharapni mások torkát, hogy életben maradjak. És életben fogok maradni! Megértetted? Életben maradok!

Leült, és halkan megkérte Artyomot, töltsön még neki egy kis teát. Szuhoj maga kelt fel és ment, hogy feltöltse és felrakja a teafőzőt. Komoran, szótlanul. Artyom kettesben maradt Hunterrel a sátorban. Fellelkesítették Hunter szavai, karcos megvetése, indulatos meggyőződése, hogy életben fog maradni. Sokáig tétovázott, hogy megtörje-e a csendet. Végül Hunter maga fordult oda hozzá:

– No és te hogyan gondolod, fiú? Mondd, ne restelkedj... Te is úgy akarsz élni, mint a növények? Mint a dinoszauruszok? Ülni a cókmókodon, és várni, amíg érted jönnek? Ismered a tejbe esett béka tanmeséjét? Két béka beleesett egy-egy tejjel teli köcsögbe. Az egyikük, a racionálisan gondolkodó, idejében felmérte, hogy az ellenállás értelmetlen, és hogy a sorsát nem kerülheti el. És amúgy is van túlvilág, így hát felesleges erőlködni, és hiábavaló áltatnia magát dőre reményekkel. Kinyújtotta hát a lábait, és lesüllyedt a köcsög fenekére. A másik viszont alighanem buta volt, vagy ateista. És nyomban kapálózni kezdett. Gondolhatnánk, minek rángatózik, ha egyszer minden eleve elrendeltetett? De csak kapálózott, kapálózott tovább. Amíg csak a tejet vajjá nem köpülte. És kimászott. Adózzunk hát a társa emlékének, aki idő előtt meghalt a filozófia és a racionális gondolkodás fejlődésének nevében.

– Ki maga? – szánta el magát végre Artyom.

– Hogy ki vagyok én? Tudod már, hogy ki vagyok. Vadász.

– De mit jelent az, hogy vadász? Mivel foglalkozik? Vadászik?

– Hogy magyarázzam el neked... Tudod, hogyan épül fel az emberi szervezet? Morzsányi sejtek millióiból áll, melyek elektromos jeleket küldenek egymásnak, mások az információt tárolják, ismét mások felszívják a tápanyagokat, megint mások az oxigént szállítják... De egy nap se kellene, hogy mindegyikük, még a legfontosabbak is, elpusztuljanak, elpusztuljon az egész szervezet, ha nem volnának olyan sejtjeink, amelyek az immunitásért felelnek. Nagy falósejteknek hívják őket. Olyan módszeresen és ritmikusan dolgoznak, mint az óra, mint a metronóm. Amikor valami megfertőzi a szervezetet, megtalálják, kikutatják, akárhova rejtőzik is, előbb vagy utóbb elkapják, és... – a kezével olyan mozdulatot tett, mintha elvágná valakinek a torkát, és kellemetlen, csikorgó hangot hallatott – likvidálják.

– De mi köze ennek a maga foglalkozásához? – makacskodott Artyom.

– Úgy képzeld el, hogy az egész metró egy emberi szervezet. Bonyolult organizmus, amely negyvenezer sejtből áll. Én falósejt vagyok. Vadász. Ez a foglalkozásom. Bármilyen veszélyt, mely kicsit is komolyan fenyegeti az egész szervezetet, likvidálni kell. Ez az én munkám.

Végre Szuhoj, aki távolléte alatt nyilván összeszedte a gondolatait, visszajött a teafőzővel, és miután öntött a bögrékbe a forró főzetből, Hunterhez fordult:

– Mégis hogyan akarsz nekilátni a veszélyforrás kiiktatásának, cowboy? Elmész vadászni és lelősz minden feketét? Aligha fog az sikerülni neked. Nincs mit tenni, Hunter. Nincs mit.

– Egy megoldás még mindig marad, a legvégső. Berobbantani a francba az egész északi alagutatokat. Teljesen eltorlaszolni. És elvágni az útját ennek a te új fajodnak. Csak sokasodjanak odafent, és ne zavarjanak minket, vakondokat. Mert a föld mélye most a mi életterünk.

– Hát akkor mondok én neked valami érdekeset. Erről kevesen tudnak az állomásunkon. Az egyik vonalszakaszunkat már berobbantottuk. Csakhogy felettünk – az északi alagutak felett – talajvízfolyások vannak. És amikor a második északi vonalat berobbantottuk, kis híján elöntöttek bennünket. Ha csak kicsivel is nagyobb lett volna a robbanás, isten veled, VDNH. Szóval ha most a megmaradt északi alagutat is berobbantjuk, akkor nem egyszerűen eláraszt bennünket. Akkor radioaktív folyadék fog bennünket elmosni. És akkor nem csak nekünk lesz végünk. Hát ez jelenti az igazi veszélyt a metróra. Ha fajok közötti háborúba kezdesz most és ilyen módon, a fajunk veszíteni fog. Sakk.

– És mi van a hermetikus kapuval? Nem lehet egyszerűen a túlsó oldalról lezárni az alagútban? – jutott Hunter eszébe.

– A hermetikus kapukat ismeretlen nagyeszűek vagy tizenöt éve az egész vonalon elbontották, és elvitték valamelyik állomás megerősítésére, és már senki sem tudja, hogy melyikére. Tényleg nem tudtad? Még egy sakk neked.

– Mondd csak... Mostanában erősödik a nyomásuk? – Hunter, úgy tűnik, feladta, és más irányba fordította a szót.

– Hogy erősödik-e? De még mennyire! Ma már nehéz elhinni, hogy nem is olyan régen semmit sem tudtunk róluk. Most meg ők jelentik a fő veszedelmet. És hidd el nekem, hogy közel a nap, amikor egész egyszerűen elsöpörnek bennünket az összes erődítményünkkel, reflektorunkkal és géppuskánkkal együtt. Hiszen nem lehet az egész metrót egyetlen jelentéktelen állomás védelmére küldeni... Jó, hogy nálunk igen finom teát készítenek, de aligha áll rá bárki is, hogy az életét kockára tegye egy mégoly finom teáért is, mint a miénk. Végső soron mindig vannak konkurensek a Pecsatnyikiről... Megint sakk! – mosolyodott el szomorúan Szuhoj. – Nem kellünk mi senkinek. Magunk hamarosan nem leszünk képesek ellensúlyozni a nyomást. Elvágni őket, berobbantani az alagutat nem tudjuk. Felmenni és ott felperzselni őket megint csak nem, mindenki által ismert okok folytán... Matt. Matt neked, Vadász! És nekem is matt. Matt mindnyájunknak igen rövid időn belül, ha érted, mire gondolok – mosolyodott el kesernyésen Szuhoj.

– Meglátjuk – vetette oda Hunter. – Majd meglátjuk.

Elüldögéltek és beszélgettek aztán még mindenféléről; gyakran hangzottak el Artyom számára ismeretlen nevek, valamikor csak félig elmesélt és félig meghallgatott történetek részletei. Időnként régi vitáik lángoltak fel váratlanul, amelyekből Artyom mit sem értett, és amelyek nyilván évek óta folytak, s csak akkor lappangtak, amikor a barátok távol voltak egymástól, de rögtön újra fellobbantak egy-egy újabb találkozáskor.

Végül Hunter felállt, aludnia kell, mondta, merthogy Artyommal ellentétben az őrködés után ő még nem aludt semmit. Azzal elbúcsúzott Szuhojtól. A kijáratnál azonban váratlanul Artyomhoz fordult, és odasúgta neki: „Gyere ki egy percre.”

Artyom nyomban kiugrott utána, ügyet se vetve mostohaapja csodálkozó pillantására. Hunter, szorosan begombolva a köpenyét és felhajtva a gallérját, odakint várta.

– Járjunk egyet – javasolta, és komótosan elindult a peronon előre, a vendégsátorhoz, amelyben megszállt. Artyom határozatlanul indult utána, s közben próbálta kitalálni, hogy egy ilyen ember miről akar beszélgetni vele, egy kisfiúval, aki másokért egyáltalán nem tett még semmi jelentőset, de még csak hasznosat sem.

– Te mit gondolsz arról, amit csinálok? – kérdezte Hunter.

– Nagyszerű dolog... Ha maga nem lenne... No meg mások, olyanok, mint maga, már ha vannak ilyenek... Akkor nekünk már régen.... – motyogta zavartan Artyom.

Elöntötte a forróság, hogy ilyen ügyetlenül habog. Most, amikor egy ilyen ember figyelt fel rá, és akar neki személyesen mondani valamit, sőt megkérte, hogy jöjjön ki, hogy négyszemközt, a mostohaapja nélkül tudjanak beszélgetni, hát nem irul-pirul, mint egy szűz lány?

– Szóval értékeled? Na, ha a nép értékeli – mosolyodott el Hunter –, akkor nem kell a kishitűekre hallgatni. Inába szállt a bátorsága a mostohaapádnak. Pedig ő aztán igazán bátor ember... Legalábbis az volt. Valami furcsa dolog történik itt nálatok, Artyom. Olyasmi, amit nem szabad így hagyni. Mostohaapádnak igaza van: ezek nem egyszerűen valami kísértetek, mint több tucat más állomáson, nem egyszerűen vandálok, vagy korcsok. Ez itt valami új. Valami riasztó. Ez az új dolog jeges hideget áraszt. Sírszaga van. Még csak második napja vagyok az állomásotokon, de már kezd áthatni ez a rettenet. És minél többet tud meg az ember róluk, minél tovább vizsgálja, minél többet látja őket, annál erősebb a rettenet, értem én. Te nem sűrűn láttad őket, igaz?

– Idáig egyetlenegyszer: csak nemrégiben kezdtem őrségbe járni az északira – ismerte el Artyom. – De az igazat megvallva, ez az egy is éppen elég volt. Azóta is rémálmaim vannak. Mint ahogy ma is volt. Pedig hány nap eltelt már azóta!

– Rémálmok, azt mondod? Neked is? – komorodott el Hunter. – Ez már nem lehet véletlen... És ha itt élek még valamennyit, pár hónapot, ha rendszeresen kijárok őrségbe, nem kizárt, hogy én is elcsüggedek... Nem, kölyök. A mostohaapád egyben téved. Ezt nem ő mondja. Ez nem az ő véleménye. Ők gondolják ezt helyette, és ők beszélnek helyette. Adjátok meg magatokat, mondják, az ellenállás értelmetlen. Ő csak a szócsövük. És alighanem maga sincs ezzel tisztában... És valóban, alighanem ránk hangolódnak a mocskok, rátelepednek a lelkünkre. Micsoda pokoli fajzatok! Hanem mondd csak, Artyom – fordult hozzá közvetlenül, a nevén szólítva, és a fiú megértette, hogy valami nagyon fontosat készül mondani neki –, van titkod? Olyan, amit az állomáson senkinek sem mondanál el, de egy idegen emberre rábíznál?

– Háát... – Artyom zavarba jött, és a veséjébe látó embernek ennyi elég is volt, hogy megértse, van ilyen titok.

– Nekem is van titkom. Nosza, cseréljük ki őket. Valakivel meg kell osztanom a magam titkát, de szeretnék biztos lenni abban, hogy nem fecsegi ki. Ezért gyerünk, mondd el nekem a tiédet – de ne valami semmiséget holmi kislányról, hanem valami komolyat, amit többé senki sem hallhat meg. Aztán én is mondok valamit. Ez fontos nekem. Nagyon fontos, érted?

Artyom habozott. Furdalta a kíváncsiság, hogy is ne furdalta volna, de félt a titkát, azt a bizonyost, feltárni ennek az embernek, aki nemcsak érdekes beszélgetőtárs és igazán kalandos életű ember, hanem a jelek szerint hidegvérű gyilkos is, aki cseppnyi habozás nélkül elhárít bármi útjába kerülő akadályt. És ha kiderül, hogy neki, Artyomnak valóban köze van a feketék inváziójához... Hunter bátorítóan nézett a szemébe:

– Nincs miért tartanod tőlem. Garantálom, hogy nem büntetnek meg érte – mondta, és cinkosan kacsintott.

Odaértek a vendégsátorhoz, amely ma éjszaka csak Hunter rendelkezésére állt, de kint maradtak. Artyom még egyszer utoljára végiggondolta, és rászánta magát. Nagy levegőt vett, aztán sietve, egy szuszra elmondta a maga történetét a Botanyicseszkij Szádba tett útjukról. Amikor befejezte, Hunter, mintegy emésztve a hallottakat, nem szólt egy ideig. Aztán rekedt hangon, lassan azt mondta:

– Téged meg a barátaidat ezért nevelési célzattal tulajdonképpen agyon kéne csapni. De megígértem, hogy nem lesz bántódásod. Ami a barátaidra amúgy nem vonatkozik...

Artyom szíve összeszorult, és érezte, hogyan dermed meg a félelemtől a teste, és mondja fel a lába a szolgálatot. Megszólalni képtelen volt, így némán várta a vádbeszéd folytatását.

– De figyelembe véve, hogy hány évesek és milyen tökkelütöttek voltatok a cselekmény idején, meg azt, milyen régen volt, megkegyelmezek nektek. – És hogy mihamarabb oldja Artyom görcsét, Hunter újra, most bátorítóan rákacsintott. – De ne feledd, hogy a szomszédos állomások részéről könyörületre nem számíthatsz. Önként adtál magad ellen erős fegyvert a kezembe. Most pedig hallgasd meg az én titkomat...

És miközben Artyom bánta már, hogy megeredt a nyelve, így folytatta:

– Nem csak úgy ok nélkül jöttem keresztül az egész metrón erre az állomásra. Én nem adom fel. A veszélyt el kell hárítani, mint ahogy ezt ma már nemegyszer hallhattad. El kell hárítani, és el is hárítjuk. Én fogom megtenni. A mostohaapád fél. Lassan az ő eszközük lesz, ahogy látom. Maga is egyre kevésbé áll ellen, és engem is megpróbál más belátásra bírni. Ha igaz, amit a talajvízről mondott, akkor az alagút berobbantásának ötlete természetesen elesik. A te történeted viszont valamit megvilágosított a számomra. Ha a feketék először a ti utatok után kezdtek betörni ide, akkor a Botanyicseszkij Szádból jönnek. Valami ott nem stimmel, biztos termesztettek ott, ebben a Botanyicseszkij Szádban valamit, hogy ilyesmi létrejöhetett... És ez azt jelenti, hogy ott, közel a felszínhez lehet elszigetelni őket. Annak a veszélye nélkül, hogy szabadjára engednénk a talajvizet. De az ördög tudja, mi zajlik az északi alagútban hétszáz méteren túl. Ott a ti hatalmatok véget ér. Ott a sötétség uralma kezdődik – a legelterjedtebb kormányzási forma a moszkvai metróban. Odamegyek. Erről nem kell tudnia senkinek. Szuhojnak mondd azt, hogy az állomás helyzetéről faggattalak, és ez igaz is. De ne magyarázkodj: ha minden simán megy, majd én megmagyarázok mindent, akinek kell. De fordulhat úgy – egy pillanatra elhallgatott, és kutatva nézett Artyom szemébe –, hogy nem jövök vissza. Lesz vagy sem robbanás, ha holnap reggelig nem jövök vissza, a társaimmal valakinek közölnie kell, hogy mi történt velem, és el kell mesélnie nekik, micsoda ördögi dolog készülődik a ti északi alagútjaitokban. Minden korábbi állomásbeli ismerősömet láttam ma, beleértve mostohaapádat is. És érzem, majdhogynem látom, ahogy a kétség és a félelem apró férge beleette magát mindenkinek az agyába, aki gyakran kerül ezek befolyása alá. Nem támaszkodhatok féregette agyú emberekre. Egészséges emberre van szükségem, akinek az ítélőképességét még nem kezdték ki ezek a démonok. Nekem te kellesz.

– Én? De hát mit tudok én magának segíteni? – csodálkozott Artyom.

– Hallgass rám. Ha nem jövök vissza, neked bármi áron – bármi áron, érted?! – el kell jutnod a Poliszba. A Városba... És ott meg kell keresned a Melnyik nevezetű embert, és az egész történetet elmondod neki. És még valami. Mindjárt adok neked valamit, átadod neki, ezzel bizonyítod, hogy én küldtelek. Gyere be egy pillanatra!

Hunter levette a lakatot a bejáratról, felhajtotta a sátorlapot, és beengedte Artyomot. Odabent a padlón álló hatalmas, terepszínű hátizsák és az impozáns méretű utazóláda miatt szűk volt a hely. A lámpa fényénél Artyom egy táska mélyén észrevette egy masszív fegyver, nyilván egy szétszerelt golyószóró sötéten csillogó csövét. Mielőtt az avatatlan szemek elől Hunter eltakarhatta volna, Artyom még észrevehette a géppuskahevederekkel teli, halványan csillogó, fekete fémkosarakat, melyek szorosan sorba voltak rakva a fegyver egyik oldalán, meg a kis zöld gyalogsági gránátokat a másik oldalon. Hunter nem fűzött kommentárt ehhez az arzenálhoz, kinyitotta a hátizsák oldalzsebét, és kihúzott onnan egy töltényhüvelyből készült kis fémkapszulát. Azon a végén, ahol a golyónak kellett volna lennie, a kapszula kis, csavaros kupakban végződött.

– Tessék, fogd. Két napnál tovább ne várj rám. És ne félj. Fogsz találni embereket mindenhol, akik segítenek majd. Tedd meg feltétlenül! Tudod, hogy mi múlik rajtad. Nem kell, hogy még egyszer elmagyarázzam, igaz? Ennyi. Kívánj nekem sikert, és tűnj el... Ki kell aludnom magam.

Artyom alig tudott néhány búcsúszót kinyögni magából, megrázta Hunter hatalmas mancsát, és a rábízott küldetés súlya alatt görnyedezve elvánszorgott a sátra felé.

3. FEJEZET
HA NEM TÉRNÉK VISSZA

Artyom úgy számított, hogy nem kerülheti el a szigorú vallatást, miután hazaér a mostohaapja valószínűleg faggatni fogja, hogy miről beszélgettek Hunterrel. Várakozásával ellentétben azonban egyáltalán nem előkészített kínpaddal és spanyolcsizmával várta, hanem békésen szuszogott – több mint egy napja szemernyit sem alhatott.

Mivel éjszaka őrségben volt, nappal meg aludt, Artyomnak most megint éjszakai műszakba kellett mennie – a teaüzembe.

A föld alatt, a homályos-vörös fény által csak részben eloszlatott sötétségben töltött évtizedek során a nappal és az éjjel valódi értelme fokozatosan elhalványodott. Éjszakánként az állomás világítását kissé levették, mint valamikor a távolsági vonatokon, hogy az emberek kialudhassák magukat, de riadóhelyzetek kivételével sohasem aludt ki teljesen. Bármennyire élesebbé vált is a sötétben eltöltött évek alatt az emberek látása, össze sem lehetett hasonlítani azoknak a teremtményeknek a látásával, amelyek az alagutakat és az elhagyatott átjárókat lakták.

A napok „nappal”-ra és „éjjel”-re való felosztása inkább megszokás volt, semmint szükségesség. Az „éjjel”-nek annyiban volt értelme, amennyiben az állomás legtöbb lakójának megfelelőbb volt egy időben aludnia, ugyanakkor pihentek a jószágok is, visszavették a világítást, és tilos volt a hangoskodás is. A pontos időt a lakók az állomás két órájáról tudták meg, melyek az alagút két átellenes bejárata felett függtek. Ezeknek az óráknak a fontossága felért az olyan stratégiailag fontos dolgokéval, mint a fegyverraktár, a vízszűrők és az áramfejlesztő. Ezekre mindig ügyeltek, haladéktalanul elhárították a legcsekélyebb zavarukat is, és nemcsak a szabotázs-, de még a közönséges garázda cselekményeket is a legszigorúbban, akár még az állomásról való száműzéssel is büntették.

Kemény büntető törvénykönyv volt itt érvényben, amelynek alapján a VDNH vezetősége gyorsított eljárásban ítélte el a bűnözőket, tekintettel az állandósult rendkívüli helyzetre, mely most nyilvánvalóan örökre szólt. A stratégiai objektumok elleni diverziós cselekményeket a legsúlyosabb büntetéssel sújtották. A peronon a külön erre a célra kijelölt helyen kívüli dohányzás vagy tűzgyújtás, mint ahogy a fegyver- és robbanóanyag gondatlan használata is az állomásról való azonnali száműzéssel, valamint vagyonelkobzással járt.

E drákói rendszabályokat az magyarázta, hogy több állomás is porig égett. A tűz egy pillanat alatt átterjedt a sátorvároskákra, és mindent elemésztett. A tébolyodott, fájdalmas sikolyok pedig még a katasztrófa után hosszú hónapokkal is ott visszhangzottak a szomszédos állomások lakóinak fülében, a szénné égett, a megolvadt műanyag és sátorponyvák összetapasztotta tetemek pedig a lángok pokoli hőségében megrepedezett fogaikkal vicsorogtak a mellettük elhaladó, rémült csencserek és az e pokolba véletlenül idevetődött utazók lámpáinak fényében.

E sötét végzet megismétlődésének elkerülése végett az állomások többségén az óvatlan tűzhasználatot a súlyos bűncselekmények közé sorolták. Szintén száműzéssel sújtották a lopást, a szabotázst és a szándékos munkakerülést. Mivel azonban szinte mindig mindenki szem előtt volt, meg az állomáson csupán kétszázvalahányan éltek, ilyen bűncselekmény, sőt általában bűncselekmény csak elég ritkán történt, azokat is főként idegenek követték el.

Dolgozni kötelező volt az állomáson, a kicsiktől a nagyokig mindenkinek teljesítenie kellett a napi normáját. Sertéstelep, gombaültetvények, teaüzem, húskombinát, tűzoltó és műszaki szolgálat, fegyverműhely – minden lakos dolgozott egy, de néha két helyen is. A férfiaknak emellett kétnaponta kötelező őrséget kellett adniuk valamelyik alagútban, konfliktusok esetén pedig, vagy ha valamilyen új veszély fenyegetett a metró mélyéről, az őrségeket többszörösen megerősítették, és az utakon állandóan harcra készen állt a tartalék. Ilyen szigorúan csak nagyon kevés állomáson szabályozták az életet, és a VDNH jó híre sokakat csábított arra, hogy itt telepedjenek le. Az állomásra azonban csak ritkán és nem szívesen fogadtak be idegeneket.

Éjszakai műszakjáig még maradt néhány órája, s mivel nem tudott mit kezdeni magával, Artyom elment legjobb barátjához, ahhoz a Zsenykához, akivel annak idején együtt tették meg elképesztő útjukat a felszínre.

Zsenyka egyidős volt vele, de Artyomtól eltérően igazi családjával lakott együtt: az apjával, az anyjával és a kishúgával. Ritka eset volt, hogy egy teljes családnak sikerült megmenekülnie, és Artyom titkon irigyelte a barátját. Nagyon szerette ő természetesen a mostohaapját, sőt tisztelte még most is, hogy az idegei felmondták a szolgálatot, de nagyon is tudatában volt, hogy Szuhoj nem az apja, sőt még csak nem is a rokona, és sohasem szólította apának.

Szuhoj viszont idővel megbánta, hogy az elején maga kérte Artyomot, szólítsa Szása bácsinak. Teltek az évek, az alagutakat járó öreg rókának valahogy nem volt érkezése családot alapítani, de még csak asszony se akadt, aki útjairól hazavárta volna. Sajgott a szíve, amikor kisgyermekes anyákat látott, és arról ábrándozott, hogy eljön az ő életében is a nap, amikor nem fog többé kimenni a sötétségbe, hogy hosszú napokra vagy hetekre, és talán mindörökre eltűnjön az állomás életéből. És reménykedett, hogy akkor talál majd egy asszonyt, aki hajlandó lesz hozzámenni, és gyermekei születnek, akik nem Szása bácsinak, hanem apának fogják szólítani, amikor majd megtanulnak beszélni.

Az öregség és az erőtlenség mind közelebb lopózott, egyre kevesebb ideje maradt, és már sietnie kellett volna, de sehogy sem sikerült szabadulnia. Feladat feladatot követett, és egyelőre nem akadt senki, akinek legalább a munkája egy részét átadhatta volna, akire rábízhatta volna kapcsolatait, akinek felfedhette volna szakmai titkait, hogy végre valamilyen könnyű munkát végezhessen az állomáson. Már régóta valamilyen nyugodtabb elfoglaltság járt az eszében, sőt azt is tudta, hogy bizton számíthat vezető tisztségre az állomáson, hála tekintélyének, ragyogó szolgálati bizonyítványának és baráti kapcsolatainak a vezetőséggel. Csakhogy hozzá méltó utód se közel, se távol nem látszott egyelőre, és Szuhoj a szerencsés holnap gondolatával vigasztalva magát élte mindennapjait, és egyre halogatta a végleges visszatérést, vérével és verejtékével idegen állomások gránitját és messzi alagutak betonját áztatva továbbra is.

Artyom tudta, hogy Szuhoj az iránta érzett szinte atyai szeretet ellenére sem gondol rá úgy, hogy majd folytatja a munkáját, s jobbára csak egy nagy melákot lát benne, egyébként teljesen igaztalanul. Hosszú útjaira nem vitte magával Artyomot, annak ellenére sem, hogy már felnőtt, és nem lehetett azzal az ürüggyel elutasítani, hogy még kicsi, és a zombik elhurcolják, vagy a patkányok felfalják. Azt sem fogta fel, hogy Artyomot éppen az kergeti a legvakmerőbb kalandokba, hogy ennyire nem hisz benne. Egyszerűen csak megfenyítette ezekért a csínyekért. Nyilván azt szerette volna, hogy Artyom ne tegye ki az életét értelmetlen veszélyeknek a metróban való kóborlásokkal, és úgy éljen, ahogy ő maga szeretett volna élni már jó ideje: nyugalomban és biztonságban, dolgozva és gyerekeket nevelve, és ne vesztegesse el hiába a fiatalságát. Ám amikor ilyen életet kívánt Artyomnak, csupán azt felejtette el, hogy mielőtt erre kezdett volna törekedni, maga is sokat próbált, száz meg száz kalandot élhetett meg, és eltelhetett velük. És most nem az évek során megszerzett bölcsesség beszélt belőle, hanem maguk az évek és a fáradtság. Artyom viszont duzzadt az energiától, ő még csak most kezdett élni, és teljesen értelmetlennek látta, hogy csak vegetáljon itt, gombát vagdaljon és szárítson, békés családi életet éljen, és soha ne merészkedjen ötszáz méteren túlra. Minden nappal erősebb lett benne a vágy, hogy meglépjen az állomásról, mivel egyre világosabban látta, milyen sorsot szán neki a mostohaapja. Artyomtól semmi sem állt távolabb, mint a teaüzemi karrier és a sokgyerekes apa szerepe. Hunter, amikor megkérte erre a nem egyszerű, óriási kockázatot rejtő szolgálatra, alighanem ezt a kalandvágyat sejtette meg benne, a vágyat, hogy mint valami ördögszekeret, felkapja az alagutak huzata, és elsodorja az ismeretlenbe, a saját sorsa felé. A Vadásznak jó szimata volt az emberekhez, s már egyórányi beszélgetés után rájött, hogy számíthat Artyomra. Még ha talán nem jut is el a célhoz, Artyom semmiképpen sem fog az állomáson maradni, megfeledkezve a megbízásról, ha Hunterrel történne valami a Botanyicseszkij Szádban.

És Hunter nem tévedett a választásában.

Zsenyka szerencsére otthon volt, így Artyom legalább a legújabb pletykák meghallgatásával, beszélgetéssel és teázgatással üthette el az estét.

– Szia! – kiáltott fel Artyom érkezésére a barátja. – Te is éjszakás vagy ma az üzemben? Engem is most osztottak be. Pedig már épp törtem a fejemet, hogy megkérem a főnökséget, hadd cseréljek. De ha veled osztottak be, üsse kő, kibírom. Ügyeltél ma, igaz? Őrségben voltál? Mesélj már! Azt hallottam, hogy volt valami rendkívüli esemény... Mi történt?

Artyom sokatmondóan pislantott Zsenyka kishúga felé, akit olyannyira érdekelt a várható beszélgetés, hogy még az anyukája varrta rongybabájának gombahulladékkal való etetését is abbahagyta, és lélegzetét visszafojtva, elkerekedett szemmel nézett rájuk a sátor sarkából.

– Figyelj, kicsi – szólt oda neki szigorúan Zsenyka, megértve a barátja jelzését –, szedd csak össze a holmidat, és eredj át játszani a szomszédba. Mintha Katya hívott volna, nem? A szomszédokkal jóban kell lenni. Úgyhogy gyerünk, fogd a babáidat, és nyomás!

A kislány dühösen nyafogott, és elkámpicsorodott képpel kezdett készülődni, a babáját dorgálva, mely bambán meredt a mennyezetre félig kikopott szemével.

– De nagyra vagytok! Úgyis tudok mindent! A bolondgombáitokról fogtok beszélni! – vetette oda megvetően.

– Kicsi vagy te még ahhoz, Lenka, hogy a bolondgombán járjon az eszed. Még meg se száradt a szádon a tej! – tette a helyére Artyom.

– Mi az a tej? – kérdezte értetlenkedve a kislány, s közben az ajkát lapogatta.

Magyarázattal azonban egyikük sem szolgált. Amikor elment, Zsenyka belülről beakasztotta a sátorlapot, és megkérdezte:

– Szóval mi történt? Gyerünk, bökd már ki! Már annyi mindenfélét hallottam. Van, aki azt mondja, egy hatalmas patkány mászott elő az alagútból, mások meg, hogy a feketék kémjét ugrasztottátok meg, sőt meg is sebesítettétek. Akkor most kinek higgyek?

– Ne higgy senkinek! – tanácsolta Artyom. – Hazudik mind. Egy kutya volt. Egy kis kölyökkutya. Andrej szedte fel, aki tengerészgyalogos. Azt mondta, hogy németjuhászt nevel belőle – mosolygott Artyom.

– De hát éppen Andrejtől hallottam, hogy patkány volt! – mondta elképedve Zsenyka. – Szándékosan hazudott volna, vagy mi?

– Hát nem tudod? Hiszen ez a kedvenc szövege, a disznó nagyságú patkány. Nagy tréfamester, tudod – felelte Artyom. – És nálad mi hír? Mit mondanak a srácok?

Zsenyka barátai csencserek voltak, teát és disznóhúst szállítottak a Proszpekt Mirára, a vásárra. Visszafelé meg multivitaminokat, mindenféle göncöt, kacatot, néha még összepiszkolódott, hiányos könyveket is hoztak, amelyek ki tudja, milyen úton-módon kerültek a Mirára a fél metrón keresztül, egyik táskából a másikba, egyik zsebből a másikba, egyik kereskedőtől a másikhoz kerülve, hogy végre gazdára találjanak.

A VDNH-n büszkék voltak arra, hogy a telepesek a központtól és a fő kereskedelmi útvonalaktól való távolságuk ellenére nemcsak hogy életben tudtak maradni a napról napra romló körülmények között, hanem, legalábbis az állomáson, a metrószerte rohamosan kivesző emberi kultúrát is úgy-ahogy életben tartják.

Az állomás vezetősége a lehető legnagyobb figyelmet fordította erre. A gyerekeket okvetlenül megtanították olvasni, sőt az állomásnak még saját kis könyvtára is volt, lényegében ide került a vásárokon megszerzett minden könyv. A baj csak az volt, hogy a csencserek nem nagyon válogathattak, hozták, amit kaptak, így mindenféle fércmű is bőven összegyűlt. Az állomás lakói gondosan bántak a könyvekkel, még a legsilányabb könyvtári könyvecskéből sem tépett ki soha senki egyetlen lapot sem. A könyvek számukra szent ereklyék voltak, utolsó emlékeztetők egy nemlétbe süllyedt gyönyörű világra. És a felnőttek, akik nagy becsben tartották az olvasás felidézte emlékeik minden másodpercét, átplántálták a könyvek szeretetét a gyermekeikbe, akiknek már emlékezniük sem volt mire, akik sohasem ismertek és nem is ismerhettek meg más világot a sötét és szűk alagutak, folyosók és átjárók végeláthatatlan szövevényén kívül.

A metróban nem sok hely akadt, ahol a nyomtatott szót ilyen nagy becsben tartották volna, és a VDNH lakói büszkén tekintették állomásukat a kultúra egyik utolsó védőbástyájának, a civilizáció északi előretolt hadállásának a Kaluzsszko-Rizsszkaja vonalon. Artyom is, Zsenyka is olvasták a könyveket. Zsenyka minden alkalommal várta barátai visszatérését a vásárról, és elsőként rohant oda hozzájuk, nem hoztak-e valami újat. És a könyv előbb Zsenykához került, s csak utána a könyvtárba.

Artyomnak a mostohaapja hozott könyveket az útjairól, és a sátrukban volt egy majdnem igazi könyvespolc. Olyan idő sárgította, a penész és a patkányok által itt-ott kikezdett, néha rászáradt barnás vérfoltok pettyezte kötetek álltak rajta, amilyenek nem voltak senkinek sem az állomáson, de talán az egész metróban sem: Márquez, Kafka, Borges, Vian, néhány orosz klasszikus.

– A fiúk most egy könyvet se hoztak – mondta Zsenyka. – Ljoha azt mondja, hogy valaki egy hónap múlva szerez egy nagyobb tételt a Poliszból. Megígérte, hogy félretesz párat.

– Nem a könyveket kérdezem! – legyintett Artyom. – Hallottak valamit? Mi a helyzet?

– Hogy a helyzet? Semmi különös. Persze van mindenféle mendemonda, de az mindig van, hisz te is tudod, hogy a csencserek nem tudnak meglenni pletykák meg történetek nélkül. Majd elepednek, hogy elmondhassák a híreket, más nem is érdekli őket. De a nagy kérdés persze az, hogy mennyire lehet hinni a meséiknek. Úgy tűnik, hogy most mindenhol nyugalom van. Már persze, ha ahhoz hasonlítjuk, amikor a Hanza a vörösökkel harcolt. Ja igen! – jutott eszébe. – A Proszpekt Mirán megtiltották a bolondgomba-árusítást. Most, ha egy csencsernél bolondgombát találnak, mindet elkobozzák, és elzavarják az állomásról, plusz még nyilvántartásba is veszik. Ha meg másodszor is megcsípik, azt mondja Ljoha, több évre is kitiltják a Hanzáról. Az egészről! Egy csencsernek ez maga a halál.

– Ugyan már! Csak úgy megtiltották? Mi bajuk vele?

– Azt mondják, hogy ez narkotikum, ha egyszer hallucinációkat okoz. És hogy elsorvad az agyad, ha sokat eszel belőle. Szóval az a szöveg, hogy csak óvják az emberek egészségét.

– Hát csak óvják inkább a sajátjukét! A miénk mit izgatja őket?

– Ljoha azt mondja – mondta Zsenyka, lehalkítva a hangját –, hogy elkezdték mindenfelé terjeszteni azt a kacsát, hogy árt az egészségnek.

– Kacsát? – kérdezte csodálkozva Artyom.

– Dezinformációt. Ljoha egyszer elment a vonalunkon a Proszpekt Mirán túlra. Eljutott a Szuharjovszkajáig. Valami sötét ügyben járt, el se akarta mondani, hogy milyenben. És találkozott ott egy érdekes alakkal. Egy varázslóval.

– Hogy kivel? – Artyom nem bírta tovább, és elnevette magát. – Egy varázslóval? A Szuharjovszkaján? No hiszen, hantás ez a te Ljohád! És a varázsló megajándékozta talán egy varázspálcával? Vagy egy hétszínvirággal?

– Hülye vagy – sértődött meg Zsenyka. – Azt hiszed, te mindenkinél többet tudsz? Az, hogy idáig nem találkoztál varázslóval, sőt nem is hallottál róluk, még nem jelenti azt, hogy nincsenek. A filjovkai mutánsokat például elhiszed?

– Mért ne hinném? Persze hogy vannak. A mostohaapám mesélte. De varázslókról egy kukkot se hallottam még.

– Minden tiszteletem Szuhojé amúgy, de ő se tudhat mindenről a világon. Vagy lehet, hogy csak téged nem akart ijesztgetni. De ha nem vagy rá kíváncsi, eredj a fenébe.

– Ne már, Zsenyka, meséld csak el. Hogyne érdekelne. Bár kissé... – Artyom gúnyosan elmosolyodott.

– Na szóval. Együtt éjszakáztak ott a tűz mellett. Tudod, ott a Szuharjovszkaján nincsenek állandó lakók. A többi állomásról jövő csencserek is csak megalszanak ott, mert a Hanza hatóságai a Proszpekt Miráról elzavarják őket takarodó után. Meg ott tekereg minden alja nép is, mindenféle szélhámos, tolvaj – a csencserekre különösen ragadnak. És ott pihennek meg az utazók is, mielőtt továbbmennének délre. No, ott a Szuharjovszkaján túl, az alagutakban valami őrület kezdődik. Pedig tulajdonképpen nem is él ott senki: se patkányok, se semmiféle mutánsok, de gyakran eltűnnek ott emberek, akik arrafelé próbálnak átmenni. Teljesen eltűnnek, nyomtalanul. A Szuharjovszkaja után a következő állomás a Turgenyevszkaja. Ez a Vörös Vonallal határos: volt ott egy átjáró a Csisztije Prudira, amit a vörösök most visszaneveztek Kirovszkajára: állítólag volt egy ilyen nevű komcsi... Megijedtek egy ilyen szomszédságtól, úgyhogy befalazták az átjárót. És a Turgenyevszkaja most üresen áll. Elhagyatottan. Így aztán a Szuharjovszkajától a legközelebbi emberi lakhelyig hosszú az út... El is tűnnek benne. Ha valaki egyedül indul neki, szinte biztos, hogy nem jut át. Csak ha karavánban mennek, több mint tíz ember együtt, akkor jutnak át. Pedig semmi különös, azt mondják, teljesen normális alagút, tiszta, nyugodt, üres, még oldalágak sincsenek, nincs hova eltűnni benne... Egy lélek sincs ott, egy hang se hallatszik, semmilyen teremtménynek nincs nyoma... így aztán ha valaki azt hallja, hogy ott minden tiszta és nyugis, köp a szóbeszédre, elindul ezen az alagúton át – és vége, mintha a tehén ette volna meg. Volt ember, nincs ember.

– Mintha valami varázslóról meséltél volna – emlékeztette Artyom.

– Rögtön a varázslóra is sort kerítek, csak várj egy kicsit – ígérte Zsenyka. – Na szóval az emberek félnek egyedül elindulni délre ezeken az alagutakon. És a Szuharjovszkaján keresnek maguknak társakat, hogy együtt jussanak át valahogy. És amikor nincs vásár, akkor kevés ott az ember, s néha napokig, sőt hetekig is ott kell rostokolni és várni, amíg összejön annyi ember, hogy el lehessen indulni. Elvégre minél többen vannak, annál biztonságosabb. Azt mondja Ljoha, néha nagyon érdekes emberekkel lehet ott találkozni. Szemét alak persze ott is van elég, csak tudni kell őket felismerni. De ha szerencséd van, akkor hallhatsz ezt-azt. Na szóval Ljoha találkozott ott egy varázslóval. Nem olyannal, mint amire gondolsz, nem valami tar fejű Hottabics apóval a csodalámpából...

– Hottabics egy dzsinn, nem pedig varázsló – igazította ki óvatosan Artyom, de Zsenyka rá se hederített. – A pasas okkultista – folytatta. – A fél életét mindenféle misztikus könyvek tanulmányozásával töltötte. Ljoha különösen valami Castanedát emlegetett... Szóval a pasas mintha olvasna a gondolatokban, a jövőbe lát, tárgyakat talál meg, jó előre tud a veszélyről. Azt mondja, látja a szellemeket. Képzeld el – Zsenyka itt tartott egy kis hatásszünetet –, fegyvertelenül mászkál az egész metróban! Azazhogy egyáltalán nincs fegyvere! Csak egy zsebkése az evéshez meg egy műanyag vándorbotja. Na szóval. Azt mondja, hogy elment az esze annak is, aki bolondgombát termeszt, meg annak is, aki él vele. Mert ez egyáltalán nem az, amit mi gondolunk. Semmilyen narkóról nincs szó, és ezek a bolondgombák valójában egyáltalán nem is bolondgombák. Ilyen gomba egyáltalán nem terem a középső övezetben. Egyszer valamikor a kezembe került egy gombahatározó, abban tényleg egy szó sem esett ezekről a bolondgombákról. Még csak hasonló sem volt hozzájuk... Tévedés, hogy ez csak egy egyszerű hallucinogén anyag, amitől „utazhat” az ember, így mondta ez a varázsló. És ha ezeket a bolondgombákat kicsit másként készítik el, akkor olyan állapotba lehet kerülni tőlük, hogy irányítani lehet a valódi világ eseményeit a bolondgombáknak a világából, ahova kerülsz, ha eszel belőlük.

– Egy igazi narkós ez a te varázslód! – jelentette ki Artyom meggyőződéssel. – Itt nálunk sokan élnek narkóval, hogy ellazuljanak, te is tudod, de még senki sem evett belőle annyit, hogy idáig jusson. A pasas függő, száz százalék. Aligha maradhatott hátra sok ideje. Tudod, egyszer Szása bácsi mesélt nekem egy ilyen történetet... Az egyik állomáson, már nem emlékszem, hogy melyiken, ráakaszkodott egy ismeretlen tata, és már mondta is, hogy ő egy nagy hatalmú parafenomén, és szakadatlan harcban áll ugyanilyen hatalmas parafenoménokkal és földönkívüliekkel, csak azok gonoszok. És hogy azok már majdnem legyőzték, és hogy ő talán már ezt a napot se éli túl, minden erejét felemészti a harc. Az állomás meg hasonló a Szuharjovszkajához, afféle kis megállóhely, tüzekkel, és az emberek a peron közepén telepednek le, távolabb az alagúttól, hogy kialudják magukat, aztán másnap mennek tovább. Na szóval akkor elmegy a mostohaapám meg az öreg mellett három ember, és az öreg rémülten mondja a mostohaapámnak: látod, azt mondja, az ott, középen, az az egyik főgonosz parafenomén, a sötétség ügynöke. Azok meg ott mellette földönkívüliek. Ők segítenek neki. A főnökük meg a metró legmélyebb pontján lakik. Hogy is hívják, pedig mondta a mostohaapám... Valami „szkijre” végződik a neve. És, azt mondja, azért nem jönnek ide hozzám, mert te itt ülsz mellettem. Nem akarják, hogy egyszerű halandók tudomást szerezzenek a harcunkról. De engem most energetikailag támadnak. De én, azt mondja, pajzsot állítok eléjük. Még harcolok, mondja! Te most nevetsz ezen, de a mostohaapámnak akkor nem nagyon volt nevethetnékje. Gondolj csak bele: ott van a metró valami isten háta mögötti sarkában, ahol bármi megtörténhet... Képtelenül hangzik, de mégis. És akkor Szása bácsinak, bár egyre ismételgeti magában, hogy ez csak egy beteg ember, mégis rémleni kezd, hogy az, aki ott középen ment, az oldalán a két földönkívülivel, valahogy csúnyán nézett rá, és mintha fény sugárzott volna a szeméből...

– Micsoda hülyeség – mondta bizonytalanul Zsenyka.

– Hülyeségnek lehet, hogy hülyeség, de a távoli állomásokon mindenre fel kell készülni, azt te is tudod. És az öreg azt mondja neki, hogy hamarosan sor kerül az utolsó ütközetére a gonosz parafenoménokkal. És ha ő vereséget szenved – márpedig mind kevesebb az ereje –, akkor mindennek vége. Korábban, azt mondja, több jó parafenomén volt, és a küzdelem egyenlő erők között folyt, de aztán a rosszak egyre többször győztek, és ő, az öreg, az egyik utolsó a jók közül. Sőt talán a legutolsó. És ha a rosszak győznek, vége. Akkor mindenkinek befellegzett!

– Szerintem meg így is, úgy is befellegzett mindenkinek – jegyezte meg Zsenyka.

– No azért nem egészen, van még pár dobásunk – felelte Artyom. – Na szóval, végül azt mondja neki az öreg: „Fiam! Adj ennem valamit. Különben kevés erőm marad. És az utolsó ütközet közeleg... És annak kimenetelétől függ mindnyájunk jövője. A tied is!” Érted már? Az öreg kaját tarhált. Ilyen a te varázslód is, azt hiszem. Alighanem nála is elmentek otthonról. Legfeljebb másképpen.

– Te teljesen hülye vagy! Még végig se hallgattál... különben is, honnan veszed, hogy az öreg hazudott? Hogy is hívták? A mostohaapád nem mondta?

– Mondta, de már nem emlékszem pontosan. Valami mulatságos neve volt...”Csé”-vel kezdődött. Vagy „Csávó”, vagy „Csöves”... Gyakori ezeknél a hajléktalanoknál, hogy nincs nevük, csak valami hülye csúfnév. És aztán? Hogy volt tovább ezzel a te varázslóddal?

– Azt mondta Ljohának, hogy most Carlosnak hívják. A hasonlóság miatt. Fogalmam sincs, mire utalt, de pontosan így magyarázta. A beszélgetésük végén azt mondta Ljohának, hogy a következő nap jobb, ha nem megy senki az északi alagútba – ő meg éppen másnap készült volna visszajönni. Ljoha hallgatott rá, és nem indult el. És jól tette. Aznap valami szemétládák megtámadták a karavánt a Szuharjovszkaja és a Proszpekt Mira közötti alagútban, pedig úgy tartották, hogy ez veszélytelen alagút. A csen-cserek fele odaveszett. Alig bírták visszaverni őket. Úgy bizony!

Artyom elgondolkozva hallgatott.

– Biztosat persze sose lehet tudni. Minden megeshet. Korábban is történt ilyesmi, a mostohaapám mesélte. Még azt is mondta, hogy az egészen távoli állomásokon, ott, ahol az emberek elvadulnak és olyanok lesznek már, mint az ősemberek, elfelejtik, hogy az ember értelmes lény, olyan különös dolgok történnek, amiket mi a logikus gondolkodásunkkal egyáltalán nem vagyunk képesek megmagyarázni. Igaz, azt nem mesélte, hogy mik voltak ezek a dolgok. Sőt nem is nekem mesélte, én csak véletlenül hallgatóztam.

– Tudod, mit mondok én neked: itt néha olyan dolgokat mesélnek, hogy normális ember azt el nem hiszi. Ljoha legutóbb még egy történetet elmesélt... Érdekel? Ilyet alighanem még a mostohaapádtól se hallhatsz. Egy Szerpuhovszkajáról való csencser mesélte Ljohának a vásáron... Mondd, te hiszel a kísértetekben?

– Hát... Ha veled beszélgetek, utána mindig azon tépem magam, hogy most akkor hiszek-e bennük, vagy sem. Aztán ha egyedül maradok, vagy normális emberekkel beszélek, rögtön jobban leszek – felelte Artyom, s csak nehezen tudta visszafojtani a mosolyát.

– De most komolyan!

– Hát olvastam ezt-azt, persze. És Szása bácsi is mesélt valamennyit róluk. De őszintén szólva nem nagyon tudom elhinni ezeket a történeteket. Hanem téged egyáltalán nem értelek, Zsenyka. Itt van nekünk ez az állandó rémálom a feketékkel, azt hiszem, ilyen az egész metróban sehol máshol nincs. A központi állomásokon szörnyű meséket mondanak a gyerekeknek a mi életünkről, és egymást kérdezgetik: „Te hiszel ezekben a feketékről szóló mendemondákban?” De neked ez kevés. Még valamivel akarod riogatni magad?

– Téged tényleg egyáltalán semmi sem érdekel, azon kívül, amit a szemeddel látsz és a kezeddel megtapogatsz? Csak nem azt hiszed, hogy a világ annyi, amennyit te látsz belőle? Amennyit hallasz? A vakond, mondjuk, nem lát. Születésétől fogva vak. De azért ez nem jelenti azt, hogy mindaz, amit a vakond nem lát, az a valóságban nem létezik. Pont ilyen vagy te is...

– Na jó, legyen. Miféle történetet akartál elmesélni? Arról a csencserről talán a Szerpuhovszkajáról?

– A csencserről? Ja, igen... Ljoha ezen a vásáron megismerkedett egy pasassal. Egyébként nem igazán a Szerpuhovszkajáról való. A Gyűrűről jött. A Hanza polgára, de a Dobrinyinszkaján lakik. Van egy átjárójuk a Szerpuhovszkajára. Ezen a vonalon, nem tudom, beszélt-e erről a mostohaapád, a Gyűrűn túl, azaz a következő állomáson, a Tulszkaján túl nincs élet, de a Hanzának szerintem ott még vannak kint őrei. Bebiztosítják magukat: azt mondják, a vonal lakatlan, sohase lehet tudni, mi mászik elő onnan, így aztán csináltak maguknak egy ütközőzónát. A Tulszkaján túlra senki se megy. Az állomások üresek, a berendezések tönkrementek, nem lehet ott élni. Az egy halálzóna: se vadállatok, se semmilyen torzlények, de még patkányok sincsenek. Üres. De ennek a csencsernek volt egy ismerőse, egy csavargó, aki túlment egyszer a Tulszkaján. Nem tudom, mit keresett ott. Később aztán azt mesélte a csencsernek, hogy valami nem stimmel ott a Szerpuhovszkaja vonalon. Meg hogy nem véletlenül üres az egész. Azt mondta, hogy olyasmi készül ott, amit egyszerűen elképzelni sem lehet. Nem véletlen, hogy még a Hanza sem próbálta megszerezni, se ültetvénynek, se disznóólnak...

Zsenyka elhallgatott, ahogy megérezte, hogy Artyom végre megfeledkezett a cinizmusáról, és tátott szájjal hallgatja. Kényelmesebben elhelyezkedett, és boldogan mondta:

– De hát téged biztos nem érdekelnek ezek a marhaságok. Dajkamesék. Öntsek teát?

– Várj azzal a teával! Inkább azt mondd meg, hogy a Hanza valójában miért tett le arról, hogy megszerezze ezt a területet! Nagyon különös. A mostohaapám azt mondta, hogy az utóbbi időben a Hanza a túlnépesedéssel küzd, nincs már elég helye mindenki számára. Akkor meg hogy mondhattak le ilyen lehetőségről, hogy még egy kis földet megkaparintsanak? Ez nem vall rájuk!

– Hohó! Mégiscsak érdekel? Na szóval ez a csavargó elég messzire eljutott. Azt mondta, hogy csak megy, csak megy az ember, és sehol egy lélek. Egyáltalán senki és semmi, mint abban az alagútban a Szuharjovszkaján túl. Képzeld el, még patkány sincs! Csak víz csöpög. Az állomások elhagyatottan állnak, sötétek, mintha soha nem is éltek volna ott. És folyton érzi az ember a veszélyt. És igencsak nyomasztja... Gyorsan ment, szinte fél nap alatt átment négy állomáson. Vakmerő ember, az biztos. A mindenit, egy ilyen nyomasztó vidékre egyedül elmerészkedni! Egészen a Szevasztopolszkajáig eljutott. Ott van az átjáró a Kahovszkajára. Ismered a Kahovszkaja vonalat, ugye, összesen csak három állomás van rajta. Nem is vonal az, hanem valami tévedés. Egy féregnyúlvány, vagy mi... És úgy döntött, hogy a Szevasztopolszkaján tölti az éjszakát. Idegileg kikészült, kimerült... Talált valamennyi aprófát, csinált egy kis tüzet, hogy ne legyen olyan rémisztő, belebújt a hálózsákjába, és a peron közepén lefeküdt aludni. Éjjel aztán... – Ezen a ponton Zsenyka felállt, kinyújtózkodott, és szadista mosoly kíséretében közölte: – Na de én most már innék egy teát! – és választ sem várva kiment a teafőzővel a sátorból, s otthagyta Artyomot egyedül, hadd eméssze a hallottakat.

Artyom persze nagyon megharagudott rá, hogy csak úgy otthagyta, de úgy döntött, hogy most már kivárja a történet végét, s majd csak aztán mondja meg Zsenykának, mit is gondol róla. Váratlanul eszébe jutott Hunter és a kérése... vagy inkább parancsa... De aztán a gondolatai visszatértek Zsenyka történetéhez.

Miután visszajött, Zsenyka erős teát töltött Artyomnak a metszett üvegpohárba, mely egy ritkaságnak számító fém pohártartóban volt, mint amilyenben valamikor a vonatokon vitték ki az igazi teát, és folytatta:

– Na szóval, lefeküdt aludni a tűz mellett, körülötte csend volt, olyan súlyos csend, mint amikor vattával tömi tele az ember a fülét. És az éjszaka közepén hirtelen egy rémisztő hang ébreszti fel... egy őrületes, kibírhatatlan hang. A hideg verejték öntötte el, és mindjárt fel is pattant. Gyermeknevetést hallott. Csengő gyermekkacajt... A sínek felől. Négy vonalszakaszra az utolsó emberektől! Ott, ahol még patkányok sem élnek, el tudod képzelni? Naná, hogy megijedt... Felugrik, fut a boltívek alatt a sínekhez... És látja... Látja, hogy behúz az állomásra egy vonat. Egy igazi szerelvény. A fényszórói is világítanak, vakítanak – a csavargó meg is vakulhatott volna, még jó, hogy idejében eltakarta a szemét. Az ablakok sárgán fénylenek, belül emberek vannak, és mindez a legnagyobb csendben! Egy hang nélkül! Nem hallani se motorzúgást, se kerékzakatolást. Teljesen hangtalanul úszik be ez a vonat az állomásra, és komótosan megy tovább, el az alagútba... Érted? A pasas le is ült, a szívének ez már sok volt. És azok az emberek az ablakokban... mintha élő emberek volnának, beszélgetnének valamiről, de persze nem hallani... A vonat, kocsi kocsi után, húz el mellette, és látja, hogy az utolsó kocsi utolsó ablakában áll egy hétévesforma gyerek, és őt nézi. Nézi, ujjával mutogat, nevet... Ezt a nevetést viszont hallani! Akkora a csend, hogy a pasas hallja, ahogy ver a szíve, és még ez a gyermeknevetés is... A vonat eltűnik az alagútban, és a nevetés egyre halkabban csilingel... és elhal a távolban. És újra az üresség. És az abszolút, rémisztő csend.

– És akkor felébredt? – kérdezte kajánul, de azért reménykedéssel is a hangjában Artyom.

– A nyavalyát! Hátrarohant a kialudt tűzhöz, gyorsan összekapkodta a cuccát, és megállás nélkül rohant vissza a Tulszkajához. Egy óra alatt megtette az utat. Nagyon szörnyű lehetett, gondolhatod...

Artyom hallgatott, meglepte, amit hallott. Végül, miután összeszedte magát és köhintett is, hogy meggyőződjön arról, hogy a hangja nem hagyja cserben és nem bicsaklik meg, amennyire tudta, közömbös hangon kérdezte Zsenykától:

– És te ezt elhiszed?

– Nem először hallok ilyen történeteket a Szerpuhovszkaja vonalról – felelte Zsenyka. – Csak nem mindig mesélem el neked. Veled egyszerűen nem lehet ilyen dolgokról normálisan beszélni. Egyből hülyéskedni kezdesz... Na jó, elüldögéltünk, eldumáltunk, lassan ideje munkába menni. Készülődnünk kell. Menjünk, beszélgetni ott is tudunk.

Artyom kelletlenül állt fel, nyújtózott egyet, és hazaballagott, hogy vigyen magával valami harapnivalót. Mostohaapja még mindig aludt, az állomáson teljes csend volt: alighanem megvolt már a takarodó, és az éjszakai műszakig csak nagyon kevés idő maradt. Sietnie kellett. Miközben elhaladt a vendégsátor mellett, amelyben Hunter szállt meg, Artyom észrevette, hogy a bejárati lapja félre van húzva, bent pedig minden üres. A mellét összeszorította valami. Kezdte végre felfogni, hogy mindaz, amiről Hunterrel beszélt, nem álom volt, hanem valóban megtörtént, és az események alakulásának a lehető legközvetlenebb köze lehet hozzá. És talán – ki tudja – meghatározza a további sorsát.

A teaüzem egy zsákrészen volt, az új metrókijáratnál, melyet a felfelé vezető mozgólépcső előtt vasajtóval lezártak. Üzemnek csak nagy jóindulattal lehetett nevezni: minden munkát kézzel végeztek. A kincset érő elektromos energiát pazarlás lett volna a teatermesztésre fecsérelni. A vas védőpajzsok mögött, melyek az üzem területét az állomás többi részétől elválasztották, faltól falig egy fémvezeték húzódott, amelyen a megtisztított gombafejek száradtak. Amikor különösen nyirkos volt a levegő, kisebb tüzeket raktak alattuk, hogy gyorsabban száradjanak, és ne penészedjenek meg. A vezeték alatt asztalok álltak, amelyeken a munkások előbb felaprították, aztán szétmorzsolták a kiszárított gombát. A kész teát papír- vagy polietilén zacskókba csomagolták – mikor mi akadt az állomáson –, és mindenféle kivonatokat és porokat adagoltak hozzá, amelyeknek az összetételét titokban tartották, csak az üzem vezetője ismerte. Ilyen egyszerűen állították elő a teát. Ha a munka közben nem beszélgethettek volna, a gombafejek nyolcórányi aprítása és morzsolása alighanem igen kimerítő foglalatosság lett volna. Artyom ebben a váltásban Zsenykával dolgozott együtt, meg azzal a Kirill nevű torzonborz pasassal, akivel együtt ügyeltek az őrsön. Kirill nagyon megélénkült Zsenyka láttán, látszott, hogy korábban már beszélgettek valamiről, és rögtön valami történetet kezdett neki mesélni, amit legutóbb nyilván nem fejezett be. Mivel a közepétől kezdve Artyomnak nem volt kedve meghallgatni, teljesen a gondolataiba merült. A Szerpuhovszkajáról szóló történet, melyet az előbb Zsenyka mesélt el neki, kezdett elhalványodni az emlékezetében, és újra a Hunterrel folytatott beszélgetése tolult elő, amelyről Artyom szinte már teljesen elfeledkezett.

Mit tegyen? A Hunter rátestálta megbízás túl komoly volt ahhoz, hogy ne járjon rajta az esze. Mi lesz, ha Hunternek nem sikerül a terve? Esztelen cselekedetre szánta el magát azzal, hogy bemerészkedett az ellenség barlangjába, magába a pokolba. Óriási a veszély, aminek kiteszi magát, még ő maga sincs tisztában azzal, hogy a valóságban mekkora. Csak találgatni lehet, mi várja ötszáz méteren túl, ott, ahol a határőrs tüzének, a VDNH-tól északra a világon talán az utolsó emberkéz gyújtotta lángnak az utolsó visszfénye is kihuny. Amit ő tudott a feketékről, azt mindenki tudta a VDNH-n – de ilyesmire senki sem vállalkozott volna. Valójában még azt sem lehetett tudni, hogy a Botanyicseszkij Szádnál van-e valóban az a rés, amelyen át a felszínről a teremtmények bejutnak a metróba.

Túlságosan is nagy volt a valószínűsége annak, hogy Hunter nem tudja teljesíteni vállalt küldetését. Az nyilvánvaló volt, hogy az északról jövő fenyegetés olyan nagy, és olyan gyorsan növekszik, hogy minden késlekedés megengedhetetlen. Lehet, hogy a Vadász valami olyat is tudott a természetéről, amit nem mondott el sem a Szuhojjal való beszélgetés során, sem akkor, amikor Artyommal beszélt.

Mindazonáltal nyilván pontosan felmérte a kockázatot, és tudta, hogy esetleg nem tud megbirkózni a feladatával, máskülönben minek készítette volna fel Artyomot az események ilyen alakulására? Az biztos, hogy Hunter nem egy ijedős típus, úgyhogy valóban előfordulhat, hogy nem tér vissza a VDNH-ra. Nagyon is előfordulhat. De hogy hagyhatna fel mindennel Artyom, és mehetne el az állomásról úgy, hogy nem szól senkinek? Hisz Hunter maga is óvakodott attól, hogy valaki másnak is szóljon, mivel tartott a „féregette agyaktól”... Hogyan jusson el a Poliszig, a legendás Poliszig egyedül, át minden nyílt és rejtett veszélyen, melyek a sötét és kietlen alagutakban leskelődnek az utazókra? Artyom most már sajnálta, hogy a Vadász zord sármjának és hipnotizáló tekintetének hatása alá került, feltárta előtte a titkát, és elvállalta ezt a veszélyes megbízatást.

– Hé, Artyom, Artyom! Alszol vagy mi? Miért nem válaszolsz? – rázta meg a vállánál fogva Zsenyka. – Hallod, mit mond Kirill? Holnap estére egy karavánt szerveznek itt nálunk a Rizsszkajára. Azt mondják, hogy a vezetőségünk úgy döntött, csatlakozunk hozzájuk, és egyelőre humanitárius segélyt küldünk annak jeleként, hogy hamarosan összefogunk. Ott náluk meg valami kábelraktár került elő. A főnökség le akarja fektetni: azt mondják, hogy telefont fognak csinálni az állomások között. De legalábbis távírót. Kirill azt mondja, hogy aki holnap nem dolgozik, az elmehet. Szeretnél menni?

Artyom mindjárt arra gondolt, hogy maga a sors adja a kezébe a lehetőséget, hogy teljesítse a megbízatást, ha szükség lesz rá. Némán bólintott.

– Remek! – örült meg Zsenyka. – Én is készülök. Kirill! Írj fel minket is, jó? Hánykor indulunk holnap, kilenckor?

A műszak végéig Artyom már egy szót sem szólt, nem volt képes szabadulni a benne gomolygó sötét gondolatoktól. Így aztán Zsenyka Kirill martaléka lett, és látszott, hogy nagyon mérges emiatt. Artyom továbbra is gépies mozdulatokkal vagdosta a gombát, morzsolta porrá, vette le a vezetékről az új gombafejeket, aztán vágta megint, és morzsolta megint, tovább, a végtelenségig.

Hunter arcát látta maga előtt, amikor éppen azt mondta, hogy esetleg nem tér vissza – egy olyan ember nyugodt arcát, aki hozzászokott ahhoz, hogy kockáztassa az életét. Az ő szívében viszont sötét foltként áradt szét a közelgő vész előérzete.

Munka után Artyom visszament a sátrába. A mostohaapja már nem volt ott, biztosan elment a dolgára. Artyom az ágyra telepedett, belefúrta arcát a párnájába, és azonnal elaludt, bár arra készült, hogy csendben-nyugalomban még egyszer végiggondolja a helyzetét. Az elmúlt nap beszélgetései, gondolatai és eseményei után gyötrelmes lázálom tört rá, megragadta és ellenállhatatlanul örvényébe szippantotta. Látta magát, ahogy a tűz mellett ül a Szuharjovszkaja állomáson, Zsenyka és a szokatlan, spanyol nevű vándorvarázsló, Carlos mellett. Carlos arra tanítja őt meg Zsenykát, hogyan kell narkót készíteni bolondgombából, és azt magyarázza, hogy egyenesen bűn úgy elkészíteni, ahogy azt a VDNH-n csinálják, mivelhogy ezek a bolondgombák valójában egyáltalán nem is gombák, hanem egy új, értelmes faj a Földön, amely idővel talán az emberek helyébe lép. Meg hogy ezek a gombák nem önálló lények, hanem az egész metrót behálózó gigászi gombaszövedék neuronokkal összekapcsolódó részecskéi. És hogy aki eszi ezt a narkót, nem egyszerűen pszichotrop anyagokat eszik, hanem ezzel az új, értelmes élettel lép kapcsolatba. És ha mindent helyesen csinál, akkor barátságot köthet vele, és ez a lény segít annak, aki a narkó révén kapcsolatba kerül vele. De aztán egyszer csak megjelent Szuhoj, és ujjával fenyegetve azt mondta, hogy narkót egyáltalán nem szabad használni, mert ha sokáig élnek vele, akkor elférgesedik az agyuk. Artyom viszont elhatározta, hogy kipróbálja, valóban így van-e: azt mondta mindenkinek, hogy megy, és egy kicsit kiszellőzteti magát, de ehelyett óvatosan a spanyol nevű varázsló háta mögé lopózott, és észrevette, hogy teljesen hiányzik a tarkója, és látni lehet az agyát, amely feketéllett a féregjáratoktól. A hosszú, szürkésfehér férgek, melyek gyűrűsen tekeregtek, beleették magukat az agyszövetbe, és új járatokat vájtak, a varázsló meg csak mondta tovább a magáét, mintha mi sem történt volna... Artyom ekkor megijedt, és úgy döntött, hogy elmenekül, elkezdte rángatni Zsenyka ruháját, hogy keljen fel és jöjjön vele, de Zsenyka türelmetlenül elhessegette, és kérte Carlost, hogy meséljen tovább, Artyom viszont látta, ahogy a férgek a varázsló agyából a földön átmásznak Zsenykához, felmásznak a hátán, és próbálnak bemászni a fülébe...

Ekkor kiugrott az útra, és ahogy csak bírt, rohant el az állomásról, de eszébe ötlött, hogy ez az az alagút, amelybe egyedül nem szabad bemenni, csak csapatban, megfordult és rohant vissza, az állomás felé, de valami okból sehogyan sem tudott visszavergődni.

A háta mögött hirtelen fény gyúlt, és Artyom egy álomhoz képest meghökkentő világossággal és ésszerűséggel meglátta a saját árnyékát az alagút padlóján... Megfordult – a metró mélyéből pokoli csikorgással és kerékzakatolással, fülsiketítő hangon és vakító reflektorokkal feltartóztathatatlanul robogott feléje egy vonat...

A lábai felmondták a szolgálatot, elerőtlenedtek, mintha nem is lábak, hanem üres nadrágszárak volnának, melyeket a látszat kedvéért mindenféle ronggyal tömtek ki. És amikor a vonat már Artyom közvetlen közelében volt, a látomás egyszeriben elvesztette valószerűségét, elhalványult és eltűnt.

Valami új, teljesen más lépett a helyére: Artyom a tetőtől talpig hófehérbe öltözött Huntert látta meg egy ugyanilyen vakítóan fehér falú, bútorok nélküli szobában. A fejét lehorgasztva állt, szemét a padlóra szegezte. Aztán felemelte a tekintetét, és egyenesen Artyomra nézett. Nagyon különös érzés volt, mert ebben az álomban Artyom nem érzékelte a saját testét, mégis mintha kívülről látta volna mindazt, ami történik. Amikor belenézett Hunter szemébe, megmagyarázhatatlan nyugtalanság tört rá, valami nagyon fontos dolognak az előérzete, aminek tüstént meg kell történnie...

Hunter megszólította, és ezt most Artyom hihetetlenül valóságosnak érezte. Korábbi lidérces álmait látva tudatában volt, hogy egyszerűen csak álmodik, és a vele megtörténő események csupán felajzott képzeletének szüleményei. Ebből a látomásból azonban teljesen hiányzott annak a tudata, hogy bármelyik pillanatban felébredhet.

Ahogy igyekezett elkapni Artyom tekintetét – noha annak az volt a benyomása, hogy Hunter valójában nem látja őt, és csak vakon kísérletezik –, a Vadász lassan és komoran így szólt: „Elérkezett az idő. Teljesítened kell, amit megígértél nekem. Meg kell tenned. Ez nem álom, vésd az eszedbe! Ez nem álom!”

Artyom nagyra nyitotta a szemét. És rögtön utána a fejében újra, utoljára, rémisztő világossággal felhangzott a halk és kissé rekedtes hang: „Ez nem álom!”

– Ez nem álom – ismételte meg Artyom. A férgek és a vonat lidércnyomásának részletei gyorsan törlődtek az emlékezetéből, de a második álomképet Artyom minden részletében alaposan megjegyezte. A Vadász furcsa öltözéke, a talányos, üres, fehér szoba, és a szavak: „Teljesítened kell, amit megígértél nekem!” – nem mentek ki a fejéből.

A mostohaapja lépett be, és aggódva kérdezte tőle:

– Mondd csak, nem láttad Huntert azóta, hogy tegnap beszélgettünk? Már esteledik, ő meg valahová eltűnt, a sátra is üres. Elment, vagy mi? Nem mondott neked semmit tegnap, hogy mi a terve?

– Nem, Szása bácsi, csak az állomásról faggatott, hogy mi történik itt nálunk – hazudta kötelességtudóan Artyom.

– Féltem. Remélem, nem valami olyan ostobaságon töri a fejét, hogy aztán még nekünk is kijusson – mondta Szuhoj rosszkedvűen. – Nincs tisztában azzal, kivel akaszkodott össze... Eh! Mi van, ma nem dolgozol?

– Zsenykával feliratkoztunk a Rizsszkajába induló karavánba, segélyt viszünk át nekik, onnan meg kábelt kezdünk lefektetni visszafelé – felelte Artyom, s hirtelen ráébredt, hogy már döntött. Erre a gondolatra megpattant benne valami, különös megkönnyebbülést érzett, és vele együtt mindjárt ürességet is belül, mintha a melléből egy daganatot távolítottak volna el, mely nyomta a szívét, és akadályozta a lélegzetvételben.

– A karavánba? Jobban tennéd, ha ülnél itthon a fenekeden, és nem csavarognál az alagutakban. Nekem kéne odamenni, úgyis van dolgom a Rizsszkaján, de valahogy ma nem érzem jól magam. Majd talán máskor... De még nem most mész? Kilenckor? Na, akkor van még időnk elbúcsúzni. Készülődj addig! – és otthagyta Artyomot egyedül.

Artyom lázasan kezdte bepakolni a hátizsákjába a holmikat, amelyek hasznosak lehetnek az úton: lámpát, elemeket, gombát, egy csomag teát, májas hurkát, egy teli tárat a gépkarabélyához, amelyet lopott valamikor, metrótérképet... Ne felejtse az útlevelét – a Rizsszkaján ugyan nem kell, de annak a határán túl útlevél nélkül egy független állomás legelső őrszeme visszafordíthatja, de akár falhoz is állíthatja – a politikai helyzettől függően. És a kapszula, amit Hunter rábízott. Kész.

Artyom a hátára vetette a hátizsákot, és még utoljára körbepillantott az otthonában, aztán elszántan kilépett a sátorból.

A csoport a peronon gyülekezett, a déli alagút bejáratánál. Már a síneken állt a kézihajtány, rajta a húsos, gombás és teazacskós ládákkal, a ládák tetején meg valamilyen bonyolult készülék, helyi mesterek műve, alighanem egy távírókészülék.

Zsenykán és Kirillen kívül a karaván még egy önkéntesből és egy parancsnokból állt, akinek az volt a feladata, hogy kapcsolatba lépjen és egyezséget kössön a Rizsszkajával. Zsenykán kívül már mindannyian itt voltak, és míg az indulásra vártak, dominózással múlatták az időt. Mellettük ott álltak a csövükkel felfelé gúlába rakott és az útra számukra kiadott gépkarabélyok, a póttárakkal, melyek kék színű szigetelőszalaggal voltak hozzáerősítve a fő tárhoz. Végre Zsenyka is megjelent, akinek még meg kellett etetnie a húgát, és át kellett küldenie a szomszédokhoz, amíg a szüleik hazaérnek a munkából.

Artyomnak az utolsó pillanatban jutott az eszébe, hogy el sem búcsúzott a mostohaapjától. Miután elnézést kért, és megígérte, hogy rögtön jön, levetette a hátizsákját és hazarohant. A sátorban senki sem volt, így Artyom átszaladt azokba a helyiségekbe, amelyekben valamikor a kezelőszemélyzet tartózkodott, most pedig az állomás igazgatósága foglalta el őket. Szuhoj ott volt, szemben ült az állomás ügyeletesével, a VDNH választott vezetőjével, és élénken beszélgettek valamiről.

– Jó napot, Alekszandr Nyikolajevics. Beszélhetnék egy percet Szása bácsival?

– Persze, Artyom, gyere be. Kérsz teát? – felelte szívélyesen a vezető.

– No mi az, már mentek is? Mikor jöttök vissza? – kérdezte székével együtt kifordulva az asztaltól Szuhoj.

– Nem tudom pontosan... – dünnyögte Artyom. – Ahogy sikerül...

Tudta, hogy talán soha többé nem látja a mostohaapját, és így nem szerette volna azt hazudni neki, az egyetlen embernek, aki igazán szerette őt, hogy holnap-holnapután visszajönnek, s aztán újra minden úgy lesz, mint régen.

Artyom hirtelen éles fájdalmat érzett a szemében, és szégyenkezve vette észre, hogy elborították a könnyek. Egyet lépett előre, és erősen átölelte a mostohaapját.

– Ugyan már, Artyomka, ugyan már... Hiszen már holnap visszajöttök... No... – csillapítgatta a meghökkent Szuhoj.

– Holnap estére, hogyha minden a terv szerint alakul – erősítette meg Alekszandr Nyikolajevics.

– Ég veled, Szása bácsi! Sok szerencsét! – nyögte ki rekedten Artyom, megszorította mostohaapja kezét, és gyengesége miatt szégyenkezve gyorsan kiment.

Szuhoj csodálkozva nézett utána.

– Mi lelte ezt a fiút? Hisz nem először megy a Rizsszkajára...

– Semmi baj, Szása, semmi baj, eljön az idő, megemberesedik a kölyök. Visszasírod még azokat a napokat, amikor könnyezve búcsúzott tőled, csak mert kétállomásnyi útra indult. Mit is mondtál, mit gondolnak az Alekszejevszkaján az alagutak járőrözéséről? Ez nekünk nagyon kapóra jönne...

Amikor Artyom futva visszaért a csoporthoz, az osztag parancsnoka nyugta ellenében mindenkinek kiadott egy gépkarabélyt, és így szólt:

– No, fiúk! Üljünk le egy kicsit, hozzon szerencsét – és elsőként telepedett le a hosszú évek során kifényesedett fapadra. A többiek némán követték a példáját. – Hát akkor isten nevében! – A parancsnok felállt, nehézkesen leugrott a sínekre, és elfoglalta helyét a szakasz élén.

Artyom és Zsenyka, mint legfiatalabbak, készen a nehéz munkára, felkapaszkodtak a hajtányra. Az osztagot Kirill és a másik önkéntes zárta le.

– Indulás! – mondta a parancsnok.

Artyom és Zsenyka nekifeszültek a hajtókaroknak, Kirill kicsit meglökte hátulról a hajtányt, amely felcsikordult, elmozdult a helyéről, és lassan gördülni kezdett. A csoport eltűnt a déli alagút torkában.

4. FEJEZET
AZ ALAGUTAK HANGJA

A parancsnok lámpájának erőtlen fénye sápadt, sárga foltként vibrált az alagút falain, nyaldosta a nyirkos padlót, és nyomtalanul eltűnt, amikor a lámpa messzebbre irányult. Előttük sűrű sötétség volt, mely már tízlépésnyire is mohón elnyelte a kézilámpák gyenge sugarait. A semmibe gördülő hajtány vontatottan, egyhangúan csikorgott, s ez a hang összeolvadt a mögötte jövő emberek zihálásával és vasalt csizmáik ütemes csattogásával.

Valamennyi déli őrhely elmaradt már mögöttük, tüzeik utolsó fényei is rég kihunytak a hátuk mögött – a VDNH területe véget ért. És bár a VDNH és a Rizsszkaja közti szakasz az utóbbi időben gyakorlatilag veszélytelen volt, hála a szomszédok jó kapcsolatának és a meglehetősen megélénkült forgalomnak a két állomás között, a szabályzat megkövetelte, hogy résen legyenek.

Az alagutakban egyáltalán nem csak északról vagy délről, a két lehetséges irányból fenyegethetett veszély. Fent is megbújhatott, a szellőzőaknákban, balra vagy jobbra a számtalan elágazásban, a volt üzemi helyiségek vagy titkos kijáratok lezárt ajtajai mögött is. Ott várt lent is, a rejtélyes vágatokban, melyeket a metróépítők hagytak maguk után, javítóbrigádok felejtettek és hanyagoltak el, ahol a mélyben, mely a legvakmerőbb emberek agyát is irracionális félelembe dermesztette, már akkor valami szörnyűség kezdett készülődni, amikor a metró még csupán közlekedési eszköz volt...

Ezért kutakodott olyan nyugtalanul a parancsnok lámpájának fénye a falakon, és a végzárók ezért tartották állandóan az ujjukat a gépkarabélyok biztosítóján, készen arra, hogy bármely pillanatban automatikus tüzelésre állítsák őket, és meghúzzák a ravaszt. És ezért voltak olyan szótlanok a menetelők: a beszélgetés elvonta és zavarta volna őket abban, hogy az alagutak lélegzését ügyeljék.

Artyom már egyre fáradtabban, de csak dolgozott, dolgozott, a hajtókar meg, ahogy lenyomta, már jött is vissza a korábbi helyére, monotonon csikorgott a szerkezet, újra és újra fordultak a kerekek. Hasztalan nézett egyre előre, a fejében, a kerekek csattogásának ütemére, nehézkesen és erőltetetten forgott egyre a mondat, amit korábban Huntertől hallott, hogy a sötétség rendszere a legelterjedtebb irányítási forma a moszkvai metró területén.

Igyekezett arra gondolni, hogyan is jusson el a Poliszba, próbált terveket készíteni, de az izmaira lassan rátelepedő, emésztő fájdalom és fáradtság, mely behajlított lábától a derekán át felhúzódott és a karjára is átterjedt, minden valamennyire is bonyolultabb gondolatot száműzött a fejéből.

A forró, sós verejték, mely előbb csak morzsányi cseppekben ütközött ki a homlokán, most, hogy a cseppek megnőttek és megnehezedtek, bőséggel csorgott le az arcán, elöntötte a szemét, melyet megtörölni nem lehetett, mert a szerkezet túlsó végén ott állt Zsenyka, és ha elengedi a hajtókart, azzal az egész munkát egyedül őrá hagyja. A fülében még erősebben lüktetett a vér, és Artyomnak eszébe jutott, hogy amikor még kicsi volt, szeretett valamilyen kényelmetlen testhelyzetet felvenni, hogy hallgathassa, hogyan dobol a füle, mert ez a hang a katonai alakzat összehangolt díszlépésére emlékeztetett... És ha becsukta a szemét, elképzelhette, hogy ő a díszszemlét fogadó marsall, és a hű hadosztályok díszlépésben haladnak el mellette, mindegyik szélső katona a sorban őrá emeli a tekintetét... Ahogy ezt a hadseregről szóló könyvekben is lerajzolták.

Végre-valahára a parancsnok, anélkül, hogy hátranézett volna, odaszólt:

– Jól van, fiúk, szálljatok le, cseréljetek helyet. Félútra értünk.

Artyom összenézett Zsenykával, leugrott a hajtányról, és anélkül, hogy összebeszéltek volna, leültek a sínekre, bár a hajtány elé és mögé kellett volna állniuk.

A parancsnok fürkészően pillantott rájuk, és megértően mondta:

– Taknyosok...

– Taknyosok – ismerte el buzgón Zsenyka.

– Felkelni, nyomás, csak semmi üldögélés. Mars előre. Majd mesélek nektek valami jó kis mesét.

– Mi is mesélhetünk magának mindenfélét! – mondta magabiztosan Zsenyka, miközben kelletlenül felkászálódott.

– A ti meséiteket már ismerem. A feketékről meg a mutánsokról... No meg persze a gombáitokról. De van itt pár más is, amiről még sose hallottatok. De ezek talán nem is mesék, csak senki nem tudja ellenőrizni őket... Illetve voltak, akik megpróbálták, de ők már biztosan nem mesélhetik el nekünk, mit is derítettek ki.

Artyomnak elég volt ennyi is, hogy újra erőre kapjon. Most fontos volt számára minden információ arról, hogy mi várja a Proszpekt Mira állomáson túl. Sietve felállt a sínről, a hátáról a mellére húzta a gépkarabélyt, és elfoglalta helyét a hajtány mögött.

Egy kis lökés a begyorsításhoz, és a kerekek újra belefogtak a maguk bánatos dalába. A parancsnok feszülten vizslatta a sötétséget, így nem minden szavát lehetett érteni.

– Arra azért kíváncsi volnék, mit tud a ti generációtok egyáltalán a metróról – mondta a parancsnok. – Biztosan összevissza meséltek egymásnak mindenfélét. Ki hol volt, ki mit talált ki. Egyik a másiknak hazudta tovább azt, amit egy harmadik súgott a fülébe, aki a maga részéről már kiszínezte a történetet, amit teázás közben egy negyediktől hallott, de már a saját kalandjaként adott tovább... Ez a fő baja a metrónak: nincs megbízható kapcsolat. Nem lehet gyorsan eljutni az egyik végéből a másikba: hol nem lehet átmenni, hol el van zárva, hol valami őrült dolog készül, és a helyzet napról napra változik... Pedig nem is olyan nagy ez a metró, mint azt ti hiszitek! Egyik végéből a másikba vonattal egy óra az út. Most meg hetekig mennek az emberek, és legtöbbször nem érnek oda. És sohasem tudhatod, hogy mi vár rád a következő kanyaron túl. Most például a Rizsszkajára megyünk humanitárius szállítmánnyal... De az a baj, hogy senki – köztük se én, se az állomásügyeletes – nem kezeskedhetünk érte, hogy amikor odaérünk, nem golyózáporral fogadnak-e bennünket. Vagy nem egy felperzselt állomást találunk-e, egyetlen eleven lélek nélkül. Vagy nem az derül-e ki, hogy a Rizsszkaja most csatlakozott a Hanzához, és ezért a metró többi részébe nincs és nem is lesz többé kijáratunk. Nincs pontos információnk... Tegnap reggel kaptam híreket – kész, estére már el is avultak, és ma már nem hagyatkozhatunk rájuk. Olyan, mintha egy százéves térkép alapján próbálnál átkelni a futóhomokos területen. A futárok olyan lassan jutnak át, hogy a hírek, amelyeket hoznak, gyakran már rég elavultak. Az igazság eltorzul. Soha nem voltak ilyen helyzetben az emberek... Szörnyű elképzelni is, mi lesz velünk, amikor elfogy az üzemanyag a generátorokhoz, és nem lesz többé áram. Olvastátok Wells Időgép-ét? Abban voltak azok a morlockok...

Artyomnak ez már a második ilyen beszélgetése volt az utóbbi két napban, már tudott Wellsről és a morlockokról, és valahogy egyáltalán nem akart róluk még egyszer hallani. Ezért, Zsenyka minden tiltakozása ellenére, erélyesen visszaterelte a beszélgetést az eredeti medrébe:

– No és a maga generációja mit tud a metróról?

– Hm... Rossz jel, ha arról beszélünk, milyen pokoli a helyzet az alagutakban... Meg a Metró-2-ről, vagy a Láthatatlan Megfigyelőkről. Nem is fogok. Arról viszont, hol ki lakik, valami érdekeset mesélhetek. Nos, azt tudjátok például, hogy ott, ahol korábban a Puskinszkaja volt – még két másik állomásra, a Csehovszkajára és a Tverszkajára is van ott átjáró –, szóval ott a fasiszták mindent elfoglaltak?

– Miféle fasiszták? – kérdezte értetlenkedve Zsenyka.

– Valódi fasiszták. Valamikor régen, amikor még ott éltünk – a parancsnok az ujjával felfelé bökött –, voltak ilyenek. Voltak borotvált fejűek, voltak, akik az Orosz Nemzeti Egység Pártja híveinek nevezték magukat, mások a bevándorlók ellen ágáltak, meg mindenféle tuskó integrációpártiak és egyéb hasonlók, ezeknek akkor nagy divatja volt. Az ördög tudja, mit jelentenek ezek a rövidítések, ma már nem is emlékszik rájuk senki, valószínűleg már ők maguk se. Később mintha eltűntek volna. Semmit se lehetett hallani felőlük, nem is mutatkoztak. Aztán nem olyan régen egyszer csak megjelentek a Puskinszkaján. „A metró az oroszoké!” Hallottátok már ezt? Vagy: „Tegyél jót – tisztítsd meg a metrót!” Minden nem oroszt elüldöztek a Puskinszkajáról, aztán a Csehovszkajáról, és eljutottak a Tverszkajáig. A vége felé már teljesen elvadultak, kezdődtek a leszámolások. Most a Birodalom van ott. A negyedik vagy az ötödik... Vagy valami hasonló. Tovább egyelőre nem nyomulnak, de a mi nemzedékünk emlékszik még a huszadik század történelmére. Hát ezek a fasiszták... Azok a mutánsok meg a Filjovszkaja vonalról egyébként valóban léteznek... A mi feketéink se semmik! És vannak még mindenféle szektások, sátánisták, kommunisták... Panoptikum. Tisztára mint egy panoptikum.

Elhagyott, kidöntött ajtajú szolgálati helyiségek mellett mentek el. Vagy vécék voltak ott valamikor, vagy óvóhelyek... Minden berendezést – a kétemeletes vaságyakat, ilyen-olyan csöveket – már rég széthordták, és ezekbe az alagutakszerte megtalálható üres, sötét szobákba senki se merészkedett be. Még ha tudták is, hogy nincs bennük semmi... De ki tudhatja azt biztosan!

Halvány fény pislákolt előttük. Közeledtek az Alekszejevszkajához. Az állomásnak kevés lakosa volt, és csak egy járőrt állítottak ki, ötven méteren – többet nem engedhettek meg maguknak. A parancsnok úgy rendelkezett, hogy negyven méterre álljanak meg az alekszejevszkajai őrség gyújtotta tűztől, aztán egyezményes jelzést leadva meghatározott rend szerint néhányszor be- és kikapcsolta a lámpáját. A tűz előtt feltűnt egy fekete alak – eléjük jött valaki, hogy ellenőrizze őket. Már messziről odakiáltott:

– Maradjanak a helyükön! Ne jöjjenek közelebb!

Artyom azon tűnődött, vajon valóban megtörténhet-e, hogy egyszer azon az állomáson, amelyet mindig barátinak tartottak, nem ismerik fel és ellenségesen fogadják őket?

Az ember lassan közeledett hozzájuk. Kopott gyakorlónadrágban volt, és olyan pufajkában, amelyre vastag „A” betűt pingállak – nyilván az állomás nevének kezdőbetűjét. Beesett arca borostás volt, szeme gyanakvóan csillogott, keze pedig idegesen meg-megsimította nyakába akasztott gépkarabélya csövét. Belenézett az arcukba, s felismerve őket elmosolyodott, majd a bizalom jeleként a hátára lökte a gépkarabélyt.

– Üdv, fiúk! No, hogy s mint? Ti mentek a Rizsszkajára, igaz? Tudjuk, tudjuk, szóltak. Gyertek!

Artyom, abban a reményben, hogy senki más nem hallja meg, halkan odaszólt Zsenykának:

– Kimerültnek látszik. Úgy érzem, nem jódolgukban készültek egyesülni velünk.

– No és akkor? – felelte a barátja. – Nekünk is megvannak a magunk érdekei. Ha a mi kormányzatunk erre törekszik, akkor az azt jelenti, hogy szükségünk van rá. Nem szívjóságból akarjuk etetni őket.

Elhagyták az ötven méteren rakott tüzet, amely mellett a második őr ült, aki ugyanúgy volt öltözve, mint az, aki fogadta őket, és a hajtány begördült az állomásra. Az Alekszejevszkaja világítása nagyon rossz volt, az ott lakók pedig hallgatagnak és levertnek tűntek, de a VDNH-ról érkezetteket barátságosan fogadták. Az osztag a peron közepénél állt meg, és a parancsnok cigarettaszünetet rendelt el. Artyom és Zsenyka fent maradtak a hajtányon, hogy őrizzék, a többieket odahívták a tűzhöz.

– A fasisztákról meg a Birodalomról én még semmit se hallottam – mondta Artyom.

– Nekem mesélték már, hogy a metróban vannak valahol fasiszták – felelte Zsenyka. – De csak annyit mondtak, hogy a Novokuznyeckaján vannak.

– Ki mesélte?

– Ljoha mondta – ismerte el kelletlenül Zsenyka.

– Hogy mennyi érdekeset mesélt ő neked! – jegyezte meg Artyom.

– De fasiszták tényleg vannak! Csak a helyet tévesztette el. Nem hazudott! – mentegetőzött a barátja.

Artyom elhallgatott és elgondolkozott. A cigarettaszünet itt az Alekszejevszkaján legalább fél órára nyúlt: a parancsnoknak volt valami megbeszélnivalója a helyi vezetővel, valószínű, hogy a majdani egyesülésről. Utána aztán tovább kell menniük, hogy a nap vége előtt beérjenek a Rizsszkajára. Miután ott megéjszakáznak, elintézik a dolgokat, és megnézik a talált kábelt, futárt kell visszaküldeniük további utasításokért. Ha a kábel alkalmas lesz a három állomás közötti hírközlésre, akkor le kell fektetni, és be kell kötni a telefont. Ha viszont nem lesz jó, azonnal haza kell térniük.

Artyomnak tehát legfeljebb két nap állt rendelkezésére. Ezalatt kellett kitalálnia, milyen ürüggyel juthatna át a Rizsszkaja külső őrségein, melyek persze még gyanakvóbbak és kukacoskodóbbak, mint a VDNH külső posztjai. Teljesen érthető a bizalmatlanságuk: ott, délen kezdődik a nagy metró, és a Rizsszkaja déli őrhelyét sokkalta gyakrabban éri támadás. És ha a Rizsszkaja lakosságát fenyegető veszélyek nem is annyira titokzatosak és szörnyűségesek, mint a VDNH-ra zúduló fenyegetés, viszont hihetetlenül sokfélék. A Rizsszkajához vezető utakat védő katonák sohasem tudhatják, mire számíthatnak, és ezért mindig készen kell állniuk mindenre.

A Rizsszkajától két alagút vezetett a Proszpekt Mirához. Mivel csak az egyik betemetését bizonyos megfontolásokból nem látták lehetségesnek, ezért az ittenieknek mind a kettőt őrizniük kellett. Ez túlságosan is sok erőt kötött le, ezért is volt életfontosságú a számukra, hogy legalább az északi irányt biztosítsák. Azzal, hogy egyesülnek az Alekszejevszkajával, és ami a legfőbb, a VDNH-val, az ő vállaikra teszik át az északi irány védelmének terhét, és biztosítják a nyugalmat az állomások közti alagutakban, s így gazdasági célra használhatják fel őket. A VDNH-n pedig jó alkalmat láttak ebben arra, hogy növeljék befolyásukat, területüket és erejüket.

A majdani egyesülés reményében a Rizsszkaja külső őrsei fokozott éberséget mutattak: be kellett bizonyítaniuk leendő szövetségeseiknek, hogy a déli határok védelmében lehet rájuk számítani. Ezért aztán egyáltalán nem volt egyszerű dolog átjutni az őrseiken egyik irányban sem. És ezt a feladatot Artyomnak egy, legfeljebb két nap alatt kellett megoldania.

Nehéz, de egyáltalán nem kivihetetlen. A kérdés inkább az volt, mi lesz utána. Még ha sikerül is átjutnia a déli őrsökön, egy viszonylag veszélytelen utat kell találnia a Poliszhoz. Mivel sietve kellett a döntést meghoznia, a VDNH-n Artyomnak egyáltalán nem maradt ideje arra, hogy végiggondolja, hogyan jut el oda. Otthon kifaggathatta volna az ismerős csencsereket a veszélyekről anélkül, hogy bármilyen gyanakvást keltett volna. Zsenykát viszont, vagy bárki mást az osztagból Artyom nem akarta kérdezni, mert pontosan tudta, hogy ezzel biztosan gyanút ébreszt, Zsenyka pedig egyből rájön, hogy Artyom valamiben töri a fejét. Artyomnak se a Rizsszkaján, se az Alekszejevszkaján nem volt barátja, ismeretlenekben pedig nem óhajtott megbízni egy ilyen fontos kérdésben.

Kihasználva, hogy Zsenyka elment csevegni egy lánnyal, aki tőlük nem messze, a peronon üldögélt, Artyom suttyomban kivette a hátizsákjából egy már rég nem létező bolhapiacot reklámozó, szélein megbarnult szórólap hátoldalára nyomtatott, apró metrótérképét, és egy ceruzacsonkkal bekarikázta a Poliszt.

Olyan egyszerűnek és rövidnek tűnt az út... Azokban a mitikus, régvolt időkben, amelyekről a parancsnok mesélt, amikor az embereknek nem kellett fegyvert vinniük magukkal, amikor egyik állomásról a másikra utaztak, sőt akkor sem, ha át kellett szállniuk, és egy másik vonalra kerültek; azokban az időkben, amikor az út az egyik végállomástól a másikig egy órába se telt; azokban az időkben, amikor az alagutakat csak a dübörögve száguldó vonatok lakták, akkor a VDNH és a Polisz közti távolságot gyorsan és akadálytalanul meg lehetett tenni. Egy szárnyvonalon a Turgenyevszkajáig, ott átjáró van a Csisztije Prudira, ahogy Artyom ősrégi térképén nevezték, vagy a Kirovszkajára, ahogy újra átnevezték most a kommunisták, és a vörös Szokolnyicseszkaja vonalon egyenesen a Poliszhoz... A vonatok és a nappali fényt adó lámpák korában egy ilyen út harminc percet sem vett volna igénybe. De azóta, hogy a „vörös vonal” szavakat nagy kezdőbetűkkel kezdték írni, hogy bíborszínű lobogó lengett a Csisztije Prudira vezető átjáró felett, és persze már nem is Csisztije Prudi volt a neve, gondolni sem lehetett arra, hogy a legrövidebb úton próbáljon meg eljutni a Poliszba.

A Vörös Vonal vezetése az ismert körülmények miatt felhagyott azokkal a kísérleteivel, hogy kiterjesztve rájuk a Szovjetek hatalmát, erőszakkal boldogítsa az egész metró lakosságát, és új doktrínát fogadott el, mely lehetségesnek tekintette a kommunizmus egy metróvonalon való felépítését. Bár álmáról nem volt képes lemondani, s továbbra is V. I. Lenin Metrónak nevezte az egész metrót, ez irányban már régóta nem tett egyetlen gyakorlati lépést sem.

Ugyanakkor viszont látszólagos békeszerető jellege ellenére a rezsim belső, paranoiás lényege mit sem változott. A belső elhárítás ügynökeinek százai, melyet a megszokás és bizonyos nosztalgia okán KGB-nek neveztek, folyamatosan megfigyelte a Vörös Vonal boldog lakosait, érdeklődésük pedig szinte határtalan volt a más vonalakról érkezett vendégek iránt. A „vörösök” vezetőségének külön engedélye nélkül senki nem juthatott be egyik állomásukra sem. Az állandó útlevél-ellenőrzés, a totális megfigyelés és az általános, beteges bizalmatlanság azonnal leleplezte mind az odatévedt csavargókat, mind az odaküldött kémeket. Az előbbieket ugyanúgy kezelték, mint az utóbbiakat, mindegyikükre igen szomorú sors várt. Artyom ezért nem is gondolhatott arra, hogy a Poliszra három olyan állomáson és három olyan vonalszakaszon át jusson el, amelyek a Vörös Vonalhoz tartoznak.

De valószínűleg nem is lehetett volna ilyen egyszerű az út a metró szívébe. A Poliszba... Már maga az elnevezés, ha valaki kiejtette a száján egy beszélgetésben, arra késztette Artyomot, sőt másokat is, hogy áhítattal elhallgasson. Még most is tisztán emlékezett rá, amikor a legelső alkalommal hallotta ezt az ismeretlen szót mostohaapja egyik vendégétől, és aztán, amikor a vendég elment, halkan megkérdezte Szuhojt, hogy mit jelent. A mostohaapja akkor kutatóan nézett rá, és alig észrevehető vágyódással a hangjában válaszolta: „Ez, Artyomka, alighanem az utolsó hely a Földön, ahol az emberek emberhez méltó módon élnek. Ahol még nem felejtették el, hogy mit jelent az, hogy ember, és hogyan kell ennek a szónak hangzania.” Mostohaapja keserűen elmosolyodott, és hozzátette: „Ez a Város...”

A Polisz a moszkvai metró legnagyobb átjárójának terén volt, négy különböző vonal kereszteződésében, és négy teljes metróállomást foglalt magában, az Alekszandrovszkij Szádot, az Arbatszkaját, a Borovickaját és a Bibliotyeka imenyi Lenyinát, az őket összekötő átjárókkal együtt. Ezen a hatalmas területen helyezkedett el a civilizáció utolsó igazi otthona, az utolsó hely, ahol úgy élt a sok ember, hogy a csak egyszer is odavetődött vidékiek nem is nevezték másként ezt a helyet, csak Városnak. Valaki aztán más nevet adott a Városnak, ami ugyanazt jelentette – Polisz. És aztán rajta maradt ez az idegen név, talán amiatt, hogy ebben a szóban egy hatalmas és gyönyörű ősi kultúra távoli és alig érzékelhető visszhangja csengett, mely mintha védelmet ígért volna lakosainak.

A Polisz a metró számára kivételes jelenség maradt. Ott, és csak ott még lehetett találkozni azoknak a régi és különös ismereteknek az őrzőivel, amelyek a metró rideg, új törvények szerint élő világában egyszerűen használhatatlanok voltak. Ezek az ismeretek majdnem minden állomás, lényegében az egész, lassan káoszba és tudatlanságba süllyedő metró lakosainak számára haszontalanná váltak, akárcsak birtokosaik. A mindenünnen elüldözöttek a maguk egyetlen menedékét találták meg a Poliszban, ahol mindig tárt karokkal fogadták őket, mert itt az ő szellemi tejtestvéreik kormányoztak. Mert a Poliszban, és csak a Poliszban lehetett olyan agg professzorokkal találkozni, akiknek valamikor saját tanszékük volt azokon a dicső egyetemeken, amelyek most félig romokban hevernek, üresen tátonganak, a patkányok és az enyészet martalékai lettek. Csak ott éltek még művészek, színészek, költők. Az utolsó fizikusok, kémikusok, biológusok... Azok, akik a koponyájukban őrizték mindazt, amit az emberiségnek sikerült elérnie és megismernie a szakadatlan fejlődés évezredei során. Azok, akiknek a halálával mindez örökre elveszett volna.

A Polisz azt a területet foglalta el, ahol valamikor annak a városnak a központja volt, amelyről a metrót is elnevezték. Épp a Polisz fölött emelkedett a Bibliotyeka imenyi Lenyinának, a letűnt kor leghatalmasabb információtárának épülete. Könyvek százezreivel számtalan nyelven, amelyek alighanem felöleltek minden területet, amelyen valaha is dolgozott az emberi elme. Minden lehetséges betűfajtával, jelekkel, hieroglifákkal teli papírok százezer tonnáival, melyeknek egy részét már nem volt, aki olvassa, hiszen a nyelvek, amelyeken íródtak, kihaltak az őket beszélő népekkel együtt... De e könyvek hatalmas része még olvasható és felfogható volt, és azok az évszázadok óta halott emberek, akik írták őket, még sokat tudtak mondani a ma élőknek.

Mindazon kevés konföderáció, birodalom, vagy egyszerűen csak erős állomás közül, amelyek képesek voltak expedíciókat indítani a felszínre, a könyvekért egyedül a Polisz küldött sztalkereket. Csak a Poliszban volt akkora értéke az ismereteknek, hogy készek voltak önkénteseik életét kockáztatni értük, mesébe illő honoráriumokat kifizetni zsoldosoknak, és anyagi javakat megtagadni maguktól, hogy szellemi javakhoz jussanak.

És vezetőségük látszólagos élhetetlensége és idealizmusa ellenére a Polisz évről évre helytállt, a bajok elkerülték, és ha valami fenyegette a biztonságát, úgy tűnt, hogy az egész metró kész összefogni a védelmében. Azoknak az utolsó ütközeteknek az utórezgései, melyek a Vörös Vonal és a Hanza közötti emlékezetes háború idején zajlottak le itt, már lecsillapodtak, és a Poliszt újra a sebezhetetlenség és a jólét aurája lengte körül.

És amikor Artyom erre a csodálatos helyre gondolt, egyáltalán nem találta különösnek, hogy az odavezető út nem egyszerűen csak nehéz lesz, hanem minden bizonnyal bonyodalmas is, teli veszélyekkel és megpróbáltatásokkal, máskülönben odaveszne céljának titokzatossága és igézete.

Míg a Kirovszkaján keresztül, majd a Vörös Vonalon a Bibliotyeka imenyi Lenyináig lehetetlennek és túl kockázatosnak tűnik az út, addig a Hanza őrségein és a Gyűrűn való átjutást meg lehet próbálni, tűnődött Artyom, a megsárgult térképet nézegetve.

Ha például sikerülne akár valamilyen ürüggyel, megdumálva az őrséget, akár harccal vagy valahogy másképpen a Hanza belső területeire jutnia, akkor a Poliszba vezető út elég rövid lenne. Artyom rátette az ujját a térképre, és követte vele a vonalakat. Ha a Proszpekt Miránál jobbra fordulna a Gyűrűn, akkor csupán két Hanza-állomáson keresztül már a Kurszkajához jutna ki. Ott átmehetne az Arbatszko-Pokrovszkaja vonalra, onnan pedig már karnyújtásnyira van az Arbatszkaja, azaz maga a Polisz. Igaz, útközben ott a Ploscsagy Revoljucii, melyet a háború után a Vörös Vonal kapott meg a Bibliotyekáért cserébe, viszont a vörösök garantálták a szabad áthaladást minden utazónak, ez volt a békeszerződés egyik fő előírása. És mivel Artyomnak egyáltalán nem áll szándékában belépni magára az állomásra, csupán el akar haladni mellette, elvben kötelesek akadálytalanul átengedni. Miután átgondolta, úgy döntött, hogy egyelőre ennél a tervnél marad, és útközben megpróbál részleteket megtudni azokról az állomásokról, amelyeket majd érintenie kell. És ha valami mégsem úgy alakulna, mondta magában, akkor még mindig lehet találni valamilyen tartalék útvonalat. Ahogy nézegette a vonalak hálózatát és az átszállóállomások rengetegét, arra gondolt, hogy a parancsnok talán kissé túlzott, amikor még a legkisebb metróutak esetében is a nehézségeket ecsetelte. Például a Proszpekt Miránál nemcsak balra lehet fordulni, hanem jobbra is – Artyom végigvezette ujját a Gyűrűn –, a Kijevszkajáig, és ott vagy a Filjovszkaja, vagy az Arbatszko-Pokrovszkaja vonalra vezető átjárón keresztül csak két vonalszakasz a Poliszig. Már nem látta teljesíthetetlennek a feladatot. Ez a kis térképgyakorlat jót tett a magabiztosságának. Most már tudta, hogyan cselekedjen, és szilárdan elhatározta, hogy amikor a karaván elér a Rizsszkajára, nem fog visszatérni az osztaggal a VDNH-ra, hanem folytatja útját a Polisz felé.

– Nézegeted? – kérdezte közvetlenül a füle mellett a visszatért Zsenyka, akit a gondolataiba merülő Artyom nem vett észre.

Artyom ijedtében felugrott a helyéről, és zavartan igyekezett eldugni a térképet.

– Á, dehogy... Én csak... Meg szerettem volna keresni a térképen azokat az állomásokat, ahol ez a Birodalom van, amelyről az előbb meséltek.

– Na és megtaláltad? Nem? Ej, te, na add ide, megmutatom – mondta fölényeskedve Zsenyka. Ő sokkal jobban tájékozódott a metróban, mint Artyom, vagy más vele egykorúak, és erre nagyon büszke volt. Kapásból hibátlanul rábökött a hármas átjáróra a Csehovszkaja, a Puskinszkaja és a Tverszkaja között. Artyom felsóhajtott megkönnyebbülésében – Zsenyka viszont úgy vette, hogy az irigységtől.

– Semmi vész, eljön majd az idő, amikor ugyanúgy eligazodsz ebben, mint én – mondta Zsenyka vigasztalóan.

Amaz elismerő képet vágott, és sietett más témára terelni a beszélgetést.

– És meddig tart még a pihenő? – kérdezte.

– Ifjúság! Indulás! – hallatszott a parancsnok öblös basszusa, és Artyom megértette, hogy a pihenőnek vége, enni viszont ilyenformán nem maradt ideje.

Ismét rájuk került a sor Zsenykával fönt a hajtányon. Megnyikordultak a hajtókarok, dobogni kezdtek a betonon a szurkosvászon csizmák, és újra bementek az alagútba.

Ezúttal az osztag némán haladt előre, és csak a parancsnok magyarázott valamit menet közben halkan Kirillnek, akit odaintett maga mellé. Hallgatózni Artyomnak se kedve, se ereje nem volt, minden energiáját igénybe vette az átkozott hajtány. A magára maradt végzáró katona egyáltalán nem érezte jól magát a bőrében, és minden pillanatban ijedten tekingetett hátrafelé. Artyom feléje fordulva dolgozott a hajtányon, és jól látta, hogy hátul az égvilágon semmi rettenetes nincs, de a vállán át előre, az alagút felé nézni maga is nagy késztetést érzett. Ez a félelem és bizonytalanság mindig nyomasztotta, és nem csak őt. Minden egyedül utazó ismeri ezt az érzést. Külön elnevezés is volt rá – az „alagútiszony”: amikor megy az ember az alagútban, különösen, ha nem elég erős a lámpája, mindig úgy tűnik, hogy a veszély közvetlenül ott leselkedik a háta mögött Néha ez az érzés olyan erőssé válik, hogy a tarkóján érzi az ember valakinek a súlyos tekintetét, vagy nem csak azt... Ki tudja, ki, vagy mi van ott, és hogyan látja a világot... így aztán előfordul, hogy elviselhetetlenül nyomasztja, és nem bírja tovább, villámgyorsan megfordul, s beledöf a sötétségbe a fénysugárral – de nincs ott senki... Csend van... Üresség... Mintha csak nyugalom volna. De amíg hátrafelé néz, és annyira vizslatja a sötétséget, hogy belefájdul a szeme, az összesűrűsödik a háta mögött, már megint a háta mögött, és szeretne megint előrerohanni, belevilágítani a lámpájával az alagútba – nincs-e ott valaki, nem lopakodott-e elő valaki, amíg ő az ellenkező irányba tekingetett... És újra... De a legfőbb, hogy ne veszítse el az önuralmát, ne engedjen ennek a félelemnek, hogy meggyőzze magát, ez az egész csak képzelgés, hogy nincs mitől félnie, hogy nem is volt mit meghallania...

Csakhogy nagyon nehéz úrrá lennie magán az embernek, különösen, ha egyedül megy. Sokan vesztették már el az eszüket így. Még akkor sem tudtak megnyugodni, amikor már elértek egy lakott állomásra. Később aztán valamennyire magukhoz tértek ugyan, de arra már nem tudták rávenni magukat, hogy újra bemenjenek az alagútba – rögtön elfogta őket ugyanaz a nyomasztó nyugtalanság, melyet ugyan a metró minden lakója ismer, az ő számukra viszont kibírhatatlanná vált.

– Ne félj, én figyelek! – kiáltotta oda bátorítólag a végzárónak. Az bólintott, de néhány perc múlva már nem bírta tovább, és megint hátranézett. Nem könnyű...

– Szerjoga egyik ismerőse éppen így hibbant meg – mondta halkan Zsenyka, amikor rájött, hogy Artyom mire gondol. – Igaz, neki egészen komoly oka volt rá. Elhatározta, hogy egyedül megy végig azon az alagúton a Szuharjovszkaján, emlékszel, amelyikről múltkor meséltem neked. Tudod, ahol csak karavánban szabad menni. Túlélte a srác. És tudod, miért élte túl? – mosolygott Zsenyka. – Mert száz méternél messzebbre nem volt mersze bemenni. Pedig amikor elindult, még nagyon vitéz legény volt. Eh... Húsz perc múlva visszajött – a szeme kimeredt, a haja égnek állt a rémülettől, egy értelmes szót nem volt képes kinyögni. Egy mukkot sem tudtak kiszedni belőle – azóta összefüggéstelenül beszél, jobbára csak ordít. Az alagútba a lábát se teszi be – ott kódorog a Szuharjovszkaján, és kéreget. Most ő ott a falu bolondja. Világos a tanulság?

– Világos – mondta bizonytalanul Artyom.

Az osztag egy ideig teljes csendben haladt. Artyom újra a gondolataiba merült, és elég hosszan lépdelt így, igyekezve kitalálni valami hihetőt, amit a Rizsszkajáról kimenet az őrsön hazudhatna.

Így ment egészen addig, amíg meg rá nem jött, hogy zavarja a gondolkodásban az az egyre erősödő furcsa zúgás, mely szemből, az alagútból jött. Ez a zúgás, mely eleinte alig érződött, valahol a hallható és az ultrahang bizonytalan határán volt, lassan és egyáltalán nem észrevehetően erősödött, így aztán nem lehetett meghatározni, mikortól kezdte hallani. Amikor pedig tudatosult benne, a hang már elég erős volt, leginkább sípoló – érthetetlen és nem emberi – suttogásra emlékeztetett.

Artyom gyorsan a többiekre nézett. Összehangoltan és némán mentek. A parancsnok már nem beszélgetett Kirillel, Zsenyka a maga gondolataival volt elfoglalva, a végzáró pedig nyugodtan nézett előre, felhagyott az ideges forgolódással. Egyikük sem mutatta a nyugtalanság legkisebb jelét sem. Semmit sem hallottak. Semmit! Artyom félni kezdett. Teljesen érthetetlen és ijesztő volt az osztag nyugalma és hallgatása, mely egyre feltűnőbb volt, ahogy a sípolás erősödött. Artyom elengedte a hajtókart, és teljesen felegyenesedett. Zsenyka csodálkozva nézett rá. A tekintete tiszta volt, a szemében nyoma sem volt kábszernek vagy hasonlónak, amitől Artyom tartott.

– Mit csinálsz? – kérdezte méltatlankodva. – Elfáradtál, vagy mi? Szólhattál volna, te meg csak úgy elengeded.

– Te nem hallasz semmit? – kérdezte értetlenkedve Artyom, és volt valami a hangjában, amitől Zsenyka is elkomolyodott.

Ő is figyelni kezdett, de a munkát nem hagyta abba. A hajtány azonban lelassult, mert Artyom továbbra is csak zavart képpel álldogált, a rejtélyes hang foszlányaira fülelve.

A parancsnok felfigyelt rá, és megfordult:

– Mi van veletek? Lemerültek az elemek?

– Maga nem hall semmit? – kérdezte tőle is Artyom.

És a lelkébe rögtön az a rossz érzés lopózott be, hogy valójában nincs is semmiféle zúgás – hiszen senki nem hall semmit. Csak nála mentek el otthonról, egyszerűen csak képzeleg a félelemtől... A mindenféle történetektől meg a végzáró háta mögött egy lépéssel az osztag mögött makacsul nyomuló sötétségtől.

A parancsnok álljt parancsolt, hogy a hajtány nyikorgása és a csizmák dobogása ne zavarja, és megállt. Kezét rácsúsztatta a gépkarabélyra, mozdulatlanul állt, és fél fülével az alagút felé fordulva feszülten figyelt.

A különös hang még mindig hallatszott, Artyom most tisztán hallotta, és minél kivehetőbbé vált, annál figyelmesebben nézte a parancsnok arcát, próbálva leolvasni róla, vajon hallja-e ő is azt, ami Artyom agyát egyre erősödő nyugtalansággal töltötte el. A parancsnok arcvonásai azonban szép lassan meglágyultak, és Artyomot mardosó szégyen öntötte el. Hogy is ne: az osztag valami semmiség miatt állt meg, mert ő berezelt, és ráadásul még másokat is megijesztett.

Láthatólag Zsenyka sem hallott semmit, bár igyekezett. Aztán végül abbahagyta a feszült fülelést, és kaján mosollyal nézett Artyomra, majd a szemébe nézve megkérdezte:

– Narkó?

– Ugyan, menj már! – csattant fel Artyom. – Mi van veletek, mind megsüketültetek?

– Szóval narkó – intézte el a dolgot Zsenyka elégedetten.

– Csend van. Egy neszt sem hallani. Alighanem csak képzelődtél. Semmi baj, előfordul, ne görcsölj, Artyom. Dőlj neki, és gyerünk tovább! – mondta a parancsnok kíméletesen, átérezve a helyzetet, és maga ment előre.

Nem volt mit tenni, Artyom visszaállt a helyére. Komolyan igyekezett meggyőzni magát arról, hogy a suttogást csak képzelte, hogy ez az egész a feszültség miatt van, igyekezett ellazulni és nem gondolni semmire abban a reményben, hogy a nyugtalanul csapongó gondolatokkal együtt ezt az átkozott zúgást is sikerül kivernie a fejéből. Egy időre sikerült kikapcsolnia a gondolatait, de kiüresedett fejében a hang most valósággal dübörgővé vált. S aztán csak egyre erősödött, ahogy mind mélyebben haladtak előre dél felé. Artyom hirtelen észrevette, hogy Zsenyka csak egy kézzel dolgozik, a másikkal, láthatólag oda se figyelve, mit csinál, a fülét dörzsöli. Az ő fülében már annyira felerősödött a hang, hogy úgy rémlett, mintha az egész metrót betöltené.

– Mit csinálsz? – súgta oda Zsenykának.

– Nem tudom... Eldugult... Viszket valahogy... – mondta Zsenyka.

– És nem hallasz semmit? – kérdezte félénk reménykedéssel Artyom.

– Nem, hallani nem hallok semmit, csak valahogy nyom – suttogta vissza Zsenyka, és a korábbi iróniának nyoma sem maradt a hangjában.

A zúgás most lett a legerősebb, és Artyom akkor jött rá, honnan jön. Az egyik cső, amely az alagút falának hosszában volt lefektetve, és kommunikációs vonalakat meg az ördög tudja, még mit nem tartalmazott, ezen a helyen mintha szétszakadt volna, és pontosan ez a fekete, mindenfelé meredező, szétszakadt vasdarabok szegélyezte torok adta ki magából ezt a különös hangot. A cső mélyéből jött, és amikor Artyom éppen arra gondolt, hogy vajon miért nincs benne se semmiféle vezeték, se más, csak a teljes üresség és feketeség, a parancsnok hirtelen megállt, és lassan, erőlködve azt mondta:

– Emberek, itt most... cigarettaszünetet tartunk, valahogy nem érzem jól magam. Olyan kábaság fogott el.

Bizonytalan léptekkel indult a hajtány felé, hogy leüljön a szélére, de egy lépéssel előtte hirtelen elterült a földön, mint egy zsák. Zsenyka zavarodottan nézett rá, s közben már mindkét kezével a füleit dörzsölte, és nem mozdult a helyéről. Kirill valami okból csak ment tovább egyedül, mintha mi sem történt volna, s nem reagált a kiáltásaikra. A végzáró leült a sínre, és váratlanul gyerekes gyámoltalansággal sírni kezdett. A lámpája fénye az alagút mennyezetébe fúródott, és így alulról megvilágítva a jelenet még vészjóslóbb képet mutatott.

Artyomot elfogta a rémület. Nyilvánvaló, hogy az egész osztagból csak az ő ítélőképessége nem homályosodott el, de a hang teljesen elviselhetetlenné vált, s nem hagyta, hogy egy akár csak valamennyire is épkézláb gondolatra jusson.

Kétségbeesésében befogta a fülét, és ez valamit segített. Aztán lendületből lekevert egy pofont Zsenykának, aki elbutult képpel dörzsölgette a fülét, és ráordított, próbálva túlharsogni a zúgást, elfelejtve, hogy azt egyedül csak ő hallja:

– Fogd a parancsnokot! Tedd fel a hajtányra! Semmiképp se maradhatunk itt! El kell tűnnünk innen! – És felkapva az elejtett lámpát, Kirill után vetette magát, aki mint holdkóros ment tovább vakon, mert lámpa nélkül már olyan sötét volt ott, hogy szinte belefájdult a szem. Szerencséjére Kirill lassan ment. Néhány hosszú ugrással Artyomnak sikerült utolérnie, és rácsapott a vállára, de Kirill csak ment tovább, és egyre inkább eltávolodtak a többiektől. Artyom eléje szaladt, és lámpájával belevilágított az arcába. A szeme csukva volt, de aztán Kirill hirtelen egy fintort vágott és megbotlott. Artyom akkor egy kézzel megtartotta, a másikkal felhúzta a szemhéját, és egyenesen a pupillájába világított. Kirill felkiáltott, pislogni kezdett, a fejét rázta, és egy másodperc törtrésze alatt mintha magához tért volna, kinyitotta a szemét, és értetlenül nézett Artyomra. Mivel a lámpa elvakította, szinte semmit sem látott, és Artyomnak a karjánál fogva kellett visszavonszolnia a hajtányhoz.

A hajtányon ott feküdt a parancsnok élettelen teste, mellette ott ült Zsenyka, ugyanazzal az ostoba kifejezéssel az arcán. Otthagyva Kirillt a hajtánynál, Artyom odaugrott a végzáróhoz, aki a sínen ülve egyre csak sírt. Ahogy belenézett a szemébe, Artyom fájdalommal és szenvedéssel teli tekintetet látott, és annyira erős volt ez az érzés, hogy hátratántorodott tőle, miközben érezte, hogy az ő könnyei is akaratlanul kicsordulnak.

– Mind, mind meghaltak... Annyira fájt nekik! – értette meg a zokogáson keresztül.

Artyom megpróbálta felállítani a végzárót, de az kitépte magát, és váratlan dühvel kiáltotta:

– Disznók! Állatok! Nem megyek veletek sehova, itt akarok maradni! Olyan magányosak itt, annyira fáj nekik itt, és ti el akartok vinni? Mindenben ti vagytok a bűnösök! Sehova se megyek! Sehova! Hagyjál, hallod?!

Artyom előbb egy pofont akart neki adni, azt remélve, hogy attól valamennyire magához tér, de attól félt, hogy ebben a feldúlt állapotában az még vissza találja adni. Ehelyett térdre ereszkedett a végzáró előtt, és nagy nehezen leküzdve a fejében tomboló zúgást, szelíden mondta, maga sem értve igazán, hogy miről is van szó:

– De hisz te segíteni szeretnél nekik, igaz? Szeretnéd, hogy többé ne szenvedjenek?

Könnyein át a végzáró Artyomra nézett, és az arcán bátortalan mosollyal suttogta:

– Persze... Persze hogy segíteni szeretnék nekik.

– Akkor segítened kell nekem. Ők azt akarják, hogy segíts nekem. Gyere a hajtányhoz, és állj a hajtó karokhoz. Segítened kell, hogy eljussunk az állomásra.

– Ezt mondták neked? – nézett Artyomra bizalmatlanul a végzáró.

– Igen – felelte határozottan Artyom.

– És aztán visszaengedsz ide, hozzájuk?

– A szavamat adom, hogy ha vissza akarsz idejönni, akkor visszaengedlek – biztosította Artyom, és odaráncigálta a hajtányhoz, mielőtt még meggondolhatta volna magát. Miután odaállította a gépiesen engedelmeskedő végzárót, Zsenykát és Kirillt a hajtókarokhoz, s középre tuszkolta a még mindig eszméletlen parancsnokot, Artyom az osztag élére állt, s gépkarabélyát a sötétségre irányozva gyors léptekkel elindult. Maga is meglepődött, amikor meghallotta, hogy a hajtány jön utána. Artyom érezte, hogy hátát fedezetlenül hagyva megengedhetetlen dolgot cselekszik, de tudta, most az a legfontosabb, hogy eltűnjenek erről a szörnyű helyről. A karoknál most hárman voltak, és az osztag gyorsabban haladt, mint mielőtt megálltak. Artyom megkönnyebbülve érezte, hogy enyhül az utálatos zúgás. Újra meg újra rákiabált a többiekre, hogy ne csökkentsék a tempót, míg egyszer csak Zsenyka teljesen józan és csodálkozó hangját hallotta:

– Te meg mit parancsolgatsz itt?

Artyom, megértve ebből, hogy elhagyták a veszélyes zónát, jelt adott a megállásra, visszament az osztaghoz, és erejét vesztve leroskadt a földre, hátát a hajtánynak támasztotta. Fokozatosan mindenki magához tért. A végzáró már nem sírdogált, és csak a halántékát dörzsölgette, értetlenül nézegetve körbe. Megmoccant és tompán nyögve állt fel a parancsnok, panaszkodva, hogy majd szétreped a feje. Félóra múlva tudtak továbbindulni. Artyomon kívül senki nem emlékezett semmire.

– Tudod, valami nyomasztó dolog zúdult rám, a fejemben összemosódott minden, és aztán egyszer csak minden elsötétedett. Megesett ilyen már velem, gáz miatt az egyik alagútban, messze innen. De ha gáz lett volna, annak másként kellett volna hatnia, egyszerre mindenkire, nem válogatva... És te végig hallottad ezt a te hangodat? Különös dolog ez, mondhatom... – gondolkodott hangosan a parancsnok. – Meg az is, hogy Nyikita bőgött... Figyelj, Vasziljics, kit is sajnáltál te? – kérdezte a végzárót.

– Tudja a fene... Nem emlékszem. Azazhogy egy perce még derengett valami, de aztán valahogy elpárolgott... Olyan ez, mint az álommal: mikor felébredsz, még mindenre emlékszel, és tisztán látod magad előtt. De ahogy eltelik pár perc, és magához tér az ember, már kész, törölve. Csak valami foszlányfélék... Most is ugyanígy van. Emlékszem, hogy valakit nagyon sajnáltam. De hogy kit és miért – törölve.

– Maga ott akart maradni, az alagútban. Örökre. Velük. Én pedig megígértem, hogy megengedem majd, hogy visszajöjjön ide, ha annyira akarja – mondta Artyom, és a szeme sarkából nézte Nyikitát. – Hát akkor most mehet – tette hozzá, és elmosolyodott.

– Már nem akarok, köszönöm – felelte komoran Nyikita, és összerázkódott –, valahogy meggondoltam magamat.

– Na jól van, emberek. Elég a locsogásból. Ne álldogáljunk már itt, az alagút közepén! Előbb jussunk oda, aztán majd megbeszéljük. Meg még haza is kell majd mennünk... Bár csak a jó isten a megmondhatója, hogy egy ilyen napon odakeveredünk-e a végén. Indulás! – zárta le a parancsnok. – Artyom, figyelj, te velem jössz. Ma olyan hősféle lettél itt nekünk – tette hozzá váratlanul.

Kirill a hajtány mögött foglalta el a helyét, Zsenyka minden tiltakozás ellenére a karoknál maradt Nyikita Vasziljeviccsel, és elindultak.

– Azt mondod, hogy eltörött ott a cső? És ezt a zúgást onnan hallottad? Tudod, Artyom, lehet, hogy valójában mi süket fajankók vagyunk, és nem hallunk semmit. Neked alighanem különös érzéked van ehhez a nyavalyához. Szerencséd volt ezzel a dologgal, fiú! – elmélkedett a parancsnok. – Nagyon furcsa, ami ebből a csőből jött. Azt mondod, hogy üres volt? A fene tudja, mi megy bennük – folytatta, miközben aggodalmasan tekingetett az alagút falai mellett kígyózva tekergőző csövekre.

A Rizsszkajáig már igen kevés maradt hátra. Negyedóra múlva a távolban feltűntek az őrs tüzének fényei, a parancsnok lassított, és lámpájával leadta az egyezményes jelet. Az őrhelyen gyorsan, minden huzavona nélkül átengedték őket, és a hajtány begördült az állomásra.

A Rizsszkaja jobb állapotban volt, mint az Alekszejevszkaja. Valaha régen az állomás fölött egy nagy piac volt. Nem kevés kiskereskedő volt azok között, akik akkor le tudtak érni a metróba, és megmenekültek. Vállalkozó kedvű nép lakott itt azóta, no meg az is meglátszott a jólétükön, hogy közel voltak a Proszpekt Mira állomáshoz, azaz hát a Hanzához, a fő kereskedelmi útvonalakhoz. Villanyvilágításuk volt, ugyanolyan vészvilágítás, mint a VDNH-n. Az őrök régi, elnyűtt gyakorlóruhát viseltek, amely azért mégis sokkal hatásosabban mutatott, mint az Alekszejevszkaján azok a festett pufajkák.

A vendégeknek külön sátrat jelöltek ki. Gyors visszaindulásra nem volt kilátás, nem volt világos, mi ez az újfajta veszély az alagútban, és hogyan birkóznak majd meg vele. Az állomás vezetősége és a VDNH kis osztagának parancsnoka tanácskozásra ült össze, így a többiek szabadon eldönthették, mivel ütik el az időt. Az elcsigázott és idegileg kimerült Artyom azonnal hasra vágta magát a fekhelyén. Nem volt álmos, de minden ereje elhagyta. Azt ígérték, hogy pár óra múlva ünnepi vacsorát adnak a vendégek számára, és vendéglátóik jelentőségteljes kacsingatásaiból és sutyorgásából ítélve húsra is számíthattak. Addig viszont nem maradt más, mint feküdni és nem gondolni semmire.

A sátor falain kívül erősödött a lárma. A lakomát közvetlenül a peron közepén rendezték, ahol a fő tűzrakás égett. Artyom kíváncsian kinézett. Néhány ember a padlót takarította és egy ponyvát terített szét, nem messze a síneken egy disznót bontottak fel, és egy acélhuzalt daraboltak fogókkal, ami saslikot ígért. A falak szokatlanok voltak itt: nem márványból készültek, mint a VDNH-n és az Alekszejevszkaján, hanem sárga és vörös lapokkal voltak kirakva. Ez az összeállítás valamikor elég vidáman nézhetett ki. Igaz, mostanra a csempékre és a vakolatra korom és zsír rakódott, de a korábbi otthonosság azért valamennyire megmaradt. De ami a fő, a másik vágányon, félig az alagútban, egy igazi vonat állt, igaz, az ablakai be voltak törve, és az ajtajai nyitva voltak.

Vonattal egyáltalán nem minden vonalszakaszon és nem minden állomáson lehetett találkozni. A két évtized alatt sokat közülük – különösen azokat, amelyek akkor az alagutakban rekedtek, és szállásra nem voltak alkalmasak – az emberek kocsinként kihúzták, és minden állomás a maga szükségletei szerint használta fel a kerekeket, az ablaküvegeket és a burkolatokat. Artyomnak a mostohaapja mesélte, hogy a Hanzán az egyik vágányról külön azért takarították el a vonatokat, hogy a teher- és utasszállító hajtányok akadálytalanul tudjanak közlekedni. A hírek szerint ugyanígy jártak el a Vörös Vonalon is. Abban az alagútban, amelyen ők mentek a VDNH-ról a Proszpekt Miráig, egyetlenegy vagon sem maradt, de ez inkább csak véletlen lehetett.

Lassanként gyülekezni kezdtek a helyiek, a sátorból előjött az álmos Zsenyka, fél óra múlva felvonult a helyi főnökség is Artyom osztagának parancsnokával együtt, és az első húsokat feltették a parázsra. A parancsnok és az állomás vezetősége sokat mosolygott és tréfálkozott, nyilván elégedettek voltak a tárgyalások eredményével. Hoztak valamilyen helyi kotyvalékkal teli ballont, mondták a tósztokat, és mindenki virágos kedvre derült. Artyom rágta a saslikját, nyalogatta az ujjáról a lecsorgó, forró zsírt, s közben a parázsló széndarabokat nézte, amelyek meleget, hihetetlen otthonosságot és nyugalmat árasztottak.

– Te húztad ki őket a csávából? – szólította meg Artyomot egy ismeretlen ember mellette, aki néhány perce már fürkészve méregette. Artyom összerezzent. Mivel teljesen a gondolataiba és a tűzben parázsló zsarátnokok nézésébe merült, észre sem vette, hogy van valaki mellette.

– Ezt meg ki mondta magának? – válaszolt kérdéssel a kérdésre Artyom, és alaposan megnézte az ismeretlent. Rövidre volt nyírva a haja, borotválatlan volt, durva, de láthatóan tartós bőrkabátja alól kilátszott meleg matrózinge. Artyomnak semmi gyanúsat nem sikerült felfedeznie benne: beszélgetőpartnere külsőre egy közönséges csencserre hasonlított, abból meg rengeteg volt a Rizsszkaján.

– Hogy ki? A brigadérosotok is mondta – biccentett amaz a parancsnokra, aki kissé oldalt állva élénken beszélgetett.

– Hát én – ismerte el kényszeredetten Artyom. És bár nem is olyan régen még azt tervezte, hogy néhány hasznos ismeretséget köt majd a Rizsszkaján, most, hogy erre pompás alkalom kínálkozott, valami miatt hirtelen rossz érzése támadt.

– Bourbon vagyok. Téged hogy hívnak? – folytatta az érdeklődést a férfi.

– Bourbon? – csodálkozott Artyom. – Hogyhogy Bourbon? Az nem valami király volt?

– Nem, kölyök. Az egy szeszfajta volt. Tudod, amolyan tüzes víz. Igen feldobta a hangulatot, ahogy mondják. Szóval hogy is hívnak? – érdeklődött újra a férfi.

– Artyom.

– Ide figyelj, Artyom, mikor is mentek vissza? – próbálkozott tovább Bourbon, ami Artyomot még inkább gyanakvásra késztette.

– Azt én nem tudom. Most senki sem tudja pontosan megmondani, hogy mikor megyünk vissza. Ha hallotta, hogy mi történt velünk, maga is megértheti – felelte ellenségesen Artyom.

– Ide figyelj, tegezzél már, nem vagyok én annyival idősebb, hogy itt... Röviden, mit is akarok kérdezni... Dolgom van veled, kölyök. Nem veletek mindőtökkel, hanem csak, hogy úgy mondjam, veled személyesen. Nekem, izé, szükségem van a segítségedre. Érted? Egy rövid időre...

Artyom semmit sem értett. A férfi zavarosan beszélt, és volt valami a kiejtésében, amitől rossz érzése támadt. Artyom most semmit sem kívánt annyira, mint hogy befejezhesse ezt az érthetetlen beszélgetést.

– Figyusz, kölyök, lazíts már egy kicsit! – Mintha csak megérezte volna a kétségeit, Bourbon sietett eloszlatni őket. – Semmi meredek, minden tiszta... Legalábbis majdnem minden. Röviden a következőről van szó: tegnapelőtt a mieink elmentek a Szuharjovkáig, egyenesen a vonalon, de nem értek oda. Csak az egyikük keveredett vissza. Semmire sem emlékszik, a Proszpektre úgy futott be, hogy taknya-nyála összefolyt, zokogott, mint az a tiétek, akiről a brigadérosotok beszélt. A többiek nem kerültek elő. Talán később kijutottak a Szuharjovkára... Vagy megeshet, hogy többé nem jutottak ki sehová, mert onnan harmadik napja nem jött senki a Proszpektre, innen meg már oda nem akar menni senki. Valami oknál fogva nem akaródzik nekik odamenni. Röviden szólva, azt hiszem, hogy ez ugyanaz a nyavalyakórság, mint ami veletek esett meg. Amikor a brigadérosotokat hallgattam, mindjárt erre gondoltam... Hiszen ugyanaz a vonal. A csövek is ugyanazok... – Bourbon ekkor hirtelen hátrafordult, hogy ellenőrizze, nem hallgatózik-e valaki. – Rajtad ez az izé nem fog – folytatta halkan. – Érted?

– Úgy-ahogy – felelte bizonytalanul Artyom.

– Röviden szólva, nekem most oda kell mennem. Nagyon kell, érted? Nagyon. Pontosan nem tudom, de minden esély megvan rá, hogy nekem is elmegy az eszem, mint valószínűleg mindegyik fiúnknak, meg az egész brigádotoknak. Rajtad kívül.

– Te... – mondta Artyom bizonytalanul, mint aki ízlelgeti ezt a szót, érezve, mennyire kényelmetlen és szokatlan neki, hogy így letegezzen egy ilyen alakot – te azt szeretnéd, hogy kísérjelek el ezen az alagúton? Hogy én kísérjelek el a Szuharjovkára?

– Úgy valahogy – bólintott megkönnyebbülten Bourbon. – Nem tudom, tudsz-e róla vagy sem, de a Szuharjovkán túl van egy másik alagút, még rosszabb, mint ez, igazi förtelem, de valahogy át kell jutnom rajta. Ott esett meg az a kórság a fiúkkal. De minden rendben van, ne pánikolj, ha elkísérsz, nem maradok az adósod. Igaz, nekem ugyan tovább kell utána mennem, délre, de ott, a Szuharjovkán vannak embereim, visszavisznek, gondoskodnak rólad meg minden.

Artyom, aki eleinte melegebb égtájakra akarta elküldeni Bourbont az ajánlatával együtt, hirtelen rájött, mekkora esélyt kapott, hogy harc és mindenféle probléma nélkül átjusson a Rizsszkaja déli őrsein. És tovább... Bourbon, bár nem osztotta meg vele további terveit, azt mondta, hogy azon az átkozott alagúton a Szuharjovszkajától a Turgenyevszkajához igyekszik. És Artyom is pontosan ott készült áthaladni. Turgenyevszkaja – Trubnaja – Cvetnij Bulvár – Csehovszkaja... Onnan pedig az Arbatszkaja kéznyújtásnyira van... A Polisz... A Polisz.

– Hogyan fizetsz? – Artyom úgy döntött, hogy a látszat kedvéért egy kicsit kéreti magát.

– Ahogy akarod. Általában valutával – Bourbon kétkedve nézte Artyomot, mint aki azt próbálja eldönteni, vajon amaz érti-e, hogy miről van szó. – No, szóval Kalasnyikov-lőszerrel. De ha akarod, akkor kajával, piával vagy narkóval – ehhez kacsintott egyet – szintén tudok szolgálni.

– Nem, a lőszer rendben. Két tárral. Meg persze étel is, annyi, hogy oda-vissza kitartson. És nincs alku. – Artyom, amennyire tőle telt, magabiztos hangon nevezte meg az árat, s közben igyekezett állni Bourbon fürkésző tekintetét.

– Ó egy bizniszmen! – mondta Bourbon. – Rendben. Két tár a Kalasnyikovhoz. És kaja. Hát jó – mondta alig hallhatóan, inkább csak magának – ennyit megér. Rendben, fiú, hogy is hívnak, Artyom? Egyelőre menj, aludj, jövök érted, mihelyt ennek a felfordulásnak itt vége lesz. Szedd össze a cókmókodat, hagyhatsz egy cetlit is, ha tudsz írni, nehogy itt hajtóvadászatot indítsanak utánunk. Ez... De aztán legyél készen, amikor jövök. Megértetted?

5. FEJEZET
EGY MARÉK LŐSZERÉRT

A holmik összeszedésére egyáltalán nem volt szüksége, mert Artyom nem nagyon csomagolt ki, így aztán különösebben nem is volt mit összecsomagolnia. Csupán az nem volt világos, hogyan vigye ki a gépkarabélyát úgy, hogy az senkinek se tűnjön fel. Nagyméretű, 7.62-es, fatusás katonai gépkarabélyokat osztottak ki nekik. A VDNH-n mindig ilyen monstrumokkal indítottak a közeli állomásokra karavánokat.

Artyom a takarót a fejére húzva feküdt, és nem felelt Zsenyka értetlenkedő kérdéseire, hogy miért döglik itt, amikor odakint olyan tök jó, csak nem beteg? A sátorban meleg volt és fülledtség, különösen a takaró alatt. Az álom csak nem jött, akármennyire próbálta magát alvásra bírni Artyom, és amikor végre elszenderedett, olyan nyugtalan és zavaros álmai voltak, mintha egy homályos üvegen át látta volna őket: rohant valahova, beszélt egy arctalan valakivel, aztán újra rohant... Megint Zsenyka ébresztette, rázta a vállát, és suttogva mondta:

– Figyusz, Artyom, valami pasas vár kint... Valami gond van, vagy mi? – kérdezte gyanakodva. – Jobb, ha felkeltem a mieinket...

– Ne, minden rendben, csak egy kis megbeszélnivalóm van vele. Aludj, Zseny. Rögtön jövök – magyarázta ugyanolyan halkan Artyom a csizmája felrángatása közben, és megvárta, amíg Zsenyka újra elnyugszik. Aztán kivitte a sátorból a hátizsákját, és éppen elővette a gépkarabélyát, amikor Zsenyka meghallotta a fémes zörgést, és aggódva kérdezte újra:

– Ez meg minek neked? Biztosan minden rendben?

Artyom kénytelen volt tagadni és magyarázkodni, hogy csak meg akar valamit mutatni az ismerősének, hogy összevitatkoztak valamin, de már minden rendben és így tovább.

– Hazudsz! – vonta le meggyőződéssel Zsenyka. – Na, jó. Mikor kezdjek izgulni?

– Egy év múlva – mormogta Artyom, s remélve, hogy ez elég ködösen hangzott, félretolta a sátorlapot, és kiment a peronra.

– Piszmogni aztán tudsz, kölyök – szűrte át a foga között elégedetlenkedve a rá váró Bourbon. Ugyanúgy volt öltözve, mint korábban, csak a hátára került fel azóta egy tornyos hátizsák. – Anyád! Te ezzel a bazi stukkerrel akarsz átjutni az őrségeken? – mutatott utálkozva a gépkarabélyra. Artyom csodálkozva vette észre, hogy Bourbonnál semmilyen fegyver sincs.

Az állomáson elhalványult a világítás. A peronon nem volt senki, a bulitól elpilledve mindenki lefeküdt már. Artyom igyekezett szaporázni, mert félt, hogy belebotlik valakibe az övéi közül, de az alagút bejáratánál Bourbon megállította, és ráparancsolt, hogy lassítson. Az őrök a vágányokon észrevették őket, és már messziről kérdezték, hogy ugyan hova készülnek éjjel fél kettőkor, de Bourbon egyiküket a nevén szólította, és elmagyarázta, hogy üzleti ügyben járnak.

– Jól hallgass ide – oktatta Artyomot, miközben meggyújtotta a lámpáját. – Százon és kétszázötvenen is lesznek őrsök. A legfontosabb, hogy te csak hallgass. Majd én elrendezem velük a dolgot. Kár, hogy itt van nálad ez a Kalasnyikov – vén, mint az öreganyám, még eldugni sem lehet... Honnan szedted ezt a szemetet?

Száz méteren minden simán ment. Itt kis tűz pislákolt csak, mellette két ember ült gyakorlóban. Egyikük bóbiskolt, a másik viszont barátságosan lekezelt Bourbonnal.

– Biznisz? Érrr-tem – húzta el a szót cinkos mosollyal.

Kétszázötven méterig Bourbon egy kukkot sem szólt, csak komoran ment előre. Valahogy morc, kelletlen volt, és Artyom már kezdte bánni, hogy ráállt a dologra. Egy lépéssel lemaradva ellenőrizte, hogy rendben van-e a gépkarabély, és rátette az ujját a zárra.

Az utolsó őrsnél feltartóztatták őket. Vagy nem ismerték jól Bourbont, vagy éppenséggel nagyon is jól ismerték, mivel a parancsnok félrevonta, letetette vele a hátizsákját a tűznél, és hosszasan faggatta valamiről. Artyom, aki eléggé ostobán érezte magát, a tűz mellett maradt, és szűkszavúan válaszolgatott az őrök kérdéseire. Azok meg láthatólag unatkoztak, és nem volt ellenükre egy kis fecsegés. Artyom a maga tapasztalatából tudta, hogy ha az ügyeletben levők beszédesek, az jó jel, ha unatkoznak, akkor nyugalom van. Ha valami furcsa dolog történt volna, valami előjött volna az alagút mélyéből, délről, ha valaki megpróbált volna átjutni, vagy gyanús hangokat hallottak volna, akkor a tűz körül tömörülnének, feszülten figyelnének, és le nem vennék a szemüket az alagútról. Egyszóval ma minden csendes, és legalábbis a Proszpekt Miráig gond nélkül el lehet jutni.

– Te nem is idevalósi vagy. Csak nem az Alekszejevszkáról jöttél? – tudakolták az őrök, Artyom arcát mustrálva.

Artyom nem felejtette el Bourbon parancsát, hogy hallgasson, és senkivel sem beszélgetett, mormogott valami homályos dolgot, amit így is, úgy is lehetett érteni. Az őrök, akik így aztán letettek arról, hogy választ kapjanak tőle, egy bizonyos Mihaj történetének taglalására tértek át, aki a napokban üzletelt a Proszpekt Mirán, és kellemetlenségei támadtak az állomás szerveivel.

Artyom, aki megnyugodott, hogy végre leszálltak róla, leült, és a tűz lángján keresztül nézegetett a déli alagút felé. Úgy rémlett, mintha ez ugyanaz a végtelenül széles folyosó volna, amely északi irányban a VDNH-ra vezet, ahol Artyom nem is olyan rég ugyanígy ült a tűznél őrségben, négyszázötven méteren. Külsőre semmiben sem különbözött tőle. De mégis volt benne valami, vagy valamilyen különös, az alagúthuzatok idesodorta szag, vagy valamilyen különleges hangulat, aura, vagy ilyesmi, ami csak ennek az alagútnak a sajátja, és az összes többi alagúttól megkülönböztető, egyéni jelleget ad neki. Artyomnak eszébe jutott, amit a mostohaapja mesélt, hogy nincs a metróban két egyforma alagút, sőt ugyanabban az alagútban a két ellenkező irány is különbözik egymástól. Az effajta szuperérzékenység hosszú-hosszú utak során fejlődött ki, és egyáltalán nem mindenkiben. A mostohaapja ezt „alagúthallásnak” nevezte, és neki volt ilyen „hallása”, dicsekedett is vele, és nemegyszer vallotta meg Artyomnak, hogy csak ennek az érzékének köszönhette, hogy egy-egy nehéz helyzetet épségben átvészelt. Másokban még csak hasonló sem alakult ki, hiába járták oly sokat a metrót. Némelyiküket megmagyarázhatatlan rettegés fogta el, volt, aki zajokat, hangokat hallott, fokozatosan elvesztette az eszét, de egy dologban mindannyian egyetértettek: az alagutak még akkor sem üresek, ha egy teremtett lélek sincs bennük. Valami láthatatlan és érzékelhetetlen dolog folydogál bennük lassan és sűrűn, saját életével tölti be őket, mint valami nehéz, kihűlt vér egy kőleviatán vénáiban.

És most, hogy már nem hallgatta tovább az ügyeletesek beszélgetését, és hasztalan próbált meglátni bármit is a sötétségben, mely tíz lépésre a tűztől már egészen összesűrűsödött, Artyom kezdte megérteni, mire gondolt a mostohaapja, amikor az „alagútérzékről” mesélt neki. Ettől a helytől távolabbra még sohasem kellett mennie, és bár Artyom tudta, hogy a tűz lángja kirajzolta, elmosódó határon túl, ahol a rőt fény remegő árnyakkal vegyül, vannak még emberek, ebben a pillanatban ez valószínűtlennek tetszett a számára. Úgy érezte, hogy az élet tíz lépésre innen véget ér, tovább már nincs semmi sem, csak a sivár, fekete üresség, mely csalárd, alig hallható visszhanggal válaszol a kiáltásra.

De ha ilyen sokáig ül egy helyben az ember, ha befogja a fülét, ha nem úgy néz bele a sötétségbe, hogy valami különlegeset lásson meg benne, hanem másként, úgy, mintha a tekintete fel akarna oldódni benne, mintha egyesülni akarna az alagúttal, mintha ennek a leviatánnak része, szervezetének egyik sejtje akarna lenni, akkor a kezein át, melyek elzárják a külső világ hangjainak útját, a hallószerveket elkerülve, közvetlenül az agyában felhallik egy finom dallam – a mélységek nem e világi, meghatározhatatlan és érthetetlen morajlása... Egyáltalán nem az a vészterhes, gyötrő zúgás, mely az eltörött csőből áradt az Alekszejevszkaja és a Rizsszkaja közű alagútban, nem, ez valami más, tiszta, mély...

Úgy érezte, hogy egy időre képes volt elmerülni e dallam csendes folyójában, és hirtelen nem az értelmével, hanem sokkal inkább felébredő, alighanem az eltörött cső zúgása által felkeltett intuíciójával sikerült megragadnia ennek a jelenségnek a lényegét anélkül, hogy a természetét értette volna. Úgy érezte, hogy azok az áramlások, amelyek abból a csőből kiszabadultak, ugyanazok voltak, mint az alagutakban lassan áradó éter, de a csőben elgennyesedtek, valami megfertőzte őket, nyugtalanul kavarogtak, és azokon a helyeken, ahol az erőfeszítéstől felpuffadt csövek szétrobbantak, ez a genny sugárban ömlött ki a külvilágba, minden élő teremtményre gyötrelmet, csömört és tébolyt hozva...

Artyom hirtelen úgy érezte, hogy egy nagyon fontos dolog megértésének a küszöbére érkezett, mintha csak az alagutak pokoli sötétjében és tulajdon tudata homályában való bolyongásának utóbbi félórája fellebbentette volna a fátylat egy nagy titokról, amely távol tartott minden értelmes teremtményt attól, hogy megismerje az igazi természetét ennek az új világnak, melyet a föld mélyeibe a múlt nemzedékek belerágtak.

Ugyanakkor félelem fogta el: mintha bepillantott volna egy ajtó kulcslyukán, remélve, hogy megtudja, mi rejlik mögötte, és belülről csak kicsapó és szemet perzselő, elviselhetetlen fény sugárzott feléje. És ha kinyitják ezt az ajtót, akkor ez a fény feltartóztathatatlanul kitódul, és porrá égeti azt a vakmerőt, aki arra vetemedett, hogy kinyissa a tiltott ajtót. Ám ez a fény egyúttal maga a Tudás.

Ezeknek a gondolatoknak, érzéseknek és élményeknek a vihara túlságosan hirtelen ragadta el Artyomot, egyáltalán nem volt még kész semmi hasonlóra, és ezért ijedten visszahőkölt. Nem, ez az egész csak képzelgés volt. Nem hallott ő semmit, és semmit sem érzékelt, újra csak a képzelete játszott vele. Ahogy megkönnyebbüléssel elegy csalódottsággal befelé kezdett figyelni, látta, milyen sebesen halványodik, olvad el az az egyetlen pillanatra feltárult lenyűgöző, leírhatatlan perspektíva, és lelki szemei előtt hogyan áll vissza a megszokott, fátyolos kép. Megijedt ettől a tudástól, meghátrált, és most a fellebbentett fátyol újra súlyosan visszahull, talán mindörökre. A fejében tomboló vihar, mely feldúlta és elcsigázta értelmét, ugyanolyan hirtelen elült, ahogy kitört.

Artyom magába roskadva ült, és próbálta kideríteni, hol végződtek a képzelgései, és kezdődött a valóság, már ha persze az ilyen képzelgések valóságosak lehetnek egyáltalán. Lassan-lassan keserű aggodalom fogta el, talán egyetlen lépésre állt a megvilágosodástól, a legvalóságosabb megvilágosodástól, de nem szánta el magát, nem merte rábízni magát az alagút-éter árjára, és mostantól egész életében sötétben kell tapogatóznia, mert egyszer megrettent a valódi Tudás fényétől. „De mi is a Tudás?” – kérdezte magától újra meg újra, amikor megpróbálta felmérni, mit is szalasztott el oly kapkodva és gyáván. Gondolataiba merülve észre sem vette, hogy ezeket a szavakat többször egymás után hangosan is kimondta.

– A tudás, fiú, fény, a nem tudás meg sötétség! – magyarázta neki készséggel az egyik őr. – Igaz? – és vidáman odakacsintott a bajtársainak.

Artyom elképedve meredt rá, ám épp ekkor visszatért Bourbon, felhúzta, és búcsúzkodni kezdett, mondván, hogy szívesen maradnának még, ugye, de sietnek.

– Ide figyelj! – szólt utána szigorúan az őrsparancsnok. – Innen kiengedlek még fegyverrel – és Artyom gépkarabélya felé intett –, de vissza már be nem jössz vele nekem. Erre határozott utasításaim vannak.

– Nem megmondtam neked, te tökfej... – sziszegte oda Artyomnak ingerülten Bourbon, amikor sietve távolodtak a tűztől. – Most aztán próbálhatsz itt visszajutni. Arra felkészülhetsz, hogy harc lesz. Én ugyan köpök rá. Hiszen tudtam, tudtam, hogy ez lesz, a fene enné meg!

Artyom hallgatott, szinte nem is hallotta, hogyan szidja őt Bourbon. Viszont hirtelen eszébe jutott, mit is mondott a mostohaapja, amikor arról beszélt, hogy minden egyes alagút egyedi és megismételhetetlen, hogy mindegyiknek megvan a maga dallama, és meg lehet tanulni, hogyan hallja meg az ember. Lehet persze, hogy a mostohaapja csak szépen akarta kifejezni magát, de felidézve, mit is érzett ott a tűz mellett ülve, Artyom arra gondolt, hogy lám, neki pontosan ez sikerült. Hogy hallgatta, valóban hallgatta – és meghallotta! – az alagutak dallamát. De a történtek emléke gyorsan elhalványult, és félóra múlva Artyom már nem kezeskedett volna érte, hogy ez valóban megtörtént vele, és nem csak a lángok játékától elbűvölve fantáziált.

– Jól van... Biztos nem akartál rosszat, csak egyszerűen fingod sincs róla – mondta békülékenyen Bourbon. – Hát ha, izé, barátságtalan voltam veled, bocsáss meg. Stresszes munka ez. No, jól van, sikerült kijutni, ez már valami. Most irány egyenesen a Proszpekt, megállás nélkül. Majd ott pihenünk. Ha minden nyugodt lesz, akkor nem kerül sok időnkbe. Tovább viszont már problémás lesz.

– Az nem lesz gond, hogy csak így megyünk? Arra gondolok, hogy amikor mi karavánnal megyünk a VDNH-ról, legkevesebb hárman megyünk, utóvéd kötelező, meg egyáltalán... – mondta hátrafelé tekingetve Artyom.

– Karavánban menni, utóvéddel meg minden egyébbel, annak persze megvan a maga előnye, kölyök – kezdte magyarázni Bourbon –, de megvan a maga konkrét hátránya is. Ezt nem rögtön érti meg az ember. Csak a saját bőrén tapasztalja meg. Korábban én is féltem. Még hogy hármasban – mi korábban a fiúkkal legkevesebb öten mentünk, de inkább hatan vagy még többen. Azt hiszed, segít? Egy nyavalyát segít. Egyszer áruval és éppen ezért kísérettel mentünk: ketten elöl, hárman középen, és az utóvéd, ahogy tanítják. A Tretyjakovkától mentünk ehhez a... korábban Markszisztszkajának hívták. Francos egy alagút volt. Már ránézésre se tetszett. Olyan rothadásszaga volt... És köd volt benne. Túrót se lehetett látni, öt méterre már semmit se, a lámpa meg végképp nem segített. Úgy döntöttünk, hogy egy zsineget kötözünk az utóvéd szíjához, aztán áthúzzuk az egyikünk szíján, aki középen ment, a másik végét meg a parancsnokhoz kötjük, a csoport élén. Nehogy lemaradjon valaki is a ködben. És így megyünk sétatempóban, minden rendben, nincs hova sietni, hál’ istennek egyelőre senkivel se találkozunk, gondolom, kevesebb mint negyven perc alatt odaérünk. De aztán ennél gyorsabban sikerült... – és összerázkódott, majd hallgatott egy ideig, mielőtt folytatta volna.

– Valahol félúton Toljan, aki középen ment, kérdez ám valamit a végzárótól. Az meg hallgat. Toljan vár egy kicsit, és újra odaszól. De az csak hallgat. Toljan akkor megrántotta a zsinórt, a vége meg ott marad a kezében. A zsineg össze van rágva. Szó szerint összerágva, a végén meg valami nyálkás kórság... A végzáró meg sehol. És persze semmit sem hallottunk. Én Toljannal együtt mentem, középen. Mutatja nekem ezt a zsinórvéget, remegnek a térdei. Kiáltottunk neki még egyet, a rend kedvéért, de persze senki sem felelt. Már nem volt, aki felelhetett volna. Akkor aztán összenéztünk – és futás, úgyhogy egykettőre odaértünk a Markszisztszkajára.

– Lehet, hogy tréfának szánta? – kérdezte reménykedve Artyom.

– Tréfának? Még az is lehet. Mindenesetre többé nem látta senki. Szóval egyet akkor megértettem: ha te kerülsz sorra, ha éppen te, akkor nem segít se fedezet, se semmi. Csak lassabban haladsz, ha van. És egy alagutat leszámítva – a Szuharjovkától a Turgenyevszkajáig, ott különös dolgok vannak – mindenütt ketten megyünk, szóval párban. Ha valami előadódik, kisegít, így gyorsabb. Érted?

– Értem. De akkor hogy fognak beengedni bennünket a Proszpekt Mirára? Ezzel? – bökött Artyom a gépkarabélyára.

– A mi vonalunkon beengednek. A Gyűrűre biztosan nem. Téged különben se engednének be, ezzel az ágyúval meg aztán teljesen reménytelen. De oda nem is kell mennünk. Amúgy sem szórakozhatunk ott sokáig. Csak kicsit megpihenünk, és már megyünk is tovább. Te... Voltál te egyáltalán már valaha is a Proszpekten?

– Csak kisgyerekként. Szóval hát nem – ismerte el Artyom.

– Na akkor, szóval bevezetlek a dolgokba. Röviden, semmiféle őrség nincs náluk, ott erre nincs szüksége senkinek. Az egy vásárállomás, ott nem lakik igazán senki. De ott van az átjáró a Gyűrűre, azaz a Hanzára... Sugárirányú állomás, szóval semmi különös, de a Hanza katonái járőröznek, hogy rend legyen. Ezért csendesen kell viselkedni, érted? Különben kivágnak a francba, és megtiltják, hogy belépj az állomásaikra, és akkor ráfaragtunk. Ezért amikor odaérünk, mássz ki a peronra és ülj szép csendben, ezt a mordályt meg – a sokat próbált gépkarabély felé biccentett – ne nagyon mutogasd senkinek. Nekem ott... megbeszélnivalóm van ott valakivel, addig ülj a fenekeden és várj. Elmegyünk a Proszpektig, megbeszéljük, hogy lehet ezen az átkozott vonalszakaszon a Szuharjovkáig eljutni.

Bourbon megint elhallgatott, és Artyom újból a gondolataiba merült. Az alagút itt nem tűnt rossznak, a padló épp csak nyirkos volt, és a sínek mellett egy kis sötét vízér csorgott, ugyanabba az irányba, amerre ők is mentek. Kis idő múlva azonban oldalról halk surrogás és csikorgó vinnyogás hallatszott, olyan volt, mint amikor egy szöggel karistolják az üveget, és Artyom viszolyogva összerázkódott tőle. A kis teremtmények egyelőre nem kerültek elő, de jelenlétüket már érezni lehetett.

– Patkányok – köpte ki magából Artyom a förtelmes szót, miközben érezte, hogy futkos a hátán a hideg. A patkányok éjszakai rémálmaiban még mindig kísértették, bár az emlékképe arról a szörnyű napról, amikor az anyja és a patkányok elárasztotta egész állomás elpusztult, már majdnem kitörlődött az emlékezetéből. Kitörlődött? Nem, csupán mélyebbre került, ahogy a testbe fúródott és idejében ki nem húzott tű ássa magát mélyebbre. Ahogy egy repesz vándorol a testben. Eleinte elrejtőzik és megáll, nem okoz szenvedést és nem jelez, de aztán egyszer csak váratlan erővel mozgásba lendül, elindul pusztító útjára az artériákon, idegdúcokon keresztül, felhasítja az életfontosságú szerveket, és elviselhetetlen kínokra kárhoztatja hordozóját. Annak a napnak, a falánk teremtmények értelmetlen kegyetlenségének, az akkor átélt borzalmaknak az emléke így vájta be magát mélyen Artyom tudatalattijába, hogy éjszakánként gyötörje és mintegy áramütésekkel kínozza, arra kényszerítve a testét, hogy reflex-szerűen összeránduljon e teremtmények láttán, de akár csak a szagukat megérezve is. Artyom számára, ahogy a mostohaapja, de talán a másik négy ember számára is, akik akkor vele együtt a hajtányon megmenekültek, a patkányok sokkal ijesztőbbek és ocsmányabbak voltak, mint a metró bármely más lakója számára.

A VDNH-n szinte nem voltak patkányok: mindenütt csapdákat állítottak fel és mérget tettek ki, ezért Artyom már elszokott a látványuktól. De a metró többi része hemzsegett tőlük, és erről valahogy elfeledkezett, vagy próbált nem gondolni rá, amikor eldöntötte, hogy útnak indul.

– Mi az, fiú, tán megijedtél a patkányoktól? – érdeklődött gunyorosan Bourbon. – Nem szereted őket? De nagyon kényes vagy... Szokjál hozzá. Itt lépni se lehet tőlük... De ez nem baj, sőt még jó is: legalább nem maradsz éhen – tette hozzá, és kacsintott egyet, Artyom meg érezte, hogy kezd felfordulni a gyomra. – Valójában – folytatta Bourbon komolyan – akkor félj inkább, ha nincsenek patkányok. Ha nincsenek patkányok, az azt jelenti, hogy valamilyen szörnyű kór terjed, ha már a patkányok is eltűntek. Ha pedig, fiú, ez a kór nem ember, akkor kell félni igazán. Ha viszont itt futkorásznak, az azt jelenti, hogy ez normális hely. Átlagos. Érted?

Artyom bárki mással szívesebben megosztotta volna a félelmeit, mint ezzel az alakkal. Ezért aztán csak némán bólintott. Patkány itt nem volt túl sok, kerülték a lámpafényt, és szinte észrevétlenek maradtak, de egyiküknek mégiscsak sikerült valahogy Artyom lába alá keveredni, és a csizmája, ahelyett, hogy kemény felületbe ütközött volna, valami puha és síkos dologra taposott rá, és metsző visítás hasított Artyom fülébe. Ijedtében elveszítette az egyensúlyát, és kis híján elhasalt az egész felszerelésével együtt.

– Ne félj, fiú, ne félj – próbálta vidítani Bourbon. – Ez még semmi. Van itt pár olyan vonalszakasz, ahol úgy hemzsegnek, hogy szinte csak a plafonon lehet menni. Van úgy, hogy csak úgy ropognak az ember lába alatt – mondta, majd ocsmányul felnyerített, elégedetten az elért hatással.

Artyom összerázkódott. Hallgatott tovább, de keze önkéntelenül ökölbe szorult. Hogy milyen szívesen bemosott volna Bourbon vigyorgó pofájába!

Távolról valami kivehetetlen zsivaj hallatszott, és Artyom, rögtön feledve a sértést, megmarkolta a gépkarabélyát, és kérdőn nézett Bourbonra.

– Á, ne izgulj, minden rendben. Oda is értünk a Proszpekthez – nyugtatta amaz, és atyáskodva megveregette Artyom vállát.

Mondta ugyan Bourbon, hogy a Proszpekt Miránál nincs semmilyen őrs, Artyom számára ez azért mégiscsak szokatlan volt – hogy csak úgy bemenjen egy idegen állomásra, ne lássa már távolról a határt jelölő tűz még gyenge fényét, s ne ütközzön odamenet valamilyen akadályba. Ahogy közeledtek az alagút kijáratához, a lárma erősödött, és gyenge vörös fény derengett.

Végre balról feltűnt egy kis öntöttvas lépcső, meg egy kis híd korláttal, melyek az alagút falához voltak tapasztva, hogy könnyebben fel lehessen jutni a sínekről a peronra. A vaslépcsőkön feldöngtek Bourbon vasalt csizmái, és néhány lépés után az alagút hirtelen balról kiszélesedett – beértek az állomásra.

Rögtön erős fehér fény vágott az arcukba: az alagútból nem lehetett látni, hogy oldalt egy kis asztal állt, amely mögött ismeretlen és furcsa egyenruhás és régies, szegélyes tányérsapkás ember ült.

– Isten hozott – üdvözölte őket, leengedve a lámpát. – Kereskedés, tranzit?

Míg Bourbon a látogatásuk célját adta elő, addig Artyom tekintete a Proszpekt Mira állomást pásztázta. A peronon, a sínek mellett félhomály uralkodott, de a boltíveket belülről bágyadt, sárga fény világította meg, amitől Artyomnak egyszeriben elszorult a szíve. Szerette volna végre letudni az összes formaságot, és megnézni, mi is zajlik bent az állomáson, ott, a boltívek mögött, ahonnan ez a fájóan ismerős, otthonos fény árad... És bár úgy tűnt a számára, hogy korábban semmi hasonlót nem látott, ennek a boltívnek a látványa egy pillanatra visszavitte a távoli múltba, és szeme előtt különös kép rajzolódott ki: egy kis, meleg, sárga fénnyel teli helyiség, egy széles pamlag, rajta oldalára könyökölve egy fiatal nő könyvet olvas, az arcát nem látni, a pasztellszínű tapétával borított fal közepén egy ablak sötétkék kerete. A látomás, mely zavarba ejtette és felkavarta, átsuhant lelki szemei előtt, és egy pillanat múltán elenyészett. De mit is látott az előbb? Az állomásról kiszűrődő gyenge fény képes lett volna egy láthatatlan képernyőre előhívni egy gyermekkori kép diáját, mely mélyen megbújt valahol a tudatalattijában? Vajon az a fiatal nő, aki békésen olvasott a széles, kényelmes pamlagon – az ő anyja?

Artyom türelmetlenül nyújtotta oda a vámosnak az útlevelét, Bourbon ellenkezése dacára beleegyezett abba, hogy leadja a megőrzőbe a gépkarabélyát arra az időre, amíg az állomáson tartózkodik, aztán e fény vonzásában, mintha lepke volna, elsietett az oszlopok mögé, oda, ahonnan a piaci zsibongás hallatszott.

A Proszpekt Mira különbözött mind a VDNH-tól, mind az Alekszejevszkajától, mind pedig a Rizsszkajától. A virágzó Hanza megengedhette magának, hogy itt erősebb legyen a fény, mint amit a vészvilágítás adhatott azokon az állomásokon, ahol Artyom, amióta az eszét tudta, megfordult. Nem, ezek nem azok az igazi világítótestek voltak, amelyek még akkor világították be a metrót, hanem csupán kis fényerejű izzólámpák, melyek húszlépésenként lógtak egy, a mennyezet alatt az egész állomás hosszában végighúzott vezetékről. Artyom számára azonban, aki a zavaros-vörös vészvilágításhoz, a tűzrakások lángjának erőtlen villódzásához, a sátor belsejét megvilágító zseblámpák apró égőinek gyenge csillogásához szokott, teljesen szokatlannak tűntek. Ez ugyanaz a fény volt, amely beragyogta korai gyermekéveit, még ott, fent, s amely elbűvölte azzal, hogy emlékeztette valamire, mely rég nemlétbe merült. Artyom az állomáson nem vetette be magát a kereskedősorok közé, mint mindenki más, hanem nekivetette a hátát egy oszlopnak, és kezével elfedezve a szemét csak állt és nézte ezeket a lámpákat, újra meg újra, amíg csak bele nem fájdult a szeme.

– Mi van, meghibbantál, vagy mi? Minek meredsz úgy rájuk – tönkre akarod tenni a szemedet? Olyan leszel a végén, mint egy vak kutyakölyök, és akkor mihez kezdek veled? – hangzott fel Artyom füle mellett Bourbon hangja. – Most, hogy leadtad nekik a gitárodat, néznél inkább szét, mi is zajlik itt... Mit lehet ezeken a lámpákon annyit bámulni?

Artyom barátságtalanul nézett Bourbonra, de engedelmeskedett.

Az állomáson végül is nem voltak olyan sokan, de a nagy kereskedésben, a vevőket szólongatva, alkudozva, egymást túlkiabálva mindenki olyan hangosan beszélt, hogy mindjárt érthetővé vált, miért lehetett ezt a zsivajt már távolról, már az állomás felé menet hallani. Mindkét sínpáron pár vagon állt, melyeket lakhelynek alakítottak át. A peron hosszában két sorban helyezkedtek el a kereskedőpultok, amelyeken – hol gazdaságosan elrendezve, hol csak úgy halomban egymásra dobálva – a legkülönfélébb holmikat kínálták eladásra. Egyik oldalán az állomást egy vasfüggöny választotta le – valamikor ott nyílt kijárat a felszínre, az ellenkező végén pedig, a hordozható korlátok mögött, szürke zsákhegyek magasodtak, nyilvánvalóan tüzelőállások. A mennyezet alatt egy vászon volt kifeszítve, rajta egy barna körrel, a Gyűrű szimbólumával. Ott, ezen a korláton túl négy rövid mozgólépcső emelkedett – átjáró a Kolcevaja vonalra –, és ott kezdődött a hatalmas Hanza területe, ahova minden idegennek tilos volt a bemenet. A kerítések mögött és az állomáson a Hanza határőrei járkáltak jó minőségű, vízhatlan, a szokásos álcázó mintás, de valami okból szürke színű kezeslábasban, ugyanilyen színű kepikben, a vállukon pedig rövid csövű gépkarabélyokkal.

– Miért vannak ezek szürke gyakorlóban? – kérdezte Artyom Bourbont.

– Jó dolgukban, azért – felelte az megvetően. – Te csak... Te csak sétálgass addig, amíg én üzletelek itt egy illetővel.

A pultokon olyan nagyon érdekeset Artyom semmit sem látott: volt ott tea, rúd kolbászok, lámpaakkuk, disznóbőr dzsekik és köpenyek, mindenféle rongyosra olvasott könyv, nagyobbrészt nyilvánvaló pornó, félliteres üvegek, bennük valamilyen gyanús szubsztanciával, s rajtuk a „Kisüsti” büszke felirattal a ferdén felragasztott címkéken, és valóban nem volt egyetlenegy pult sem, ahol narkót árultak volna, amelyhez korábban minden gond nélkül hozzá lehetett jutni. Még az a kétes kisüstit áruló, cingár, kékes orrú és könnyes szemű, alacsony férfi is durván elküldte a francba, amikor Artyom megkérdezte tőle, nincs-e neki egy kis „anyaga”. Volt az elmaradhatatlan tűzifás pult is: görcsös fahasábok és ágak, amelyeket a sztalkerek hoztak a felszínről, hihetetlenül sokáig égtek, és szinte nem eresztettek füstöt. Bágyadtan fénylő, hegyes végű, Kalasnyikovokhoz való lőszerrel fizettek itt mindenért, melyek valamikor a legnépszerűbb és legelterjedtebb fegyverek voltak a földön. Tíz deka tea – öt töltény, egy rúd kolbász – tizenöt töltény, egy üveg kisüsti – húsz. Becézgetve „golyóbisoknak” mondták itt őket: „Figyusz, öreg, nézd csak, micsoda menő dzseki, olcsó, háromszáz golyóbis – és a tied! Na jó, kétszázötven és kezet rá!”

Ahogy a „golyóbisok” akkurátus sorait nézte, Artyomnak eszébe jutott a mostohaapja. „Azt olvastam valahol, hogy Kalasnyikov büszke volt a találmányára, arra, hogy az ő gépkarabélya a legnépszerűbb a világon. Azt mondta, boldog, hogy a Haza határai éppen az ő konstrukciójának köszönhetően vannak biztonságban. Nem tudom, ha én találtam volna ki ezt a szerkezetet, alighanem már megbolondultam volna. Gondolj csak bele, hogy éppen a te konstrukciód segítségével hajtják végre a gyilkosságok nagyobbik részét a földön! Ez szörnyűbb, mint a guillotine feltalálójának lenni.”

Egy töltény – egy halál. Valakinek az elvett élete. Tíz deka tea – öt emberélet. Egy rúd kolbász? Tessék parancsolni, egyáltalán nem drága: mindössze tizenöt élet. Minőségi dzseki, ma leárazva, háromszáz helyett csak kétszázötven: ön megtakarít vele ötven idegen életet. Ennek a piacnak a napi forgalma kitehette a metró egész lélekszámát.

– Na, találtál magadnak valamit? – kérdezte a visszatérő Bourbon.

– Nincs itt semmi érdekes – legyintett Artyom.

– Aha, pontosan, csupa bóvli. Hanem, fiú, vannak azért még helyek ebben a disznóólban, ahol mindent megkaphatsz, amit csak szeretnél. Ha odamész, egymást túlharsogva rángatnak: „Fegyver, narkó, lányok, hamis papírok” – sóhajtott álmodozva Bourbon. – Ezek a tetvek meg – biccentett a Hanza zászlaja felé – dedót csináltak ebből: ezt nem szabad, azt nem szabad... Najó, menjünk, vegyük fel a mordályodat, tovább kell mennünk. Át ezen az átkozott vonalszakaszon.

Artyom gépkarabélyának felvétele után leültek egy kicsit a déli alagút bejárata előtti kőpadra. Itt félhomály volt, és Bourbon szándékosan választotta éppen ezt a helyet, hogy szokja a szemük.

– Röviden, a helyzet a következő: magamért nem kezeskedem. Korábban ilyen nem esett meg velem, ezért nem tudom, mit fogok csinálni, ha ebbe a kórságba botlunk. Kopogjuk le fán háromszor, de ha mégis belebotlanánk... Na, ha jajveszékelni kezdek, vagy, teszem azt, megsüketülök, az még normális. De ott, ha jól tudom, mindenkinek a maga módján megy el az esze. A mi fiaink nem is jöttek vissza mindenesetre a Proszpektre. Azt hiszem, hogy sehova sem mentek, és mi már ma beléjük fogunk botlani. Ezért aztán te... Légy résen, különben... Ha tehát kezdek mogorva lenni, ordítani, ha ki akarlak nyírni... Érted, mi a probléma? Nem tudom, mit is tegyek... Na jó! – határozta el magát hosszas tétovázás után Bourbon. – Fiú, te rendes gyerek vagy, hátba lőni nyilván nem fogsz. Odaadom neked a saját ágyúmat, amíg ezen a szakaszon megyünk. És figyelj – figyelmeztetett, merőn Artyom szemébe nézve –, velem ne szórakozz. Én hadilábon állok a humorral.

Miután kirángatott a tetejéről valamilyen rongyot, a hátizsákjából óvatosan kiemelt egy kopott műanyagba göngyölt gépkarabélyt. Ez is Kalasnyikov volt, de rövidebb, olyan, mint a Hanza határőreié, lehajtható válltámasszal, és rövid, kúpos csővel a hosszú, célzógömbös helyett, mint amilyen Artyomé. A tartalék tárat Bourbon kivette belőle, és visszarakta a hátizsákba, és valami fehérneműt rakott föléje.

– Fogd! – adta oda a fegyvert Artyomnak. – Ne rakd el nagyon. Még jól jöhet. Bár a szakasz csendes... – és be sem fejezve leugrott a sínekre. – Na jó, menjünk. Essünk túl rajta mihamarabb.

Ez ijesztő volt. Amikor a VDNH-tól a Rizsszkajára jöttek, Artyom tudta, hogy mi történhet, de hát ezeken az alagutakon mégiscsak mindennap mászkáltak ide-oda emberek, meg aztán egy lakott állomás volt előttük, amelyen várták őket. Ott egyszerűen csak kellemetlen volt, ahogy mindenkinek és mindenütt kellemetlen elhagyni egy megvilágított, nyugodt helyet. De még amikor a Rizsszkajáról útnak indultak a Proszpekt Mira felé, minden kétsége ellenére is azzal a gondolattal nyugtatgathatta magát, hogy előttük egy Hanza-állomás van: van hová menniük, és ott semmitől sem tartva megpihenhetnek.

De ez itt egyszerűen ijesztő volt. A messzire nyúló alagút teljesen fekete volt, mérhetetlen, teljes, abszolút sötétség uralkodott benne, sűrű és szinte tapintható. Lyukacsos szivacsként, mohón nyelte el a lámpájuk sugarait, amelyek jóformán csak arra voltak elegendők, hogy megvilágítsanak egy lépésre előre a földön egy kis helyet. Pattanásig feszülten Artyom próbálta kiszűrni annak a különös, fájdalmas zúgásnak legalább a foszlányait, de hasztalan: valószínű, hogy a hangok ugyanolyan nehezen, lassan hatoltak át ezen a sötétségen, mint a fény. Még Bourbon egész úton lankadatlanul csattogó vasalt csizmái is csak bágyadtan és tompán dobogtak ebben az alagútban.

A jobb oldali falon hirtelen egy omlás helye látszott – a lámpa fénye elmerült a fekete foltban, és Artyom nem mindjárt jött rá, hogy ez egyszerűen egy elágazás, amely oldalirányba vezet a fő alagútból. Kérdően nézett Bourbonra.

– Ne félj. Egy mellékvágány volt itt – magyarázta amaz –, hogy innen közvetlenül, átjárók kikerülésével ki lehessen jutni a Gyűrűre. Csak a Hanza eltömette: ott se hülyék ülnek, hogy egy nyitott alagutat hagyjanak itt...

Ezután elég hosszan mentek szó nélkül, de a csend egyre nyomasztóbbá vált, és végül Artyom már nem bírta tovább.

– Figyelj, Bourbon – szólalt meg, hogy eloszlassa a rossz érzést –, és az igaz, hogy itt nemrég valami szemétládák megtámadtak egy karavánt?

Bourbon nem felelt azonnal, Artyom már arra gondolt, hogy nem hallotta meg a kérdését, és meg akarta ismételni éppen, amikor Bourbon megszólalt:

– Hallottam valami ilyesmit. De én akkor nem voltam itt, így biztosat nem mondhatok.

A szavait alig lehetett hallani, és Artyom csak nehezen fogta fel az értelmüket, miközben próbálta elkülöníteni a jelentésüket saját nehezen forgó gondolataitól arról, hogy miért lehet itt ilyen rosszul hallani.

– Hogyan, hát senki se látta őket, vagy mi? De hát egyik oldalon is állomás van meg a másikon is. Hová mentek? – folytatta, s nem azért, mintha annyira érdekelte volna, pusztán csak azért, hogy hallja a saját hangját.

Eltelt még néhány perc, míg végre Bourbon válaszolt, de ezúttal Artyom nem akarta siettetni, a fejében még visszhangzottak az általa épp csak kimondott szavak, és túlságosan is lefoglalta, hogy odafigyeljen ezekre a visszhangokra.

– Azt mondják, van valahol itt... Izé, egy lyuk. Álcázott. Csak úgy nem lehet látni. Igaz, mit lehet látni ilyen sötétben? – tette hozzá valahogy nem természetes ingerültséggel Bourbon.

Idő kellett hozzá, hogy Artyom felidézze, miről is beszéltek éppen, és kínkeservesen próbáljon valami értelmet találni benne, és feltegye a következő kérdést, megint csak pusztán azért, hogy folytassa ezt a bár suta és nehéz, de a csendtől őket megmentő beszélgetést.

– És itt mindig ennyire sötét van? – kérdezte Artyom, ijedten érezve, hogy a szavai olyan halkan hallatszanak, mintha eldugult volna a füle.

– Sötét? Itt mindig. Mindenütt sötét van. Közeleg... a nagy sötétség, és... beborítja a világot, és örökké... uralkodni fog – felelte furcsa szüneteket tartva Bourbon.

– Ez valami könyvből van? – kérdezte Artyom, és azon vette észre magát, hogy egyre nagyobb erőfeszítésébe kerül meghallania a tulajdon szavait, és közben arra figyelni, hogy Bourbon beszéde ijesztően elváltozott. De még ahhoz sem volt elég ereje, hogy csodálkozzon rajta.

– Könyv... Féld... az igazságokat, melyek az ősi fóliánsokban... rejteznek, amelyekben... a szavakat arannyal nyomtatták, és a papír... palafekete... nem enyészik el – mondta nehézkesen Bourbon, és Artyomba belehasított a gondolat, hogy társa valami okból már nem fordul feléje, mint korábban tette, amikor őhozzá beszélt.

– Ez gyönyörű! – Artyom szinte kiabált. – Honnan van?

– És a szépség... letaszíttatik és eltapostatik, és... a prófétáknak eláll a lélegzetük, hiába igyekeznek kimondani az ő... jóslataikat, mivel az eljövendő... nap... feketébb lesz legbaljósabb... félelmeiknél, és amit látnak... méreggel öli értelmüket... – folytatta tompán Bourbon. Váratlanul megállt, és hirtelen balra, feléje fordította a fejét, úgy, hogy Artyom még azt is hallotta, hogyan roppannak a nyakcsigolyái, és egyenesen a szemébe nézett. Artyom visszahőkölt és hátralépett, s közben gyorsan kibiztosította a gépkarabélyát. Bourbon elkerekedett szemmel nézett rá, de pupillája furcsán összeszűkült, két morzsányi ponttá vált, pedig az alagútnak ebben a vaksötétségében, épp ellenkezőleg, egészen ki kellett volna tágulnia, hogy minél több fényt próbáljon begyűjteni. Az arca természetellenesen nyugodtnak tűnt, egyetlen izma sem feszült meg, sőt még a szájáról is eltűnt az örökös megvető mosoly.

– Meghaltam – mondta Bourbon. – Többé nem vagyok.

És egyenesen, mint egy talpfa, arccal előrezuhant.

És ugyanebben a pillanatban hasított bele Artyom fülébe ugyanaz a szörnyű hang, de most nem nőtt és erősödött fokozatosan, mint akkor, nem, most azonnal a legnagyobb erővel zendített rá, megsüketítette, és egy pillanatra kirántotta a lába alól a talajt. Ezen a helyen messze erősebbnek bizonyult, mint előző alkalommal, és a földre lapított, legázolt Artyom sokáig nem volt képes erőt venni magán, hogy föltápászkodjon. Kezét a fülére tapasztva, mint akkor, és torkaszakadtából ordítva ellökte magát a földtől, és felállt. Aztán felvette a Bourbon kezéből kihullott lámpát, és lázasan kezdett körözni vele a falakon, hogy megtalálja a zaj forrását – a széttört csövet. De a csövek itt teljesen épek voltak, a hang valahonnan fentről jött.

Bourbon korábbi testhelyzetében feküdt mozdulatlanul, és amikor Artyom a hátára fordította, a szeme még mindig nyitva volt. Artyom, nagy nehezen felidézve, mit is kell tenni ilyen esetekben, rátette az ujját a csuklójára, hogy kitapogassa a pulzusát, legyen bár gyenge, mint egy cérnaszál, vagy egyenetlen, csak érezze... Hasztalan. Akkor a karjánál fogva megragadta, és verejtékben úszva vonszolni kezdte az elnehezült testet előre, el ettől a helytől. Pokolian nehéz volt, hisz még a hátizsákot is elfelejtette levenni útitársáról.

Pár tucat lépés után Artyom váratlanul valami puhába botlott, és az orrát émelyítően édeskés szag csapta meg. Azonnal eszébe jutottak a szavak: „Még beléjük fogunk botlani”, és igyekezve nem nézni a lába alá, kettőzött erőfeszítéssel kerülte ki a síneken heverő testeket.

Egyre csak vonszolta maga után Bourbont, akinek a feje élettelenül csüngött, kihűlő keze kicsúszkált az erőfeszítéstől megizzadt tenyeréből, erre azonban Artyom oda se figyelt, nem akart odafigyelni, el kellett onnan húznia Bourbont, hiszen megígérte neki, hiszen megállapodtak! A zúgás kissé csendesedett, majd hirtelen teljesen elhalt. Újra halálos csend köszöntött be, és hatalmas megkönnyebbülést érezve Artyom engedélyezte magának, hogy leüljön a sínekre, és végre szusszanjon egyet. Bourbon mozdulatlanul hevert mellette, Artyom pedig, a levegőt kapkodva, elkeseredetten nézte színehagyott arcát. Jó öt perc elteltével nagy nehezen rávette magát, hogy felálljon, és Bourbont a csuklójánál megragadva, háttal előre, botladozva indult tovább. A fejében semmi más, csak az a dühös elszántság zakatolt, hogy bármi áron is, de elvonszolja ezt az embert a következő állomásig.

Aztán a lába összecsuklott, és ő lerogyott a talpfákra, de néhány perc fekvés után újra kúszott előre, gallérjánál fogva Bourbont. „Odaérek, odaérek, odaérek, odaérek, odaérek, odaérek, odaérek” – hajtogatta magának, noha ő maga is alig hitt benne. Ereje elhagyta, lehúzta a válláról a gépkarabélyt, remegő ujjaival átváltotta egyes lövésre, dél felé célzott, tüzelt, és kiabált: „Emberek!”, de az utolsó hang, amelyet még jól hallott, nem emberi hang volt, hanem patkánylábak surrogása és izgatott-mohó vinnyogás.

Nem tudta, mennyi ideig fekhetett így, Bourbon gallérját markolva és gépkarabélyának tusáját szorongatva, amikor fénysugár hasított a szemébe. Egy ismeretlen idősebb férfi magasodott föléje, az egyik kezében lámpát, a másikban pedig furcsa puskát tartott.

– Ifjú barátom – fordult hozzá kellemesen csengő hangon az ember. – Elengedheted a barátodat. Olyan halott, mint II. Ramszesz. Itt óhajtanál maradni, hogy a mennyekben mihamarabb újra találkozhass vele, vagy egyelőre várhat?

– Segítsen nekem elvinni az állomásra – kérte erőtlen hangon Artyom, kezével közben eltakarta a szemét a fény elől.

– Félek, hogy ezt a gondolatot felháborodással el kell utasítanunk – közölte bánatosan a férfi. – Határozottan ellene vagyok annak, hogy a Szuharjovszkaja állomásból kriptát csináljunk, már így se túl otthonos. Meg aztán ha oda is vinnénk útitársad élettelen testét, ezen az állomáson aligha akadna, aki illendő módon kísérhetné el utolsó útjára. Fontos-e vajon, hogy az ő teste itt vagy az állomáson van-e, ha egyszer halhatatlan lelke már felemelkedett a Teremtőhöz? Vagy éppen új testbe költözött – hitvallásától függően. Bár minden vallás egyformán tévedésben van.

– Megígértem neki... – lehelte Artyom. – Egyezségünk volt...

– Barátom! – szólt az ismeretlen elkomorulva. – Kezdem elveszíteni a türelmemet. Nem elveim szerint való, hogy holtakon segítsek, mert a világban épp elég élő van, aki segítségre szorul. Visszamegyek a Szuharjovszkajára: ha sokáig maradok az alagutakban, előjön a reumám. Ha mihamarabb találkozni akarsz a társaddal, akkor azt tanácsolom, maradj csak itt. A patkányok és más kedves lények segítségedre lesznek ebben. Ha viszont ennyire aggaszt a kérdés jogi oldala, tessék: az egyik fél halála esetén a szerződés felbontottnak tekinthető, hacsak valamelyik pontja másképp nem rendelkezik.

– De hát nem hagyhatjuk itt csak úgy! – próbálta halkan meggyőzni megmentőjét Artyom. – Hiszen élő ember volt. Hogy hagyhatnánk a patkányoknak?!

– Ez minden jel szerint valóban élő ember volt – mondta a másik, s közben szkeptikusan méregette a testet. – Most viszont, kétség nem férhet hozzá, halott ember, és a kettő nem ugyanaz. Na jó, ha nagyon akarod, később visszajöhetsz ide, hogy gyásztüzet gyújts, vagy amit nálatok ilyenkor szokás tenni. Kelj fel! – parancsolta, és Artyom akarata ellenére talpra állt.

Minden tiltakozása ellenére az ismeretlen levette Bourbonról a hátizsákot, felcsapta a vállára, és a fiatalembert támogatva gyorsan előreindult. Eleinte Artyomnak nehezére esett a járás, de az ismeretlen minden újabb lépéssel mintha átadta volna neki duzzadó energiája egy részét. A lábfájása elmúlt, és kissé kitisztult az agya is. Figyelmesebben megnézte megmentője arcát. Külsőre ötvenen túl lehetett, de meglepően frissnek és erősnek nézett ki. Artyomot támogató karja biztosan fogta, és egész úton egyszer sem remegett meg a fáradtságtól. Őszülő, rövidre nyírt haja és kis, akkurátus szakálla elővigyázatosságra intette Artyomot: túl ápolt volt a metróhoz, különösen annak ahhoz az eldugott zugához, amelyben a jelekből ítélve élt.

– Mi történt a barátoddal? – kérdezte az ismeretlen. – Így ránézésre nem látszik támadásnak, esetleg megmérgezték valamivel... És nagyon szeretném remélni, hogy nem az, amire gondolok – tette hozzá, de nem részletezte, mitől is tart.

– Nem... Egyszerűen meghalt – mondta Artyom, nem érezve magában erőt ahhoz, hogy elmagyarázza Bourbon halálának körülményeit, amelyeket még maga is csak most kezdett találgatni. – Hosszú történet. Majd később elmesélem.

Az alagút hirtelen kiszélesedett, és az állomásra értek. Artyom valami furcsát, szokatlant érzékelt, és beletelt néhány másodpercbe, míg rájött végre, hogy mit.

– Hogyhogy sötét van itt? – kérdezte bátortalanul.

– Itt nincs hatóság – felelte amaz. – Így nincs, aki fényt adhatna az élőknek. Ezért mindenki, akinek fényre van szüksége, maga kénytelen csinálni. Ki képes erre, ki meg nem. De ne aggódj, szerencsére én az előbbiek közé tartozom – s fürgén felkapaszkodott a peronra, és lenyújtotta a kezét Artyomnak.

Befordultak az első boltív alá, és bementek a csarnokba. Csupán egyetlen, hosszú átjárójával, oldalsó oszlopsoraival és boltíveivel, a mozgólépcsőket elrekesztő szokásos vasfalakkal az erőtlen kis tűzrakásoktól néhány helyen gyengén megvilágított és nagyobbrészt sötétbe burkolózó Szuharjovszkaja nyomasztó és végtelenül lehangoló látványt nyújtott. A kis tüzeknél embercsoportok kucorogtak, valaki közvetlenül a padlóra lefeküdve aludt, s furcsa, görnyedt, rongyos figurák mászkáltak tűztől tűzig. Mind a csarnok közepén csoportosultak, távolabb az alagutaktól.

A tűznek, amelyhez az ismeretlen Artyomot vezette, láthatóan erősebb fénye volt a többinél, és távol volt a peron központjától.

– Egyszer még porig ég ez az állomás – gondolkodott hangosan Artyom, miközben csüggedten végignézett a csarnokon.

– Négyszázhúsz nap múlva – közölte nyugodtan útitársa. – Addig tehát jobb, ha elmész innen. Én mindenesetre pontosan így szándékozom cselekedni.

– Ezt honnan veszi? – kérdezte tőle elképedve Artyom, akinek egy szempillantás alatt eszébe jutottak a varázslókról és a parafenoménekről hallott történetek, és beszélgetőtársa arcát kutatva próbálta felfedezni rajta egy nem e világi tudás nyomait.

– A látnoki anyai szív nyugtalankodik – felelte amaz mosolyogva. – Elég, most aludnod kell egyet, aztán majd megismerkedünk és elbeszélgetünk.

Utolsó szavai hallatán Artyomra hirtelen ismét rátört az az iszonyatos fáradtság, mely a Rizsszkaja előtti alagútban, éjszakai rémálmaiban és akaratának legutóbbi próbája során gyülemlett fel. Nem bírta magát tovább tartani, lerogyott egy ponyvadarabra, mely a tűz mellé volt leterítve, a feje alá tette a hátizsákját, s hosszú, nehéz, álomtalan álomba merült.

6. FEJEZET
AZ ERŐSEBB JOGÁN

A mennyezet annyira kormos volt, hogy a valamikori meszelésnek már a nyoma se látszott rajta. Artyom kábán bámulta, nem is értve, hova került.

– Felébredtél? – hallotta meg az ismerős hangot, s ettől gondolatai és a történtek széteső mozaikkockái egyszeriben a tegnapi (valóban tegnapi?) nap képévé álltak össze. Most mindez nagyon irreálisnak tűnt. Az álom ködszerűen átláthatatlan fala választotta el a valóságot az emlékektől.

Elég elaludni és felébredni, hogy az átéltek fénye elhomályosodjon, és visszaemlékezve már nehéz legyen elkülöníteni a képzelt dolgokat a valóban megtörténtektől, amelyek ugyanúgy megfakulnak, mint az álmok s mint a jövőn vagy a lehetséges múlton járó gondolatok.

– Jó estét – üdvözölte Artyomot az ember, aki rátalált. A tűz túloldalán ült, arcát Artyom a lángon keresztül látta, amely így titokzatosnak, sőt misztikusnak tetszett. – Akkor most talán bemutatkozhatunk egymásnak. Nekem hétköznapi nevem van, hasonló azokhoz a nevekhez, amelyekkel ebben az életben találkozol. Túl hosszú, és nem mond rólam semmit. De én Dzsingisz kán utolsó megtestesülése vagyok, s ezért hívhatsz Kánnak. Ez rövidebb.

– Dzsingisz káné? – nézett rá Artyom bizalmatlanul, valami miatt leginkább azon csodálkozva, hogy a másik utolsó megtestesülésként mutatkozott be, noha a reinkarnációban egyáltalán nem hitt.

– Barátom! – horkant fel sértődötten Kán. – Nem kéne ilyen nyilvánvaló gyanakvással tanulmányozni a szemem vágását és viselkedésem módját. Azóta már nem kevés, sokkal tetszetősebb megtestesülésem is volt. De mégis Dzsingisz kán marad a legjelentősebb mérföldkő az életutamon, habár ebből az életből, legmélyebb sajnálatomra, nem emlékszem jóformán semmire sem.

– De miért Kán, és miért nem Dzsingisz? – makacskodott Artyom. – A kán nem is családnév, hanem valami munkakör vagy mi, ha jól emlékszem.

– Csak felesleges asszociációkat ébreszt, Ajtmatovról már nem is beszélve – magyarázta kelletlenül és érthetetlenül beszélgetőtársa –, és különben is, nem tartom kötelességemnek, hogy bárkinek is magyarázatot adjak nevem eredetéről. Téged hogy hívnak?

– Engem Artyomnak, és én nem tudom, ki voltam az előző életemben. Talán az én nevem is hangzatosabb volt – mondta Artyom.

– Nagyon örvendek – mondta Kán, aki láthatóan teljesen elégedett volt ezzel is. – Remélem, megosztod velem szerény ételemet – tette hozzá, miközben felállt, és a tűz fölé akasztotta horpadt vas teafőzőjét, hasonlót ahhoz, amilyen a VDNH-n is volt az északi őrhelyen.

Artyom sietve felkelt, belekotort a hátizsákjába, és kivett belőle egy rúd kolbászt, amit még a VDNH-ról hozott magával. A zsebkésével lekanyarított belőle néhány szeletet, és kirakta őket egy tiszta ruhára, amely szintén volt nála a hátizsákjában.

– Tessék – nyújtotta oda a kolbászt új ismerősének –, a tea mellé.

Kán teája ugyanaz volt, mint az otthoni, Artyom rögtön ráismert. Miközben a zománcozott bögréből szótlanul kortyolgatta az italt, felidézte magában az elmúlt nap eseményeit. Vendéglátójának is járt valamin az agya, és egyelőre békén hagyta. Az eltörött csövekből áradó téboly más-más hatást gyakorolt mindenkire. És míg Artyom ezt egyszerű zúgásként érzékelte, amely megsüketítette, nem hagyta koncentrálni, elfojtotta a gondolatait, de magát az értelmét megkímélte, addig Bourbon egyszerűen nem bírta ki ezt a hatalmas rohamot, és meghalt. Artyom nem gondolta, hogy ez a zúgás ölni is tud, különben nem egyezett volna bele, hogy egy lépést is tegyen a koromsötét alagútban a Proszpekt Mira és a Szuharjovszkaja között.

A mostani alkalommal a zúgás észrevétlenül lopakodott elő, először csak eltompította az érzékeket – Artyom meg volt győződve róla, hogy minden közönséges hangot elnyomott, bár őt magát addig nem lehetett hallani –, aztán annyira megdermesztette a gondolatok áradását, hogy azok besűrűsödtek, megálltak, a tehetetlenség dere ülte meg őket, majd végül bevitte a végső, a megsemmisítő ütést.

De hogy nem vette észre rögtön, hogy Bourbon egyszer csak olyan nyelven szólalt meg, melyet akkor sem tudhatott volna felidézni, ha olvasta volna az apokaliptikus jövendöléseket? Bourbon és ő megbabonázva haladtak egyre beljebb, és valamilyen különös mámor fogta el őket, veszélyérzetük nem volt, és Artyomnak magának valami badarság járt a fejében, arra gondolt, hogy nem szabad hallgatnia, hogy beszélnie kell, de az, hogy megpróbálja megfejteni, mi is történik velük, nem jutott az eszébe, valami meggátolta ebben...

Mindent, ami történt, szeretett volna kitörölni az agyából, elfelejteni, mert józan ésszel felfoghatatlan volt, hisz az évek során, melyeket a VDNH-n töltött, hasonlót is csak hallomásból ismert eddig, és egyszerűbb volt azt hinnie, hogy ilyesmi nem történhet meg ebben a világban, hogy ennek egyszerűen nincs helye benne. Artyom megrázta a fejét, és újra körülnézett.

Ugyanaz a fülledt félhomály vette körül. Az ötlött fel benne, hogy itt soha sincs világos, csak sötétebb lehet, ha elfogy a karavánok hozta tüzelőjük. Az alagutak bejárata fölötti órák már réges-régen nem jártak, ezen az állomáson nem volt vezetőség, nem volt senki, aki gondoskodott volna róluk, és Artyom arra gondolt, vajon Kán miért mondta neki, hogy „jó estét”, amikor az ő számításai szerint most reggelnek vagy délnek kellene lennie.

– Most este volna? – kérdezte értetlenkedve Kántól.

– Nálam este van – felelte az elgondolkozva.

– Mire gondol? – Artyom nem értette a dolgot.

– Nézd, Artyom, te nyilván olyan állomáson születtél, ahol az órák pontosan működnek, és mindenki áhítattal néz rájuk, amikor összeveti a karórája mutatta időt az alagutak bejárata fölött villogó piros számokkal. Nálatok az idő egy és ugyanaz mindenki számára, akárcsak a fény. Itt minden fordítva van: senkinek sincs köze a másikhoz. Senkinek sem kell fényt adnia senkinek, aki idevetődik. Menj csak oda az emberekhez, és javasold nekik – abszurdnak fogják tartani az ötletedet. Akinek fény kell, az hozzon magával. Ugyanez a helyzet az idővel: akinek szüksége van rá, mert fél a káosztól, idehozza a saját idejét. Az idő itt kinek-kinek a saját ideje, és így mindenkinek más, attól függően, hogy ki mikor zavarodott bele a számolásába, de mindegyiküknek igaza van, és mindegyik hisz a maga idejében, annak ritmusához igazítja a maga életét. Nálam most este van, nálad reggel, és akkor mi van? Az olyanok, mint ti, amikor utaztok, olyan féltő gonddal őrzitek az óráitokat, ahogy az ősemberek óvták a pislákoló parazsat az égetett cserépedényekben, remélve, hogy tüzet éleszthetnek belőle. De vannak mások is: akik elvesztették, vagy talán kidobták a maguk parazsát. Hisz tudod, a metróban lényegében mindig éjszaka van, ezért az időnek itt nincs értelme, ha egyszer pontosan nem lehet követni. Verd szét az órádat, és meg fogod látni, mivé válik az idő, ez nagyon érdekes. Megváltozik, és többé nem ismersz rá. Többé nem aprózódik el, nem hasad szét darabokra, órákra, percekre, másodpercekre. Az idő olyan, mint a higany: széttörheted, de újra nyomban összeáll, újra homogénné, alaktalanná válik. Az emberek megszelídítették, a zsebóráik és stoppereik láncára akaszthatták, és azok számára, akik így láncon tartják, egyformán telik. De próbáld csak meg, szabadítsd ki, és meglátod: minden egyes ember számára másként telik majd, van, akinek lassan, vánszorogva, elszívott cigarettákkal, be- és kilégzésekkel mérve, másoknak meg vágtat, és csak leélt életekkel mérhetni meg. Úgy gondolod, hogy reggel van? Van bizonyos valószínűsége, hogy igazad van: körülbelül huszonöt százalék. Mindazonáltal ennek a reggelnek nincs semmi értelme, hiszen reggel ott fent, a felszínen van, ahol immár nincs élet. Legalábbis ember ott már nem maradt. Van-e hát jelentősége azok számára, akik ott sohasem fordulnak meg, hogy mi történik odafent? Nincs. Ezért is kívánok neked „jó estét”, te meg, ha akarod, felelhetsz nekem „jó reggelt”-tel. Ami meg magát az állomást illeti, annak egyáltalán nincs semmilyen ideje, esetleg egy, igaz, különös időn kívül: most négyszáztizenkilenc napja van, és a számolás visszafelé megy.

Elhallgatott, kortyolgatta a forró teát, és Artyomnak nevethetnékje támadt, amikor eszébe jutott, hogy a VDNH-n az állomás óráit szent tárgyként tisztelték, és ha akár csak véletlenül meghibásodtak, azonnal a diverzió és szabotázs vádját sütötték a rossz pillanatban közelükben lévőkre. Mennyire csodálkozna a vezetőségük, ha megtudná, hogy nincs többé semmilyen idő, hogy létezésének értelme elveszett! A Kán által mondottak Artyomot hirtelen egy mulatságos dologra emlékeztették, amin nemegyszer elámult már.

– Azt mondják, hogy korábban, amikor még jártak a vonatok, a kocsikban bemondták: „Vigyázat, az ajtók záródnak, a következő állomás ez és ez, a peron a jobb vagy a bal oldalon lesz” – mondta. – Ez igaz?

– Miért, furcsának találod? – húzta fel a szemöldökét Kán.

– De hát hogyan lehet azt megmondani, hogy melyik oldalon lesz a peron? Ha délről jövök észak felé, akkor a peron jobbra lesz, de ha északról délnek, akkor balról. Az ülések meg a vonaton a kocsik fala mentén álltak, ha jól értem. Így hát az utasok számára ez a peron előttük vagy a hátuk mögött van, emellett az egyik fele számára így, a másik fele számára meg éppen fordítva.

– Igazad van – felelte elismerően Kán. – A vonatvezetők ténylegesen csak a saját nevükben beszéltek, ők a fülkéjükben elöl utaztak, és számukra a jobb abszolút jobb volt, a bal meg abszolút bal. De hát ezt tudták is, és lényegében saját maguknak mondták így. Ezért aztán lényegében akár hallgathattak is volna. De én gyerekkoromtól fogva hallottam ezeket a szavakat, annyira hozzájuk szoktam, hogy sohasem gondolkoztam el rajtuk...

Elhallgatott, majd kis idő múlva újra megszólalt:

– Azt ígérted, hogy elmeséled, mi történt a társaddal.

Artyom habozott egy kicsit, nem tudta eldönteni, beszélhet-e Bourbon halálának rejtélyes körülményeiről, a zúgásról, melyet kétszer is hallott az elmúlt napban, az emberi értelemre tett ártalmas hatásáról, a maga tapasztalásairól és gondolatairól, amikor sikerült meghallania az alagút dallámát – és úgy döntött, ha van, akinek érdemes beszélnie az ilyen dolgokról, akkor éppen ez az az ember, ez, aki őszintén Dzsingisz kán utolsó megtestesülésének hiszi magát, és úgy tartja, hogy az idő már nincs többé. És akkor összefüggéstelenül, kapkodva, az események sorrendjét összekuszálva, inkább érzeteit, semmint tényeket sorolva kezdett bele viszontagságainak előadásába.

– Ez a halottak hangja – mondta csendesen Kán, miután Artyom befejezte elbeszélését.

– Micsoda? – kérdezte Artyom döbbenten.

– A halottak hangját hallottad. Nem azt mondtad, hogy eleinte suttogásnak vagy susogásnak hangzott? Igen, ezek ők.

– De miféle halottakét? – Artyom sehogy sem tudta felfogni.

– Mindazokét, akik a kezdetektől fogva meghaltak a metróban. Ez tulajdonképpen megmagyarázza azt is, miért vagyok én Dzsingisz kán utolsó megtestesülése. Több megtestesülés nem lesz. Mindennek eljött a vége, barátom. Nem tudom pontosan, hogyan történhetett, de ezúttal az emberiség túl messzire ment. Nincs többé se paradicsom, se pokol. Purgatórium sincs. Azután, hogy a lélek elválik a testtől – remélem, legalább a lélek halhatatlanságában csak hiszel? –, már nincs többé menedéke. Hány megatonna, gigatonna kell ahhoz, hogy szétporlassza a nooszférát? Hiszen ugyanolyan valóságos volt, mint itt ez a teafőző. Akárhogyan is, nem fukarkodtunk. Elpusztítottuk a paradicsomot is meg a poklot is. Egy olyan különös világban kell élnünk, amelyben a test halála után a léleknek is ugyanott kell maradnia. Érted, amit mondok? Meghalsz, de meggyötört lelked többé nem testesül meg, ha pedig többé nincs paradicsom, akkor sohasem nyer megnyugvást és pihenést. Arra kárhoztatott, hogy ugyanott maradjon, ahol az egész életét leélte – a metróban. Lehet, hogy én nem adhatok neked pontos teozófiai magyarázatot arra, miért alakul ez így, de azt pontosan tudom, hogy a mi világunkban a halál után a lélek a metróban marad... Itt fog vergődni a föld alatti járatok boltozata alatt, az alagutakban, az idők végezetéig, hiszen többé nincs hova mennie. A metró egyesíti magában a materiális életet és a túlvilág mindkét alakmását. Most az éden is meg a pokol is ugyanitt van. Holt lelkek között élünk, tömör gyűrűként vesznek körül bennünket – mindazok, akiket vonat ütött el, akiket lelőttek, szörnyetegek faltak fel, elégtek, meghaltak olyan furcsa halállal, amilyenről senki az élők közül nem tud semmit, sőt elképzelni sem tud hasonlót. Régtől fogva töröm a fejem, hogy hová mennek, miért nem érezzük a jelenlétüket mindennap, miért nem érezzük mindig üres, hideg tekintetüket a sötétből... Ismered az alagútiszony érzését? Korábban azt hittem, hogy ezek a halottak vakon botorkálnak utánunk az alagutakban, lépésről lépésre, és beleolvadnak a sötétségbe, mihelyt megfordulunk. A szem itt mit sem ér, szemmel nem ismerni fel a holtat, de borsódzó hátad, égnek álló hajad, a testedet rázó hideglelés tanúskodik róla, hogy láthatatlanul nyomon követnek. Így gondoltam korábban. De a te történeted után sok minden megvilágosodott bennem. Rejtélyes módon bejutnak a csövekbe, a vezetékekbe... Valamikor régen, még azelőtt, hogy az apám, sőt a nagyapám megszületett volna, a fönt elterülő halott városban folyt egy kis patakocska. A városban akkor élt embereknek sikerült ezt a folyót megzabolázni és csöveken keresztül a föld alá vezetni, és ott folyik alighanem a mai napig is. Úgy látszik, ezúttal valaki a csövekbe magát a Léthét, a halál folyóját börtönözte be... A társad nem a saját szavaival szólt, s akkor ő már nem volt önmaga. Azok a halottak hangjai voltak, a fejében hallotta és ismételte őket, aztán elragadták magukkal.

Artyom beszélgetőtársára meredt, és nem bírta levenni róla a tekintetét. Kán arcán homályos árnyékok remegtek, szeme mintha pokoli tűzben égett volna... Az elbeszélés végére Artyom szinte meg volt győződve róla, hogy Kán eszelős, hogy a hangok a csövekben alighanem sugalmazhattak neki valamit. És bár Kán megmentette a haláltól, és igen szívélyesen fogadta, kényelmetlennek és kellemetlennek találta volna, hogy hosszú ideig vele maradjon. Végig kellett gondolnia, hogyan jusson tovább, át azoknak a metróalagutaknak a legriasztóbbikán, amelyekről valaha is alkalma volt hallani – a Szuharjovszkától a Turgenyevszkajáig és tovább.

– Így hát meg kell, hogy bocsásd az én kis tévedésemet – tette hozzá kis szünet után Kán. – A barátod lelke nem tért vissza a Teremtőjéhez, nem testesült meg újra, és nem támadt fel más formában. Csatlakozott azokhoz a szerencsétlenekhez, ott, a csövekben.

Ezek a szavak eszébe juttatták Artyomnak, hogy vissza akart menni Bourbon testéért, hogy behozza az állomásra. Bourbon azt mondta, vannak itt barátai, akik majd visszaviszik őt, ha útjuk balul ütne ki. Erről meg a hátizsák jutott az eszébe – még ki sem nyitotta, pedig Bourbon gépkarabélyának tárain kívül más hasznos dolog is akadhatott benne. De valahogy félt rendelkezni vele, a fejében mindenféle babonák kavarogtak, és Artyom úgy döntött, hogy csak kinyitja és belenéz, de igyekszik nem nyúlni semmihez, még kevésbé kutakodni benne.

– Nem kell félned tőle – szólalt meg váratlanul Kán, mintha megérezte volna a habozását. – Ez a holmi most már a tied.

– Szerintem ezt hullarablásnak nevezik – mondta csendesen Artyom.

– Bosszútól nem kell félned, többé már nem reinkarnálódik – mondta Kán, nem arra válaszolva, amit Artyom mondott, hanem arra, ami a fejében kavargott. – Azt hiszem, hogy miután ezekbe a csövekbe kerülnek, a halottak elveszítik magukat, egy egész részeivé válnak, akaratuk összevegyül a többiek akaratával, értelmük pedig elsorvad. Már nem önálló személyiségek többé. De persze ha nem a halottaktól félsz, hanem az élőktől... No, akkor vidd ki ezt a zsákot az állomás közepére, borítsd ki a tartalmát a földre. Akkor senki sem fog tolvajlással vádolni, a lelkiismereted tiszta marad. Csakhogy te megpróbáltad megmenteni ezt az embert, és ő biztosan hálás lenne neked ezért. Fogd fel úgy, hogy ez a zsák az ő fizetsége azért, amit érte tettél.

Olyan hihetően és meggyőzően szólt, hogy Artyom elszánta magát, és belenyúlt a zsákba, majd a tűz fényénél elkezdte kiszedni és kirakni a ponyvára a tartalmát. Talált még négy tárat Bourbon gépkarabélyához azon a kettőn kívül, amit levett, amikor átadta a fegyvert Artyomnak. Meglepő volt, minek kellett a csencsernek, akinek Bourbont Artyom tartotta, ilyen lenyűgöző arzenál. Ötöt közülük gondosan egy rongyba tekert, és átrakta a saját hátizsákjába, egyet pedig belerakott a rövid csövű Kalasnyikovba. A gondosan bezsírozott és rendben tartott fegyver futtatott acélja úgy csillogott, hogy egészen megbabonázta. A zár simán mozdult, a végén tompán kattant, a fesztelenítő kicsit szorosan váltott a lövésmódok között – mindez arról tanúskodott, hogy a gépkarabély gyakorlatilag új. A tusa kényelmesen simult a tenyérbe, az ágy jól ki volt csiszolva. Ebből a fegyverből áradt a megbízhatóság, nyugalmat és magabiztosságot kölcsönzött. Artyom mindjárt el is döntötte, hogyha valamit is megtart magának Bourbon holmijából, az éppen a gépkarabély lesz.

A régi „mordályhoz” ígért tárakat a 7.62-es töltényekkel viszont nem találta. Nem is értette, hogyan akart Bourbon a végén elszámolni vele. Ezen tűnődve arra a következtetésre jutott, hogy talán nem is akart neki semmit sem adni, hanem azután, hogy túljutnak a veszélyes szakaszon, egy tarkólövéssel elintézte volna, bedobta volna egy aknába, és nem is gondolt volna vele soha többé. Ha meg valaki megkérdezte volna tőle, hová tűnt Artyom, mentséget talált volna rengeteget: annyi minden megeshet a metróban, s különben is, úgymond, a fiú maga vállalkozott a dologra.

Néhány kacaton, egy csak az elhunyt tulajdonosa számára érthető megjegyzésekkel telefirkált metrótérképen és úgy száz gramm kábszeren kívül a hátizsák alján néhány darab füstölt kolbászt talált műanyag zacskóban, meg egy jegyzetfüzetet. Artyom nem kezdett bele az olvasásába, a hátizsák tartalmának többi része pedig csalódást okozott neki. A lelke mélyén azt remélte, hogy valami titkos, netán értékes dolgot talál, ami miatt Bourbon el akart jutni az alagúton keresztül a Szuharjovszkajára. Arra jutott magában, hogy Bourbon egy futár, esetleg csempész volt, vagy valami hasonló. Ez legalább megmagyarázta eltökéltségét, hogy bármi áron, de átverekszi magát ezen az ördögi alagúton, meg azt, hogy kész volt kinyitni a bukszáját is. De azután, hogy a zsák aljából kikerült az utolsó pár váltás fehérnemű, és az alján, bármennyire is világított oda Artyom, már nem akadt semmi más néhány szem száraz morzsán kívül, világossá vált, hogy Bourbon elszántságának más oka lehetett. Artyom már hosszú ideje törte a fejét, vajon mit akart Bourbon a Szuharjovszkaján túl, de semmi valószerűre nem tudott jutni.

A találgatásokat hamar kiverte a fejéből a gondolat, hogy végül mégiscsak otthagyta a szerencsétlent az alagút közepén, odavetette a patkányoknak. Igaz, elhatározta, hogy visszamegy érte. Arról persze elég zavaros elképzelése volt, hogyan adja meg a végtisztességet a csencsernek, és mit kezdjen a hullával. Égesse el? Csakhogy ehhez jó idegek kellenek, az égő hús és a leégett haj fojtó füstje és bűze biztosan beszivárog az állomásra, és akkor nem lehet elkerülni a kellemetlenségeket. Behúzni az állomásra a testet nehéz és ijesztő, mert az egy dolog, hogy a gallérjánál fogva bevonszol egy embert, azt remélve, hogy él és elhessegetve még a gondolatát is, hogy már nem lélegzik, és nem tapintható ki a pulzusa sem, de egészen más, ha ezt egy nyilvánvalóan halott emberrel teszi. És mi lesz aztán? Meg aztán ahogy Bourbon hazudott a fizetséget illetően, ugyanúgy hazudhatott az őt az állomáson váró barátairól is. Akkor pedig Artyom, ha idehozza a testet, még rosszabb helyzetbe kerülhet.

– És maguk mit tesznek itt azokkal, akik meghalnak? – kérdezte Artyom Kántól hosszas töprengés után.

– Mire gondolsz, barátom? – felelt az kérdéssel a kérdésre. – Az elhunytak lelkéről beszélsz, vagy halandó testükről?

– Én a tetemekről – mordult fel Artyom, akinek már kezdett nagyon elege lenni ebből a túlvilági élettel kapcsolatos zagyvaságból.

– A Proszpekt Miráról a Szuharjovszkajára két alagút vezet – mondta Kán, és Artyom megértette: igaz, hisz a vonatok két irányban mentek, és mindig is két alagút kellett... Akkor meg Bourbon, aki tudott a második alagútról, miért akarta siettetni a sorsát? Vagy a másik még nagyobb veszélyt rejtett? – De csak az egyiken lehet átmenni – folytatta beszélgetőtársa –, mert a második alagútban, közel a mi állomásunkhoz, megsüllyedt a talaj, a padló beszakadt, s most egy jókora, mély árok van a helyén, amelybe, ahogy itt tartják, egy egész szerelvény zuhant bele. Ha odaállsz az egyik szélére ennek az ároknak, a másikat nem fogod látni, és még a legerősebb lámpa fénye se világít le az aljáig. Ezért mindenféle ostoba fajankók arról sutyorognak, hogy egy feneketlen szakadék van itt. Ez az árok a mi temetőnk. Oda hordjuk a hullákat, ahogy te nevezed őket.

Artyom rosszul érezte magát a gondolatára is, hogy vissza kell mennie arra a helyre, ahol Kán felszedte őt, és el kell hoznia onnan Bourbonnak a patkányok által már megrágott testét, átvinnie az állomáson, aztán el egészen az árokig a második alagútban. Megpróbálta meggyőzni magát, hogy ha bedobja a halottat az árokba, az lényegében ugyanazt jelenti, mint ha ott hagyja az alagútban, mivel ezt temetésnek egyáltalán nem lehet nevezni. De abban a pillanatban, amikor már majdnem el is hitte, hogy a legjobb kiút ebből a helyzetből az lesz, ha mindent úgy hagy, ahogy most van, szeme előtt megrázó élességgel felbukkant Bourbon arca, amikor azt mondta: „Meghaltam”, és Artyomot kiverte a víz. Nehézkesen felállt, a vállára akasztotta új gépkarabélyát, és így szólt:

– Akkor én megyek. Megígértem neki. Egyezséget kötöttünk. Meg kell tennem. – És elgémberedett lábakkal elindult a vaslépcső felé, mely a peronról a vágányokra vitt le az alagút bejáratánál.

A lámpáját már a lemenetel közben be kellett kapcsolnia. Ahogy döngeni kezdett alatta a lépcső, Artyom egy pillanatra megmerevedett, s nem tudta rászánni magát a következő lépésre. Nehéz, rothadásszagú levegő csapott az arcába, és izmai egy pillanatra megtagadták az engedelmességet, bármennyire igyekezett is megtenni a következő lépést. És amikor leküzdve félelmét és irtózását, végre elindult, egyszer csak súlyos tenyér nehezedett a vállára. Meglepetésében felkiáltott, s miközben rémülten megfordult, tudta, hogy már nincs ideje lekapni a válláról a gépkarabélyát, hogy már semmire sincs ideje...

De Kán volt az.

– Ne félj – nyugtatta meg. – Csak próbára tettelek. Nem kell odamenned. Már nincs ott a társad teste.

Artyom értetlenül meredt rá.

– Amíg aludtál, én elvégeztem a temetési szertartást. Nincs miért odamenned. Az alagút üres. – Kán megfordult, és visszaballagott a boltívekhez. A fiatalember, mint akinek nagy kő esett le a szívéről, utánasietett. Pár tucat lépés után beérte Kánt, és felindultan kérdezte:

– Miért csinálta ezt, és miért nem mondott nekem semmit? Hiszen azt mondta, hogy nincs jelentősége, ott marad-e az alagútban, vagy áthozzák az állomásra.

– Számomra ennek valóban nincs semmilyen jelentősége – vonta meg a vállát Kán. – De attól még neked fontos. Tudom, hogy a te utadnak célja van, és hogy messzire vezető, viszontagságos út az. Azt nem tudom, hogy mi a küldetésed, de a terhe túl nagy lesz neked egyedül, ezért úgy döntöttem, hogy legalább valamiben segítek neked – nézett Artyomra mosolyogva.

Amikor visszaértek a tűzhöz és letelepedtek a gyűrött ponyvára, Artyom nem bírta tovább:

– Mire gondolt, amikor a küldetésemet említette? Beszéltem álmomban?

– Nem, cimbora, álmodban végig hallgattál. Nekem viszont volt egy látomásom, melyben egy ember kért meg arra, hogy segítsek neked, a neve első fele majdnem úgy hangzik, mint az enyém. És figyelmeztetett a felbukkanásodra, éppen ezért mentem ki eléd, és szedtelek fel, amikor a barátod tetemét vonszoltad.

– Valóban ezért? – nézett rá kétkedve Artyom. – Én azt hittem, hogy hallotta a lövéseket...

– A lövéseket hallottam, itt nagy a visszhang. De csak nem gondolod, hogy mindig kimegyek az alagútba, ha lövéseket hallok? Ha így tennék, akkor sokkal hamarabb és dicstelenül fejezném be földi pályafutásomat. Ez kivételes eset volt.

– És ki az az ember, akinek a neve első fele majdnem úgy hangzik, mint a kán?

– Nem tudom megmondani, hogy ki ő, sohasem láttam korábban, sohase beszéltem vele, de te ismered. Ezt neked magadnak kell tudnod. Én, bár csak egyszer láttam, s akkor is csak álmomban, azonnal megéreztem benne a rendkívüli erőt; azt parancsolta, hogy segítsek annak a fiatalembernek, aki az északi alagutakból kerül majd elő, és az arcod megjelent előttem. Ez ugyan csak álom volt, de olyannyira valóságosnak éreztem, hogy amikor felébredtem, sehogy sem tudtam elválasztani az álmot és a valóságot egymástól. Hatalmas ember volt, fénylő, kopaszra nyírt fejjel, tiszta fehérben... Ismered?

Artyomot szinte kirázta a hideg, és világosan látta az alakot, akiről Kán beszélt. Hunter! Hasonló látomása volt Artyomnak is: amikor nem tudta eldönteni, hogy útnak induljon-e, látta a Vadászt, de nem a hosszú szárú, fekete köpenyben, amelyben a VDNH-n megjelent, hanem formátlan, hófehér öltözékben.

– Igen. Ismerem ezt az embert – mondta Artyom, és már egészen másként nézett Kánra.

– Benyomult az álmaimba, amit senkinek sem szoktam megbocsátani. De ővele más a helyzet – mondta tűnődve Kán. – Neki, akárcsak neked, szüksége volt a segítségemre, és nem utasított, nem követelte, hogy vessem alá magamat az akaratának, hanem inkább csak állhatatosan kérlelt. Ő nem tud szuggerálni és mások gondolataiba befurakodni, csak gyötrődött, kétségbeesve gondolt rád, és baráti kart keresett, egy vállat, amelyre támaszkodhatott. Én a kezemet nyújtottam neki, és odatartottam a vállamat. Eléd mentem.

Artyomban egymás után bukkantak fel és enyésztek el a gondolatok anélkül, hogy szavakká formálódtak volna, nyelve szinte megdermedt, egyetlen szót sem tudott kipréselni magából. Ez az ember vajon valóban előre tudott az érkezéséről? Hunter valóban előre figyelmeztette valahogy? És él-e még Hunter, vagy csak a testetlen árnyéka fordult hozzájuk? Akkor viszont hinnie kell a túlvilági élet Kán által lefestett lidérces és képtelen képeiben, noha sokkal kényelmesebb lenne azt gondolni, hogy Kán egyszerűen csak őrült. S ami a legfőbb, Kán arról a feladatról is tud valamit, melyet Artyomnak el kell végeznie, küldetésnek nevezte, s még ha az értelmét nem látja is át, felfogja a súlyosságát és fontosságát, együtt érez Artyommal, és szeretné megkönnyíteni a sorsát...

– Hová mész? – kérdezte halkan Kán, nyugodtan nézve Artyom szemébe. Mintha olvasott volna a gondolataiban. – Mondd el nekem, merre visz az utad, és ha erőmből telik, segítek megtenni a következő lépést a célod felé. Ő kért meg erre.

– A Poliszba – sóhajtotta Artyom. – A Poliszba kell mennem.

– És mégis, hogyan szeretnél eljutni a Városba erről az isten háta mögötti állomásról? – érdeklődött Kán. – Barátom, a Gyűrűn kellett volna menned a Proszpekt Miráról a Kurszkajáig vagy pedig a Kijevszkajáig.

– Az a Hanza, ott egyáltalán nincsenek ismerőseim, nem tudtam volna átjutni. Mindegy is, most már nem mehetek vissza a Proszpekt Mirára, félek, hogy másodszor nem bírom ki az utat ezen az alagúton át. Azt gondoltam, hogy a Turgenyevszkajára jutok: amikor nézegettem a térképet, láttam egy átjárót a Szretyenszkij bulvár állomásra. Onnan egy befejezetlen vonal vezet, és azon el lehet jutni a Trubnajáig – Artyom előhúzta zsebéből a megégett szórólapot, hátoldalán a térképpel. – A Trubnajáról van egy átjáró a Cvetnoj bulvárra, láttam a térképemen, és onnan, ha minden jól megy, közvetlenül a Poliszba lehet jutni.

– Nem – mondta szomorúan és a fejét ingatva Kán. – Ezen az úton nem jutsz el a Poliszba. Ezek a térképek hazudnak. Jóval azelőtt nyomtatták őket, hogy az megtörtént. Olyan vonalakat jelölnek rajta, amelyeket sohasem építettek ki teljesen, olyan állomásokat, amelyek romba dőltek, a boltívek alá temetve ártatlanok százait, hallgatnak a síneken leselkedő és sok útvonalat elviselhetetlenné tevő szörnyű veszélyekről. Buta és naiv ez a te térképed, mint egy hároméves gyerek. Add ide! – nyújtotta a kezét.

Artyom engedelmesen beletette a lapot a tenyerébe. Kán nyomban összegyűrte, és a tűzbe vetette. Miközben Artyom azt latolgatta, hogy ezt talán nem kellett volna, de nem volt bátorsága szóvá tenni, Kán ráparancsolt:

– Most pedig mutasd azt a térképet, amit az útitársad hátizsákjában találtál.

A holmik között kotorászva Artyom meg is találta, de miután látta, milyen méltatlan sorsra jutott az övé, nem kapkodta el, hogy odaadja Kánnak. Nem szeretett volna teljesen térkép nélkül maradni. Habozását látva Kán sietett megnyugtatni:

– Nem csinálok vele semmit, ne félj. És hidd el, soha semmit nem teszek ok nélkül. Lehet, hogy egynémely cselekedetem a szemedben értelmetlennek, sőt esztelennek látszik. De van értelmük, legfeljebb nem éred fel ésszel, mivel a te világfelfogásod és értelmezésed véges. Te még csak az út legelején tartasz. Túl fiatal vagy, hogy néhány dolgot helyesen mérj fel.

Artyom nem érzett magában erőt a tiltakozásra, szó nélkül átadta Kánnak a Bourbonnál talált térképet, egy levelezőlap méretű kartont, hasonlót ahhoz az elsárgult régihez, azokkal a szép, ragyogó gömbökkel, festett dérrel és „Boldog 2007-es új évet” felirattal, melyet valahogy sikerült megszereznie Vitaliktól, cserébe egy kopott, sárga vállap csillagért, melyet a mostohaapja zsebében talált.

– Milyen nehéz – mondta rekedt hangon Kán, és Artyom felfigyelt arra, hogy Kán tenyere, benne a kartondarabbal, hirtelen lefelé mozdul, mintha csak kilónyi súly húzná le. Egy másodperce még, amikor az ő kezében volt, Artyom semmi szokatlant nem vett észre. Közönséges papír volt.

– Ez a térkép bölcsebb a tiédnél – mondta Kán. – Olyan információk rejlenek benne, hogy nem is lehetett volna olyan ember birtokában, mint aki veled jött. Nem is annyira ezekről a rárótt jegyzetekről és jelekről van szó, bár ezek is sok mindent mondanak. Nem, ez a térkép hordoz magában valamit...

A szavait mintha elvágták volna.

Artyom ráemelte tekintetét, és figyelmesen nézte. Mély ráncok árkolták Kán homlokát, és a korábbi komor tűz újra felizzott a szemében. Úgy eltorzult az arca, hogy Artyom félni kezdett, és újra szeretett volna mihamarabb eltűnni erről az állomásról, akárhová, vissza akár még abba a végzetes alagútba is, amelyből alig tudott élve kikecmeregni.

– Add nekem! – kérte, vagy inkább parancsolta Kán. – Adok ajándékba egy másikat, nem is látod majd köztük a különbséget. És adok még bármit, amit csak kérsz – tette hozzá mindjárt.

– Fogja, a magáé – állt rá könnyedén Artyom, mintegy megkönnyebbülve lökte ki magából az egyetértés szavait, melyek mintha telitömték volna a száját és ellepték volna a nyelvét. Attól a pillanattól kezdve vártak ott, hogy Kán kimondta: „Add nekem”, és amikor Artyom végre megszabadult tőlük, hirtelen arra gondolt, hogy nem is az övéi, hanem idegen, sugalmazott szavak voltak.

Kán váratlanul elhúzódott a tűztől, így az arca sötétségbe borult. Artyom sejtette, hogy megpróbál úrrá lenni magán, és nem akarja, hogy a fiatalember tanúja legyen ennek a belső küzdelemnek.

– Látod, cimbora – hangzott fel a sötétből a hangja, mely most gyenge, bizonytalan volt, nem maradt semmi benne abból az erőből és akaratból, amely egy pillanattal előbb még megijesztette Artyomot –, ez nem térkép. Pontosabban nem egyszerűen csak térkép. Ez egy Metró Útikalauz. Úgy úgy, semmi kétség. Hozzáértő ember képes vele két nap alatt bejárni az egész metrót, mert ez a térkép... szinte él... Maga mondja meg, hová és hogyan kell menni, figyelmeztet a veszélyre... Az egész úton vezeti az embert. Ezért hívják Útikalauznak – Kán újra közelebb jött a tűzhöz –, nagybetűvel, ez a neve. Hallottam már róla. Csak néhány van belőle az egész metróban, és lehet, hogy csak ez az egy maradt. Egy letűnt korszak egyik legnagyobb varázslójának hagyatéka.

– Azé, aki a metró legmélyebb pontján ül? – akart felvágni a tudományával Artyom, de mindjárt a torkán is akadt a szó: Kán arca elsötétült.

– Ezentúl soha ne beszélj ilyen meggondolatlanul olyan dolgokról, amelyekhez nem értesz! Te nem tudod, mi zajlik a metró legmélyebb pontján, sőt magam is csak keveset tudok róla, és adja isten, hogy sohase tudjunk meg róla semmit. De meg mernék esküdni rá, hogy ami ott zajlik, az igencsak különbözik attól, amit meséltek neked a barátaid. És ne szajkózd mások ócska agyalmányait erről a pontról, mert egyszer még meg kell fizetned érte. És ennek semmi köze az Útikalauzhoz.

– Mindegy – sietett biztosítani őt Artyom, megragadva a lehetőséget, hogy nyugalmasabb mederbe terelje a beszélgetést –, megtarthatja az Útikalauzt. Én úgysem tudnám használni. Amúgy is annyira hálás vagyok magának, hogy megmentett, hogy az se sokat csökkenti az adósságomat magával szemben, ha elfogadja tőlem ezt a térképet.

– Ez igaz. – Kán arcán kisimultak a ráncok, a hangja újra meglágyult. – Te még hosszú ideig nem tudod használni. No, ha nekem ajándékozod, akkor kvittek leszünk. Nekem van egy közönséges vonaltérképem, ha akarod, átmásolom rá az összes jelzést az Útikalauzról, és cserébe neked adom. És még – kotorászott egy ideig a zsákjaiban – ezt ajánlhatom fel. – És előhúzott egy különös formájú kis zseblámpát. – Ehhez nem kell elem, olyan a szerkezete, mint egy marokexpandernek: látod a két markolatot? Az ujjaiddal össze kell szorítani, és maga termel áramot, a lámpa kigyullad. Erőtlen persze, de előfordulnak olyan helyzetek, amikor ez a gyenge fény fényesebbnek tűnik, mint a Polisz higanylámpái... Nemegyszer megmentett már, remélem, neked is hasznodra lesz. Fogd, a tiéd. Fogd csak, fogd, a csere még így sem igazságos, én vagyok a te adósod, nem pedig fordítva.

Artyom szerint a csere ritka előnyösre sikeredett. Mire menne a térkép misztikus tulajdonságaival, ha süket a hangjára? Talán még ki is dobta volna, miután forgatja a kezében, és hasztalan próbál eligazodni a rápingált krikszkrakszok között.

– Szóval az az útvonal, amit magadnak kijelöltél, nem vezet el téged sehová, legfeljebb egy szakadékba – folytatta a félbehagyott beszélgetést Kán, óvatosan tartva kezében a térképet. – Na várj csak, fogd az én régi térképemet, és kövesd rajta az utat! – nyújtotta oda Artyomnak a régi zsebnaptár hátlapjára nyomott egészen apró sémát. – Egy átjáróról beszéltél a Turgenyevszkaja és a Szretyenszkij bulvár között? Lehet az, hogy te nem tudsz semmit ennek az állomásnak a rossz híréről meg az innen induló, hosszú alagútról, amely a Kitaj-Gorodhoz megy?

– Hát, azt mondták nekem, hogy egyedül nem szabad bemenni oda, és hogy csak karavánban veszélytelen végigmenni rajta, és így is gondoltam: karavánnal a Turgenyevszkajáig, ott aztán meglépni tőlük, be az átjáróba, csak nem fognak üldözni...? – mondta Artyom, s közben érezte, hogy a fejében valamilyen homályos gondolat motoszkál, és egyre csak gyötri, idegesíti.

– Nincs ott átjáró. A boltíveket befalazták. Nem tudtad?

Hogyan felejthette el? Természetesen mondták már neki korábban, de kiment a fejéből... A vörösök megrémülhettek valami ördögi dologtól abban az alagútban, és befalazták az egyetlen kijáratot a Turgenyevszkajáról.

– És nincs ott más kijárat? – kérdezte óvatosan.

– Nincs, és a térképek hallgatnak erről. Az átjáró az épülő vonalakra nem a Turgenyevszkaján kezdődik. De még ha lenne is ott nyitott átjáró, nem hinném, hogy lenne elég bátorságod elszakadni a csoporttól és bemenni oda. Különösen, ha megismerkedsz a legfrissebb szóbeszédekkel erről a kedves helyről, miközben arra vársz, hogy egy karaván összeálljon.

– De akkor mit csináljak? – érdeklődött csüggedten Artyom, és a naptárt vizsgálgatta.

– Elmehetsz a Kitaj-Gorodig. Ó, az egy nagyon érdekes állomás, és igen szórakoztatóak ott a szokások, de ott legalább nem lehet olyan nyomtalanul eltűnni, hogy bizonyos idő múltán még a legközelebbi barátaid is kételkedni kezdjenek abban, léteztél-e egyáltalán valamikor. A Turgenyevszkaján viszont ez igen valószínű. A Kitaj-Gorodtól, nézd csak – mutatta az ujjával – csak két állomás a Puskinszkajáig, ott van egy átjáró a Csehovszkajára, és még egy, aztán már a Poliszban is vagy. Ez talán még rövidebb is, mint amit te javasoltál.

Artyom az ajkait mozgatva számolta az állomásokat és az átszállásokat mindkét útvonalon. Akárhogy számolta, a Kán által megadott útvonal sokkal rövidebb és veszélytelenebb volt, és érthetetlen, hogy neki miért nem jutott az eszébe. Így hát más választás nem is maradt.

– Igaza van – mondta végül. – És gyakran mennek oda karavánok?

– Attól félek, hogy nem nagyon. És van még egy bosszantó apróság: ahhoz, hogy valaki át akarjon haladni a mi megállóhelyünkön a Kitaj-Gorodhoz, azaz elinduljon a déli alagútba, előbb ellenkező oldalról kell eljutnia hozzánk. És most ítéld meg magad, könnyű-e most eljutni ide északról – Kán az ujjával rábökött az átkozott alagútra, amelyből Artyomot kimentette. – Egyébként az utolsó karaván délre már elég régen elment, így van remény arra, hogy azóta már összeállt egy új csoport, beszélj az emberekkel, kérdezősködj, de ne fecsegj túl sokat, akad itt néhány bandita, akikben semmiképp sem szabad megbízni... Na jó, veled megyek, nehogy valami butaságot csinálj – tette hozzá.

Artyom vitte volna magával a hátizsákját, de Kán egy mozdulattal megállította:

– Ne aggódj a holmidért. Tőlem itt annyira félnek, hogy nincs az a söpredék, aki akár csak közelíteni merne a tanyámhoz. És amíg itt vagy, a védelmem alatt állsz.

Artyom a tűz mellett hagyta a hátizsákját, de a gépkarabélyát mégis magával vitte, mert nem akart megválni új kincsétől, és Kán után sietett, aki öles léptekkel, tempósan haladt a csarnok túlsó végén égő tüzek felé. Artyom csodálkozva nézte, ahogy a rongyos csavargók mind visszahőkölnek előlük, és arra gondolt, hogy Kántól itt valóban félhetnek. De vajon miért?

Az első tűz mellé értek, de Kán nem lassított a léptein. Ez egy egészen kicsi tűz volt, alig égett, és két, szorosan egymáshoz bújó alak, egy férfi és egy nő ült mellette. Halk szavakat sustorogtak valamilyen ismeretlen nyelven, de elenyésztek, mielőtt eljutottak volna a füléhez. Artyom olyan kíváncsi lett, hogy majdnem kitekeredett a nyaka, annyira nem bírta levenni a tekintetét erről a párról.

Elöl nagy, erős tűz világolt, és egy egész tábor vette körül. A kezüket melengetve jól megtermett, meglehetősen marcona kinézetű alakok ültek mellette. Harsány hahota zengett, a levegőt olyan durva káromkodások rengették, hogy Artyom meg is riadt, és lelassította lépteit. Kán azonban nyugodtan és magabiztosan ment oda hozzájuk, üdvözölte őket, és leült a tűz előtt, így aztán Artyomnak nem maradt más választása, mint követni a példáját.

– ...Nézi magát, és látja ám, hogy a kezén ugyanaz a kiütés van, és a hóna alatt valami duzzad, kemény, és szörnyen fáj. Képzeld el azt a rémületet, baszdmeg... Minden ember másképp viseli. Van, amelyik mindjárt lő, van, aki megháborodik, rád veti magát, össze akar tapizni, hogy ne egyedül ő dögöljön meg. Ki az alagútba rohan, a Gyűrűn túlra, a kihalt vidékre, hogy ne fertőzzön meg senkit... Különbözőek az emberek. Ez, ahogy meglátta, kérdezi a doktorunkat: van esély, azt mondja, kigyógyulni belőle? A doktor meg erre kereken: nincs. A kiütés megjelenése után még két hete van az embernek. A zászlóaljparancsnok meg, látom ám, már csöndesen húzza is elő a pisztolytáskából a Makarovot, arra az esetre, ha elkezdene őrjöngeni... – mesélte az őszinte felindulástól el-elcsukló hangon egy sovány, borostás, pufajkás, alacsony férfi, összehúzott vizenyős szemével az összegyűlteket méregetve.

És bár Artyom nem értette világosan, miről van szó, az elbeszélés egész szellemétől és a nemrég még hahotázó kompániára rászakadt csendtől megborzadt, és halkan kérdezte Kánt, nehogy felkeltse mások figyelmét:

– Ez miről beszél?

– Pestis – válaszolta komoran Kán. – Elkezdődött.

Szavaiból oszló testek bűze meg temetési máglyák zsíros füstje áradt, és zaklatott vészharangkongás és kézi szirénák vijjogása visszhangzott bennük.

A VDNH-n és környékén sohasem volt járvány, a fertőzés hordozóit, a patkányokat kiirtották, ráadásul az állomáson volt néhány képzett orvos is. A halálos fertőző betegségekről Artyom csak a könyvekben olvasott. Némelyik könyv túl korán került a kezébe, mély nyomot hagyott az emlékezetében, és hosszú időn át uralta gyermeki rémálmait és félelmeit. Ezért aztán, amikor a „pestis” szót meghallotta, érezte, hogy hideg verejték önti el a hátát, és kis híján elszédült. Többet nem is kérdezett Kántól, és beteges kíváncsisággal hallgatta tovább a pufajkás, sovány ember történetét:

– De a Vörös nem olyan ember volt, nem idegbajos. Egy percig csak állt, nem szólt, azt mondja: „Adjatok töltényeket, és elmegyek. Nem szabad veletek maradnom.” A zászlóaljparancsnok őszinte megkönnyebbüléssel sóhajtott, még én is meghallottam. Tiszta sor: a sajátját lelőni, különösen ha beteg, nem nagy öröm. Adtak két tárat a Vörösnek – összedobták a fiúk. És elment északkeletre, az Aviamotornaján túlra. Többé nem láttuk. A zászlóaljparancsnok utána megkérdezte az orvosunkat, hogy mennyi idő múlva jelenik meg a betegség. Az meg azt mondja, hogy a lappangási időszak egy hét. Ha az érintkezés után egy héttel semmi sem történik, az azt jelenti, hogy nincs fertőzés. A zászlóaljparancsnok akkor úgy döntött, hogy kimegyünk az állomásra, egy hétig ott leszünk, és aztán megvizsgáljuk magunkat. A Gyűrűn belülre, azt mondja, nem mehetünk: ha a fertőzés bejut oda, az egész metró kipusztul. Így aztán álló hétig nem mozdultunk onnan. Egymáshoz nem mentünk közel, ki tudja, ki fertőződött meg közülünk. És volt ott még egy fickó, mindenki csak Pohárnak hívta, mert igen szeretett inni. Őt általában mindenki kerülte, mivelhogy a Vörössel haverkodott. No, ha aztán ez a Pohár odament valakihez, az meg se állt az állomás túlsó végéig. Volt, aki még a puskáját is ráfogta, hogy azt mondja, húzz innen. Amikor Pohárnak elfogyott a vize, a fiúk persze adtak neki, de úgy, hogy kirakták a padlóra, és elmentek onnan, senki se engedte közel magához. Egy hét múlva eltűnt valahová. Utána mindenféléket mondtak, akadt, aki szerint valami teremtmény vitte el, de arra nyugodt, tiszta alagutak vannak. Én azt hiszem, hogy egyszerűen észrevette magán a kiütést, vagy megduzzadt a hóna alatt, így aztán meglépett. Az egységünkben más aztán már nem kapta el a fertőzést, még vártunk ott kicsit, a zászlóaljparancsnok maga vizsgált meg mindenkit. Mind egészségesek voltunk...

Artyom észrevette, hogy a bizonykodás ellenére a soványtól mintha kicsit elhúzódtak volna, bár túl sok hely nem volt a tűz körül, és szorosan, vállvetve ültek mindnyájan.

– Sokáig tartott idáig az út, öcskös? – kérdezte halkan, de jól hallhatóan egy bőrmellényes, tömzsi, szakállas férfi.

– Már vagy harminc napja, hogy eljöttünk az Aviamotornajától – felelte a sovány, és nyugtalanul pillantott rá.

– Na, akkor van egy hírem a számodra. Az Aviamotornaján pestis van. Pestis, világos?! A Hanza lezárta a Taganszkaját is, meg a Kurszkaját is. Karanténnak hívják. Vannak ott ismerőseim, a Hanza polgárai. És mind a Taganszkaján, mind a Kurszkaján lángszórókat állítottak fel a vonalon, és mindenkit felperzselnek, aki hatótávolságba ér. Fertőtlenítésnek nevezik. Nyilvánvaló, hogy van, akinél egy hét a lappangási idő, van, akinél több, tehát csak behurcoltátok oda a fertőzést – fejezte be ellenségesen lejjebb véve a hangját.

– Ne már, fiúk! Hiszen egészséges vagyok! Megnézhetitek magatok is! – az alacsony ember felugrott a helyéről, és lázasan kezdte lecibálni magáról a pufajkát és az alatta feltűnő, leírhatatlanul mocskos matrózinget, kapkodva, mint aki attól fél, hogy nem lesz ideje meggyőzni őket. A feszültség egyre nőtt. A sovány mellett már nem maradt senki, mindenki a tűz másik oldalán tömörült, az emberek ideges szavakat váltottak, és Artyom hallotta a fegyverzárak halk koccanását. Kérdően nézett Kánra, s közben csövével előre harchelyzetbe tette át a válláról új gépkarabélyát. Kán továbbra is hallgatott, de egy mozdulattal megállította. Aztán gyorsan felállt, és Artyomot is magával húzva nesztelenül arrébb ment a tűztől. Vagy tízlépésnyire megállt, és tovább figyelte, mi történik.

A vetkőző ember sietős, kapkodó mozdulatai a tűz fényében eszelős, primitív táncnak tűntek. A bandában elült a zaj, és a dolog vészjósló csendben folytatódott. Végül a soványnak sikerült megszabadulnia az alsóneműjétől is, és diadalmasan felkiáltott:

– Tessék, nézzétek! Tiszta vagyok! Egészséges vagyok! Nincs rajtam semmi! Egészséges vagyok!

A bőrmellényes szakállas kihúzott a tűzből egy egyik végén lángoló deszkát, óvatosan közelített a soványhoz, és undorral mustrálgatta. A fölöslegesen beszédes kis ember bőre fekete volt a kosztól, és zsírosan fénylett, de a szakállas nyilván semmi nyomát nem találhatta kiütésnek, mert az aprólékos szemle után ráparancsolt:

– Emeld fel a karodat!

A szerencsétlen sietve feltartotta a karját, így a tűz másik oldalán csoportosuló emberek is láthatták finom szőrrel benőtt hónalját. A szakállas tüntetőleg befogta az orrát a szabad kezével, és még közelebb ment, tüzetesen vizsgálta, keresgélve a bubókat, de nem talált egyetlen pestises tünetet sem.

– Egészséges vagyok! Egészséges! Na, meggyőződtetek róla végre?! – sivítozta hisztérikusan a kis emberke.

A bandában ellenségesen sustorogtak. A tömzsi, aki osztozott az általános hangulatban, és nem akart engedni, hirtelen kijelentette:

– Jó, tegyük föl, hogy egészséges vagy. De ez még nem jelent semmit!

– Mi az, hogy nem jelent semmit? – kerekedett el a sovány szeme a rémülettől.

– Azt, amit. Hogy nem is betegedhettél meg. Hogy talán immúnis vagy. De attól még behurcolhattad a fertőzést. Ezzel a Vörössel te érintkeztél? Egy osztagban mentetek? Beszéltél vele, egy kulacsból ittatok!? Kezet fogtatok? Bizony fogtatok, komám, ne hazudj.

– És akkor mi van, ha kezet fogtunk? Hiszen nem kaptam el... – felelte reményvesztetten a kis ember. Tehetetlenségében megdermedt, és űzötten nézett a bandára.

– Hát persze. Nincs kizárva, hogy fertőzött vagy, komám. Így hát bocsáss meg, de nem kockáztathatunk. Megelőzés, komám, érted? – A szakállas kigombolta a mellényét, és szabaddá tette barna, bőr pisztolytáskáját. A tűz másik oldalán állók között helyeslő hangok hallatszottak, és újra csattantak a fegyverzárak.

– Fiúk! De hisz egészséges vagyok! Hiszen nem betegedtem meg! Tessék, nézzétek! – A sovány megint felemelte a karjait, de mindenki csak megvetően és undorodva fintorgott.

A tömzsi előhúzta a pisztolytáskájából a fegyverét, és ráfogta a kis emberre, aki, úgy látszik, fel se fogta, mi történik vele, és egyre csak azt motyogta, hogy ő egészséges, miközben a melléhez szorította összegyűrt pufajkáját: hűvös volt, és már kezdett fázni.

Ekkor Artyom nem bírta tovább. A zárra nyúlva egy lépést tett a banda felé, maga sem tudva pontosan, mit akar tenni. A gyomra táján kínzó sajgást érzett, a torkában csomó volt, egy szót sem volt képes kiejteni a száján. De ebben az emberben, a lesütött, kétségbeesett szemében, a bárgyú, gépies motyogásában valami megfogta. És közbe kellett lépnie. Ki tudja, mit tett volna aztán, de egy kéz nehezedett a vállára, és uramisten, hogy most milyen súlyos volt!

– Megállj! – parancsolta nyugodtan Kán, és Artyom megdermedt, mint akinek gyökeret eresztett a lába, és érezte, mint porlik szét törékeny elszántsága az idegen akarat gránitján. – Nem tudsz rajta segíteni. Csak odaveszhetsz, vagy magadra haragíthatod őket. Így vagy úgy, de a küldetésed teljesítetlen marad, és erre kell gondolnod.

Ebben a pillanatban a kis ember hirtelen összerázkódott, magához szorítva a pufajkáját elkiáltotta magát, egy lendülettel kiugrott a sínekre, és nem emberi sebességgel, furcsán és szinte állati módon vinnyogva rohanni kezdett a déli alagút sötét nyiladéka felé. A szakállas a hátára célozva utána vetette magát, de aztán csak legyintett. Ez már felesleges volt, és ezt tudta mindenki, aki a peronon volt. Csupán az nem volt világos, tudja-e a megfélemlített kis ember, hogy hová rohan, csodában reménykedett-e, vagy rémületében egyszerűen az eszét vesztette.

Néhány perc múlva az átkozott alagút nehéz, süket csendjét felverő jajveszékelése is meg lépteinek zaja is egyszerre megszakadt. Nem fokozatosan halkultak el, hanem egyetlen pillanat alatt némultak el, mintha valaki kikapcsolta volna a hangot, még a visszhang is azonnal elült, és újra némaság uralkodott. Ez annyira furcsa, annyira szokatlan volt az emberi fülnek és értelemnek, hogy képzeletük még megpróbálta kitölteni ezt a rést, és úgy tűnt, mintha a távolban még hallható volna egy kiáltás. De mindenki tudta, hogy ezt csak képzelik.

– A sakálfalka tévedhetetlenül megérzi a beteget, cimbora – mondta Kán, és Artyom kis híján hátratántorodott, ahogy észrevette szemében a ragadozó tűz lobbanását. – A beteg állat teher a falka számára, és fenyegeti az egészségét. A falka ezért szétmarcangolja a beteget. Darabokra tépi. Da-ra-bokra – ismételte meg szinte élvezettel.

– De hát ezek nem sakálok – szedte össze végre a bátorságát Artyom, hogy ellentmondjon, egyszeriben megérezve, hogy valóban Dzsingisz kán reinkarnációjával van dolga. – Ezek emberek!

– És mit óhajtasz tenni? – hárította Kán. – Elkorcsosultunk. Gyógyászatunk a sakálok szintjén van. És az emberségünk nemkülönben. Ezért...

Artyom tudta, mit felelhetne erre, de nem lett volna helyénvaló, hogy vitázzon egyetlen védelmezőjével ezen a vad állomáson. Kán viszont, aki ellenvetésekre számított, alighanem úgy találta, hogy Artyom megadta magát, és másra fordította a szót.

– Most viszont, amíg a barátaink körében nagy az izgalom a fertőző betegségek terjedése és az ellenük folytatott harc eszközeit illetően, ütnünk kell a vasat. Különben még hetekig nem szánják rá magukat az indulásra. Pedig most talán sikerül átjutnunk.

Az emberek a tűznél nyugtalanul tárgyalták a történteket. Mindnyájan feszültek voltak, rájuk vetült a szörnyű veszedelem kísérteties árnyéka, és most azt próbálták eldönteni, hogyan legyen tovább, de a gondolataik, mint kísérleti egerek a labirintusban, egy helyben forogtak, tehetetlenül zsákutcákba futottak, értelmetlenül hányódtak előre-hátra, nem voltak képesek megtalálni a kiutat.

– A barátainkon mindjárt kitör a pánik – kommentálta elégedetten Kán, s kis mosollyal a szája sarkában vidáman nézett Artyomra. – Azt is érzik, hogy az előbb egy ártatlant lincseltek meg, és egy ilyen tett nem éppen a racionális gondolkodásnak kedvez. Most tehát nem közösséggel van dolgunk, hanem egy falkával. Pompás mentális állapot a lelkük manipulálásához! A körülmények a lehető legjobban alakultak.

Diadalmas képe láttán Artyom újra rosszul érezte magát. Mosolyogni próbált – végső soron Kán neki akar segíteni –, de a mosolya szánalmasra és nem túl meggyőzőre sikeredett.

– Most a legfontosabb a tekintély. Az erő. A falka az erőt tiszteli, nem a logikus érveket – tette hozzá bólogatva Kán. – Csak várj és nézd! Legkésőbb egy nap múlva folytathatod az utadat. – Majd néhány öles lépéssel a banda sűrűjében termett.

– Nem szabad itt maradni! – harsant fel a hangja, és a zaj rögtön elült a bandában. Az emberek bizalmatlan kíváncsisággal figyeltek a szavaira. Kán élt hatalmas, már-már hipnotikus meggyőző képességével. Artyom már az első szavaira élesen átérezte azt a veszélyt, amely mindenkit fenyeget, aki a történtek után az állomáson merészel maradni.

– Az az ember megfertőzte itt a levegőt! Ha még egy ideig belélegezzük, nekünk végünk. Bacilusok vannak itt mindenütt, és okvetlenül elkapjuk ezt a kórt, hacsak egy kicsit is itt maradunk. Sorra döglünk, mint a patkányok, és itt fogunk elrohadni a csarnok közepén. Ide ugyan nem jön senki, hogy segítsen rajtunk, ne is reménykedjünk benne! Csak saját magunkra számíthatunk. Minél hamarabb el kell mennünk erről az istenverte állomásról, amely hemzseg a mikrobáktól. Ha mindjárt elmegyünk, mind együtt, egyáltalán nem lesz olyan bonyolult átvergődni azon az alagúton. De haladéktalanul meg kell tennünk!

Az emberek egyetértően zúgtak fel. A többségük, ahogy Artyom is, nem tudott ellenállni Kán hatalmas meggyőző erejének. Szavai nyomán Artyom akarattalan is átélte a beszédben sorolt állapotokat és érzéseket: a veszélyérzetet, a rettegést, a pánikot, a kilátástalanságot, aztán a halvány reményt, amely annak mértékében erősödött, ahogy Kán tovább beszélt az általa javasolt megoldásról.

– Hányan vagytok?

Néhányan máris kezdték összeszámolni az ott levőket. Kánon és Artyomon kívül nyolcan voltak a tűznél.

– Tehát nincs mire várni! Már tízen vagyunk, át tudunk jutni! – jelentette ki Kán, és nem engedve őket magukhoz térni, folytatta: – Szedjétek össze a holmitokat, legkésőbb egy óra múlva ki kell mennünk! Nyomás, vissza a tűzhöz, te is szedd össze a motyódat! – súgta oda Artyomnak Kán és húzta maga után vissza a kis táborukhoz. – Fő, hogy ne hagyjuk őket feleszmélni. Ha lelassulunk, kételkedni kezdenek, hogy érdemes-e elmenni innen a Csisztije Prudihoz. Néhányan közülük egészen más irányba tartanak, mások egyszerűen ezen a megállóhelyen élnek. Nyilván el kell, hogy kísérjelek a Kitaj-Gorodig, máskülönben félek, az alagútban odalesz az eltökéltségük, vagy egyszerűen csak elfelejtik, hová és miért mennek.

Míg Kán összetekerte a ponyváját és eloltotta a tüzet, Artyom gyorsan bepakolta a hátizsákjába mindazt, ami Bourbon tulajdonából a kedvére volt, és közben fél szemmel azt figyelte, mi történik a csarnok másik végén. Az emberek, akik eleinte élénken sürgölődtek, miközben a cókmókjukat szedték össze, egyre kevésbé frissen és összehangoltan mozogtak. Volt, aki leült a tűz mellé, egy másik valamiért a peron közepére ballagott, ketten meg összejöttek, és valamiről beszélgettek. Mintha kezdtek volna rájönni, mire megy ki a dolog. Artyom megrántotta Kán ruhájának ujját.

– Azok ott pusmognak valamit – figyelmeztette.

– Ó, a magafajtával való társalgás az emberi lény elválaszthatatlan tulajdonsága – felelte Kán. – Még ha el van is nyomva az akaratuk, ha lényegében hipnotizálva vannak is, társalogni akkor is szeretnének. Az ember társas lény, bele kell törődni. Minden más esetben alázatosan fogadnék bármely emberi megnyilvánulást, mint isteni elvet, vagy az evolúciós fejlődés elkerülhetetlen eredményét, attól függően, hogy kivel beszélek. De ebben az esetben az efféle gondolkodásmód ártalmas. Be kell avatkoznunk, ifjú barátom, és a megfelelő mederbe kell terelnünk a gondolataikat – magyarázta Kán, és felcsapta a hátára hatalmas úti málháját.

A tűz kialudt, és minden oldalról sűrű, szinte kézzelfogható sötétség szakadt rájuk. Artyom elővette az ajándékba kapott zseblámpáját, és nyomogatni kezdte. A szerkezet belsejében valami felberregett, és a lámpa kigyulladt. Egyenetlen, pislákoló fény csapott ki belőle.

– Gyerünk, gyerünk, nyomd tovább, ne félj tőle – noszogatta Kán –, tud az jobban is világítani.

Amikorra odaértek a többiekhez, az alagút áporodott légáramlatainak már sikerült kisöpörniük a fejekből a bizonyosságot Kán igazában. Ugyanaz a szakállas vasgyúró lépett előre, aki azelőtt a közegészségügyi-járványügyi ellenőrzést végezte.

– Na ide figyelj, haver – fordult fölényeskedve Artyom útitársához.

Rá se kellett néznie, Artyom a bőrén érezte, hogyan telik fel elektromossággal Kán körül a levegő. A jelekből ítélve a bratyizástól dühbe gurult. Valamennyi ember közül, akivel Artyom már megismerkedett, legkevésbé Kánt szerette volna felbőszülve látni. Igaz, ott volt még a Vadász is, de ő annyira hidegvérűnek és kiegyensúlyozottnak tűnt, hogy dühösnek egyszerűen el se tudta volna képzelni. Valószínűleg ölni is olyan arckifejezéssel ölt, mint ahogy mások gombát tisztítanak vagy teát főznek.

– Tanácskoztunk itt, és azt gondoljuk... – folytatta a tömzsi –, hogy valamit te itt nyilván sumákolsz. Nekem például egyáltalán nincs kedvemre, hogy a Kitaj-Gorodba menjek. A társaim is ellene vannak. Igaz, Szemjonics? – fordult támogatásért a bandához. Valaki helyeselt onnan, igaz, egyelőre elég bátortalanul. – Mi a Proszpektre akartunk menni, a Hanzához, ha ott ez a kórság még nem kezdődött el. Úgyhogy inkább várunk egy kicsit, s aztán továbbmegyünk. Nem lesz itt semmi gond. A holmiját elégettük, a levegővel kapcsolatban meg ne kábíts bennünket, nem tüdőpestis ez. Ha megfertőződtünk, hát megfertőződtünk, akkor nincs mit tenni. A fertőzést a nagy metróba nem szabad bevinni. Csakhogy fertőzésről itt szó sincs, úgyhogy elmész, haver, a javaslataiddal együtt! – okoskodott egyre lazábban a szakállas.

Artyom elképedt ekkora pökhendiség láttán. De ahogy lopva a társára nézett, érezte, hogy a szakállas nem ússza meg szárazon. Kán szemében újra felvillant az a sárgás, pokoli láng, olyan vadállati düh és olyan erő sütött belőle, hogy Artyomot kirázta a hideg, minden haja szála meredezni kezdett, s legszívesebben vicsorgott és üvöltött volna.

– Akkor meg minek veszejtetted el, ha nincs semmilyen fertőzés? – behízelgő, szándékosan lágy hangon Kán.

– Hát megelőzésképpen! – felelte a tömzsi, s közben pimaszul nézett, és arcán megfeszültek az izmok.

– Nem, cimbora, ez nem gyógyászat. Ez bűncselekmény. Milyen jogon tetted?

– Te engem csak ne nevezz cimborának, nem vagyok a kutyád, világos? – vágott vissza dühösen a szakállas. – Hogy milyen jogon? Az erősebb jogán! Hallottál már róla? És csak ne nagyon erősködj... Különben mindjárt téged is kinyírunk, meg ezt a tejfölösszájút is! Megelőzésképpen! Világos?! – És az Artyomnak már ismerős mozdulattal kigombolta a mellényét, s rátette a kezét a pisztolytáskára.

Ezúttal Kánnak nem volt ideje visszatartani Artyomot, és a szakállas hamarabb bámulhatott gépkarabélyának a csövére, mintsem kikapcsolhatta volna a pisztolytáskáját. Artyom fújtatva szedte a levegőt, és hallotta, hogy ver a szíve, lüktet a vér a halántékán, és semmilyen világos gondolat nem jutott az eszébe. Csak egyet tudott: ha a szakállas még mond valamit, vagy a keze tovább mozdul a pisztolya markolata felé, azonnal meghúzza a ravaszt. Artyom nem akarta úgy végezni, mint az a kis ember: nem hagyja, hogy szétmarcangolja a falka.

A szakállas megdermedt, és nem tett semmilyen mozdulatot, sötét szemében düh villogott. És akkor valami érthetetlen dolog történt. Kán, aki eddig egykedvűen állt oldalt, hirtelen tett előre egy nagy lépést, egyből szemtől szembe kerüli a sértegetőjével, és a szemébe nézve csendesen azt mondta.

– Fejezd be! Engedelmeskedsz nekem. Vagy meghalsz.

A szakállas fenyegető tekintete elhomályosult, karjai, mintha kacsok volnának, lelógtak a teste mellett – olyan természetellenesen, hogy Artyom nem kételkedett: ha valami hatott rá, az nem a gépkarabély volt, hanem Kán szavai.

– Soha ne hivatkozz az erősebb jogára. Te ehhez túlságosan gyenge vagy – mondta Kán, és visszatért Artyomhoz, aki csodálkozott, hogy kísérletet sem tett az ellenség lefegyverzésére.

A szakállas mozdulatlanul állt egy helyben, zavarodottan nézegetett oldalra. A lárma elült, és az emberek várták, hogy Kán, aki újból ura volt a helyzetnek, tovább beszéljen.

– Úgy fogjuk tekinteni, hogy a vitának vége, és konszenzus született. Tizenöt perc múlva indulunk. – Majd Artyomhoz fordulva így szólt: – Azt mondod, hogy emberek? Nem, barátom, ezek állatok. Ez egy sakálfalka. Arra gyűltek össze, hogy széttépjenek bennünket. És szét is téptek volna. De egyet nem vettek számításba. Azt, hogy ők sakálok, én meg farkas vagyok. És vannak állomások, ahol csak ezen a néven ismernek.

A látottak hatása alatt Artyom hallgatott, felfogva végre, kire is emlékeztette őt Kán.

– Te pedig farkaskölyök – tette hozzá Kán egy perc múlva, oda se fordulva, és a hangjában Artyom váratlan melegséget érzett.

7. FEJEZET
A SÖTÉTSÉG KÁNSÁGA

Ez az alagút valóban teljesen üres és tiszta volt. Száraz padló, szemből áramló, kellemes szellő, sehol egy patkány, sehol egy gyanús elágazás és feketén ásítozó táró, csak itt-ott egy bezárt oldalajtó, ami valamilyen szolgálati helyiségbe vezetett – ebben az alagútban legalább úgy lehetett volna lakni, mint bármelyik állomáson. Sőt ez a teljesen természetellenes nyugalom és tisztaság nemhogy gyanakvást nem keltett, hanem egy szempillantás alatt eloszlatott minden aggodalmat az ide érkezőkben. Az itt eltűntekről szóló legendák egyre inkább ostoba kitalációknak látszottak, és Artyom már abban is kételkedett, hogy lejátszódott-e az a vad jelenet azzal a szerencsétlennel, akit pestisesnek találtak, vagy csak álmodta, miközben szunyókált a ponyvadarabon a vándorfilozófus tüze mellett.

A menetet ő zárta Kánnal, mivel az attól tartott, hogy az emberek egyenként kezdenek lemaradozni, és akkor, ahogy mondta, a végén a Kitaj-Gorodig senki sem jut el. Most békésen lépdelt Artyom mellett, olyan nyugodtan, mintha mi sem történt volna, és elsimultak azok a mély ráncok, amelyek a Szuharjovszkaján a szóváltás közben barázdálták az arcát. A vihar elült, és Artyom előtt újra a bölcs és fegyelmezett Kán volt, nem pedig a felbőszült, megtermett farkas. De Artyom érezte, hogy egy percbe sem telne visszaváltoznia.

S mert tudta, hogy nem egyhamar lesz módja fellebbenteni a fátylat a metró némely titkáról, ha lesz módja egyáltalán, egyszerűen nem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze:

– És maga tudja, hogy mi folyik ebben az alagútban?

– Ezt nem tudja senki, engem is beleértve – felelte kelletlenül Kán. – Igen, vannak dolgok, amelyekről még én sem tudok jóformán semmit. Az egyetlen, amit mondhatok neked, hogy ez egy feneketlen szakadék. Amikor magammal beszélgetek, ezt a helyet fekete lyuknak hívom... Te sohasem láttad a csillagokat, igaz? Azt mondod, hogy egyszer láttad? És tudsz valamit az űrről? Szóval az elpusztuló csillag változhat ilyen lyukká: miután kialszik, a saját leírhatatlanul hatalmas gravitációjának hatására felfalja saját magát, s miközben a felszínéről beszippantja az anyagot a saját magjához, egyre kisebb méretű, de egyre sűrűbb és nehezebb lesz. És minél sűrűbbé válik, annál inkább növekszik a tömegvonzása. Ez visszafordíthatatlan folyamat, és hasonló a lavinához: a tömegvonzás erősödésével az egyre növekvő anyagmennyiség is egyre gyorsabban és gyorsabban közelít ennek a monstrumnak a középpontja felé. Egy bizonyos stádiumban az ereje olyan hatalmas lesz, hogy magába szippanthatja a szomszédait, minden anyagot, ami csak a hatókörén belül található, és a végén már a fényhullámokat is. Gigászi ereje lehetővé teszi, hogy elnyelje más napok sugarait, és a körülötte levő tér halott lesz és fekete – semmi sem szakadhat ki többé belőle, ami egyszer a birtokába került. Ez a sötétség csillaga, a fekete nap, amely maga körül csak hideget és sötétséget áraszt. – Kán az előttük menők beszélgetésére figyelve elhallgatott.

– De mi köze ennek az alagúthoz? – Artyom ötpercnyi hallgatás után nem bírta tovább.

– Mint tudod, látnoki tehetségem van. Néha sikerül bepillantanom a jövőbe, a múltba, vagy éppen gondolatban áttelepülnöm más helyekre. Előfordul, hogy valami nem világos, rejtve marad előttem, például egyelőre nem tudhatom, hogyan végződik az utad, egyáltalán az egész jövőd talány előttem. Olyan érzés ez, mint amikor zavaros vízbe néz az ember, és semmit sem tud kivenni benne. De amikor megpróbálok bepillantani abba, ami itt történik, vagy próbálom megérteni ennek a helynek a természetét – csak feketeség van előttem, gondolatom fénysugara nem tér vissza ennek az alagútnak az abszolút sötétségéből. Ezért nevezem fekete lyuknak magamban. Ennyi az egész, amit mondhatok neked. – Azzal elhallgatott, de néhány pillanat múlva homályosan hozzátette: – És épp emiatt vagyok itt, – Így hát nem is tudja, hogy miért veszélytelen néha az alagút, máskor meg miért szippantja be az itt járókat? És miért csak az egyedül utazókat?

– Semmivel sem tudok erről többet, mint te, pedig már három éve próbálom megfejteni ezeket a rejtélyeket. Mindhiába.

A visszhang messzire elgörgette lépteik zaját. A levegő szinte kristálytiszta volt, s a sötétség nem tűnt ijesztőnek. Még Kán szavai sem keltettek gyanakvást benne és nem nyugtalanították, így hát Artyom arra jutott, hogy útitársa nem ennek az alagútnak a titkai és a veszélyei miatt olyan komor, hanem kutatásainak kudarca miatt. Aggodalmaskodása mesterkéltnek, sőt nevetségesnek tűnt Artyom számára. Hiszen ez a vonalszakasz semmivel sem fenyeget, egyenes, üres... A fejében még valami üde dallam is felcsendült, és láthatólag ki is szakadhatott belőle a maga számára is észrevétlenül, mert Kán egyszer csak gúnyosan ránézett, és megkérdezte:

– No, mi az, jókedved van? Jó itt, igaz? Olyan csendes, tiszta, mi?

– Aha! – értett egyet sugárzó arccal Artyom.

És valahogy könnyű és felszabadult lett a lelke attól, hogy Kán megértette a hangulatát, sőt az őrá is átragadt... Hogy ő is mosolyogva lépdel most, és nem nyomasztják súlyos gondolatok, hogy ő is hisz ennek az alagútnak...

– És most takard el a szemed, gyere, megfogom a kezedet, hogy el ne botolj... Látsz valamit? – kérdezte érdeklődve Kán, és puhán megszorította Artyom csuklóját.

– Nem, semmit sem látok, csak egy kevés lámpafény szűrődik át a szemhéjamon – mondta engedelmesen hunyorogva és kissé csalódottan Artyom, de aztán hirtelen felkiáltott.

– Hát csak megfogott! – jegyezte meg elégedetten Kán. – Szép, igaz?

– Lenyűgöző... Ez olyan, mint akkor, amikor... Nincs mennyezet, és minden olyan kék... Uramisten, milyen szép! És a levegő is milyen friss!

– Ez, cimbora, az ég. Érdekes, nem igaz? És sokan látják, ha a hangulat hatása alatt becsukják a szemüket és ellazulnak. Különös, persze, mi tagadás... Még azok is látják, akik sohasem jártak a felszínen. És olyan érzés, mintha felkerült volna az ember oda... Még az előtt.

– És maga? Maga látja? – kérdezte üdvözülten Artyom, és nem szerette volna kinyitni a szemét.

– Nem – komorodott el Kán. – Szinte mindenki látja, de én nem. Csak a sűrű, valahogy fénylő feketeséget az alagút körül, ha érted, mit akarok mondani. Feketeség fentről, alulról, oldalról, és csak egy keskeny fénysugár vetül végig az alagúton, és ahhoz tartjuk magunkat, amikor megyünk a labirintusban. Lehet, hogy vak vagyok. De az is lehet, hogy a többiek is mind. Na elég, nyisd ki a szemed, nem vagyok én vakvezető, hogy kézen fogva vezesselek a Kitaj-Gorodig – engedte el Artyom csuklóját.

Artyom ezután is hunyorogva próbált továbbmenni, de megbotlott egy talpfában, és kis híján málhástul a földre zuhant. Ezután már kelletlenül felnyitotta a szemhéját, és még sokáig hallgatva, ostobán mosolyogva lépdelt.

– Mi volt ez? – kérdezte végül.

– Képzelgés. Álomkép. Hangulat. Ez mind együtt – felelte Kán. – De nagyon illékony. Ez nem a te hangulatod, nem a te álomképeid. Sokan vagyunk itt, és egyelőre nem történik semmi, de ez a hangulat teljesen megváltozhat, majd még megtapasztalod te is. Nézd csak, már ki is érünk a Turgenyevszkajára! Gyorsan ideértünk! De semmi esetre sem szabad itt megállni, meg pihenőre sem! Az emberek majd nyilván kérik, hogy pihenjünk meg, de nem mindenki érzi az alagutat. A többségük még azt sem érzékeli, amit te. Tovább kell mennünk, bár ez most egyre nehezebb lesz.

Beléptek az állomásra. A falakat borító, világos színű márvány alig különbözött attól, amely a Proszpekt Mirát és a Szuharjovszkaját is fedte, de ott a falak és a mennyezet annyira füstös és piszkos volt, hogy a követ jóformán nem is lehetett látni. Itt viszont teljes szépségében tárult fel, és nehéz lett volna nem gyönyörködni benne. Olyan régen elmentek innen az emberek, hogy egykori jelenlétüknek semmilyen nyoma nem maradt. Az állomás rendkívül jó állapotban volt, mintha sohasem öntötte volna el víz, és pusztította volna tűzvész, és ha nem lett volna a pokoli sötétség és a porréteg a padlón, a padokon és a falakon, azt lehetett volna hinni, hogy mindjárt utasok áradata lepi el, vagy dallamos szignállal értesítve a várakozókat, befut egy szerelvény. Ezek alatt az évek alatt itt szinte semmi nem változott. Még a mostohaapja mesélt neki erről, hitetlenkedve és áhítattal.

A Turgenyevszkaján nem voltak oszlopok. Az alacsony boltíveket a falak márványrétegébe faragták bele nagy közökkel. A karaván lámpái erőtlenek voltak ahhoz, hogy eloszlassák a csarnok sötétjét, és megvilágítsák a túlsó falat, ezért olyan benyomásuk támadt, hogy e boltívek mögött semmi más nincs, csak a fekete űr, mintha a Mindenség legszélén állna az ember, a szakadéknál, amely után véget ér a világegyetem.

Elég gyorsan maguk mögött hagyták az állomást, és az emberek, rácáfolva Kán aggodalmára, nem szóltak, hogy szeretnének megpihenni. Nyugtalannak látszottak, és egyre többet beszéltek arról, hogy tovább kell menni, lakott helyekre, amilyen gyorsan csak lehet.

– Érzed, változik a hangulat – jegyezte meg halkan Kán, s úgy emelte fel az ujját, mintha csak a szél irányát akarná megállapítani. – Valóban gyorsabban kell mennünk, a bőrükön érzik, legalább annyira, mint én a magam intuíciójával. De engem valami zavar... Várj itt egy kicsit...

A belső zsebéből féltő gonddal vette elő a térképet, melyet Útikalauznak nevezett, s miután a többieknek megparancsolta, hogy ne mozduljanak, valamilyen megfontolásból eloltotta a lámpáját, és néhány öles lépéssel eltűnt a sötétben.

Ahogy elment, az elöl álló emberek közül kivált egy, s mintha nehezére esne, lassan közeledett Artyomhoz, és olyan félénken szólalt meg, hogy az először alig ismert rá arra a tömzsi, szakállas, pimasz alakra, aki a Szuharjovszkaján fenyegette őket:

– Hallgass ide, fiatalember, nem jó ez, hogy itt állunk. Mondd meg neki, hogy félünk. Tudom, sokan vagyunk, de bármi megeshet... Elátkozott alagút ez, és elátkozott ez az állomás is. Mondd meg neki, hogy tovább kell menni. Hallod? Mondd meg neki... Kérlek. – És tekintetét elkapva visszasietett a helyére.

Ez az utolsó „kérlek” megütötte Artyomot, rossz érzése támadt. Néhány lépést tett előre, hogy közelebb legyen a csoporthoz és hallja a beszélgetésüket, és akkor egyszeriben megérezte, hogy a korábbi boldog hangulatának nyoma sem maradt. A fejében, amelyben a kis zenekar az előbb még bravúros indulókat játszott, most elkeserítő üresség és csend volt, csak az előttük fekvő alagutakban járó szél csüggedt nyöszörgése hallatszott. Artyom elnémult. Egész lénye megdermedt, nyomasztó érzéssel várva valamit, előre érezve valamilyen elkerülhetetlen változást. És nem ok nélkül. A pillanat törtrésze alatt mintha egy láthatatlan árny villant volna át sebesen felettük, és valami miatt hideg és nagyon barátságtalan lett minden, elhagyta a nyugalomnak és a biztonságnak az az érzése, amely mindannyiukat eltöltötte, amikor beléptek az alagútba. Ekkor Artyomnak eszébe jutottak Kánnak azok a szavai is, hogy ez nem az ő hangulata, nem az ő öröme, és nem tőle függ a helyzet megváltozása. Idegesen kezdett körözni lámpája fényével maga körül: az a nyomasztó érzése támadt, hogy valami van itt. Homályosan derengett a porral borított fehér márvány, és a tömör, fekete függöny a boltívek mögött nem húzódott hátrébb, hiába a lámpafény páni hánykódása, amitől csak erősödött az a képzete, hogy ezeken a boltíveken túl a világ véget ér. Artyom nem bírta tovább, és szinte futva sietett a többiekhez.

– Gyere ide hozzánk, gyere, kölyök – mondta neki valaki, akinek nem ismerte fel az arcát. Úgy látszik, ők is próbáltak takarékoskodni az elemmel. – Ne félj. Te is ember vagy, mi is azok vagyunk. Ha ilyesmi történik, akkor az embereknek össze kell tartaniuk. Te is érzed?

Artyom készséggel elismerte, hogy érződik a levegőben valami, és a félelemtől szokatlanul bőbeszédűvé válva szívesen osztotta meg a karaván-béliekkel az élményeit, de a gondolatai mindeközben folyton visszatértek ahhoz, hogy hova tűnt Kán, s miért, hogy már több mint tíz perce se híre, se hamva. Hiszen ő maga is pontosan tudta, és Artyomnak is mondta, hogy ezekben az alagutakban nem szabad egyedül lenni, csakis együtt, ez a menekvés egyedüli biztosítéka. Akkor meg miért vált el tőlük, hogy merészelt szembeszegülni ennek a helynek a titkos törvényével? Egyszerűen csak elfeledkezett róla, vagy esetleg bízott a farkasösztönében? Az elsőben Artyom nem nagyon hitt, hiszen épp maga Kán mondta, hogy három évet vesztegetett el az életéből ennek a különös helynek a tanulmányozására, megfigyelésére. Meg aztán egy alkalom is épp elegendő, hogy az ember megjegyezze azt az egyetlen szabályt: nem szétválni, hogy a hideg verejték verje ki, hogy a görcs álljon abba, aki egyedül az alagútba merészkedne.

De még bele se gondolhatott igazán, hogy mi történhetett pártfogójával ott elöl, amikor az nesztelenül megjelent mellette, és az emberek felbolydultak.

– Az emberek nem akarnak tovább itt álldogálni. Félnek. Menjünk tovább minél hamarabb – kérlelte Artyom. – Én is érzek itt valamit...

– Még nem félnek – biztosította Kán hátrapillantva, és Artyomnak úgy rémlett, hogy kemény, rekedtes hangja megremegett, amikor folytatta: – És még te sem ismered a félelmet, úgyhogy fölösleges az ördögöt a falra festeni. Félni én félek. És jegyezd meg, nem szokásom ilyen szavakkal dobálózni. Félek, mert én jártam az állomáson túli sötétségben. Az Útikalauz nem engedte, hogy még egy lépést tegyek, különben biztosan meghaltam volna. Nem mehetünk tovább. Rejtőzködik ott valami... De sötét van ott, tekintetem nem hatol a mélyére, és nem tudom, hogy pontosan mi várna ott ránk. Nézd – s gyors mozdulattal szemmagasságba emelte a térképet –, látod? Világíts már ide! Nézd a szakaszt innen a Kitaj-Gorodig! Tényleg nem veszel észre semmit?

Artyom olyan erőlködve nézett a morzsányi szakaszra a térképen, hogy szinte belefájdult a szeme. Nem látott rajta semmi különöset, de nem volt bátorsága hozzá, hogy ezt bevallja Kánnak.

– Vak vagy! Tényleg nem látsz semmit? De hisz fekete az egész! Ez a halál! – suttogta Kán, és elhúzta előle a térképet.

Artyom aggódva meredt Kánra. Megint őrültnek tűnt a számára. Eszébe jutott a Zsenykától hallott legenda egy emberről, aki egyedül merészkedett be az alagútba, meg arról, hogy mégis túlélte, de a rémülettől az eszét vesztette. Nem ugyanez történhetett meg Kánnal is?

– De már visszafordulni sem szabad! – suttogta Kán. – Áldott pillanatban sikerült átjutnunk. De mögöttünk most a sötétség kavarog, és vihar közeleg. Az egyetlen, amit most tehetünk, hogy megyünk előre, de nem ezen, hanem az ezzel párhuzamos alagúton. Az talán még szabad. Hé! – kiáltotta oda a többieknek. – Igazatok van! Tovább kell mennünk. De nem mehetünk ezen az úton. Ott elöl a pusztulás vár.

– Akkor meg hogy menjünk tovább? – kérdezte az egyik ember értetlenkedve.

– Át kell mennünk az állomáson, és a párhuzamos alagútban kell továbbmennünk, csak ezt tehetjük. És ha lehet, minél gyorsabban!

– Ej, ugyan már! – makacskodott valaki váratlanul a csoportból. – Hiszen mindenki tudja, hogy rossz előjel az ellenalagúton menni, ha a sajátunk szabad. Nem megyünk a bal oldali alagúton!

Egyetértő hangok hallatszottak. A csoport egy helyben toporgott.

– Ez meg miről beszél? – kérdezte Artyom csodálkozva Kánt.

– Nyilván valami helyi babona – húzta el a száját rosszallóan Kán. – A francba! Egyáltalán nincs arra idő, hogy meggyőzzem őket, meg erőm sincs hozzá... Figyeljetek ide! – fordult oda hozzájuk. – Én a párhuzamoson megyek. Aki hisz nekem, velem jöhet. A többieknek búcsút mondok. Mindörökre. Menjünk! – vetette oda Artyomnak, és előbb a hátizsákját dobta fel, aztán nehézkesen maga is felhúzódzkodott a peronra. Artyom tanácstalanságában megdermedt. Egyfelől mindaz, amit Kán ezekről az alagutakról és általában a metróról tudott, az emberi értelem számára felfoghatatlan volt, és úgy tűnt, Kánban lehet bízni. Másfelől viszont ezeknek az átkozott alagutaknak nem éppen az a megszeghetetlen törvényük, hogy minél többen menjenek együtt, mert csak így számíthatnak sikerre?

– Na, mi lelt? Nehéz? Add a kezed! – Kán fél térdre ereszkedett, és nyújtotta a kezét.

Artyom most nagyon szerette volna elkerülni a tekintetét, félt meglátni a szemében az őrület korábban időről időre felvillanó, és őt mindannyiszor annyira megrémisztő szikráit. Tudja-e Kán, hogy mit cselekszik, amikor nemcsak a csoport valamennyi tagját, hanem az alagutak természetét is provokálja? Jól érti és érzi vajon ezt a természetet? Az általa mutatott rész a vonalhálózaton, az Útikalauzban nem volt fekete. Artyom megesküdött volna rá, hogy fakó narancsszínű volt, mint ahogy a vonal többi része is. A kérdés csak az, hogy kettejük közül melyik a vak.

– Gyerünk már! Mit totojázol? Mi van veled, hát nem érted, hogy a késlekedés az életünkbe kerülhet? Add már ide a kezed, hogy az ördög vinne el! – Kán már kiabált, de Artyom lassan, apró léptekkel hátrált a perontól, egyre csak a padlóra meredve, egyre távolabb Kántól, és egyre közelebb a morajló csoporthoz.

– Gyere, kölyök, gyere velünk, ne haverkodj ezzel a fafejűvel, velünk nem ér baj! – hallatszott felőlük.

– Te ostoba! Ott pusztulsz velük együtt! Ha a saját életeddel nem is törődsz, legalább a küldetésedre gondolj! – süvítettek feléje Kán szavai.

Artyom végre fel merte emelni a fejét, és belemeredt Kán kitágult szembogarába, de az őrületnek a leghalványabb szikráját sem lehetett észrevenni benne, csak kétségbeesést és halálos fáradtságot.

Elbizonytalanodva megállt, de ebben a pillanatban egy kéz nehezedett a vállára, és finoman maga felé húzta.

– Menjünk! Dögöljön meg egyedül, még téged is magával vinne a sírba! – hallotta Artyom. A szavak értelme csak nehezen jutott el a tudatáig, lassan fogta fel, s egy pillanatnyi vonakodás után végül hagyta magát a többiek felé terelni.

A csoport felkerekedett és elindult a déli alagút feketeségébe. Meglepően lassan mentek, mintha valami sűrű közeg ellenállását kellene leküzdeniük.

És ekkor Kán meglepő könnyedséggel elvált a földtől, gyors szökelléssel a síneken termett, két ugrással behozta a távolságot, melyet sikerült megtenniük, egyetlen kemény ütéssel leterítette az Artyom vállát fogó embert, őt magát meg a törzsénél fogva átnyalábolta és visszarántotta. Artyom mintha különös lassításban látta volna az eseményeket. Kán ugrását visszanézve néma csodálkozással észlelte, hogy rohanása hosszú másodpercekre nyúlt el a számára. Ugyanazzal a kába értetlenséggel követte azt is, ahogy a viharkabátos, bajszos férfi, aki finoman fogta a vállát és a csoport után vezette, zsákként dől a földre.

Ám abban a pillanatban, hogy Kán átnyalábolta, az idő újra felgyorsult, és a többiek reakciója a történtekre, amikor megfordultak az ütés zajára, szinte villámgyorsnak tűnt a számára. Felemelt fegyverrel már néhány lépést tettek Kán felé, aki kissé oldalvást fordulva hátrált, egyik karjával magához szorítva és a háta mögött tartva, saját testével fedezve a még mindig tehetetlen Artyomot. Kán előrenyújtott kezében megvillant Artyom vadonatúj, homályosan csillogó gépkarabélya.

– Menjetek! – mondta rekedten Kán. – Nem látom értelmét, hogy megöljelek benneteket, egy órán belül úgyis meghaltok mind. Hagyjatok minket. Menjetek! – mondta lépésről lépésre hátrálva az állomás közepe felé, amíg csak a tanácstalanul megtorpanó emberek homályos sziluettekké nem váltak és beleolvadtak a sötétségbe.

Valami lárma hallatszott, alighanem a bajszost szedték fel a földről, akit Kán leütött, és a csoport elindult a déli alagút bejárata felé – úgy döntöttek, hogy nem kockáztatnak. Kán csak ekkor engedte le a gépkarabélyt, s nyersen ráparancsolt Artyomra, hogy másszon fel a peronra.

– Még egy ilyen, és elegem lesz a megmentésedből, ifjú barátom – sziszegte leplezetlen ingerültséggel.

Artyom engedelmesen felmászott, Kán követte. Összeszedte a holmiját, és Artyomot maga után húzva elindult a fekete nyílás felé.

A Turgenyevszkaja csarnoka egyáltalán nem volt hosszú. Balról egy márványfalnál végződött, a másik oldalról pedig, amennyire a lámpák fényében látni lehetett, egy hullámlemez fal torlaszolta el. Az egész állomást márvány borította, mely az idők során kissé besárgult, csak azt a három boltívet falazták be durva, szürke betonblokkokkal, amelyek az egykori, később a vörösök által Kirovszkajára átnevezett Csisztije Prudihoz vezető átjáró lépcsőire nyíltak. Az állomás teljesen üres volt, a padlón sem hányódott semmi, ember nyomát nem lehetett látni, nem került elő se patkány, se csótány. Miközben balra-jobbra tekingetett, Artyomnak eszébe jutott a beszélgetés Bourbonnal, aki azt állította, hogy nem kell tartani a patkányoktól, ha viszont valahol nincsenek patkányok, ott valami nincs rendjén.

Kán vállon ragadta, és gyors léptekkel mentek át a csarnokon, s Artyom még a dzsekin át is érezte, hogy Kán keze meg-megrándul, mintha a hideg rázná. Amikor a sínekre való leugrásra készülve letették málhájukat a peron szélére, a hátukra hirtelen gyenge fénysugár vetült, és Artyom újra meglepődött azon a gyorsaságon, amellyel útitársa a veszélyre reagált. Kán egy röpke pillanatra rá már a padlóra lapulva feküdt, és a fény forrására tartotta a fegyverét. A lámpa nem volt túl erős, de egyenesen a szemükbe világított, és nehéz volt eldönteni, ki vette őket üldözőbe. Kis késéssel Artyom is zsákként dőlt a földre. Odakúszott a hátizsákokhoz, és kezdte kibogozni az egyiket, hogy előszedje belőle a régi fegyverét. Bármennyire ormótlan és kényelmetlen volt, mégiscsak 7.62-es kaliberű lyukakat vágott, és nem sok ember marad életben ilyen furatokkal a testében.

– Mi történt? – csattant fel Kán hangja, Artyomnak pedig az futott át az agyán, hogy ha meg akarták volna őket ölni, akkor alighanem már rég megtették volna.

Meglehetősen jól maga előtt látta, hogyan mutathat kívülről nézve: tehetetlenül összegörnyedve fekszik a padlón, a lámpa fényében és a célzógömb keresztjében, és hasztalan forgolódik, akár egy csiga a leereszkedő csizmatalp alatt. Igen, ha meg akarták volna ölni, már vértócsában feküdne, a gépkarabélyát elővenni se lett volna ideje.

– Ne lőjetek! – hangzott egy hang.

– Fordítsd el a lámpát! – parancsolta Kán, s az alkalmat megragadva az oszlop mögé húzódott, és előkapta a saját lámpáját.

Artyomnak végre sikerült kibontania a zsákot. Keményen megmarkolta a fegyvert, oldalra fordult, és a tüzelési sávot elhagyva elrejtőzött az egyik boltív alatt. Így felkészült arra, hogy az ismeretlentől oldalt bukkanjon fel, és egy sorozattal leterítse, ha az elsőként nyitna tüzet.

De látogatójuk engedelmeskedhetett, mert rögtön ezután Kán újabb, már nem annyira feszült hangon felhangzó parancsa következett:

– Jól van! Most le a fegyvert a földre, gyorsan!

Koccant a gránitpadlón a fém, és Artyom a fegyvere csövét előretartva oldalra csúszott, és a csarnokban termett. A számítása beigazolódott – tizenöt lépésre előttük a boltív alól kicsapó fényben (Kán már magához ragadta a kezdeményezést) feltartott kézzel ugyanaz a szakállas férfi állt, akivel a Szuharjovkán összezördültek.

– Nem kell lőni – mondta még egyszer remegő hangon. – Nem akartam rátok támadni. Engedjétek meg, hogy veletek menjek. Hiszen magatok mondtátok, hogy aki akar, csatlakozhat. Én... Én hiszek neked – mondta Kánnak. – Én is érzem, hogy van ott valami, a jobb oldali szakaszban. Ezek már elmentek... mind. Én viszont maradtam, szeretném veletek megpróbálni.

– Jó szimatod van – bólogatott Kán, miközben kutatva nézte a férfit. – De bizalmat, barátom, nem keltesz bennem. Tudja az ég, miért – tette hozzá gunyorosan. – De azért megfontoljuk az ajánlkozásodat. Azzal a feltétellel, hogy most azonnal ideadod nekem minden fegyveredet. Az alagútban előttünk mész. Nehogy aztán valami ostobaságot csinálj...

A szakállas odarúgta Kánhoz a földön heverő pisztolyát, és akkurátusan lerakott maga mellé néhány tartalék tárat. Artyom felkelt a padlóról, és végig célra tartva közeledett hozzá.

– Ellenőrzöm! – kiáltotta.

– Kezeket feltartva előre! – dörrent rá Kán. – Mozgás, ugorj le a sínekre! Állj meg ott, háttal felénk!

Úgy két perccel azután, hogy beléptek az alagútba, s már kialakult háromszögben mentek előre – az Ász csúfnevű szakállas elöl, mögötte körülbelül ötlépésnyire pedig Kán és Artyom –, és jól haladtak, szaporán, hirtelen jobb felől, a sok méter vastag földtömegen áthatolva tompa üvöltés hallatszott. És ugyanolyan váratlanul szakadt meg, ahogy felhangzott...

Ász ijedten nézett rájuk, még a lámpáját is elfelejtette elfordítani. A lámpa táncolt a kezében, és rémületbe torzult, alulról megvilágított arca jobban elképesztette Artyomot, mint az előbbi üvöltés.

– Igen – bólintott Kán, mintegy válaszolva egy néma kérdésre. – A többiek tévedtek. Igaz, egyelőre mi sem mondhatjuk el, hogy nekünk viszont igazunk volt.

Sietve mentek tovább. Ahogy időnként a pártfogójára pillantott, Artyom a fáradtság egyre több jelét fedezte fel rajta. Szaporán reszkető kezét, egyenetlen lépteit, a kövér cseppekben összegyűlő izzadságot az arcán. De hiszen még olyan rövid ideje voltak úton... Ez az út láthatóan sokkal inkább kimerítette, mint Artyomot. Miközben azon gondolkodott, mi veheti el vajon útitársa erejét, óhatatlanul odajutott vissza, hogy Kánnak igaza volt a helyzet megítélésében, és újból megmentette őt. Ha hagyta volna Artyomot a karavánnal menni, biztosan odaveszett volna a jobb oldali alagútban, rejtélyes halállal halt volna, eltűnt volna nyomtalanul.

De hát sokan voltak – hatan is lehettek. Nem működött a vastörvény? És Kán tudta, tudta! Vagy megsejtette, vagy valóban súgott neki a mágikus Útikalauz. Milyen nevetséges, hiszen az csak egy színes papír... Csak nem az a vacak segített neki? Meg aztán az a vonalszakasz a Turgenyevszkaja és a Kitaj-Gorod között narancsszínű volt, biztosan narancsszínű. Vagy talán mégis fekete?

– Mi ez? – Ász hirtelen megállt, és nyugtalanul nézett Kánra. – Érzed? Mögöttünk...

Artyom értetlenül meredt rá, és legszívesebben valami szarkasztikus megjegyzést tett volna holmi zilált idegekre, mert ő maga egyáltalán semmit sem érzett. Még az a nehéz nyomottság- és veszélyérzet is megenyhült mostanra, amely a Turgenyevszkaján elfogta. Kán azonban meglepetésére mozdulatlanná dermedt, egy intéssel csendet parancsolt, és arrafelé fordult, amerről jöttek.

– Micsoda szimat! – ismerte el aztán fél perc múlva. – El vagyunk ragadtatva. A királynő el van ragadtatva – tette hozzá valamiért. – Ezt okvetlenül meg kell beszélnünk alaposabban is, ha kikeveredtünk innen. Semmit sem hallasz? – tudakolta Artyomtól.

– Nem, úgy tűnik, nyugalom van – felelte az kis hallgatózás után. Ebben a pillanatban valami elfogta... Féltékenység? Sértettség? Bosszúság, hogy pártfogója így nyilatkozott erről a faragatlan, szakállas csirkefogóról, aki alig pár órája kis híján végzett mindkettőjükkel? Bizonyára...

– Különös. Én azt hittem, megvan benned a csírája a tudásnak, hogy halld az alagutakat... Lehet, hogy még nem fejődött ki? No, majd, később – csóválta a fejét Kán. – Igazad van – erősítette meg Ászhoz fordulva. – Erre jön. Gyorsabban kell haladnunk. – Aztán megint fülelt, és szinte farkas módra, nyugtalanul szimatolt a levegőbe. – Úgy zúdul utánunk, mint egy hullám. Rohannunk kell! Ha beér bennünket, vége a dalnak. – Azzal felpattant a helyéről.

Artyomnak szinte futnia kellett, nehogy lemaradjon tőle. A szakállas, gyorsan szedve rövid lábait és nehezen lélegezve, most mellettük haladt.

Így mehettek vagy tíz percet, és Artyom egész idő alatt fel nem foghatta, mi végre ez a sietség, miért kell a levegő után kapdosva rohanniuk, meg-megbotolva a talpfákon, ha mögöttük üres és csendes az alagút, és semmi jele üldözőnek. Jó tíz percbe telt, mire megérezte a hátában Azt. Valóban jött utánuk, a sarkukban volt, lépésről lépésre fogta be őket – valami fekete, nem is hullám, hanem sokkal inkább forgószél, fekete, ürességet sodró vihar... És ha utoléri a kis osztagot, akkor ugyanaz vár rá, mint arra a hatra, azokra az ostobákra, akik egyedül merészkedtek az alagutakba, vagy épp rosszkor vállalkoztak az útra, amikor rettenetes viharok tomboltak bennük, melyek elsöpörtek minden élőt... Ilyen sejtelmek, homályos előérzetek tüzes áradata kavargott Artyom fejében, és riadtan nézett Kánra. Az elkapta a tekintetét, és mindent értett.

– No mi az, hozzád is elért? – sóhajtotta. – Rossz jel. Akkor már egészen közel van.

– Gyorsabban kell mennünk! – hörögte mentében Artyom. – Amíg nem késő!

Kán meggyorsította lépteit, és most már némán, Artyom kérdéseire többé nem válaszolva rohant. Korábbi fáradtságnak nyomát sem lehetett felfedezni ezen az emberen, és újra kiütközött rajta valami vadállati vonás. Artyom is rohant vele együtt, és amikor egy pillanatra már úgy tűnt, hogy sikerült leszakítaniuk a kérlelhetetlen üldözőt, Ász megbotlott egy talpfában, és bukfencezve zuhant a földre, arcát, kezét véresre zúzva.

A lendület még vagy tíz-tizenöt lépésre elvitte őket. Artyom azon kapta magát, hogy nem szeretne megállni és visszamenni, szívesebben hagyná ott ezt a kurta lábú talpnyalót a csodálatos intuíciójával együtt, és rohanna tovább, mielőtt még őket is elkapja.

Undorodott ettől a gondolattól, de váratlanul olyan ellenséges érzés tört rá a síneken elnyúló és nyögdécselő Ász iránt, hogy teljesen elnyomta lelkiismeretének hangját. Még egy kis csalódottságot is érzett, amikor Kán hátrarohant, és egy hatalmas rántással talpra állította a szakállast. Titokban reménykedett, hogy Kán, aki olyan megvetően viseltetett a mások élete és ugyanúgy a mások halála iránt, habozás nélkül ott hagyja az alagútban, mint valami fölösleges koloncot, és kettesben sietnek tovább.

Miután száraz, ellentmondást nem tűrő hangon megparancsolta Artyomnak, hogy támogassa a sántikáló Ászt, akit a másik oldalról ő ragadott meg, Kán maga után vonszolta őket. Így persze jóval nehezebb volt futni. A szakállas nyöszörgött és a fogait csikorgatta fájdalmában minden lépésre, de Artyom a növekvő ingerültségen kívül nem érzett iránta semmit. A hosszú, nehéz gépkarabély fájdalmasan verdeste a lábát, hiszen nem volt szabad keze, hogy eltartsa magától. Olyan érzés nyomasztotta, mintha elkésne valahonnan, és mindez együtt nem a mögöttük levő fekete vákuumtól való félelmet váltotta ki benne, hanem haragot és dacot.

Pedig a halál itt van teljesen közel, ha csak fél percre megállsz, a vészjósló forgószél utolér és apró darabokra tép. Egy szempillantás alatt kimúlsz ebből a Világmindenségből, és természetellenes hirtelenséggel szakad meg végső sikolyod... De most ezek a gondolatok nem bénították Artyomot, sőt dühével és ingerültségével keveredve erőt adtak neki, hogy még egyet lépjen, aztán még egyet és így tovább, vég nélkül.

És az a valami hirtelen eltűnt, nyoma sem maradt. A veszélyérzet olyan hirtelen enyhült, hogy a helye a tudatban szokatlanul üres, betöltetlen maradt, mintha csak a fogát húzták volna ki az embernek, és Artyom, mint akinek földbe gyökerezett a lába, lecövekelt, s a nyelve hegyével a kis gödröt tapogatta a helyén. Mögöttük immár nem volt semmi más, csak a tiszta, száraz, szabad, teljesen veszélytelen alagút. Ez az egész rohanásuk tulajdon félelmeik és paranoiás képzelgéseik elől, a túlzott hitük holmi különös érzésekben, intuícióban most olyan nevetségesnek, olyan ostobának és képtelennek tűnt Artyom számára, hogy nem bírva visszatartani, felnevetett. Ász, aki megállt mellette, előbb csodálkozva nézett rá, aztán maga is széles mosolyra derült, és elnevette magát. Kán elégedetlenül nézett rájuk, majd végül kiköpött:

– Na mi van, vígan vagyunk? Jó itt, igaz? Csend van, tisztaság, nem igaz? – És egyedül indult tovább. Artyom csak akkor fogta fel, hogy mindössze ötvenlépésnyire lehetnek az állomástól, és az alagút végén már jól látható a fény.

Kán a vaslépcsőn állva a bejáratnál várta őket. Már végig is szívta a valamilyen fűből sodort cigarettáját, mire ők nevetgélve és teljesen elgyengülve leküzdötték ezt az ötven lépést.

Artyomban ezalatt rokonszenv és együttérzés támadt a meg-megbotló és nevetés közben nyöszörgő Ász iránt, kínozta a szégyen, hogy olyan gondolatok fordultak meg a fejében, amikor Ász elesett mögöttük. Egészen derűs volt a hangulata, s így kissé kellemetlenül érintette a fáradt, elcsigázott Kán arckifejezése, aki furcsa megvetéssel méregette őket.

– Köszönöm! – Ász dübörögve ment fel a lépcsőn, kezét kézfogásra nyújtva Kánnak. – Ha te nem lettél volna... Ha ti... Akkor kész, végem... De... ti... nem hagytatok. Köszönöm. Ezt nem felejtem el.

– Nincs mit – felelte minden lelkesedés nélkül Kán.

– Miért fordultatok vissza értem? – kérdezte a szakállas.

– Érdekes beszélgetőtárs vagy. – Kán ledobta a csikket a földre, és megvonta a vállát. – Ennyi az egész.

Ahogy feljebb lépett, Artyom rájött, hogy Kán miért ment fel a lépcsőn a peronra, és miért nem ment tovább a síneken. Közvetlenül a Kitaj-Gorod bejárata előtt a síneket embermagasságban felhalmozott homokzsákokkal torlaszolták el. Mögöttük valami igencsak komoly kinézetű emberek ücsörögtek fahokedliken. Egészen rövidre nyírt hajukkal, a bő dzsekik kikopott bőre alatt dagadó széles vállukkal, elhordott, egyenruhára hasonlító melegítőnadrágjukban mulatságosan hatottak, de valahogy egyáltalán nem lett vidám tőlük az ember. A zsákhalom mögött hárman ültek, a negyedik hokedlin meg egy csomag kártya hevert, és széles mozdulatokkal csapkodták rá a lapokat. Úgy káromkodtak, hogy a beszédjükből Artyomnak egyetlen illendő szót sem sikerült kihámoznia. Az állomásra csak egy szűk átjárón és kisajtón át lehetett bemenni, amely a kis lépcsőt zárta. Ott viszont az úton keresztben egy még impozánsabb testű negyedik őr tornyosult. Artyom rápillantott: nullásra nyírt haj, vizenyősszürke szem, kissé oldalra görbülő orr, törött fül, a tréningnadrágot lefelé húzó fekete pisztolytáska – a nehéz TT pisztoly közvetlenül az övbe dugva –, és agyzsibbasztó, elviselhetetlen alkoholszag.

– Na mi van, bazmeg? – lökte oda rekedten a negyedik, miközben tetőtől talpig végigmérte Kánt és a mögötte álló Artyomot. – Turisták vagytok, bazmeg? Vagy csencserek?

– Nem, nem csencserek, hanem zarándokok vagyunk, nincs nálunk semmilyen áru – tisztázta Kán.

– Zarándokok, szarándokok! – viccelt a dromedár, és hangosan felnyerített. – Hallod, Koljan? Zarándokok, szarándokok! – ismételte meg a kártyázók felé fordulva.

Amazok kontráztak neki. Kán türelmesen mosolygott.

A gorilla az egyik kezével lusta mozdulattal nekitámaszkodott a falnak, s ezzel végleg elzárta az átjárót.

– Ez itten nálunk... a vám, érted? – magyarázta békülékenyen. – Ahol a manit legombolják. Ha át akarsz menni, fizess. Ha nem akarsz, húzz a...!

– És milyen alapon? – bőszült fel Artyom.

Ez meggondolatlanság volt.

A gorilla alighanem még fel se fogta, hogy mit mondott, de a fiú hanghordozása nem tetszett neki. Kánt félretolva súlyos léptekkel megindult, és megállt Artyommal szemben. Szemöldökét felhúzva zavaros szemmel bámulta a fiatalembert. A tekintete teljesen üres volt és szinte áttetsző, az értelemnek halvány jele sem mutatkozott benne. Egyedül csak a butaság és a rosszindulat sütött belőle, és Artyom, aki nehezen állta ezt a tekintetet, és hunyorgott a feszültségtől, érezte, hogyan növekszik benne a rémület és a gyűlölet ez iránt a lény iránt, aki a zavaros lencseformák mögött rejtőzik, és azon néz kifelé a világra.

– Mi van, bazmeg?! – bődült fel az őr fenyegetően.

Több mint egy fejjel magasabb volt Artyomnál, és vagy háromszor szélesebb. Artyomnak eszébe ötlött a valakitől hallott legenda Dávidról és Góliátról; csak kár, hogy már keverte, melyik volt melyik, de a történet jól végződött a kicsik és gyengék számára, és ez némi optimizmussal töltötte el.

– Á, semmi! – bátorodott neki a maga számára is váratlanul.

Amazt ez a válasz valamiért megzavarta, és rövid, tömpe ujjait szétterpesztve határozott mozdulattal rátette a tenyerét Artyom homlokára. A keze sárga volt, érdes, és félig dohány-, félig gépzsírszaga volt, ám a szagok teljes skáláját Artyomnak nem sikerült kivennie, mert a dromedár hátralökte.

Láthatólag nem került különösebb erőfeszítésébe, Artyom mégis vagy másfél métert repült, leverte a lábáról a mögötte álló Ászt, és mindketten esetlenül rázuhantak a kis hídra, a behemót meg komótosan visszatért a helyére. De ott meglepetés várta. Kán, miután ledobta málháját a földre, két kézzel keményen markolva Artyom gépkarabélyát, szétterpesztett lábbal állt eléje. Tüntetőleg csapott rá a fesztelenítőre, és annyira semmi jót nem ígérő, halk hangon szólt, hogy még Artyomnak is égnek állt a haja.

– Minek gorombáskodni?

Bár mintha semmi fenyegető nem lett volna bennük, ezek a szavak Artyom számára, aki még a földön kapálózott, és a méregtől és a szégyentől vörös képpel próbált felkászálódni, tompa, figyelmeztető morgásnak tűntek, amelyek után gyors ugrás következhet. Végre feltápászkodott, lekapta válláról a régi gépkarabélyát, célba vette megsértőjét, kibiztosított és csőre töltött. Kész volt rá, hogy bármelyik pillanatban meghúzza a ravaszt.

A szíve szaporán vert, a gyűlölet végleg lenyomta a félelmet érzéseinek serpenyőiben, és megkérdezte Kántól:

– Lelőhetem? – És maga is csodálkozott rajta, hogy minden habozás nélkül kész lelőni ezt az embert csak azért, mert ellökte őt. A verejtékben úszó, borotvált fej tisztán látszott az irányzékban, és nagy kísértést érzett, hogy tüzeljen. Aztán pedig lesz, ami lesz, fő, hogy most leterítse ezt a férget, megfürdesse a saját vérében.

– Riadó! – ordította a gorilla, amikor magához tért a meglepetéstől.

Kán villámgyors mozdulattal kikapta a gorilla övéből a pisztolyt, oldalra siklott, és ráfogta a helyükről felugráló „vámosokra”.

– Ne lőj! – kiáltott rá Artyomra az utolsó pillanatban, és a megelevenedett kép újra megdermedt: a felemelt kezű, megmerevedett gorilla a kis hídon és a mozdulatlan Kán, amint a három gengszterre céloz, akiknek nem volt idejük felkapni a gépkarabélyukat a puskagúlából.

– Nem kell vért ontani – mondta nyugodtan és nyomatékkal Kán, nem kérve, sokkal inkább parancsolva. – Itt szabályok vannak, Artyom – folytatta, s közben nem vette le a szemét a három, suta pózban megdermedt kártyásról.

Ha valaki, akkor ezek a banditák jól tudták, mekkora pusztító ereje van a Kalasnyikovnak ilyen távolságból, és nem szerették volna elveszíteni ennek a furcsa embernek a bizalmát, aki rájuk célzott.

– A szabályaik azt követelik tőlünk, hogy fizessünk vámot a belépésért. Mennyi a díj? – kérdezte Kán.

– Három töltény per kopf – felelte az, aki a hídon állt.

– Alkudni lehet? – javasolta álnokul Artyom, és a gépkarabélya csövét a gorilla öve tájékára irányozta.

– Kettő – mutatott engedékenységet amaz, és rosszindulatúan sandított Artyomra, de nem mert semmit se tenni.

– Add oda! – parancsolta Kán Ásznak. – És akkor kvittek vagyunk.

Ász engedelmesen benyúlt útitáskája mélyébe, és közel lépve leszámolta az őr kinyújtott tenyerébe a hat fénylő, hegyes végű lőszert. Az gyorsan becsukta a markát, berakta a töltényeket dzsekije kidudorodó zsebébe, majd újból felemelte a kezét, és várakozóan nézett Kánra.

– Megfizettük a vámot? – húzta fel kérdőn a szemöldökét Kán.

A gorilla egyre Kán fegyverét nézve kényszeredetten bólintott.

– Az incidensnek vége? – pontosított Kán.

A gengszter hallgatott. Kán a tartalék tárból, amely ragasztószalaggal volt hozzáerősítve a fő tárhoz, kivett még öt töltényt, és berakta őket az őr zsebébe. Kissé zörögve hullottak bele a zsebbe, és ezzel a hanggal egy időben a gorilla arca megenyhült, újra felvette a megszokott lusta, megvető kifejezését.

– Kompenzáció az erkölcsi kárért – magyarázta Kán, de ezek a szavai nem tettek semmilyen hatást.

Mi több, a gorilla nem is értette őket, mint ahogy az azt megelőző kérdést sem fogta fel. Ő csak azt értette, hogy Kán hajlandó pénzt és erőt alkalmazni; ezt a nyelvet kiválóan értette, és alighanem csak ezen a nyelven tudott beszélni is.

– Leengedheted a kezed – mondta Kán, és óvatosan elfordította a fegyver csövét a kártyásokról.

Ugyanígy járt el Artyom is, de a keze idegesen meg-megremegett, és kész volt bármelyik pillanatban célba venni a gengszter borotvált koponyáját. Nem bízott ezekben az emberekben. De feleslegesen aggódott: miután ernyedten leeresztette a kezét, a gengszter odamorrant a többieknek, hogy minden rendben, és hátát a falnak támasztva, tettetett közömbösséggel beengedte maga mellett az utazókat az állomásra.

Artyom, miközben elhaladt mellette, mégiscsak összeszedte a bátorságát, hogy kihívóan a szemébe nézzen, de a gorilla csak elfordította a tekintetét, kitérve a kihívás elől.

Artyom azonban jól hallotta, ahogy a háta mögött utálkozva azt mondja, „T-tacskó!”, és jókorát köp. Már fordult volna hátra, de Kán, aki egy lépéssel előtte ment, megragadta a karját és magával húzta, Artyom pedig elfojtotta magában a vágyat, hogy kiszakítsa magát, és mégiscsak visszamenjen ehhez a most olyan szánalmasnak tűnő alakhoz. Ugyanakkor persze remek mentséget kapott a másik énje, amely gyáván azt követelte, hogy tűnjenek el innen mihamarabb.

Már mind fent voltak az állomás sötét gránitpadlóján, amikor mögöttük hirtelen elnyújtva, a magánhangzókat megnyomva felhangzott:

– Héé... I-de a stuuk-kerom!

Kán megállt, kirázta az elszedett TT tárából a legömbölyített golyójú, hosszúkás töltényeket, visszatolta a tárat, és odadobta a pisztolyt a gorillának. Az ügyesen elkapta a levegőben, és gyors, rutinos mozdulattal dugta bele a nadrágjába, s közben elégedetlenül nézte, hogyan szórja le a kiszedett töltényeket Kán a padlóra.

– Ne haragudj – tárta szét a karját Kán –, megelőzés. Így mondják? – oda Ásznak.

A Kitaj-Gorod különbözött a többi állomástól, amelyeken Artyom eddig megfordult: nem háromcsarnokos volt, mint a VDNH, csak egyetlen, széles peronú csarnoka volt, a két széle mellett futottak a sínek, és ez a szokatlan tágasság kissé nyugtalanító érzést keltett. A teret elszórtan mindenfelé himbálózó, gyenge körteégők világították meg, tüzek pedig egyáltalán nem égtek sehol, ezt itt nyilván nem engedélyezték. A csarnok közepén, bőséggel ontva a fényt maga körül, egy fehér higanygőzlámpa fénylett.

Artyom számára igazi csoda. De a körülötte kialakult zűrzavar annyira elvonta a figyelmét, hogy még ez a ritkaság sem tudta egy másodpercnél tovább lekötni a tekintetét.

– Micsoda nagy állomás! – sóhajtotta csodálkozva.

– Valójában csak a felét látod – közölte vele Kán. – A Kitaj-Gorod pontosan kétszer ekkora. Ó, ez az egyik legkülönösebb hely az egész metróban. Biztos hallottad, hogy itt különböző vonalak futnak össze. Azok ott például, jobbra tőlünk, már a Taganszko-Krasznopresznyenszkaja szárnyvonal sínjei. Nehéz leírni azt a tébolydát és zűrzavart, ami ezen a vonalon uralkodik, a Kitaj-Gorodon pedig találkozik a te narancsszínű Kaluzsszko-Rizsszkaja vonaladdal, ami meg ott zajlik, azt más vonalakról érkezők egyszerűen el sem akarják hinni. Ezenkívül ez az állomás nem tartozik egyetlen föderációhoz sem, a lakói teljesen magukra vannak utalva. Nagyon-nagyon érdekes hely. Én csak Babilonnak nevezem. Pozitív értelemben – tette hozzá Kán a peront meg a körülöttük élénken nyüzsgő embereket nézegetve.

Az állomáson nagy élet volt. Valamennyire a Proszpekt Mirára emlékeztetett, de ott ez sokkal szerényebb és szervezettebb volt. Artyomnak mindjárt eszébe is jutottak Bourbon szavai, hogy a metróban vannak jobb helyek is, mint az a szegényes piac, amelyen a Proszpekten mászkáltak.

A sínek mentén végtelen sorokban pultok sorakoztak, az egész peront ponyvák és sátrak lepték el. Egyik-másik kereskedőstandnak lett kialakítva, másokban emberek laktak; némelyikre az volt mázolva, hogy „Kiadó”, azokban szállások voltak az átutazók számára. Ahogy jobbra-balra nézegetve nagy nehezen átfurakodott a tömegben, Artyom a jobb oldali sínpáron egy hatalmas, szürkéskék vonatot vett észre. A szerelvény azonban nem volt teljes, csak három kocsiból állt.

Leírhatatlan lárma volt. Úgy tűnt, mintha az itt lakók egyetlen pillanatra sem hallgatnának el, és szüntelen beszélnének, kiabálnának, énekelnének, körömszakadtáig vitatkoznának, nevetnének vagy sírnának. Egyszerre csak néhány helyről, túlszárnyalva a tömeg zsibongását, zene hallatszott, és ez a föld alatti életben ünnepi hangulatot teremtett.

Igaz, a VDNH-n is sokan szerettek énekelni, de ott minden másképpen volt. Az egész állomásra pár gitár ha jutott, és csak néha gyűlt össze társaság valakinek a sátrában, hogy mulassanak egy kicsit a munka után. Olykor megesett a háromszázas őrsön is, ahol nem kellett annyira figyelni az északi alagútból beszüremlő zajokra, hogy belefájduljon a fülük. A tűz körül halkan énekeltek gitárszóra, de alapjában véve Artyom számára nem nagyon érthető dolgokról: háborúkról, melyekben ő nem vett részt, és amelyeket más, furcsa szabályok szerint vívtak; arról a régi, odafenti életről.

Különösen megmaradtak az emlékezetében egy bizonyos Afganisztánról szóló dalok, amelyeket annyira szeretett Andrej, az egykori tengerészgyalogos, bár ezekből a dalokból szinte semmit sem értett a bajtársak halálán érzett gyászon és az ellenség iránti gyűlöleten kívül. Andrej azonban úgy tudott énekelni, hogy elfogta a remegés, és a hideg futkosott a hátán mindenkinek, aki csak hallgatta.

Andrej elmagyarázta a fiataloknak, hogy Afganisztán amolyan ország, mesélt a hegyekről, a hágókról, a zúgó patakokról, a kis falvakról, a helikopterekről és a cinkkoporsókról. Hogy mi az az ország, azt Artyom viszonylag jól tudta, nemhiába foglalkozott vele Szuhoj annak idején. De ha az államról és annak történetéről Artyom tudott is valamit, a hegyek, a folyók és a völgyek absztrakt fogalmak maradtak számára, és az őket jelölő szavak az emlékezetében csak a földrajztankönyv kifakult képeit hívták elő, melyet a mostohaapja hozott neki valamelyik útjáról.

Amúgy maga Andrej sem volt semmilyen Afganisztánban, fiatal volt ő ahhoz, csak az idősebb katonabarátaitól tanulta el a dalokat.

A VDNH-n egészen máshogy énekeltek, mint ezen a különös állomáson. Az ottani dalok tűnődőek, szomorúak voltak, és Andrejre meg az ő bánatos balladáira gondolva, s összehasonlítva őket a csarnok különböző helyeiről idehallatszó vidám és játékos dallamokkal, Artyom újra meg újra elcsodálkozott azon, hogy mennyire más, mennyire eltérő tud lenni a zene, és milyen erős hatással lehet az emberek hangulatára.

Amikor a legközelebbi zenészekhez ért, Artyom önkéntelenül megállt, és csatlakozott egy kis csoporthoz, nem is annyira a vidám szövegre figyelve – hogyan bolyong valaki a narkó hatása alatt az alagutakban –, hanem inkább magára a zenére, és érdeklődve nézte az előadókat. Ketten voltak: egyikük, aki hosszú, zsíros haját bőrszíjjal kötötte át a homlokán, és elképesztően tarka rongyokba volt öltözve, gitárt pengetett, a másik pedig, egy idősebb férfi, jókora kopasz folttal a fején, sokszor toldozott foldozott és ragasztószalaggal átkötözött szemüvegben, régi, színehagyott zakóban bűvölt valami fúvós hangszert, melyet Kán szaxofonnak nevezett.

Artyom korábban semmi hasonlót nem látott, a fúvós hangszerek közül egyedül a pánsípot ismerte – voltak ott náluk hozzáértők, akik különböző átmérőjű szigetelőcsövekből készítették őket, de csak eladásra: a VDNH-n a pánsípot nem kedvelték. És a szaxofon hasonlít még egy kicsit talán a kürtre is, amellyel néha riadót fújtak, ha a rendszerint erre használt sziréna épp bedöglött.

A zenészek előtt a földön a kinyitott gitártok hevert, amelyben már vagy tucatnyi lőszer gyűlt össze, és amikor a teli torokból éneklő hosszú hajú valami vicceset adott elő, mulatságos grimaszokkal kísérve a tréfát, a tömeg nyomban boldog röhögéssel válaszolt, taps csattant fel, és a tokba újabb lőszer repült.

A szerencsétlen flótás bolyongásáról szóló nóta befejeződött, és a hosszú hajú a falnak támaszkodott, hogy pihenjen egyet, míg a zakós szaxofonos rögtön rákezdett egy Artyom számára ismeretlen, de itt láthatólag igen népszerű dallamra, mert az emberek tapsolni kezdtek, és még néhány „golyóbis” koppant a tok kikopott vörös bársonyán.

Kán és Ász a legközelebbi pult mellett állva beszélgetett valamiről, és nem siettették Artyomot, ő viszont akár egy óráig is elálldogált volna itt, hogy hallgassa ezeket az egyszerű kis dalokat, ha az egész hirtelen nem szakadt volna félbe. A zenészekhez hanyag léptekkel két hatalmas alak közeledett, akik erősen emlékeztettek azokra a dromedárokra, akikkel gondjuk akadt az állomás bejáratánál, és hasonlóképpen voltak öltözve is. Az egyikük leguggolt, és minden teketória nélkül kezdte kiszedni a tokban heverő töltényeket, egyenesen bele a bőrkabátja zsebébe. A hosszú hajú odaugrott, próbálta megakadályozni, de az gyors mozdulattal vállon csapta, kitépte kezéből a gitárt, és ütésre emelte, hogy az oszlop sarkában ripityára törje. A másik bandita minden különösebb erőfeszítés nélkül a falhoz nyomta az idősebb szaxofonost, az meg közben megpróbált kiszabadulni, hogy segítsen a társának.

A körülöttük állók közül egy se kelt a zenészek védelmére. A tömeg észrevehetően megfogyatkozott, az ott maradók elfordították a tekintetüket, vagy úgy tettek, mintha a szomszédos pultokra kitett árukat nézegetnék. Artyomot maró szégyen fogta el, de ő sem próbált közbelépni.

– De hát ma már voltak itt! – bizonygatta hátratett kézzel, sírós hangon a hosszú hajú.

– Na, ide figyelj! Ha ma jó napotok van, akkor az azt jelenti, hogy nekünk is jó napunknak kell lenni, megértetted, bazmeg? És egyáltalán, nekem te itt ne pofázz, megértetted? A vagonba vágyakozol, mi, te szőrös kakas? – ordított rá a bandita, és leengedte a gitárt. Világos volt, hogy inkább csak elrettentésül lóbálta meg.

A „vagon” szó hallatán a hosszú hajú rögtön elnémult, megrázta a fejét, és többet egy szót sem szólt.

– Hát ehhez tartsd magad... Kakas! – zárta le a beszélgetést a gengszter, és megvetően kiköpött a zenész lába elé. Az ezt is némán tűrte. Miután meggyőződtek róla, hogy a lázadást elfojtották, a két gorilla komótosan elindult, hogy újabb áldozatot keressen.

Artyom zavartan nézett körül, és Ászt vette észre maga mellett, aki, úgy látszik, figyelemmel kísérte ezt az előadást.

– Kik ezek? – kérdezte értetlenül Artyom.

– Na, szerinted kikre hasonlítanak? – érdeklődött Ász. – Közönséges banditák. A Kitaj-Gorodon semmilyen hatóság nincs, két csoport ellenőriz mindent. Ezt a felét a szláv testvérek. Ez az egész söpredék a Kaluzsszko-Rizsszkaja vonalról gyűlt ide, gyilkos egytől egyig. Főleg kalugaiaknak nevezik őket, néhányan rigaiaknak, de persze semmi közük se Kalugához, se Rigához. Ott viszont, ahol a híd van – mutatta Artyomnak a lépcsőt, amely jobboldalt vezetett felfelé nagyjából a peron közepén –, van még egy csarnok, egy az egyben olyan, mint ez. Ott ugyanilyen kupleráj van, de ott a kaukázusi muszlimok az urak – főleg azeriek meg csecsenek. Valamikor nagy öldöklés folyt itt, mindenki a lehető legtöbbet akarta megszerezni magának. Végül aztán elfelezték egymás közt az állomást.

Artyom nem firtatta, kik azok a „kaukázusiak”, úgy döntött, hogy ez az elnevezés – mint ahogy a „csecsenek” és „azeriek” is – valami számára ismeretlen állomás nevéből ered, ahonnan ezek a banditák jöttek.

– Most mindkét banda békésen viselkedik – folytatta Ász. – Kifosztják azokat, akik megállnak a Kitaj-Gorodon, itt próbálnak egy kis pénzt keresni, és vámot szednek azoktól, akik csak elhaladnak mellette. Mindkét csarnokban ugyanannyit – három töltényt, függetlenül attól, hogy honnan érkezel az állomásra. Rendről persze szó sincs, meg hát nincs is rá szükségük, egyedül tüzet nem engednek gyújtani. Ha kábszert akarsz venni, egészségedre, ha valamilyen szeszt, van bőséggel. Fegyverrel itt úgy megpakolhatod magadat, hogy a fél metrót megsemmisítheted vele – nem gond. Virágzik a prostitúció. De nem ajánlom – tette mindjárt hozzá, és zavartan mormogott valami személyes tapasztalatról.

– És mi az a vagon? – kérdezte Artyom.

– Hogy a vagon? Ez náluk afféle főnökség. És ha valaki vétett nekik, megtagadja a fizetést, tartozik nekik, vagy még valami, odaviszik. Van ott börtön, meg vallatószoba is – egy adósgödör, vagy mi. Jobb, ha nem kerül oda az ember. Éhes vagy? – fordította más témára a szót Ász.

Artyom bólintott. A jó ég tudja, mennyi idő telhetett el azóta, hogy a Szuharjovszkaján Kánnal teáztak és beszélgettek. Óra nélkül teljesen elvesztette az időérzékét. A különös élményekkel teli útjai az alagutakban éppúgy hosszú órákra nyúlhattak, mint ahogy semmi percek alatt eltelhettek. És az alagutakban különben is teljesen másként telik az idő, mint egyébként.

Akárhogy is, de enni szeretett volna. Körülnézett.

– Saslikot tessék! Friss meleg a saslik! – harsogott a közelükben egy barna bőrű, görbe orra alatt dús bajuszt viselő kereskedő.

Meglehetősen furcsán ejtette a szavakat: az „r” nem jött össze neki, az „a” helyett meg folyton „o”-t mondott. Artyom már korábban is találkozott olyan emberekkel, akik szokatlan kiejtéssel beszéltek, de sohasem figyelt oda erre különösebben. A szót ismerte, saslikot a VDNH-n is készítettek, és szerették is. Disznóhús, tiszta sor. De az, amivel ez az eladó hadonászott, csak igen távolról emlékeztetett a saslikra. A koromtól megfeketült nyársakra felhúzott darabokban hosszas és alapos megfigyelés után Artyom végül odaégetett, összegörbedt lábú patkánytesteket azonosított. Émelygés fogta el.

– Te nem eszel patkányt? – kérdezte együtt érzőn Ász. – Ezek meg itt – biccentett a barna képű kereskedő felé – a disznót nem szeretik. Tiltja nekik a Korán. Nincs azzal semmi gond, hogy patkány – tette hozzá, és áhítozva nézegette a füstölgő parazsas edényt –, korábban én is undorodtam tőle, de aztán hozzászoktam. Rágós, az igaz, meg csontos is, azonkívül van egy kis stichje is. De ezek a rablók – megint arra vágott a szemével – tudnak patkánysültet csinálni, ezt nem lehet eltagadni tőlük. Marinírozzák valamiben, amitől olyan omlós lesz a hús, mint a te malacodé. Jól meg is fűszerezik! És mennyivel olcsóbb! – áradozott.

Artyom a szájára szorította a tenyerét, mélyet lélegzett, és igyekezett valami semleges dologra gondolni, de szeme előtt folyvást a nyársra tűzött, megfeketült patkánytestek jelentek meg: a fémpálca hátulról fúródott beléjük, és nyitott szájukon át jött ki.

– Hát, ahogy akarod, de én eszem egy jót! Ha gondolod, gyere te is. Csak három töltény egy nyárssal! – vágta ki utolsó érvét Ász, és elindult a parazsas edény felé.

Artyom kénytelen-kelletlen körülnézett a legközelebbi pultokon, hogy valami ehetőbbet találjon. Aztán bejárta az egész állomást, udvariasan elhárította a tolakodó árusokat, akik mindenféle palackokba töltött kisüstit kínáltak; vágyakozva, de tartva is tőlük nézegette a csábos, félmeztelen lányokat, akik a sátraik felhúzott függönye előtt álltak, és csalogató, egyértelmű pillantásokat vetettek a járókelőkre, s bár közönségesek voltak, mégis könnyedek, szabadok, nem mint a VDNH feszélyezett, nehéz élettel vert asszonyai; elidőzött a könyves asztaloknál, de semmi érdekeset nem talált. Csupa olcsó, széthulló, zsebkönyv méretű vacak: a nőknek a nagy és tiszta szerelemről, a férfiaknak meg az ölésről és a pénzről.

A peron úgy kétszáz lépés hosszú volt, valamivel nagyobb, mint általában. A falakat és a formájukban harmonikára emlékeztető, furcsa oszlopokat színes, főként szürkéssárga, helyenként kissé rózsaszín márvány borította. A sínek mentén az állomást súlyos, az idők során besötétedett, sárga kovácsoltvas lemezek díszítették, rajtuk egy letűnt kor alig kivehető, gravírozott szimbólumaival.

De ebből a lakonikus szépségből is csak alig maradt meg valami, legfeljebb egy szomorú sóhajtásnyi, halvány utalás az egykori nagyságra: a mennyezet elfeketedett a koromtól, a falakat rengeteg, festékkel és korommal felvitt felirat borította, meg primitív, gyakran trágár rajz; volt, ahol lehullott a márvány, a fémlemezek pedig elgörbültek és összekarcolódtak.

A csarnok közepén, jobbról, egy széles, rövid lépcsőn keresztül, egy kis hídon túl látszott az állomás második csarnoka. Artyom szívesen benézett volna oda is, de megállt a vaskerítésnél, mely ugyanolyan kétméteres tagokból állt, mint a Proszpekt Mirán.

A szűk bejáratnál pár ember könyökölt a kerítésre. Artyom oldalán a már ismerős hústornyok tréningnadrágban. Az ellenkező oldalon bajszos, barna, ha nem is olyan hatásos méretű, de viccelésre legalább annyira nem bátorító kinézetű férfiak. Az egyikük a lába között szorította a gépkarabélyát, a másiknak a zsebéből meredezett ki egy pisztoly markolata. A banditák békésen beszélgettek egymással, el se lehetett képzelni, hogy valamikor ellenségként álltak egymással szemben. Viszonylag udvariasan elmagyarázták Artyomnak, hogy az átmenetel a szomszédos állomásra két patronjába kerül, és ugyanennyit kell letennie, ha aztán vissza is akar térni. Mivel a keserű tapasztalat már megtanította, Artyom nem kezdte vitatni ennek a vámnak a jogosságát, és egyszerűen visszafordult.

Miután tett egy kört, figyelmesen tanulmányozva közben a pultokat és a kirakott holmikat, visszament a peronnak arra a szélére, amelyre megérkeztek. Kiderült, hogy a csarnoknak itt nincs még vége: felfelé még egy lépcső vezetett, amelyen egy nem túl hosszú előcsarnokba jutott, amelyet ugyanolyan őrzött kerítés választott ketté. Láthatólag itt még egy határ húzódott a két terület között. Jobbról pedig meglepődve vett észre egy igazi szobrot – abból a fajtából, amelyeket a város képein látott, de nem teljes alakú embert ábrázolt, mint a fotókon, hanem csak a fejét.

De mekkora fej volt! Legalább két méter magas... S bár fentről valami bepiszkolta, ráadásul ostobán csillogott attól, hogy összefogdosták az orrát, mégis tiszteletet ébresztett, sőt kissé rémisztő is volt. Eszébe jutottak mindenféle, óriásokról szóló legendák, akik közül az egyiknek a harc során levágták a fejét, és most bronzba öntve ennek a kis Szodomának a márvány előcsarnokait díszíti, melyet az emberek mélyen a földbe vájtak, hogy elrejtőzzenek az Úr mindent látó szeme elől, és elkerüljék a büntetését. A levágott fej arca szomorú volt, és Artyom először azt gyanította, hogy Keresztelő Szent Jánosé az Újszövetségből, melyet egyszer már átlapozott. De aztán arra jutott, hogy a méreteiből ítélve inkább a nemrég emlegetett Dávid és Góliát-történet egyik hőséé, aki nagy volt és erős, szinte óriás, de a végén mégiscsak lefejezték. A körülötte nyüzsgő lakók között senki sem tudta neki megmondani, kié ez a levágott fej, és ettől kis csalódást érzett.

A szoborfej mellett viszont csodálatos helyre lelt – egy igazi vendéglőre, melyet egy ugyanolyan kellemes, otthonosan zöld színű, tágas és tiszta sátorban rendeztek be, mint az övék otthon. Belül a sarkokban selyemlevelű művirágok, érthetetlen, miért vannak itt, de szépek, néhány akkurátus kis asztal, rajtuk olajmécsesekkel, melyek barátságos, halovány fénnyel töltötték meg a sátrat. És az étel... Az istenek eledele: fenséges sertéssült gombával – elolvad a szájban, ilyet náluk csak ünnepeken készítettek, de ennyire finoman és ízletesen otthon sohasem sikerült.

Szolid, tiszteletre méltó, jól és ízléssel öltözött emberek ültek mindenütt, láthatólag nagykereskedők. A ropogósra sült, forró zsír illatát árasztó húst kis darabokra vágták, kimért mozdulatokkal vették a szájukba, és halkan, illendően beszélgettek egymással, megvitatva dolgaikat, és néha udvarias, érdeklődő pillantásokat vetettek Artyomra.

Drága volt, az igaz – a tartalék tárból kerek tizenöt töltényt kellett kivennie és beletennie a kövér vendéglős széles tenyerébe, de a gyomrában olyan kellemes, nyugodalmas és meleg érzés támadt, hogy az ész hangja belenyugvóan elhallgatott.

És a korsó házi sör, mely kellemesen zsongította a fejét, de nem volt erős, nem az a fajta, mint a tömény, zavaros lé a mocskos üvegekben és bádogdobozokban, amelynek már a szagától is megrogyik az ember térde. Igen, még három töltény, de mit számít három nyomorult töltény, ha egy kancsó ilyen csillogó elixírre adod ki, amely megbékéltet ennek a világnak a tökéletlenségével, és segít meglelni a harmóniát?

Miközben kis kortyokban itta a sörét, és egyedül maradt magával a csendben és nyugalomban, napok óta most először Artyom megpróbálta felidézni az eseményeket, és megvonni, mit is ért el, és most merre tovább. A kijelölt út újabb szakaszát küzdötte le, és újra válaszút elé került.

Mint az a vitéz a már szinte elfeledett gyermekkori mesékben, melyek olyan távoliak voltak már, hogy szinte nem is emlékezett rá, ki mesélte őket: Szuhoj-e, vagy Zsenyka szülei, vagy éppen a tulajdon édesanyja. Leginkább azt szerette gondolni, hogy az édesanyjától hallotta őket, és akkor egy pillanatra előúszott a ködből az arca, és hallotta a hangját, ahogy lassan, vontatott hangon olvassa: „Egyszer volt, hol nem volt...”

És lám, akár az a mesebeli vitéz, ő áll most a kő előtt, és három út nyílik előtte: a Kuznyeckij Moszt, a Tretyjakovszkaja és a Taganszkaja felé. Ízlelgette a részegítő italt, testét áldott bágyadtság töltötte el, gondolkodni egyáltalán nem akaródzott, és a fejében csak ez kavargott: „Ha előremész, életedet veszted, ha balra mész, a lovadat veszted...”

Ez a végtelenségig folytatódhatott volna alighanem: olyan nagy szüksége volt nyugalomra azok után, amiket átélt. A Kitaj-Gorodon el kell időznie egy kicsit – körülnézni, kifaggatni a helyieket az utakról; Kánnal is még egyszer találkoznia kell, s megtudni, megy-e vele tovább, vagy elválnak útjaik ezen a különös állomáson. De semmi sem úgy történt, ahogy Artyom elégedett-lustán eltervezte, miközben bágyadtan nézegette a mécsesben táncoló kis lángnyelvecskét.

8. FEJEZET
A NEGYEDIK BIRODALOM

Pisztolylövések ropogtak, elnyomták a tömeg vidám zsivajgását, aztán velőtrázó hangon felsikított egy nő, kattogni kezdett egy gépkarabély, és a kövér vendéglős a testalkatához képest meglepő fürgeséggel kikapott a pult alól egy rövid csövű puskát, s a kijárathoz ugrott. Artyom otthagyta félig megivott sörét, felkapta a hátizsákját, csattanva kibiztosított, utána vetette magát, s rohantában azon sajnálkozott, hogy itt előre kérték az árat, különben most fizetés nélkül leléphetne. A tizennyolc kiadott töltény most igen jól jönne neki.

Már fentről, a lépcsőről látszott, hogy valami szörnyűség zajlik. Hogy lejusson, át kellett verekednie magát a félelemtől eszüket vesztett emberek tömegén, akik rohantak felfelé a lépcsőn, úgyhogy Artyomban fel is ötlött, hogy biztosan le kell-e mennie, de a kíváncsiság vitte előre.

A síneken néhány bőrkabátos hullája hevert, a peronon pedig, közvetlenül a lába előtt, arccal előre egy vékony erekben szétfolyó, élénkvörös vértócsában egy megölt nő. Igyekezve nem lenézni, gyorsan átlépett rajta, de megcsúszott, és kis híján melléje zuhant. Körülötte tombolt a pánik, félig felöltözött emberek ugráltak ki sátrukból, és zavarodottan tekingettek körbe. Egyikük lemaradt, próbált belebújni a nadrágjába, de hirtelen összegörnyedt, a hasához kapott, és lassan oldalra dőlt. Artyom nem tudta megállapítani, hogy honnan lőnek. A tüzelés folytatódott, a csarnok másik végéből bőrkabátos, nagydarab emberek szaladtak erre, félrelökdösve a sikoltozó nőket és a megrémült árusokat. Nem a támadók voltak, hanem ugyanazok a banditák, akik a Kitaj-Gorodnak ezen az oldalán parancsoltak. Nem látott senkit az egész peronon, aki ezt az öldöklést kezdhette volna.

És akkor végre Artyom rájött, hogy miért nem. A támadók a közvetlenül mellettük futó alagútba vették be magukat, onnan adták le a gyilkos sortüzet anélkül, hogy kimentek volna az állomásra, nyilván óvakodtak attól, hogy nyílt terepen mutatkozzanak.

Ez megváltoztatta a dolgot. Fontolgatásra már nem maradt idő: ki fognak jönni az állomásra, mihelyt rájönnek, hogy az ellenállást megtörték; ettől a kijárattól a lehető leggyorsabban el kellett tűnni. Artyom lehajolt, és keményen markolva gépkarabélyát, vissza-visszanézve rohant előre – a hangokat eltorzító és irányukat összezavaró visszhang miatt, mely így nyomban mindenfelé szétterítette a dörrenések zaját az állomás boltívei alatt, nem lehetett tudni, hogy éppen melyik alagútból, a jobb vagy a bal oldaliból tüzelnek.

Végül, amikor már eléggé messzire került, gyakorlóba öltözött alakokat látott meg a bal oldali alagút torkában. Az arcuk helyén valami feketeség látszott, és Artyom ereiben meghűlt a vér. Csak pár pillanat elteltével jutott eszébe, hogy azok a feketék, akik a VDNH-t ostromolták, sohasem használtak fegyvert, és nem viseltek ruhát. A támadók csupán csak álarcban voltak, kötött sapkaálarcokat viseltek, amilyeneket bármelyik fegyverócskapiacon lehetett kapni, ha meg AK-47-est vett valaki, ingyen, ráadásként adták hozzá.

Az erősítésként érkezett kalugaiak a földre vetették magukat, és mellvédként használva a síneken heverő hullákat, szintén tüzet nyitottak. Látta, ahogy puskatussal kiütik a furnérlemezeket, melyeket a vezetői vagon oldalüvegeinek helyére szegeztek, és szabaddá teszik az álcázott géppuskafészket. Vaskos sorozat dübörgött fel.

Artyom felnézett a csarnok közepén függő, belülről megvilágított műanyag jelzőtáblára, mely az összes állomást mutatta. A Tretyjakovszkaja felől támadtak: ez az út tehát el volt vágva. Hogy a Taganszkajára jusson, vissza kellett volna térnie az egész állomáson keresztül oda, ahol most a legnagyobb pokol tombolt. Csak a Kuznyeckij Moszt felé vezető út maradt.

A kérdés magától megoldódott. Miután leugrott a sínekre, Artyom elrohant az egyetlen szóba jöhető alagút előtte feketéllő bejárata felé. Se Kánt, se Ászt nem látta sehol. Csak egyszer villant fel odafönt egy alak, aki a vándorfilozófusra emlékeztetett, de amikor egy pillanatra megállt, Artyom rögtön rájött, hogy tévedett.

Az alagútba nem csak ő igyekezett bejutni – a peronról megmenekültek több mint fele ugyanehhez a kijárathoz rohant. A vonalszakasz rémült kiáltásoktól és dühös ordításoktól volt hangos, valaki hisztérikusan zokogott. Itt is, ott is lámpák gyulladtak fel, valahol füstölő fáklyák erősebb-gyengébb fényfoltjai imbolyogtak; mindenki magának világította az utat.

Artyom előkapta zsebéből Kán ajándékát, és nyomkodni kezdte a markolatát. A kis lámpa gyenge fényét maga elé irányozta, és vigyázva, nehogy elbotoljon, sietve indult tovább, menekülők kisebb csoportjait megelőzve – hol egész családokat, hol egyedül menekülő nőket, öregeket meg fiatal, egészséges férfiakat is, akik valamilyen zsákokat cipeltek, melyek aligha lehettek az övéik.

Egyszer-egyszer megállt, és segített feltápászkodni egy-egy elesett embernek. Az egyikük mellett tovább maradt: hátát az alagút egyenetlen falához támasztva egy csupa ősz ember ült a földön, az arca fájdalmas grimaszra torzult, és a szíve tájékát nyomogatta. Mellette nyugodtan és bambán nézelődve jobbra-balra egy kamasz fiú állt, akinek állatias vonásaiból és zavaros tekintetéből látszott, hogy nem normális gyerek. Artyom-nak elszorult a szíve, amikor meglátta ezt a különös párost, és bár rohant volna tovább, és dühös volt minden elvesztegetett másodperc miatt, úgy állt ott, mint akinek földbe gyökerezett a lába.

Az öreg, amikor észrevette, hogy felfigyelt rájuk, megpróbált rámosolyogni Artyomra, és mondani akart valamit, de nem kapott levegőt. Arca eltorzult, és erőt gyűjtendő behunyta a szemét, Artyom pedig lehajolt hozzá, hogy meghallja, mit is próbál az öreg mondani neki.

A fiú azonban váratlanul fenyegetően elbődült, és Artyom undorodva látta, hogy a szájáról nyál csurran lefelé, ahogy vadállat módjára vicsorít apró, sárga fogaival. Nem tudta leküzdeni az undort, és eltaszította magától a kisfiút, aki arrébb húzódott, és panaszosan üvöltve, esetlenül leült a sínre.

– Fiatal... ember... – nyögte erőlködve az öreg. – Ne bánjon vele... így... Ez Vanyecska... Ő... nem érti...

Artyom csak megvonta a vállát.

– Kérem... A táskában... az alján... van a... nitro... glicerin. Egy szemet... Adjon... Én nem... tudom magam... – Az öreg csúnyán hörgött, és Artyom belekotort a műbőr bevásárlószatyorba, és gyorsan kitapogatta az új, felbontatlan dobozt, körmével feltépte a fóliát, nagy nehezen megfogta a kiugrani készülő kis tablettát, és odanyújtotta az öregnek. Az erőlködve szabadkozó mosolyra húzta az ajkát, és sóhajtott:

– Nem tudom... a kezem... nem engedelmeskedik... A nyelvem... alá... – kérte, és újra lecsukódott a szeme.

Artyom tamáskodva nézett szutykos kezére, de engedelmeskedett, és becsúsztatta a csúszós golyócskát az öreg szájába. Az ismeretlen erőtlenül biccentett és elhallgatott. Egyre újabb és újabb menekülők siettek el mellettük, de Artyom csak sáros, lyukas csizmák és cipők végtelen sorát látta maga előtt. Néha megbotlottak a fekete talpfákban, és ilyenkor durva szitkozódás hallatszott. Rájuk hármukra rá se hederítettek; a kamasz továbbra is ugyanúgy ült és halkan nyöszörgött. Artyom közömbösen, sőt némi kárörömmel látta, amint valaki az elhaladók közül alaposan belerúgott a csizmájával, amire az még hangosabban kezdett nyöszörögni, s közben öklével a könnyeit törölgette, és ide-oda ingatta a testét.

Az öreg egy idő után kinyitotta a szemét, nagy nehezen levegőt vett.

– Nagyon köszönöm... Már jobban vagyok... Nem tudna felsegíteni? – motyogta.

Artyom megragadta a karját, s amíg erőlködve felállt, fogta az öreg táskáját, ezért a gépkarabélyát a vállára kellett akasztania. Az öreg sántikálva odament a kisfiúhoz, és gyengéden kérlelni kezdte, hogy álljon fel. A kisfiú sértetten motyogott, és amikor meglátta az odalépő Artyomot, dühösen sziszegni kezdett, és a nyál újra csorogni kezdett lefittyedő alsó ajkáról.

– Tudja, épp csak az imént vettem az orvosságot – mondta az öreg, most már teljesen magához térve –, hiszen éppen ezért jöttem el ide, ilyen messzire, nálunk nem lehet hozzájutni, tudja, senki nem hozza be, és nincs kit megkérni, az enyém meg éppen elfogyott, az utolsó tablettát az úton vettem be, amikor a Puskinszkaján nem akartak átengedni, ott most fasiszták vannak, tudja, micsoda gyalázat még elgondolni is, hogy a Puskinszkaján fasiszták vannak! Azt hallottam, hogy még át is akarják nevezni, Hitlerovszkajára, vagy Schillerovszkajára... Persze Schillerről aligha tudnak bármit is, ezek csak a mi értelmiségi találgatásaink. És akkor, képzelje el, nem akartak átengedni, ezek a horogkeresztes tacskók elkezdtek Vanyecskán gúnyolódni, de hát mit mondhatna nekik erre ez a szegény, beteg kisfiú? Én meg felidegesítettem magam, rosszul lettem a szívemmel, és csak akkor eresztettek tovább bennünket. De miért is mondom ezt? Ó, igen! És akkor, tudja, szándékosan jó mélyre tettem, hogy ne találják meg, ha valaki kutakodni kezdene, még faggatni kezdenének, hiszen tudja, félre is érthetik, nem mindenki tudja, mire való ez... És aztán egyszer csak ez a lövöldözés! Futottam, ahogy bírtam, Vanyecskát is rángatnom kellett, mert kakasos nyalókát látott, és nagyon nem akart eljönni. És eleinte, tudja, csak gyengén szúrt, azt hittem, talán enyhül, elmúlik gyógyszer nélkül is, hiszen a gyógyszer ma az aranynál is értékesebb, de aztán rá kellett jönnöm, hogy nem múlik el. És már éppen elő akartam venni a tablettát, amikor rám tört a roham. Vanyecska meg semmit sem ért, hiába próbálom neki megtanítani, hogy adja ide a tablettákat, ha rosszul vagyok, sehogy sem tudja megérteni, vagy ő maga eszi meg őket, vagy se szó, se beszéd elkezdi előszedegetni őket, és ideadogatja nekem. Én megköszönöm neki, mosolygok, és ő is mosolyog rám, olyan örömmel, tudja, vidáman nyüszít, de akkor, amikor kellett volna, eddig még egyszer sem adta ide. Ne adja az ég, hogy történjen velem valami: egyáltalán senki sem fog gondoskodni róla, el sem tudom képzelni, mi lesz vele!

Az öreg egyre csak mondta, mondta, s közben megalázkodóan nézett Artyom szemébe, aki ettől nagyon kínosan érezte magát. Bár az öreg teljes erejéből próbált gyorsabban sántikálni, Artyom mégis úgy találta, hogy túl lassan haladnak, és egyre kevesebben érik be őket hátulról. Úgy látszott, nemsokára ők lesznek a legutolsók. Vanyecska az öreg jobb oldalán csámpázott, a kezébe kapaszkodva; az arcára visszatért a korábbi háborítatlan arckifejezés. Néha előrenyújtotta a jobb kezét, és izgatottan gagyarászott, rábökött valamilyen tárgyra, melyet az állomásról menekülők sietségükben eldobtak vagy elejtettek, vagy éppen a sötétség felé mutatott, amely ott sűrűsödött előttük.

– Hanem önt, már elnézést kérek, hogy hívják, fiatalember? Tudja, mégse járja, hogy beszélgetünk itt, és még be se mutatkoztunk egymásnak... Artyom? Nagyon örvendek, én pedig Mihail Porfirjevics vagyok. Porfirjevics, ahogy mondom. Apámat Porfirijnek hívták, szokatlan név, tudja, és néhány szerv ki is hallgatott bennünket a szovjet időkben, amikor inkább más nevek voltak divatban: Vlagyilen, vagy Sztálina... És honnan való? A VDNH-ról? Mi meg Vanyecskával a Barrkiadnajáról, én ott laktam egykor – az öreg zavartan elmosolyodott –, állt ott egy épület, tudja, olyan toronyház, mindjárt a metró mellett... No persze ön nyilván semmilyen épületre sem emlékezhet... Hány éves is ön, engedelmével? Persze, nem is fontos. Volt ott egy kis, kétszobás lakásom, elég magason, és csodás kilátás nyílt belőle a központra. Nem volt nagy lakás, de, tudja, olyan otthonos, a padlón tölgyfa parkettával, mint arrafelé mindenkinél, kis konyha, gáztűzhellyel. Istenem, csak most gondolok bele, micsoda kényelem volt – gáztűzhely, akkor sehogy se tetszett, én villanytűzhelyt szerettem volna, de sehogy se tudtam összegyűjteni a pénzt rá. Ahogy belépett az ember, jobbról egy Tintoretto-reprodukció lógott a falon finom, aranyozott keretben, milyen szép volt! Igazi ágyam volt, párnákkal, lepedővel, mindig minden tiszta volt, egy nagy íróasztal, rajta hajlítható szárú lámpa, s milyen erősen világított. És a legfontosabb, könyvespolcok a mennyezetig. Apámtól nagy könyvtár maradt rám, meg aztán én magam is gyűjtöttem, a munkám miatt is, meg érdekeltek is a könyvek. Jaj, minek is mesélem ezt magának, biztosan nem érdekli, vénember locsogása... De hát mind a mai napig emlékszem rájuk, tudja, ez az egész, különösen az asztal meg a könyvek, nagyon hiányoznak, mostanában meg valahogy egyre jobban az ágy is. Itt viszont nemigen kényeztetheti magát az ember, nálunk faágyak vannak, magunk csináltuk, tudja, máskülönben a padlón, mindenféle rongyokon kéne aludnunk. De nem számít, a lényeg az, ami itt belül van – mutatott a mellére –, ami itt bent történik, nem pedig odakint. Az a legfontosabb, hogy az ember belül ugyanaz maradjon, ne csüggedjen, a feltételek meg, hát, engedelmével, a fenébe a feltételekkel! De azért az ágy valahogy, tudja, igencsak...

Az öreg egy percre sem hallgatott el, és Artyom végig élénk érdeklődéssel hallgatta, bár azt sehogy sem tudta elképzelni, milyen lehet egy magas házban élni, és milyen az, amikor kilátás nyílik, meg az, amikor néhány másodperc alatt fel lehet oda jutni, mert nem mozgólépcső, hanem lift viszi fel az embert.

Amikor aztán Mihail Porfirjevics mégis elhallgatott, hogy szusszanjon egyet, úgy döntött, kihasználja a szünetet, hogy a beszélgetést a kellő mederbe térítse vissza. Valahogy csak át kell mennie a Puskinszkaján (vagy már Hitlerovszkaján?), át kell jutnia a Csehovszkajára, onnan pedig a szigorúan őrzött Poliszhoz.

– Tényleg igazi fasiszták vannak a Puskinszkaján? – fordított a szón.

– Hogy mit mond? Fasiszták? Ó, persze... – sóhajtott zavartan az öreg. – Úgy bizony, olyan borotvált fejűek, a kabátujjukon karszalaggal, egyszerűen szörnyű. Az állomás bejárata fölött, meg bent is mindenfelé ott lóg a jelük, korábban, tudja, azt jelentette, hogy tilos az átjárás: egy fekete alak piros körben, vonallal áthúzva. Én azt hittem, hogy ez valami hiba náluk, túl sok ilyen jel van mindenfelé, és óvatlanul rákérdeztem. Kiderült, hogy ez az új szimbólumuk. Azt jelenti, hogy feketéknek tilos az átjárás, vagy hogy ők maguk vannak betiltva, mindenesetre valami ostoba dolog.

Artyom összerezzent a „feketék” szó hallatán. Ijedt tekintetet vetett Mihail Porfirjevicsre, és óvatosan kérdezte:

– Csak nincsenek ott is feketék? Már odáig is eljutottak volna? – A fejében pedig páni zűrzavar tombolt: hogy van ez, hiszen egy hete sincs úton, a VDNH elesett volna, s a feketék már a Puskinszkaját támadják, és a küldetése kudarcba fulladt? Elkésett, nem sikerült megbirkóznia a feladattal? Minden haszontalan volt? Nem, ez nem lehet, biztosan jöttek volna hírek, akár eltorzítva a veszélyt, hisz valamilyen hírek okvetlenül lettek volna... Csak nem? Hiszen akkor vége mindennek...

Mihail Porfirjevics aggódva nézett rá, és észrevétlenül egylépésnyire ellépve óvatosan kérdezte:

– Ön, már megbocsásson, melyik ideológia híve?

– Én, úgy általában semelyiké – jött zavarba Artyom. – Miért?

– És más nemzetiségekhez hogy viszonyul, például a kaukázusiakhoz?

– Hogy jönnek ide a kaukázusiak? – értetlenkedett Artyom. – Nem igazodok el különösebben a nemzetiségek között. Franciák, németek meg amerikaiak voltak korábban. De mára alighanem senki sem maradt... A kaukázusiakat meg, őszintén szólva, egyáltalán nem ismerem – ismerte el feszengve.

– Ezek a kaukázusiakat feketéknek is nevezik – magyarázta Mihail Porfirjevics, s közben végig arra próbált rájönni, nem csapja-e be őt Artyom, butának tettetve magát.

– De hisz a kaukázusiak, ha jól értem, ugyanolyan közönséges emberek, nem? – kérdezte Artyom. – Éppen ma láttam néhányat közülük...

– Teljes mértékben! – felelte láthatóan megnyugodva Mihail Porfirjevics. – Teljesen normális emberek, de ezek a gyilkosok úgy döntöttek, hogy ők valamiképp különböznek tőlük, és üldözik őket. Egyszerűen embertelen! Képzelje el, ezek ott a mennyezetbe, közvetlenül a sínek fölött, kampókat raktak, és az egyiken egy ember lógott, egy igazi ember. Vanyecskát annyira felzaklatta, hogy elkezdte böködni az ujjával, ordított, és akkor ezek a szörnyetegek is felfigyeltek rá.

Nevének hallatán a kamasz megfordult, és hosszú, zavaros tekintetet vetett az öregre. Artyomnak úgy tetszett, hogy hallgatja, sőt valamennyire érti is, hogy miről beszélnek, de mivel a neve többször nem hangzott el, hamar elvesztette az érdeklődését Mihail Porfirjevics iránt, és figyelmét a talpfákra fordította.

– No de ha már népekről beszélünk, azok ott nyilvánvalóan a németeket tisztelik igazán. Hisz ezek a németek találták ki az ideológiájukat, ön bizonyára jól tudja, mit akarok mondani – tette hozzá sietve Mihail Porfirjevics, és Artyom bizonytalanul bólintott, bár valójában semmit sem tudott, egyszerűen csak nem akart tudatlannak látszani. – Mindenfelé német sasok vannak kifüggesztve, tudja, horogkeresztek is, természetesen, meg valami mondatok németül, idézetek Hitlertől: a hősiességről, a büszkeségről és hasonlókról ebben a szellemben. Mindenféle díszszemléik vannak, felvonulásaik. Amíg ott álltunk, és kérleltem őket, hogy ne sértegessék Vanyecskát, egyre masíroztak a peronon, és dalokat énekeltek. Valamiket a szellem nagyságáról és a halál megvetéséről. De hát, tudja, jól kiválasztották a német nyelvet. A német nyelv egyszerűen ilyen dolgokra lett kitalálva. Én, tudja, egy kicsit beszélem... Nézze csak, fel is van valahol írva...

A lépést elvétve kabátja belső zsebéből előhúzott egy összepiszkolódott noteszt.

– Várjon csak egy pillanatra, világítson ide, legyen szíves... Hol is volt ez? A, megvan!

A sárga fénykörben Artyom latin betűket látott, melyek akkurátusan sorjáztak a noteszlapon, sőt még kedves záródíszes kerettel is gondosan el voltak látva:

Du stirbst. Besitz stirbt.

Die Sippen sterben.

Der einzig lebt – wir wissen es.

Der Toten Tatenruhm.

Artyom a latin betűket is tudta olvasni, valamilyen ősrégi tankönyvből tanulta meg őket, melyet az állomás könyvtárából ásott elő. Miután nyugtalanul hátrapillantott, újra rávilágított a noteszre. Persze semmit sem érien belőle.

– Mi ez? – kérdezte, újra maga után húzva Mihail Porfirjevicset, aki gyorsan begyömöszölte a noteszt a zsebébe, és rángatni kezdte Vanyecskát, de az most valami miatt megkötötte magát, és elégedetlenül bömbölni kezdett.

– Ez egy vers – felelte az öreg kissé megbántódva, legalábbis Artyomnak így tűnt. – Az elesett katonák emlékére. A pontos fordítására nem vállalkozom, de körülbelül ezt jelenti: „Meghalsz. Meghal mindenki, aki közel áll hozzád. Birtokaid megsemmisülnek. Csak egyvalami él mindörökké – az elesettek harci dicsősége.” Ugye, milyen gyengén hangzik ez így? De németül – egyszerűen zeng! Der Toten Tatenruhm. A hideg kilel tőle! I-gen... – Hirtelen elhallgatott, láthatóan szégyellve, hogy elragadtatta magát.

Egy ideig szó nélkül mentek tovább. Artyomot bosszantotta, mert ostobaságnak találta, hogy most, amikor alighanem már ők az utolsók, és nem tudják, hogy mi történt a hátuk mögött, csak úgy megállnak a vonalszakasz kellős közepén, hogy holmi verset olvassanak. De akarata ellenére egyre ott jártak az eszében az utolsó sorok, és valamiért hirtelen eszébe jutott Vitalik, akivel akkor együtt mentek el a Botanyicseszkij Szádhoz. A Tüskés Vitalik, akit a déli alagút felől az állomásra törő rablók lőttek le. Az az alagút mindig veszélytelennek számított, ezért is állították oda Vitalikot, merthogy még csak tizennyolc éves, Artyom pedig alig múlt tizenhat. Arra az estére beszélték meg, hogy elmennek Zsenykához, egy ismerős csencser éppen akkor hozott neki valami új, különleges narkót... Pontosan fejbe lőtték, a homloka közepén csak egy pici, fekete lyuk volt, a tarkóját meg hátul kiszakította a golyó. Azonnal meghalt. „Meghalsz...” Hirtelen nagyon élesen felötlött benne Hunter beszélgetése Szuhojjal, amikor a mostohaapja azt mondta: „lehet, hogy mégsem lesz utána semmi?” Meghalsz, és nincs semmiféle folytatás. Vége. Semmi sem marad. Valaki még persze egy ideig fog rád emlékezni, de nem sokáig. „Meghalnak a hozzátartozóid is”, vagy hogy is van? Artyomot valósággal kilelte a hideg. Amikor Mihail Porfirjevics végre megtörte a csendet, még örült is neki.

– És önnek nem velünk egyfelé visz az útja véletlenül? Csak a Puskinszkajáig megy? Valóban ott akar kiszállni? Úgy értem, hogy elhagyni a síneket? Én nagyon, de nagyon nem ajánlanám, hogy ezt tegye, Artyom. El sem tudja képzelni, mi folyik ott. Nem akarna velünk jönni a Barrikadnajáig? Olyan szívesen beszélgetnék még önnel!

Artyom megint csak nem tehetett mást, mint hogy bizonytalanul bólintott, és valami érthetetlent motyogott: mégsem beszélhet az első szembejövővel, még ezzel az ártalmatlan öreggel sem útjának céljairól. Mivel semmi megerősítést nem kapott, Mihail Porfirjevics újra elhallgatott.

Meglehetősen sokáig mentek így némán, és mögöttük mintha nyugalom lett volna, így aztán Artyomban végül engedett a feszültség. A távolban hamarosan apró fények csillantak fel, előbb gyengén, aztán egyre fényesebben. Közeledtek a Kuznyeckij Moszthoz.

Az ottani rendről Artyom nem tudott semmit, ezért minden eshetőségre készen úgy döntött, hogy jól elrejti a fegyverét. Begöngyölte a gépkarabélyt a matrózingébe, és bedugta a hátizsákja mélyébe.

A Kuznyeckij Moszt lakott állomás volt, és vagy ötven méterre a peronbejárat előtt, a sínek közepén egy igen jó minőségű híd állt, igaz, csupán egy, de volt rajta reflektor, amely most, nem lévén szükség rá, ki volt kapcsolva, meg egy kiépített géppuskaállás. A géppuskán rajta volt a védőhuzat, de ott ült mellette egy nagyon kövér, kopott, zöld uniformist viselő férfi, és valami pépeset evett egy ütött-kopott katonai csajkából. Két másik, hasonló egyenruhában, a vállán otromba gépkarabéllyal, aprólékosan ellenőrizte az alagútból érkezők papírjait. Kisebb sor állt előttük: azok a Kitaj-Gorodból menekülők, akik megelőzték Artyomot, amíg ő Mihail Porfirjeviccsel és Vanyecskával vánszorgott. Lassan és kelletlenül engedték be őket, egy fiatalembert ráadásul egyáltalán nem, és most ott állt oldalt zavarodottan, nem tudva, mitévő legyen, és időről időre megpróbált odalépni az útlevélvizsgálóhoz, aki minden alkalommal hátralökte, és a sorban következőt szólította. Minden áthaladót gondosan megmotoztak, és egy férfit, akinél egy be nem jelentett Makarov-pisztolyt találtak, közvetlenül előttük emeltek ki a sorból, azután pedig, hogy megpróbált vitatkozni, megkötözték és elvitték valahova.

Artyom kellemetlenségeket sejtve nyugtalanul mocorogni kezdett. Mihail Porfirjevics csodálkozva nézett rá, Artyom halkan odasúgta neki, hogy ő szintén nem fegyvertelen, de az csak biccentett, és megígérte neki, hogy minden rendben lesz. Nem mintha Artyom nem hitt volna neki, egyszerűen erősen furcsállotta, hogy éppen ő akarja elsimítani a dolgot. De az öreg csak talányosan mosolygott.

Eközben valamivel közelebb kerültek, és a határőrök éppen egy ötven év körüli szerencsétlen nő műanyag bőröndjét rámolták ki, aki nyomban jajveszékelni kezdett, szörnyetegeknek nevezte a vámosokat, és azon csodálkozott, hogy képes még megtűrni őket a föld a hátán. Artyom magában egyetértett vele, de szolidaritását hangosan nem merte kinyilvánítani. A mindent alaposan felforgató őr elégedett füttyentéssel húzott elő a szennyes alsóneműhalomból néhány gyalogsági gránátot, és várta a magyarázatot.

Artyom meg volt győződve róla, hogy a nő mindjárt valami megindító történetbe fog az unokájáról, akinek ezek a tudja is ő, mire való holmik a munkájához kellenek; tudják, hegesztő, és ez valami része a hegesztőkészülékének; vagy azt kezdi hajtogatni, hogy útközben találta ezeket a gránátokat, és éppen sietett volna leadni őket az illetékes szerveknek.

Csakhogy pár lépést hátralépve átkot sziszegett, és visszaugorva az alagútba, sietve eltűnt a sötétségben. A géppuskás félretolta a lábasát, és a géppuskához nyúlt volna, de az egyik határőr, nyilván a parancsnok, egy mozdulattal leállította. Csalódottan sóhajtott, és visszatért a kásájához, Mihail Porfirjevics pedig az útlevelével a kezében egy lépést tett előre.

Meglepő, de a parancsnok, aki az előbb még a legcsekélyebb lelkifurdalás nélkül túrta fel a látszólag teljesen ártatlan nő táskáját, gyorsan átlapozta az öreg könyvecskéjét, Vanyecskára pedig ügyet sem vetett, mintha ott se lett volna. Artyom került sorra. Készségesen nyújtotta iratait a sovány, bajszos őrnek, aki aprólékosan kezdett vizsgálni minden egyes lapot, különösen sokáig rajta tartva lámpája fényét a pecséteken. Legkevesebb ötször nézett Artyom arcáról a fényképre és vissza, bizalmatlanul hümmögött, miközben Artyom barátságosan mosolygott, és próbált egészen ártatlan képet vágni.

– Mi ez a szovjet típusú útlevél? – kérdezte végül szigorúan az őr, nem tudva eldönteni, mibe is kössön bele.

– Amikor még kicsi voltam, ilyenek voltak az igazi útlevelek. Aztán a mi igazgatóságunk az első olyan blankettán állította ki a papírjaimat, ami éppen akadt.

– Nem szabályos – komorodott el a bajszos. – Nyissa ki a hátizsákját!

Ha észreveszi a gépkarabélyt jobb esetben vissza kell fordulnia, de el is kobozhatják tőle, gondolta Artyom, az árulkodó verejtéket törölgetve a homlokáról. Mihail Porfirjevics megengedhetetlenül közel lépett a határőrhöz, és sietve odasúgta neki:

– Konsztantyin Alekszejevics, ez a fiatalember, tudja, az ismerősöm. Nagyon-nagyon jóravaló ifjú, személyesen kezeskedem érte.

A határőr, miközben kinyitotta Artyom táskáját és belemarkolt, amitől Artyomot kilelte a hideg, szárazon vetette oda:

– Öt – és míg Artyom azon értetlenkedett, mire is gondolhat, Mihail Porfirjevics kihúzott a zsebéből egy marék töltényt, sietve leszámolt ötöt, és becsúsztatta őket az útlevélvizsgáló oldalán lógó, félig nyitott tábori táskába.

Ám Konsztantyin Alekszejevics kezének addigra sikerült folytatnia kalandozásait Artyom hátizsákjában, és alighanem valami különöset tapinthatott ki, mert az arcán hirtelen érdeklődő kifejezés jelent meg.

– Tizenöt – mondta szenvtelenül.

Artyom bólintott, még tíz patront leszámolt, és bepottyantotta őket ugyanabban a táskába. A határőrnek egy arcizma se rándult. Egy lépést oldalt lépett, és az út a Kuznyeckij Mosztra szabaddá vált.

A következő tizenöt perc a Mihail Porfirjeviccsel való civakodással telt, aki tántoríthatatlanul elutasította, hogy elfogadja Artyomtól az öt töltényt, s egyre azt hangoztatta, hogy az ő adóssága jóval nagyobb annál, és csak mondta, mondta a magáét.

A Kuznyeckij Moszt semmiben sem különbözött a legtöbb állomástól, amelyeken Artyom az útja során megfordulhatott. Ugyanaz a márvány a falakon, ugyanaz a gránitpadló, talán csak a boltívek voltak itt különösen magasak és szélesek, ami rendkívüli tágasság érzetét keltette.

De a legmeglepőbb az volt, hogy mindkét sínpáron teljes szerelvények álltak – hihetetlenül hosszúak, olyan hatalmasak, hogy majdnem az egész állomást végigérték. Az ablakokat meleg, otthonos, más-más színű függönyökön átszüremlő fény ragyogta be, az ajtók pedig vendégváróan tárva-nyitva voltak...

Eddigi életében Artyom még sosem látott semmi ehhez hasonlót. Igaz, maradtak homályos emlékképei száguldó és sípoló, kivilágított ablakú vonatokról – emlékek a messzi gyermekkorból, de nagyon szétfolyók, elmosódottak, valószerűtlenek voltak, akárcsak más emlékei is arról, ami korábban volt: mihelyt megpróbál az ember valamit részleteiben elképzelni, vagy felidézni a részleteket, a megragadhatatlan kép nyomban eloszlik, elfolyik, mint a víz a tenyerünkből, és a szemünk előtt semmi sem marad... Később pedig, amikor felnőtt, csak elakadt szerelvényeket látott a Rizsszkaján, meg egy-egy külön vagont a Kitaj-Gorodon és a Proszpekt Mirán.

Artyomnak legyökerezett a lába, megbabonázva nézte a szerelvényeket, megszámolta a peron túlsó végén, a Vörös Vonalra átvezető átjárónál homályba vesző kocsikat. A mennyezetről, a villanylámpa éles fénykörében egy bíborvörös zászló lógott, alatta pedig vigyázzállásban két egyforma zöld egyenruhás, tányérsapkás gépkarabélyos állt, akik messziről egészen kicsinek tűntek, és már-már nevetséges módon játék katonákra emlékeztettek.

Játék katonái Artyomnak is voltak, korábban, amikor még a mamával élt: egy parancsnok egy pisztolytáskából kivágott apró pisztollyal, hátrafelé nézve valamit kiáltott, biztosan az egységét hívta maga után az ütközetbe. Két másik egyenesen állt, a gépkarabélyukat a mellükre szorították. A kis katonák valószínűleg más készletből voltak, sehogy sem sikerült velük játszani: a parancsnok harcba vágyott, rettenthetetlen harcosai viszont leragadtak a posztjukon, teljesen úgy, mint a Vörös Vonal határőrei, és tudni sem akartak semmiféle csatáról. Különös, milyen jól emlékezett ezekre a kis katonákra, de az édesanyja arcát sehogy sem tudta felidézni...

A Kuznyeckij Moszt viszonylag épségben megmaradt. Itt is vészvilágítás volt, mint a VDNH-n, a mennyezet hosszában egy rejtélyes vasszerkezet húzódott, egykoron talán a peront világította meg. Az állomáson a vonaton kívül lényegében semmi érdemleges nem volt.

– Hányszor hallottam már, hogy a metrónak milyen sok lenyűgözően szép állomása van, de akárhogy nézem őket, szinte egyforma mind – osztotta meg csalódottságát Mihail Porfirjeviccsel Artyom.

– Menjen már, fiatalember! Olyan gyönyörűek vannak köztük, hogy el se hinné! A Komszomolszkaja például a Gyűrűn, igazi palota! – kezdte hevesen győzködni az öreg. – Van ott egy hatalmas mennyezetkép, tudja. Igaz, Leninnel és egyéb marhaságokkal... Jaj, de mit is beszélek – hallgatott el gyorsan, és suttogva magyarázta Artyomnak: – Az állomáson sok a kém, meg az ügynök a Szokolnyicseszkaja vonalról, azaz hát a Vörösről, már megbocsásson, folyton a régi neve jut az eszembe... Szóval csak halkabban itt. Az itteni vezetőség ugyan független, de nem akar vitát a vörösökkel, ezért ha azok azt követelik, hogy adjanak ki valakit, akkor bizony megeshet, hogy ki is adják. A gyilkosságokról már nem is beszélve – tette hozzá egészen halkan, és félénken tekingetett mindenfelé. – No menjünk, keressünk valami pihenőhelyet, őszintén szólva nagyon elfáradtam, meg szerintem ön is alig áll a lábán. Megalszunk itt, aztán megyünk tovább.

Artyom bólintott: valóban végtelenül hosszú és feszült nap volt ez, és egyszerűen szüksége volt a pihenésre.

Irigykedve sóhajtozott, és egyre csak a szerelvényt bámulta, ahogy ment Mihail Porfirjevics után. A kocsikból vidám nevetés és beszélgetés hallatszott, az ajtók előtt a munkában elfáradt, a szomszédokkal cigarettázó férfiak álltak, és az eltelt nap eseményeit taglalták szertartásosan. Egy kis asztal köré gyűlve öregasszonyok teáztak egy kis lámpa alatt, mely egy gubancos vezetékről lógott föléjük, gyerekek hancúroztak mindenfelé. Ez is mind szokatlan volt Artyom számára: a VDNH-n mindig feszült volt a hangulat, az emberek mindig készen álltak mindenre. Persze, estetájt ott is összegyűltek a barátok, hogy csendesen elüldögéljenek valamelyikük sátrában, de olyan nem volt soha, hogy az ajtók tárva-nyitva lettek volna, meg minden elöl legyen, és csak úgy beugorjanak egymáshoz vendégségbe, meg gyerekek mindenütt... Már-már túlságosan is jó soruk volt itt az embereknek.

– Miből élnek itt? – bukott ki a kérdés Artyomból, amikor utolérte az öreget.

– Hogyan, hát nem tudja? – csodálkozott udvariasan Mihail Porfirjevics. – De hisz ez a Kuznyeckij Moszt! Itt vannak a metró legjobb technikusai, a nagy műhelyek! Ide hordják a Szokolnyicseszkaja vonalról az eszközöket javításra, de még a Gyűrűről is. Jól megy nekik, jól bizony. Itt lenne jó élni! – sóhajtott álmodozva. – De ezt szigorúan veszik...

Artyom hiába reménykedett, hogy ők is kocsiban, heverőn alhatják ki magukat. A csarnok közepén egy sor nagy sátor állt, olyanformák, mint amilyenekben a VDNH-n laknak, és a hozzájuk legközelebbin akkurátusan, sablonnal festve állt a felirat: SZÁLLODA. Egész sor állt mellette menekültekből, de Mihail Porfirjevics félrevonta az ügyintézőt, és a rezet csörgetve a zsebében súgott neki valami varázsszót, mely „Konsztantyin Alekszejevics”-csel kezdődött, és a kérdés el volt rendezve.

– Itt a helyünk – mutatta hívó mozdulattal, és Vanyecska boldogan felgügyögött. Itt még teát is adtak, és nem kellett érte fizetni sem, a padlón a matracok meg olyan puhák voltak, hogy egyáltalán nem akaródzott felkelni róluk. Artyom félig fekve fújdogálta a teáját, és figyelmesen hallgatta az öreget, aki a poharáról is megfeledkezve, izzó tekintettel mesélt:

– És nem is az egész szárnyvonalra terjed ki a hatalmuk. Igaz, erről senki sem beszél, és a vörösök ezt soha nem ismernék el, de az Egyetem nincs az ellenőrzésük alatt, és semmi egyéb sem, ami az Egyetem után található! Úgy bizony, a Vörös Vonal csak a Szportyivnajáig tart. Tudja, ott, a Szportyivnaja után egy nagyon hosszú szakasz, valamikor régen ott volt a Lenyinszkije Gori állomás, aztán átnevezték, de én már csak így hívom... No és ott, ahol a Lenyinszkije Gori után a sínek kifutnak a felszínre, volt egy híd. És, tudja, a robbanástól kezdett tönkremenni, és egyszer csak leomlott, bele a folyóba, úgyhogy az Egyetemmel szinte a kezdet kezdetétől nem volt kapcsolat...

Artyom kortyolt egy kicsit, és érezte, ahogy jólesően eltölti annak a titokzatos, rendkívüli dolognak az előérzete, ami a megszakított Vörös Vonalnak a szakadék fölé meredő síndarabjaival kezdődve vár rá, messze délnyugaton. Vanyecska elszántan rágta a körmeit, s csak annyira hagyta abba, hogy elégedetten megszemlélje munkája eredményét, és aztán újra nekifogott. Artyom szinte már rokonszenvvel nézte, és hálát érzett a kedves gyermek iránt, hogy hallgat.

– Tudja, van egy kis körünk a Barrikadnaján – mosolygott zavartan Mihail Porfirjevics –, esténként összejövünk, néha átjönnek hozzánk az Ulica 1905 godáról, most pedig a Puskinszkajáról is elüldöztek minden másként gondolkodót, és Anton Petrovics is átköltözött hozzánk... Semmi komoly, természetesen, csak afféle irodalmi fonó, no persze néha azért politikáról is beszélgetünk... Tudja, ott a Barrikadnaján se nagyon szeretik az iskolázottakat, folyton csak azt hallani, hogy így a tetves értelmiség, úgy az ötödik hadoszlop... így aztán csendeskén vagyunk. No szóval Jakov Joszifovics mesélte, hogy, azt mondja, az Egyetem nem pusztult el. Hogy sikerült elzárniuk az alagutakat, így aztán most mégis vannak ott emberek. Nem egyszerűen emberek, hanem... Tudja, valamikor a Moszkvai Állami Egyetem volt ott, éppen ezért nevezik így az állomást. Most meg, úgymond, a tanári kar meg az egyetemisták egy részének sikerült megmenekülnie. Hiszen az egyetem alatt hatalmas, még Sztálin idején épült óvóhelyek voltak, és szerintem külön átjárók kötötték össze őket a metróval. És ott most afféle értelmiségi központ jött létre, tudja... De hát ez bizonyára csak legenda. Meg hogy ott képzett emberek kezében van a hatalom, és mindegyik állomást dékán irányítja – mindegyiket meghatározott időre választják. S hogy ott a tudomány sem toporog egy helyben – mégiscsak egyetemisták, aspiránsok, oktatók élnek ott! Meg a kultúra sem hanyatlik, nem úgy, mint nálunk, írnak is valamit, és az örökségünk nem merül feledésbe... Anton Petrovics még azt is mondta, hogy egy mérnök bizalmasan mesélte neki, miszerint megtalálták a módját, hogyan járjanak ki a felszínre, maguk csináltak védőruhákat, és néha a felderítőik felbukkannak a metróban is... Ugye hihetetlenül hangzik! – tette hozzá félig-meddig kérdezve Mihail Porfirjevics, s közben Artyom szemébe nézett, aki valami olyan bánatos, bátortalan, fáradt reményt fedezett fel a tekintetében, hogy egy köhintés után olyan határozottan felelt, ahogy csak telt tőle:

– Miért ne! Teljesen hihetően hangzik! Itt van például a Polisz. Azt hallottam, hogy ott is...

– Igen, csodás hely a Polisz, csak hogyan lehet odajutni? Ráadásul azt mondták nekem, hogy a Tanácsban a hatalom megint a katonáké...

– Milyen Tanácsban? – húzta fel a szemöldökét Artyom.

– Hogyhogy milyenben? A Poliszt a legtekintélyesebb emberekből álló Tanács irányítja. És ott, tudja, a tekintélyes emberek vagy könyvtárosok, vagy katonák. A Könyvtárról nyilván pontosan tud, mesélni nem érdemes róla, de például a Polisz másik bejárata valamikor magában a Védelmi Minisztériumnak az épületében volt, amennyire emlékszem, de legalábbis valahol ott, mellette, és a tábornoki kar egy részének sikerült evakuálnia. A legelején a katonák ragadták meg a hatalmat, s a Poliszt elég sokáig egy ilyen, tudja, junta irányította. Az embereknek valami okból nem nagyon volt ínyükre a kormányzásuk, eléggé véres zavargások is voltak, de ez már rég volt, jóval a vörösökkel vívott háború előtt. Engedményeket tettek, és akkor jött létre a Tanács. És úgy alakult, hogy két frakció szerveződött benne, a könyvtárosoké meg a katonáké. Szó se róla, különös kombináció. Tudja, a katonák a korábbi életükben aligha találkoztak túl sok élő könyvtárossal. Hát itt most összejött. A két frakció persze örökösen civakodik: hol az egyik kerekedik felül, hol a másik. Amikor a vörösökkel folyt a háború, a védelem fontosabb volt, mint a kultúra, és a tábornokok kerültek fölénybe. Eljött a békés élet – a befolyás a könyvtárosokhoz került vissza. Olyan ez náluk mindig, érti, mint az inga. Most meg azt hallani, hogy a katonák pozíciói az erősebbek, megint rendet csinálnak, tudja, kijárási tilalom és egyéb ínyencségek – mosolygott csendesen Mihail Porfirjevics. – Legalább olyan nehéz most bejutni oda, mint a Smaragdvárosba... Tréfásan így nevezzük magunk közöli az Egyetemet meg azokat az állomásokat, amelyek mellette vannak... Ugyanis vagy a Vörös Vonalon, vagy a Hanzán keresztül kell menni, de ott, ön is tudja, egyszerűen nem lehet átjutni. Korábban, a fasiszták előtt, a Puskinszkaján át lehetett menni a Csehovszkajáig, és onnan a Borovickajáig egy vonalszakasz volt csak. Igaz, hogy rossz szakasz, de fiatalabb koromban azért előfordult, hogy jártam arra.

Artyom nem mulasztotta el megkérdezni, mi is a rossz abban az említett szakaszban, és az öreg kelletlenül felelt:

– Tudja, az alagút kellős közepén áll egy kiégett szerelvény. Én már rég nem jártam arra, nem tudom, most hogy van, de annak idején az ülésein elszenesedett emberi testek ültek és hevertek... Egyszerűen rettenetes volt. Én magam nem tudom, hogy ez hogyan történt, az ismerőseimet kérdezgettem róla, de senki sem tudta pontosan megmondani. Ezen a vonaton nagyon nehéz keresztülmenni, megkerülni meg sehogy sem lehet, mert az alagút kezdett beomlani, és a kocsik körül mindent eltorlaszolt a föld. Magán a vonaton meg, mármint a kocsikban, mindenféle rossz dolog képződik, nehezemre esik megmagyarázni őket, tudja, én mindent összevetve ateista vagyok, és nem hiszek ezekben a mindenféle misztikus marhaságokban, ezért akkoriban a patkányokat meg mindenféle teremtményeket gyanúsítottam... De most már semmiben sem vagyok biztos.

Szavai előhívták Artyom komor emlékeit saját vonala alagútjainak zúgásáról, és végül csak elmesélte, mi történt az egységével, utána pedig Bourbonnal, s aztán némi tétovázás után megpróbálta előadni Kán magyarázatait is.

– Ugyan, menjen már, hiszen ez tiszta ostobaság! – intette le Mihail Porfirjevics, szigorúan összehúzva a szemöldökét. – Már hallottam ilyen dolgokról. Emlékszik, mit mondtam Jakov Joszifovicsról? Na szóval, ő fizikus, és egyszer elmagyarázta, hogy a lélek ilyen zavarai akkor fordulnak elő, amikor az embereket rendkívül alacsony, füllel nem hallható, ha nem tévedek azzal a lyukas fejemmel, hét hertz körüli frekvenciájú hanghatások érik... Az ilyen hang keletkezhet magától is, természetes folyamatok révén, például tektonikus eltolódások vagy más miatt, én, tudja, nem nagyon figyeltem akkor oda... De hogy holt lelkek? Meg a csövekben? Ugyan, kérem...

Ezzel az öreggel érdekes volt beszélgetni. Olyan dolgokról mesélt, amelyekről Artyom még senkitől sem hallott, sőt a metrót is más, régimódi, furcsa szemszögből látta, és látni való volt, hogy minden a fenti világhoz köti, itt pedig semmivel sem érzi inkább otthon magát, mint az első napokban. Artyom, akinek gyakran eszébe jutott Szuhoj és Hunter vitája, megkérdezte tőle:

– És hogyan gondolja... Mi... mármint az emberek... Még visszatérünk oda? Oda, fel? Megérhetjük és visszatérhetünk?

És mindjárt meg is bánta, hogy megkérdezte, mert a szavai mintha borotvaként vágtak volna bele az öreg ereibe, azonnal megroggyant, és halkan, kifejezéstelen hangon mormolta:

– Nem hiszem. Nem hiszem.

– De voltak más metrók is, hallottam, Pityerben, Minszkben is, meg Novgorodban is – sorolta Artyom a betéve megtanult neveket, amelyek számára mindig üresek voltak, puszta burkok, híján minden tartalomnak.

– Ó, micsoda gyönyörű város volt Pityer! – sóhajtott bánatosan, nem is neki felelve Mihail Porfirjevics. – Tudja, az Izsák-székesegyház... Meg az Admiralitás azzal a tű alakú tornyával... Micsoda kecsesség, milyen elegancia! És esténként a Nyevszkijen az emberek, az a zsibongás, vidámság, a fagylaltozó gyerekek, a fiatal, karcsú lányok... Zene szól... Nyáron különösen, nyáron ott ritkán jó az idő: de ha süt a nap, és tiszta azúr az égbolt... Akkor, tudja, csodálatos teli tüdővel levegőt venni.

A szemét ugyan Artyomra függesztette, de tekintete átszaladt rajta, és elmosódó távolokba merült, ahol a hajnali párákban mára porrá omlott épületek félig áttetsző, fenséges sziluettjei emelkedtek, és Artyom úgy érezte, hogyha most hátranézne, ugyanaz a lélegzetelállító kép tárulna a szeme elé. Az öreg mélyet sóhajtott és elhallgatott, Artyom pedig nem tudta rászánni magát, hogy megzavarja az emlékeit.

– Igen, valóban, voltak más metrók is a moszkvain kívül. És talán másutt is menekültek meg emberek... De azért gondoljon csak bele, fiatalember! – Mihail Porfirjevics magasra emelte a mutatóujját. – Csak eltelt jó néhány év azóta, és semmi. Semmi hír felőlük. Vajon ennyi év alatt nem találtak volna ránk, ha maradtak volna, akik keressenek? Nem – csüggesztette le a fejét –, nem hiszem...

Aztán legalább ötpercnyi hallgatás után szinte hangtalanul, inkább magának, semmint Artyomnak, azt sóhajtotta:

– Istenem, micsoda gyönyörű világot veszejtettünk el...

Súlyos csend ülte meg a sátrat. Vanyecska, akit elálmosított csendes beszélgetésük, félig nyitott szájjal és halkan szuszogva, néha kutya módra fel-felnyüszítve aludt. Mihail Porfirjevics egy szót sem szólt többet, és bár Artyom biztos volt benne, hogy nem alszik, nem akarta zaklatni, becsukta a szemét, és megpróbált elaludni.

Azt hitte, hogy azok után, amik egy ilyen végtelen napon történtek vele, az álom tüstént eljön, de az idő csak vánszorogva múlt, a matrac, amely nemrég még puhának tűnt, nyomta az oldalát, és ugyancsak forgolódnia kellett, mire végre megtalálta az alkalmas testhelyzetet. A fülében pedig egyre ott zakatoltak az öreg utolsó, szomorú szavai. Nem. Nem hiszem. Többé nem lehet visszahozni a csillogó sugárutakat, a grandiózus épületegyütteseket, a langyos nyári esték hajat borzoló és arcot simogató, frissítő szélfuvallatait, nem lehet visszahozni azt az eget, mely sohasem lesz már olyan, amilyennek az öreg lefestette. Az ég most az alagutak felfelé összefutó, málló vezetékekkel behálózott, rücskös födéme, és így marad mindörökre. Akkor meg – hogy is mondta az öreg? Azúrkék volt? Tiszta? Különös volt ez az ég, teljesen olyan, amilyennek Artyom akkor, a Botanyicseszkij Szádban látta, és szintén csillagok hintették be, de nem bársonyosan kék volt, hanem világoskék, szikrázó, örömteli... És az épületek valóban hatalmasak voltak, de nem nyomasztottak a tömegükkel, nem, áttetszőek, könnyedek voltak, mintha az édes levegőből szőtték volna őket, lebegtek, szinte elszakadva a földtől, kontúrjaik elmosódtak a végtelen magasságban. És mennyi ember volt körös-körül! Korábban Artyom sohasem látott ilyen sok embert egyszerre, egyedül talán a Kitaj-Gorodon, de itt annál is többen voltak, a küklopszi épületek tövében és közöttük az egész teret ellepték. Ide-oda járkáltak, és valóban rengeteg gyerek volt közöttük, ettek valamit, alighanem fagylaltot. Artyom szerette volna megkérni egyiküket, hadd kóstolja meg, ő sohasem evett igazi fagylaltot, pedig amikor kicsi volt, nagyon szeretett volna legalább egy cseppet. De sehol sem lehetett kapni, addigra már a cukrászdákat és a hűtőpultokat ellepte a penész – meg a patkányok. És a finomságukat nyalogató kisgyerekek mindig nevetve elszaladtak előle, ügyesen irányt változtatva, és egyetlen arcot sem sikerült felismernie. És Artyom már nem tudta, mit is próbál tenni valójában: megkóstolni a fagylaltot, vagy belenézni a gyermekek arcába, megtudni, van-e arcuk egyáltalán ezeknek a gyerekeknek... És hirtelen félelem fogta el.

Az épületek könnyed vonalai kezdtek sűrűsödni, sötétedni, és bizonyos idő múltán már fenyegetően tornyosultak föléje, aztán mind szorosabbra záródtak. Artyom egyre csak hajkurászta a gyerekeket, és egyre inkább úgy kezdte érezni, hogy a gyerekek nem csengő hangon és örömtelien nevetnek, hanem gonoszul és előre élvezkedve, és akkor ő összeszedte minden erejét, és végül csak elkapta az egyik kisfiú karját. Az kiszakította magát és karmolt, mint az ördög, de ő vasmarokkal torkon ragadta az egyiket, és végre sikerült az arcába néznie. Vanyecska volt. Felüvöltve és fogait vicsorítva tekergette a nyakát, és igyekezett beleharapni Artyom kezébe, és akkor Artyom pánikba esve arrébb lökte, az meg felugorva felszegte a fejét, és ugyanazt a rémisztő üvöltést hallatta hosszasan, amelytől Artyom elmenekült a VDNH-ról... A körülöttük összevissza rohangáló gyerekek is megálltak, aztán lassan, oldalazva, nem nézve rá közeledtek, a hátuk mögött pedig ott magasodtak a most már teljesen fekete épületóriások, és szinte mintha azok is közelebb mozdultak volna... Aztán pedig a gyerekek, akik immár betöltötték a kevés megmaradt szabad helyet a gigászi épülettestek között, állati gyűlölettel és dermesztő bánattal telve üvöltöttek együtt Vanyecskával, és végül Artyom felé fordultak. Nem volt arcuk, csak fekete bőrmaszkjuk kicsorbított szájjal és olajosan sötét szemgolyókkal, fehérje és pupilla nélkül.

És akkor hirtelen egy hang hallatszott, melyet Artyom sehogy sem tudott felismerni, halk hang volt, a rémisztő üvöltés elnyomta, de kitartóan ismételte ugyanazt, és fülelve, igyekezve nem figyelni a mind közelebb nyomakodó gyerekekre, Artyom végre kezdte kivenni, mi az. „Menned kell.” És aztán még egyszer. És újra. És Artyom felismerte. Hunter hangja volt.

Kinyitotta a szemét, és félrerúgta a takarót. A sátorban meleg és fülledtség volt, a fejét ólomsúly húzta lefelé, gondolatai lomhán forogtak. Artyom sehogy sem tudott magához térni, rájönni, mennyi ideig aludt, hogy ideje-e már felkelni és készülődni az útra, vagy átfordulhat még a másik oldalára, remélve, hogy egy vidámabb álmot lát.

Ekkor fellebbent a sátorlap, és a résben ugyanannak a határőrnek a feje bukkant fel, aki beengedte őket a Kuznyeckij Mosztra. Konsztantyin... mi is volt az atyai neve?

– Mihal Porfirics! Mihal Porfirics! Kelj fel gyorsan! Mihal Porfirics! Mi van vele, meghalt, vagy mi? – És ügyet sem vetve az ijedten rámeredő Artyomra, bemászott a sátorba, és rázni kezdte az alvó öreget.

Vanyecska ébredt fel elsőnek, és ellenségesen felordított. A határőr rá se hederített, és amikor Vanyecska megpróbálta elhúzni a kezét, lekevert neki egy csattanós pofont. Akkor végre magához tért az öreg is.

– Mihal Porfirics! Kelj fel gyorsan! – suttogta zaklatottan a határőr. – El kell mennetek! A vörösök azt követelik, hogy adjunk ki mint rágalmazót és ellenséges propagandistát. Hiszen mondtam, megmondtam neked, legalább itt, a mi koszos állomásunkon ne beszélj a te Egyetemedről! Nem figyeltél rám!

– Már engedelmet, Konsztantyin Alekszejevics, de mi ez az egész? – forgatta a fejét zavarodottan az öreg, s nyögdécselve feltápászkodott. – Hiszen nem mondtam semmit, semmilyen propagandát, isten őrizz, csak ennek a fiatalembernek meséltem róla, azt is halkan, tanúk nélkül...

– És vidd magaddal a fiatalembert is! Tudod jól, miféle állomás az itt mellettünk. A Lubjankára visznek, és lesz neked kapsz, a te fiatalemberedet meg rögtön falhoz állítják, hogy ne járjon el a szája! Gyerünk, gyorsabban, ne vacakolj annyit, mindjárt itt lesznek! Egyelőre még tanácskoznak, hogy mit alkudjanak ki érted cserébe a vörösöktől, úgyhogy igyekezz!

Artyom ekkorra már talpon volt, és felvette a hátizsákját. Csak azt nem tudta eldönteni, elővegye-e a fegyverét, vagy anélkül is boldogul. Az öreg is kapkodni kezdett, és egy perc múlva már sietősen szedték a lábukat a síneken, közben Konsztantyin Alekszejevics mártír módra fintorogva személyesen tapasztotta be Vanyecska száját, az öreg meg nyugtalanul tekingetett rá, attól tartva, hogy a határőr még kitekeri a fiúcska nyakát.

A Puskinszkajára vezető alagútban a bejárat sokkal jobban meg volt erősítve. Itt két őrhelyet is kikerültek, száz és kétszáz méterre a bejárattól. A közelebbi egy betonerődítmény volt, egy mellvéd, mely elvágta az utat, és csak egy szűk átjárót hagyott a fal mellett, balra mögötte egy telefon egészen a Kuznyeckij Mosztig, alighanem a törzsbe vezető zsinórral, lőszeres ládák és az ezen a száz méteren járőröző hajtány. Távolabb a szokásos homokzsákos őrhely volt, géppuskával és reflektorral, éppen úgy, mint az ellenkező oldalon. Mindkét poszton őrök álltak, de Konsztantyin Alekszejevics átkísérte őket rajtuk, elvezette őket a határig, és fáradtan mondta:

– Menjünk, még öt percet megyek veled. Félek, hogy többé nem jöhetsz ide, Mihal Porfirics – mondta a határőr, miközben a Puskinszkaja felé ballagtak. – Még a régi vétkeidet se bocsátották meg, te meg már megint kezded. Hallottad, hogy Moszkvin elvtárs személyesen érdeklődött? Na, mindegy, majd kitalálunk valamit. A Puskinszkajánál meg csak óvatosan! – búcsúzott hátramaradva és beleolvadva a sötétségbe. – Minél gyorsabban menj át! Láthatod, hogy nálunk félnek tőlük! No, viszlát!

Egyelőre nem volt hova sietni, így a menekülők lelassították lépteiket.

– Mivel bosszantotta fel őket ennyire? – kérdezte Artyom, és érdeklődve nézett az öregre.

– Én, tudja, egyszerűen csak nagyon nem szeretem őket, és amikor a háború volt... Hát szóval, tudja, ott a körben néhány szöveget fogalmaztunk... És Anton Petrovics, aki akkor a Puskinszkaján élt, hozzá tudott férni egy nyomdagéphez – a Puskinszkaján állt akkoriban egy, valami őrültek cipelték oda az Izvesztyijából... És hát kinyomtatta őket.

– De a vörösök határa ártalmatlanul néz ki: két ember áll ott, egy zászló lóg, semmi erődítés, nem úgy, mint a Hanzánál... – jutott eszébe hirtelen Artyomnak.

– Magától értetődik! Erről az oldalról minden ártalmatlan, mert náluk a fő nyomás a határra nem kívülről, hanem belülről nehezedik – mosolyodott el epésen Mihail Porfirjevics. – Ott van erődítés is, ez itt csak díszlet.

Csendben mentek tovább, mindenki a maga gondolataiba merült. Artyom arra figyelt, érez-e vajon valamit az alagútban. Ám különös módon mind ez, mind az előző szakasz, amely a Kitaj-Gorodot és a Kuznyeckij Mosztot kötötte össze, valahogy üres volt, egyáltalán semmi sem érződött bennük, semmi sem töltötte be őket, egyszerűen élettelen konstrukciók voltak...

Aztán gondolatban visszatért az imént látott lidérces álmához. A részletekre már nem emlékezett, csak a zavaros, ijesztő emlék maradt meg az arctalan gyerekekről és az égre magasodó fekete óriásokról. De az a hang...

De nem volt ideje végiggondolni a dolgot. Felhangzott előttük az ismerős, förtelmes vinnyogás és a karmok surrogása, aztán rothadó hús émelyítően édeskés szaga érződött, és amikor a lámpa gyenge fénye elért végre addig a helyig, ahonnan a hangok hallatszottak, olyan látvány tárult a szemük elé, hogy Artyom komolyan fontolgatni kezdte, nem volna-e jobb visszafordulniuk a vörösökhöz.

Az alagút fala mellett három felpuffadt test feküdt arccal lefelé, és a hátuk mögött dróttal összekötött karjukat már erősen kikezdték a patkányok. Artyom az orrához szorította a kabátja ujját, hogy ne érezze a fojtó, édeskés-mérgező szagot, és rájuk világítva lehajolt a testekhez. Alsóneműre voltak levetkőztetve, és semmilyen sebesülést sem lehetett rajtuk látni. De mindegyiknek a haját megalvadt vér csomózta össze, mely különösen sűrű volt egy golyónyom fekete foltja körül.

– Tarkólövés – állapította meg Artyom, igyekezve, hogy a hangja nyugodtan csengjen, és érezve, hogy mindjárt elhányja magát.

Mihail Porfirjevics eltakarta a száját a kezével, a szeme megvillant.

– Mit művelnek, uramisten, mit művelnek ezek! – mondta fojtottan. – Vanyecska, ne nézd, ne nézd, gyere ide!

Vanyecska azonban, aki a legkisebb nyugtalanságot sem mutatta, leguggolt a közelebbi hulla mellé, és élénken motyogva elmélyülten böködni kezdte az ujjával.

A lámpa fénye feljebb kúszott a falon, és egy darab durva csomagolópapíron állapodott meg, melyet a testek fölött, szemmagasságban ragasztottak fel. Felül, széttárt szárnyú sasokkal díszítve gót betűkkel szedett fejléc futott: Viertes Reich, de aztán tovább már oroszul volt írva: „Egyetlen feka mocsadék sem jöhet közelebb háromszáz méternél a Nagy Birodalomhoz!”, és vastagon volt odanyomtatva ugyanaz a jel, a „Tilos az átjárás” – egy kis fekete emberkontúr áthúzott körben.

– Gazemberek – préselte ki összeszorított fogai között Artyom. – Azért, mert más színű a hajuk?...

Az öreg csak elkeseredetten ingatta a fejét, és a gallérjánál fogva rángatni kezdte Vanyecskát, aki belefeledkezett a testek tanulmányozásába, és sehogy sem akart felállni mellőlük.

– Ahogy látom, a nyomdagépünk még mindig működik – jegyezte meg szomorúan Mihail Porfirjevics.

Egyre lassabban haladtak, úgyhogy csak jó két perc múlva tűnt fel a falon a piros krétával felrajzolt sas és a „300 m” felirat.

– Még háromszáz méter – jegyezte meg Artyom, és nyugtalanul figyelt fel a távolban felhangzó kutyaugatásra.

Vagy száz méterre az állomástól éles fény vágott az arcukba, és megálltak.

– Kezeket a tarkóra! Vigyázzállás! – harsant fel egy hangszóróval felerősített hang. Artyom engedelmesen mindkét tenyerét a tarkójára tette, Mihail Porfirjevics azonban csak felemelte a karját.

– Azt mondtam, kezeket a tarkóra! Lépjenek lassan előre! Ne tegyenek hirtelen mozdulatot! – folytatta az üvöltő hang, és Artyom sehogy sem tudta kilesni, ki beszél, mert a fény egyenesen a szemébe vágott, és az éles fájdalom miatt lefelé kellett néznie.

Még egy kis távolságot tettek meg apró léptekkel, aztán újra mozdulatlanná merevedtek, a reflektort pedig végre elfordították.

Egy egész barikád emelkedett itt, az állásokban két tagbaszakadt gépkarabélyos állt, meg még egy ember pisztolytáskával a derekán, mindegyik álcaruhában, borotvált fejükön félrecsapott, fekete barettal. A kabátujjukon fehér csíkok virítottak – némiképp hasonlóak a német horogkereszthez, de nem négy, hanem csak három végük volt. Kissé távolabb még néhány alak sötétlett, az egyikük lábánál egy idegesen nyüszítő kutya ült. Körben a falak keresztekkel, sasokkal, jelszavakkal és minden nem oroszra szórt átkokkal voltak telefirkálva. Ez utóbbiak kissé zavarba ejtették Artyomot, mivel a feliratok egy része németül volt. Látható helyen, egy sast és egy háromágú horogkeresztet ábrázoló megpörkölődött szövetdarab alatt egy megvilágított műanyag piktogram állt a szerencsétlen fekete emberkével.

Az egyik őr előrelépett, és meggyújtott egy hosszú, bunkóra hasonlító kézilámpát, és behajlított karral fej magasságban tartotta. Komótosan megkerülte őket, merőn nézve az arcukat, nyilván azon igyekezett, hogy valamilyen nem szláv vonásokat találjon rajtuk. Csakhogy az ő vonásaik, talán csak Vanyecskáét kivéve, akinek az arca betegségének bélyegét viselte, aránylag oroszosak voltak, ezért elfordította a lámpát, és csalódottan vállat vont.

– Az iratokat! – parancsolta.

Artyom készségesen nyújtotta az útlevelét, amíg Mihail Porfirjevics a belső zsebében kotorászott, s végül ő is odaadta.

– És hol vannak ennek az iratai? – mutatott a parancsnok undorral Vanyecskára.

– Tudja, a helyzet az, hogy a fiúnak... – kezdte volna magyarázni az öreg.

– Kuss legyen! A megszólításom: „tiszt úr”! A kérdésekre szabatosan felel! – ripakodott rá az útlevélvizsgáló, és a lámpa lóbálózni kezdett a kezében.

– Tiszt úr, láthatja, a fiú beteg, nincs útlevele, még gyerek, érti, de nézze csak, az enyémbe bele van írva, tessék, kérem... – hadarta a megzavarodott Mihail Porfirjevics, s kutatva nézett a tisztre, hátha az együttérzésnek legalább a szikráját fellelheti a szemében.

De az csak állt, egyenesen és keményen, mint a szikla, szinte az arca is kővé vált, és Artyomban újra fellobbant a vágy, hogy embert öljön.

– És hol van a fénykép? – böffent rá a megfelelő laphoz érve a tiszt.

Vanyecska, aki eddig békésen állt, feszülten nézve a kutya körvonalát, és időről időre izgatottan felgügyögött, most a vizsgálót kezdte figyelni, és Artyom rémületére vicsorított és ellenségesen morgott. Artyom egyszeriben elfeledte a beteg gyerek iránti minden korábbi ellenszenvét, miként azt is, hogy jó néhányszor ő is csak nehezen fojtotta el magában a vágyat, hogy jó alaposan megrakja. Most egyszerűen csak féltette őt.

A vizsgáló önkéntelenül hátralépett, ellenségesen rámutatott Vanyecskára, és odasziszegte nekik:

– Tüntessétek el innen! Azonnal! Vagy én tüntetem el.

– Bocsánatot kérek, tiszt úr, de ő nincs tudatában, hogy mit cselekszik... – kezdte Artyom, magát is meglepve.

Mihail Porfirjevics hálásan nézett rá, a vizsgáló viszont, aki gyorsan átlapozta és visszaadta Artyomnak az útlevelét, hidegen közölte:

– Önhöz nincs kérdésem. Továbbmehet.

Artyom tett néhány lépést, aztán megállt, érezve, hogy a lábai nem engedelmeskednek. A tiszt, aki egykedvűen elfordult tőle, megismételte a kérdését a fényképről.

– Nézze, kérem, a helyzet az... – kezdett bele Mihail Porfirjevics, de aztán észbe kapva helyesbített: – ...tiszt úr, a helyzet az, hogy nekünk ott nincs fényképészünk, más állomásokon meg hihetetlenül drága, nekem egyszerűen nincs arra pénzem, hogy fényképet csináltassak...

– Vetkőzzön! – szakította félbe a tiszt.

– Parancsol, kérem? – nyögte tompa hangon Mihail Porfirjevics, és remegni kezdett a lába.

Artyom levette a hátizsákját, és letette a földre, bele sem gondolva, hogy mit tesz. Vannak dolgok, amiket nem akar megtenni az ember, megfogadja, hogy nem teszi meg őket, megtiltja magának, aztán váratlanul maguktól megtörténnek. Meggondolni sincs érkezése őket, megkerülik az agyközpontot: megtörténnek, s kész, s csak az marad, hogy csodálkozva nézi és győzködi magát az ember, hogy ebben semmi vétke nincs, ez csak úgy magától történt meg.

Ha most levetkőztetik és elviszik őket, mint azokat, a háromszáz méterhez, akkor Artyom előveszi a hátizsákjából a gépkarabélyát, automatikus tüzelésre állítja át a kapcsolót, és megpróbál annyi álcázó ruhás szörnyeteget leteríteni, amennyit csak bír, amíg őt magát is le nem lövik. Többé semminek sem volt jelentősége. Nem volt fontos, hogy csupán egy nap telt el azóta, hogy találkozott Vanyecskával és az öreggel. Nem fontos, hogy meg fogják ölni. Hogy mi lesz a VDNH-val. Nem kell arra gondolni, hogy mi lesz azután. Vannak dolgok, amikre egyszerűen jobb nem gondolni.

– Vetkőzzön le! – ismételte meg gondosan artikulálva a tiszt. – Motozás!

– De engedelmet... – motyogta Mihail Porfirjevics.

– Csendet! – ripakodott rá a tiszt. – Gyorsabban! – És nyomatékot adva a szavainak, előhúzta a pisztolytáskából a fegyverét.

Az öreg sietősen kezdte kigombolni a kabátja ujjait, a tiszt pedig, félrefordítva pisztolyt tartó kezét, némán figyelte, hogyan dobja le a pufajkáját, ügyetlenül fél lábon ugrálva hogyan húzza le a csizmáját, és hogyan tétovázik, hogy kicsatolja-e a nadrágszíját.

– Gyorsabban! – sziszegte a tiszt bőszen.

– De... Ez kínos... Értse meg... – kezdett volna bele Mihail Porfirjevics, de a tiszt, végképp kikelve magából, ököllel keményen az arcába vágott. Artyom előrevetette magát, de hátulról nyomban két erős kéz ragadta meg, és hasztalan próbált kiszabadulni.

És akkor valami teljesen váratlan dolog történt. Vanyecska, aki termetre feleakkora sem volt, mint a fekete barettes bandita, hirtelen vicsorogni kezdett, és állati üvöltéssel nekirontott a férfinak. Az aligha számított ilyen fürgeségre a szerencsétlentől, és Vanyecskának sikerült belecsimpaszkodnia a bal kezébe, sőt a tenyerével mellbe csapnia. A tiszt azonban egy másodperc alatt eszmélt, ellökte magától Vanyecskát, hátralépett, felemelte a pisztolyát, és meghúzta a ravaszt.

A lövés hangja, mely fölerősödve verődött vissza az üres alagútból, belehasított a dobhártyájába, Artyom mégis úgy érezte, hogy hallja a földre roskadó Vanyecska halk pityergését. Még dőlt előre, két kezével a hasát fogva, amikor a tiszt a csizmája orrával hanyatt lökte, és a fejére célozva utálkozó arckifejezéssel még egyszer meghúzta a ravaszt.

– Figyelmeztettem önt – vetette oda fagyosan Mihail Porfirjevicsnek, aki dermedten állt, és nyögdécselve nézte Vanyecskát.

Artyomnak ebben a pillanatban minden elsötétedett a szeme előtt, és olyan erőt érzett magában, hogy az őt hátulról szorító, meglepett katona kis híján elzuhant, amikor előrevetette magát. Az idő kitágult a számára, és elég volt arra, hogy megragadja a gépkarabélya tusát, kibiztosítson, és egy sorozatot adjon le a hátizsákon keresztül a tiszt foltos mellére.

Még láthatta, hogyan lyuggattak a lövések fekete, szaggatott vonalat az álcázó ruha zöldjén.

9. FEJEZET
DU STIRBST

– Kötél által – fejezte be a kommendáns. Kíméletlen, dobhártyaszaggató taps csattant fel.

Artyom kínlódva felemelte a fejét, és körülnézett. Csak az egyik szemét tudta kinyitni, a másik teljesen bedagadt – vallatói derekasan ellátták a baját. Hallani sem hallott túl jól, a szavak mintha vastag vattarétegen át szüremlettek volna át hozzá. A fogai, úgy tűnt, mind a helyükön voltak. Igaz, itt aligha lesz rájuk szüksége.

Itt is ugyanaz a világos színű, az unalomig megszokott fehér márvány. Súlyos vascsillárok a mennyezet alatt, amelyek valamikor nyilván elektromos világítótestek voltak. Most kormozó faggyúgyertyák meredeztek bennük, és a mennyezet teljesen megfeketedett felettük. Mindössze két ilyen csillár világította meg az egész állomást, egyik a legvégén, ahol egy széles lépcső vezetett felfelé, a másik azon a helyen, ahol Artyom állt, a csarnok közepén, a másik vonalra oldalátjárót nyitó, kis híd lépcsőjén.

Sűrűn álló, félkör alakú boltívek, szinte egyáltalán nem látszó oszlopok, rengeteg szabad hely. Miféle állomás ez?

– A kivégzés holnap reggel öt órakor lesz a Tverszkaja állomáson – pontosította a kommendáns mellett álló kövér alak.

A parancsnokához hasonlóan ő se zöld színű gyakorlóban volt, hanem csillogó sárga gombos, fekete egyenruhában. Fekete barettje volt ennek a kettőnek is, de kisebbek, és nem olyan durva anyagból készültek, mint az alagútbeli katonáké.

Nagyon sok sas meg háromágú horogkereszt volt mindenfelé, meg jelszavak és idézetek gondosan megrajzolt gót betűkkel. Artyom elszánt igyekezettel próbált koncentrálni a szétfolyni akaró szavakra: „A METRÓ AZ OROSZOKÉ!”, „KI A FELSZÍNRE A FEKETÉKKEL!”, „HALÁL A PATKÁNYZABÁLÓKRA!”. Voltak másféle, elvontabb tartalmú szövegek is: „ELŐRE A VÉGSŐ CSATÁBA AZ OROSZ SZELLEM NAGYSÁGÁÉRT!”, „TŰZZEL-VASSAL MEGTEREMTJÜK AZ IGAZI OROSZ RENDET A METRÓBAN!”, aztán meg valami Hitlertől németül, és a viszonylag semleges „ÉP TESTBEN ÉP LÉLEK!”. Különösen hatásosnak találta azt a feliratot, amely egy kiugró állkapcsú és akaratos állú harcos meg egy mindenre elszánt nő művészi portréja alatt volt. Profilból ábrázolták őket, úgy, hogy a férfi kissé eltakarta harcostársát. „MINDEN FÉRFI KATONA, MINDEN ASSZONY KATONAANYA!” – így a jelszó. Ezek a feliratok és rajzok valahogy jobban foglalkoztatták Artyomot, mint a kommendáns szavai. Közvetlenül előtte, a kordon mögött, zúgott a tömeg. Nem túl sok ember volt itt, s mind eléggé jellegtelen öltözékben, jobbára pufajkában és koszos munkaruhában. Nőket alig lehetett látni, és Artyom arra gondolt, hogy ha tényleg ilyen kevesen vannak, akkor igen hamar elfogynak itt a katonák. A mellére hajtotta a fejét – már nem maradt ereje egyenesen tartani; ha nem lett volna a két vállas őr, akik a hónalja alá nyúlva tartották, össze is csuklott volna.

Újra rosszullét fogta el, szédülni kezdett, és már semmiféle iróniára sem maradt ereje. Úgy érezte, mindjárt elhányja magát, mindenki szeme láttára. Tompa közöny kerítette hatalmába minden iránt, ami vele történik. Csupán valami távoli érdeklődés maradt benne a környezete iránt, mintha ez az egész nem is vele történne meg, hanem csupán egy könyvet olvasna. A főhős sorsa természetesen érdekelte, de ha meghalna netán, akkor le lehet venni egy másik, szerencsésebben végződő könyvet a polcról.

Az elején, hosszan és alaposan, kitartó, erős emberek verték, más, okos és higgadt emberek meg kérdéseket tettek fel neki. A szoba idegesítően sárga csempével volt kirakva, nyilván nagyon könnyen le lehetett róla mosni a vért, de a szagot már lehetetlen volt kiszellőztetni innen.

Legelőször is kioktatták, hogy „kommendáns úr”-nak szólítsa azt a lenyalt szőke hajú és finom arcvonású férfit, aki a vallatást vezette. Aztán arra, hogy nem kérdez, hanem válaszol. Aztán, hogy pontosan, tömören és lényegre törően felel a feltett kérdésre. Hogy tömören és hogy lényegre törően, azt külön-külön verték bele, és Artyom nem is értette, hogyan maradhatott minden foga a helyén, bár igencsak mozogtak, és a szájában állandóan érezte a vér ízét. Az elején megpróbált mentegetőzni, de értésére adták azt is, hogy ez nem ajánlatos. Azután hallgatni próbált, de ez is helytelennek bizonyult, amiről hamar meggyőződhetett. Nagyon fájdalmas volt. Amúgy is nagyon furcsa érzés, amikor egy erős, tagbaszakadt férfi üti az ember fejét – nem is fájdalom ez, hanem valami orkán, amely kisöpri az összes gondolatot és ripityára zúzza az érzéseket. Az igazi szenvedés ezután következik. Némi idő elteltével aztán Artyom végre megértette, mi a teendője. Olyan egyszerű volt – csupán a lehető legjobban meg kellett felelnie a kommendáns úr elvárásainak. Ha a kommendáns úr azt kérdezte, hogy csak nem a Kuznyeckij Mosztról küldték-e ide őt, akkor helyeslően bólintania kellett. Ez kevesebb energiájába került, és a kommendáns úr nem fintorította el elégedetlenül az ő kifogástalan szláv orrát, az asszisztensei pedig nem éltek újabb testi fenyítéssel. Ha a kommendáns úr azt proponálta, hogy Artyomot azért küldték, hogy felderítési adatokat gyűjtsön, és felforgató tevékenységet folytasson, például a Birodalom vezetőinek (köztük magának a kommendáns úrnak) az életére törjön, megint csak egyetértően bólintania kellett, s akkor kínzója elégedetten dörzsölte a kezét, Artyomnak meg megmaradt a másik szeme. De nem volt elég csak úgy bólogatni, oda is kellett figyelni arra, amit a kommendáns úr éppen kérdezett, mert ha Artyom nem helyénvalóan helyeselt, akkor annak elromlott a hangulata, és az egyik segítője rögvest megpróbálta például eltörni Artyom bordáját. A ráérős beszélgetésben másfél óra múlva Artyom már nem érezte többé a testét, rosszul látott, meglehetősen pocsékul hallott, és szinte semmit sem értett. Néhányszor megpróbálta elveszteni az eszméletét, de jeges vízzel és szalmiákszesszel magához térítették. Bizonyára felettébb érdekes beszélgetőtárs volt a számukra.

A vége az lett, hogy tökéletesen téves kép alakult ki róla: ellenséges kémet és diverzánst láttak benne, aki azért bukkant fel, hogy álnok módon hátba támadja a Negyedik Birodalmat, vezetőitől megfossza, káoszt idézzen elő, és előkészítse az ellenség betörését. Végső célja pedig egy kaukázusi-cionista népellenes rendszer létrehozása az egész metró területén. S bár Artyom általában nem sokat értett a politikához, egy ilyen globális cél igazán méltónak tűnt hozzá, és ezzel is egyetértett. És jól tette, hogy egyetértett, mert talán éppen ennek köszönheti, hogy megtarthatta az összes fogát. Azt követően, hogy az összeesküvés utolsó részleteit is tisztázták, Artyomnak végre megengedték, hogy elveszítse az eszméletét.

Mire legközelebb sikerült kinyitnia a szemét, a kommendáns már felolvasta az ítéletet. Épp csak elintézték még az utolsó formaságokat, az élettől való megfosztásának hivatalos dátuma kihirdettetett a nyilvánosságnak, aztán az elítélt fejére fekete csuklyát húztak, és a látási viszonyok így komolyan romlottak. Így, hogy semmit sem látott, még jobban felfordult a gyomra. Alig egy percig bírta tartani magát, aztán feladta, a teste görcsbe rándult, és egyenesen belehányt a csizmájába. Az őr elővigyázatosan ellépett, a nyilvánosság felháborodottan felmorajlott. Artyom egy pillanatra elszégyellte magát, majd azt érezte, hogy a feje lenyaklik, a térde pedig összecsulik.

Egy erős kéz felemelte az állát, és újra hallotta az ismerős hangot, mint most már szinte minden álmában:

– Gyere! Gyere velem, Artyom! Vége már. Minden rendben. Kelj fel! – mondta, de Artyom nem bírta összeszedni magát, hogy felálljon, de még arra se, hogy felemelje a fejét. Nagyon sötét volt – biztos a csuklya miatt, találgatta. De hogy is tudná levenni, ha hátul össze van kötözve a keze? Pedig le kell vennie, hogy megnézze, ugyan ő van-e itt, vagy csak képzeli.

– A csuklya – nyögte Artyom, azt remélve, hogy majd az az ember leveszi róla. A fekete függöny nyomban eltűnt a szeme elől, és Artyom Huntert látta maga előtt. Semmit sem változott azóta, hogy utoljára, réges-rég, egy örökkévalósággal ezelőtt a VDNH-n beszélgetett vele. De hogyan került ide? Artyom keservesen megmozdította a fejét, és körülnézett. Ugyanannak az állomásnak a peronján volt, ahol felolvasták neki az ítéletet. Mindenfelé halottak hevertek; csak az egyik csilláron füstölgött pár gyertya. A másik kialudt. Jobb kezében Hunter ugyanazt a pisztolyt szorongatta, amely úgy meglepte legutóbb Artyomot, a hosszú, csövéhez illesztett hangtompítója és hatásos lézerirányzéka miatt hatalmasnak látszó Sztyecskint. A vadász nyugtalanul és figyelmesen nézett Artyomra.

– Minden rendben? Tudsz járni?

– Igen. Biztosan – próbált erősnek látszani Artyom, de ebben a pillanatban egészen más dolog érdekelte. – Maga él? Sikerrel járt?

– Mint látod – mosolygott fáradtan Hunter. – Köszönöm a segítségedet.

– De hát kudarcot vallottam, nem? – rázta meg a fejét Artyom, és forró hullámban tört rá a szégyen.

– Megtetted, amit tudtál – veregette meg a vállát nyugtatóan Hunter.

– És mi történt az otthonommal? A VDNH-val?

– Minden rendben van, Artyom. Túl vagyunk rajta. Sikerült eltorlaszolnom a bejáratot, és a feketék többé nem tudnak lejönni a metróba. Megmenekültünk. Menjünk!

– És itt mi történt? – Artyom körbenézett, és rémülten állapította meg, hogy szinte az egész csarnokot hullák borítják, és Hunterén meg az övén kívül egyetlen hangot se lehet hallani.

– Nincs jelentősége – nézett keményen a szemébe Hunter. – Emiatt nem kell nyugtalankodnod. – Lehajolt, és felvette az utazóládáját, amelyben ott hevert még kicsit füstölgő golyószórója. Töltényhevedere alig maradt. A Vadász elindult, és Artyom nem tehetett mást, követte. Ahogy körülnézett, feltűnt neki valami, amit korábban nem vett észre. A kis hídról, amelyen állt, amikor kihirdették az ítéletet, a sínek fölött néhány sötét test himbálózott. Hunter hallgatott és öles léptekkel haladt, mint aki elfelejtette, hogy Artyom alig tud járni. Artyom nagyon igyekezett, de a távolság így is egyre nőtt közöttük, és megijedt, hogy a Vadász elmegy, és itt hagyja őt ezen a rettenetes állomáson, amelynek a peronját csúszós, még meleg vér borítja, és aki lakta, mind halott. Csakugyan ilyen sokat érek, gondolta Artyom, csakugyan annyit nyom a latban az életem, mint itt ez a sok elvett élet együttvéve? Persze örült ő annak, hogy megmenekült. De mégis, ezek az összevissza, a peron gránitkövén, egymáson, a síneken rongykupacokként heverő, immár mindörökre abba a pózba dermedt emberek, ahogy Hunter golyói leterítették őket, csak azért haltak meg, hogy ő élhessen? Hunter olyan könnyű szívvel bonyolította le ezt a cserét, ahogyan a sakkban áldoznak fel néhány kisebb figurát, hogy megóvják a nagyot... Hiszen csupán játékos ő, akinek a metró a sakktáblája, és minden bábu az övé, mert saját magával játszik. Csak az a kérdés, hogy valóban olyan nagy, olyan fontos bábu-e Artyom, hogy ennyi embert irtson ki érte? Mostantól ez a hideg gránitra kiömlött vér bizonyára az ő ereiben fog lüktetni – szinte beitta ezt a vért, elvette másoktól, hogy tovább élhessen. Többé ő már sohasem melegedhet fel...

Artyom minden erejét beleadva futott, hogy utolérje Huntert, és megkérdezze tőle, felmelegedhet-e ő még valaha is, vagy még a legmelegebb tűz mellett is úgy fog fázni és szomorkodni, mint egy dermesztően hideg téli éjszakán egy elhagyatott megállóhelyen.

Hunter azonban nagyon messze volt, és Artyomnak talán azért nem sikerült utolérnie, mert az négykézlábra ereszkedett, és egy állat ügyességével rohant az alagútban. A mozdulatait Artyom kellemetlenül hasonlónak találta... a kutyáéhoz? Nem, a patkányokéhoz... Uramisten...

– Maga patkány? – szakadt ki Artyomból a rettenetes sejtés, és maga is megijedt attól, amit mondott.

– Nem – hallatszott a válasz. – Te vagy a patkány. Patkány vagy! Gyáva patkány!

– Gyáva patkány! – ismételte meg valaki szinte közvetlenül a füle mellett, és élvezettel kiköpött.

Artyom megrázta a fejét, de mindjárt meg is bánta, hogy ezt tette. Az eddig csak sajgó, tompa fájdalom a hirtelen mozdulattól szinte robbant. Elvesztve uralmát a teste felett kezdett dőlni előre, amíg csak égő homloka bele nem koppant a hűvös sínbe. A sín egyenetlen volt, és kellemetlenül nyomta a csontot, de lehűtötte a begyulladt húst, és Artyom egy ideig így maradt mozdulatlanul ebben a helyzetben, semmi másra nem volt ereje. Miután összeszedte magát, óvatosan megpróbálta kinyitni a bal szemét.

Homlokát a mennyezetig érő és az alacsony és szűk boltívet mindkét oldalról lezáró rácshoz támasztva a padlón ült. Maga előtt a csarnokot látta, a háta mögött a sínek futottak. Szemben minden közeli boltív, mint ahogy nyilván az ő felén is, ugyanilyen ketreccé lett átalakítva, és mindegyikben ültek néhányan. Ez az állomás a tökéletes ellentéte volt annak, amelyen halálra ítélték. Az a maga valamelyes kecsességével, könnyű, levegős tágasságával, áttetsző oszlopaival, széles és magas, lekerekített boltíveivel, sivár világítása és a mindent elborító feliratok és rajzok ellenére bálterem volt ehhez képest. Itt viszont minden nyomasztó és ijesztő volt – az alagútéhoz hasonlóan alacsony és lekerekített, alig két ember magasságú mennyezet is, a masszív, durva oszlopok is, amelyek mind szélesebbek voltak, mint a közéjük vágott boltívek. Kiszögellő részükbe illesztették bele a vastag gömbvasakból hegesztett rácsokat. A boltívek csúcsa olyan alacsonyan volt, hogy gond nélkül elérhette volna a kezével, ha az nem lett volna hátrakötve dróttal. A csarnoktól ráccsal elzárt kis cellában Artyomon kívül még ketten voltak. Az egyikük a padlón feküdt, arcát egy halom rongyba fúrva, és zihálva, tompán nyögött. A másik, egy fekete szemű és rég nem borotválkozott barna férfi, hátát a márványfalnak vetve guggolt, és élénk érdeklődéssel méregette Artyomot. A ketrecek előtt két megtermett fickó járkált gyakorlóban és az elmaradhatatlan barettben, az egyikük a karjára csavart pórázon hatalmas kutyát vezetett, melyet olykor vissza-visszarántott. Bizonyára ők voltak azok, akik Artyomot felébresztették. Ez csak álom volt. Ez csak álom volt. Mindezt csak álmodta. Föl fogják akasztani.

– Mennyi az idő? – kérdezte nehezen mozduló, felduzzadt nyelvvel a fekete szeműre pillantva.

– Fél tíz – válaszolta az készségesen, ugyanazzal a furcsa akcentussal ejtve a szavakat, mint amilyet Artyom a Kitaj-Gorodon hallott. És hozzátette: – Este.

Fél tíz. Két és fél óra éjfélig – és még öt az... az akasztásig. Hét és fél óra. És amíg ezen gondolkodott, ezt számolta, még kevesebb idő maradt.

Korábban Artyom megpróbálta elképzelni, mit kell éreznie, mire kell gondolnia a halálraítéltnek a kivégzése előtti éjszakán. Félelmet? Gyűlöletet a hóhér iránt? Megbánást?

Benne csak üresség volt. A szíve súlyosakat dobbant a mellkasában, szaggatott a halántéka, a szájában lassan felgyűlt a vér, melyet aztán végül lenyelt. A vérnek olyan szaga volt, mint a vizes, rozsdás vasnak. Vagy ennek a nedves vasnak volt frissvér-illata?

Fel fogják akasztani. Megölik.

Többé nem lesz.

Ezt felfogni, elképzelni sehogy sem tudta.

Mindenki tudja, hogy a halál elkerülhetetlen. A metróban a halál mindennapos. De mindig úgy érzi az ember, hogy őt semmilyen baj nem érheti, a golyók elrepülnek mellette, a betegség elkerüli. Az öregkori halál meg olyan távol van, hogy gondolni se érdemes rá. A halandóság tudatában nem lehet élni. El kell feledkezni róla, és ha efféle gondolatok mégis megkörnyékezik az embert, el kell űzni, el kell fojtani őket, máskülönben meggyökereznek az agyában, növekedésnek indulnak, és gyilkos spóráik megmérgezik az életét annak, aki megadja magát nekik. Nem szabad arra gondolni, hogy te is meg fogsz halni. Abba bele lehet tébolyodni. A tébolytól csak egyvalami menti meg az embert – a bizonyosság hiánya. A halálraítélt élete, aki tudja, hogy egy év múlva kivégzik, az olyan halálos beteg élete, akinek az orvosok megmondták, mennyi ideje van hátra, a hétköznapi ember életétől csak egyvalamiben különbözik: az előbbiek pontosan vagy körülbelül tudják, hogy mikor halnak meg, a hétköznapi ember viszont ment ettől a tudástól, és ezért érzi úgy, hogy örökké élhet, noha akár másnap egy katasztrófában az életét vesztheti. Nem a halál a rettenetes. Hanem várni a halált. Hét óra múlva.

Ki fogja végrehajtani? Artyom nem nagyon tudta elképzelni, hogyan akasztják fel az embert. Az ő állomásukon egyszer agyonlőttek egy árulót, de Artyom akkor még kicsi volt, és vajmi keveset fogott fel belőle, azonkívül meg a VDNH-n sohasem rendeztek volna nyilvános kivégzést. Átvetik valószínűleg a kötelet a nyakán... és vagy felhúzzák a mennyezethez... vagy valamilyen székre állítják... Nem, nem szabad erre gondolni.

Inni szeretett volna.

Nagy nehezen átállította az elrozsdásodott váltót, és gondolatainak kis kocsija más vágányra zökkent – a tisztre gondolt, akit lelőtt. Az első emberre, akit megölt. Újra felötlött a szeme előtt, ahogy a láthatatlan golyók becsapódnak a széles, vállszíjjal átfogott mellkasba, s mindegyik megpörkölődött, fekete s rögtön friss vérrel elöntött foltot hagy maga után. A legkisebb megbánást sem érezte azért, amit tett, és ez meglepte. Valamikor úgy tartotta, hogy minden áldozata súlyos teherként nyomasztja majd a gyilkos lelkiismeretét, megjelenik az álmaiban, öregkoráig zaklatja, s mintha mágnes volna, fogva tartja minden gondolatát. Nem. Kiderült, hogy egyáltalán nem így van. Nincs semmi sajnálat. Semmi megbánás. Csak a komor elégedettség. És Artyom biztos volt benne, hogyha a megölt tiszt megjelenik lidérces álmában, közömbösen el fog fordulni a kísértettől, és az nyomtalanul el fog tűnni. Ami meg az öregséget illeti... Öregség itt nem lesz.

Egyre kevesebb idő maradt. Valószínű, hogy mégis egy hokedlire állítják majd. Amikor ennyire kevés ideje marad, talán mégiscsak valami fontosra, a legfontosabbra kellene gondolnia, amire korábban soha nem szakított időt, egyre csak későbbre halogatta... Arra, hogy helytelenül élte az életét, és ha még egyszer megadatna neki, egészen másként cselekedne... Nem. Más élet nem adatott neki ebben a világban, s ami adatott, azon nem változtathat. Vagy talán amikor ez az alak másodszor is belelőtt Vanyecskába, el kellett volna fordítania a tekintetét, s nem a gépkarabélyhoz kapnia? Ha úgy tett volna, akkor Vanyecskát és Mihail Porfirjevicset többé már sohasem űzhetné ki az álmaiból. Vajon mi történt az öreggel? A fenébe, csak legalább egy korty vizet kaphatna!

Először is kivezetik a zárkából... Ha szerencséje lesz, az átjárón át viszik majd, s ez is egy kis idő. Ha nem húzzák a fejére azt az átkozott csuklyát, akkor talán még láthat mást is a rácsokon és a ketrecek végtelen során kívül.

– Milyen állomás? – nyitotta ki kiszikkadt száját nagy nehezen Artyom, eltolva magát a rácstól és szomszédjára emelve a szemét.

– Tverszkaja – felelte az, és mindjárt érdeklődött: – Mondd csak, testvér, téged miért hoztak ide?

– Megöltem egy tisztet – felelte lassan Artyom. Nehezére esett a beszéd.

– Ú-úgy... – nyújtotta a szót együtt érzőn a borostás. – És felakasztanak?

Artyom megvonta a vállát, elfordult, és újra a rácshoz dőlt.

– Biztosan felakasztanak – mondta bólogatva a cellatársa.

Felakasztanak. Már nemsokára. Itt, ezen az állomáson, nem visznek sehova.

Ha legalább ihatna... Kiöblíthetné ezt a rozsdás utóízt a szájából, megnedvesíthetné kiszáradt torkát, akkor talán tovább tudna beszélgetni egy percnél. A ketrecben nem volt víz, a túlsó végén csak egy bűzlő bádogvödör állt. Kérjen a börtönőröktől? Csak belátóbbak egy kicsit az elítéltekkel. Ha kidughatná a rácson a kezét, ha inthetne... De a kezei hátra voltak kötözve, a drót belevágott a csuklójába, a kézfejei bedagadtak és érzéketlenné váltak. Megpróbált kiáltani, de csak szaggató köhögésbe fúló hörgés szakadt ki belőle.

Mind a két őr közelebb jött a cellához, amikor észrevették, hogy igyekszik magára vonni a figyelmüket.

– Felébredt a patkány – vigyorgott az, amelyik a kutyát tartotta pórázon.

Artyom hátraszegte a fejét, hogy lássa az arcát, és erőlködve nyögte:

– Inni. Vizet.

– Inni? – kérdezte tettetett csodálkozással a kutyás. – Aztán minek? Mindjárt felkötnek, te meg inni akarsz? Nem, terád nem pocsékoljuk a vizet. Talán korábban megdöglesz.

Kimerítő válasz volt, és Artyom fáradtan lehunyta a szemét, de a börtönőrök, úgy látszik, akartak még vele erről-arról csevegni.

– Na, te rohadék, fölfogtad már, kire emeltél kezet? – kérdezte a másik. – És ráadásul orosz a patkánya! Éppen az ilyen szennyemberek miatt van, akik a sajátjaik hátába döfnek kést, hogy ezek – és a ketrec mélyébe húzódó szomszédja felé biccentett – rövidesen az egész metrót ellepik, és az egyszerű orosz embert élni sem hagyják.

A borostás lesütötte a szemét. Artyomnak csak annyi ereje volt, hogy vállat vonjon.

– Hanem ezt a te korcsodat rendesen kicsinálták – vette át a szót a másik őr. – Szidorov mesélte, hogy a fél alagút tiszta vér lett. És helyesen tették. Söpredék! Az ilyeneket szintén meg kell semmisíteni. Ezek tönkreteszik a mi... – nehezen jutott eszébe a nehéz szó – génállományunkat! A vén tatátok is kinyiffant – mondta végül.

– Hogyan? – szipogta Artyom. Félt ettől, félt, de reménykedett: hátha nem halt meg, hátha nem ölték meg, hátha itt lesz valahol, a szomszédos zárkában...

– Csak úgy. Magától fordult fel. Épp csak szájon kapták, az meg erre fogta és földobta a talpát – magyarázta szíves örömest a kutyás, élvezve, hogy Artyom elevenébe talált.

„Meghalsz. Meghal mindenki, aki közel áll hozzád...” Újra látta, ahogy Mihail Porfirjevics a világon mindenről megfeledkezve megáll a sötét alagút közepén, lapozza a noteszét, s aztán felindultan elismétli az utolsó sort. Hogyan is volt? „Der Toten Tatenruhm”? Nem, a költő tévedett, a tettek dicsősége sem marad fenn. Semmi sem marad fenn.

Aztán az jutott valamiért az eszébe, hogy Mihail Porfirjevicsnek mennyire hiányzott a lakása, különösen az ágya. Később a gondolatai összetorlódtak, egyre lomhábban mozdultak, és végül teljesen leálltak. Újra a rácsnak támasztotta a homlokát, és kábán bámulta a börtönőr karján a karszalagot. Háromágú horogkereszt. Különös szimbólum. Olyan, mint egy csillag, vagy egy megnyomorított pók.

– Miért háromágú? – kérdezte. – Miért három?

A karszalagjuk felé kellett biccentenie a fejével, mire az őrök megértették, mire is gondol, és méltóztattak elmagyarázni.

– Miért, mennyi kéne neked? – háborodott fel a kutyás. – Ahány állomás, annyi ágú, te hülye! Az egység szimbóluma. Nemsokára eljutunk a Poliszig, s akkor hozzárakjuk a negyediket is...

– Ugyan miféle állomások! – kapcsolódott be a másik. – Ez egy ősi, eredeti szláv szimbólum! Napkerék a neve. A fritzek később aztán tőlünk vették át. Dehogy állomások, te tökéletlen!

– De hiszen nincs is már Nap... – nyögte ki Artyom, és érezte, hogy újra zavaros fátyol ereszkedik a szeme elé, a hallottak értelme elillan, ő pedig sötétségbe süllyed.

– Kész, begolyózott – állapította meg csodálkozva a kutyás. – Menjünk, Szeny, csevegjünk még valakivel.

Artyom nem tudta, mennyi idő telhetett el, amíg gondolattalan és álomtalan kábulatban volt, mely csak ritkán hagyta, hogy felvillanjon az agyában valami megalvadt vér ízével és szagával kevert kép. Bárhogyan is, de örült annak, hogy a teste megkönyörült az értelmén, kiölte a gondolatait, és ezzel megszabadította az önmarcangolástól és a szomorúságtól.

– Hé, barátocskám! – rázta meg a vállát a zárkatársa. – Ne aludj, túl sokat alszol! Már majdnem négy óra!

Artyom próbált a felszínre evickélni abból a feneketlen mélységből, amelybe a tudata lesüllyedt, de mintha vaskoloncot kötöztek volna a lábához. A valóság nem tért vissza azonnal, csak lassan derengett fel, ahogy a homályos körvonalak előtűnnek az előhívó oldatba mártott filmszalagon.

– Hány óra? – hörögte.

– Tíz perc múlva négy – ismételte el a fekete szemű.

Tíz perc múlva négy... Úgy negyven perc múlva már biztosan jönni fognak érte. És aztán egy óra és tíz perc múlva... Egy óra és tíz perc. Egy óra és kilenc perc. Egy óra és nyolc. És hét.

– Téged hogy hívnak? – kérdezte a szomszédja.

– Artyomnak.

– Engem meg Ruszlánnak. A testvéremet Ahmednek hívták, őt azonnal lelőtték. De velem nem tudják, hogy mit csináljanak. A név orosz, hibázni meg nem akarnak. – A fekete szemű örült, hogy végre sikerült beszélgetésbe kezdeni.

– Hová valósi vagy?

Artyomot ez ugyan nem érdekelte, de a borostás szomszéd fecsegése segített neki abban, hogy lekösse magát, s nem kellett semmire sem gondolnia. Nem kellett a VDNH-ra gondolnia. Nem kellett gondolnia a küldetésre, amellyel megbízták. Nem kellett arra gondolnia, mi lesz a metróval. Nem kell. Nem kell!

– Én a Kijevszkajáról, tudod, hol van? Mi a napfényes Kijevszkajának hívjuk... – villantott egy fehér fogú mosolyt Ruszlán. – Sok ott a magunkfajta, majdnem mind... Feleségem maradt ott, gyerekeim, három. A legidősebbnek hat ujja van a kezén! – tette hozzá büszkén.

...Inni. Nem egy pohárral, csak legalább egy kortyot. Legyen bár meleg, elfogadná ő a meleget is. Vagy szűretlent. Bármilyent. Egy kortyot. És elkábulni újra, amíg érte nem jönnek a fegyveresek. Hogy újra üres legyen belül minden, és semmi se nyugtalanítsa. Hogy ne kavarogjon, döngjön, csengjen a fejében a gondolat, hogy hibázott. Hogy nem volt joga. Hogy el kellett volna mennie. Elfordulnia. Bedugnia a fülét. Továbbmennie. Átmennie a Puskinszkajáról a Csehovszkajára. És onnan – egyetlen szakasz. Ilyen egyszerű. Csupán egyetlen szakasz, és mindent elvégzett, a feladatot teljesítette. És él.

Inni. A kezei annyira bedagadtak, hogy egyáltalán nem érezte őket.

Mennyivel könnyebb meghalni azoknak, akik hisznek valamiben! Azoknak, akik hisznek abban, hogy a halál nem mindennek a vége. Azoknak, akiknek a szemében a világ fehérre és feketére válik szét, akik pontosan tudják, mit kell tenniük és miért, akik egy eszme, egy hit fáklyáját tartják a kezükben, és annak fényében minden egyszerűnek és érthetőnek tetszik. Azoknak, akik semmiben sem kételkednek, akik semmit sem bánnak. Az ilyenek könnyen halnak meg. Mosolyogva halnak meg.

– Micsoda gyümölcsök voltak! És micsoda szép virágok! A lányoknak ingyen adtam, ők meg rám mosolyogtak – hallatszott oda hozzá, de ezek a szavak immár nem tudták magukra vonni a figyelmét. A csarnok mélyéből lépések koppantak, néhány ember jött, és Artyom szíve összeszorult, piciny, nyugtalanul dobogó csomóvá vált. Érte jönnek? Ilyen gyorsan? Azt hitte, tovább tart negyven perc... Vagy becsapta az átkozott szomszéd, gonoszságból mondta, hogy több idő marad, reményt akart adni? Nem, ez már...

Közvetlenül a szeme előtt három pár csizma állt meg. Ketten terepszínű katonai nadrágban voltak, egy feketében. Megcsikordult a zár, és Artyom kis híján a kinyíló rács után zuhant.

– Hozzátok! – hallatszott egy recsegő hang.

Rögtön felkapták a hónaljánál fogva, és egészen a mennyezetig rántották.

– Hát, kéz- és lábtörést! – kívánta neki búcsúzóul Ruszlán.

Két másik gépkarabélyos, nem azok, akik beszélgettek vele, de ugyanolyan jellegtelenek, és a harmadik fekete egyenruhában és kis barettben, kis, kemény bajusszal, és vizenyős, kék szemmel.

– Utánam! – adta ki a parancsot az utóbbi, és Artyomot a peron túlsó végébe vonszolták.

Megpróbált ugyan magától menni, nem szerette volna, hogy rángassák, mint egy magatehetetlen bábut... ha egyszer meg kell válnia az életétől, akkor méltósággal tegye. De a lábai nem engedelmeskedtek, összecsuklottak, esetlenül kalimpálva velük a padlón húzatta magát, s a fekete egyenruhás bajszos szigorúan nézett rá.

A cellák sora nem ért egészen végig, elfogytak valamivel a csarnok közepe után, ahol lefelé indultak a mozgólépcsők szalagjai. Odalent a mélyben fáklyák égtek, baljós, bíbor visszfényeik a mennyezeten villództak. Lentről fájdalmas ordítások hallatszottak. Artyomban egy pillanatra a pokol képe villant fel, és még megkönnyebbülést is érzett, amikor továbbvezették. Az utolsó zárkából egy ismeretlen utánakiáltott: „Isten veled, elvtárs!”, de ügyet sem vetett rá. Csak egy pohár vízre tudott gondolni.

A szemközti falnál egy őrhely volt durván ácsolt asztallal és két székkel, fölötte a feketéket kitiltó, megvilágított piktogram. Akasztófát sehol sem látott, és Artyomban egy pillanatra felvillant az esztelen remény, hogy csak rá akartak ijeszteni: valójában nem is akasztani viszik, hanem ki az állomás végére, hogy a többi fogoly ne láthassa, és eleresztik.

A bajszos, aki elöl ment, befordult az utolsó bolthajtás alá, a vágányokhoz, és Artyom még jobban hinni kezdett megmenekülésében...

A síneken egy kis, deszkázott, kerekes peron állt, olyanformán megépítve, hogy a padozata egy szintben volt az állomás padlójával. Egy köpcös, terepszínű egyenruhába öltözött ember állt rajta, és a mennyezetbe erősített kampóról lelógó hurok csúszását ellenőrizte. A többiektől csak feltűrt ruhaujja különböztette meg, mely fedetlenül hagyta rövid, erős alkarját, meg a szemek helyén kivágott, fejére húzott csuklya.

– Minden készen áll? – recsegte a fekete mundéros, és a hóhér bólintott.

– Nem szeretem ezt a konstrukciót – mondta a feketének. – Miért nem lehet a régi jó hokedlivel? Azzal – hopp! – és ököllel a tenyerébe csapott. – A csigolyák reccs! – és a kliensnek annyi. De ez a micsoda... Mire megfullad, még annyit kéreti magát, mint egy kukac a horgon. Aztán meg, hogy megfulladtak, mennyit kell még takarítani utánuk! Mindig összecsinálják magukat, és...

– Abbahagyni! – szakította félbe a fekete, félrevonta, és valamit dühösen sziszegett neki. Ahogy a parancsnok arrébb ment, a katonák tüstént visszakanyarodtak félbeszakított beszélgetésükhöz:

– Na és mi volt? – kérdezte a bal oldali türelmetlenül.

– Na igen – súgta hangosan a jobb oldali –, nekinyomtam a nőt az oszlopnak, benyúltam a szoknyája alá, na és akkor az beadta a derekát, és azt mondja nekem, hogy... – de befejezni nem tudta, mert a bajszos visszajött.

– Orosz létére merényletet követett el! Áruló, hitszegő, egy korcs, és az árulóknak kínok között kell meghalniuk! – hergelte a bajszos a hóhért. Kioldozták Artyom elgémberedett kezeit, lehúzták róla a kabátját és a pulóverét, így egy szál piszkos trikóban állt ott. Aztán letépték a nyakáról a töltényhüvelyt, amit Hunter adott neki.

– Talizmán? – érdeklődött a hóhér. – Belerakom a zsebedbe, talán még hasznát veszed.

A hangja egyáltalán nem volt ellenséges, és szinte megnyugtatóan duruzsolt.

Aztán újra hátrakötötték a kezét, és feltaszigálták a vérpadra. A katonák a peronon maradtak, nem volt rájuk szükség, elszökni nem tudott volna, minden erejére szüksége volt, hogy talpon tudjon maradni, amíg a hóhér rátette a nyakára és eligazította a kötelet. Állni, nem elesni, hallgatni. Inni. Ez volt minden, ami lefoglalta a gondolatait. Vizet. Vizet!

– Vizet... – hörögte.

– Vizet? – csapta össze a kezét elkeseredetten a hóhér. – Ugyan honnan szerezzek itt neked vizet? Nem lehet, galambocskám, már így is késésben vagyunk, bírd ki még egy kicsit...

Nehézkesen leugrott a sínekre, beleköpött a tenyerébe, s megragadta a vérpadhoz kötött kötelet. A katonák vigyázzba álltak, a parancsnokuk pedig jelentőségteljes, szinte már ünnepélyes képet vágott.

– Mint ellenséges kémet, aki aljas módon elárulta a népét, megszegte... – kezdett bele a fekete.

A gondolat- és képfoszlányok veszett körtáncba kezdtek Artyom fejében: várjanak, korai még, még nem vagyok készen, nekem kell még idő, aztán felbukkant a szeme előtt Hunter szigorú arca, és mindjárt bele is olvadt az állomás bíborszínű félhomályába, gyengéden felcsillant Szuhoj szeme és kialudt. Mihail Porfirjevics...”Meg fogsz halni”... feketék... de hát azt nem tehetik, hogy... Álljatok meg! És mindezek felett, legyűrve az emlékeket, a szavakat, a vágyakat, beburkolva őket fojtó, sűrű homályba, a szomjúság. Inni...

– ...elkorcsosult embert, aki szégyent hozott a nemzetére – folytatta egyhangúan a fekete.

Az alagútból váratlanul kiáltások hallatszottak, és egy géppuskasorozat dördült, aztán egy erős csattanás követte, és minden elcsendesedett. A katonák a fegyverükhöz kaptak, a fekete nyugtalanul forgolódni kezdett, és kapkodva befejezte:

– Kivégezni. Gyerünk! – és intett a kezével.

A hóhér megköszörülte a torkát, és lábát a talpfákon megvetve a kötélhez nyúlt. A deszkák megindultak Artyom alatt, még próbált megtapadni rajtuk, hogy a vérpadon maradjon, de az egyre távolabb került tőle, megtartania magát egyre nehezebb lett, a kötél belevágott a nyakába, és hátra, a halál felé húzta, de ő nem akarta, annyira nem akarta... Aztán a padozat kiszaladt alóla, és ő teljes súlyával összerántotta a hurkot, mely elszorította, elzárta a légutakat, a torkából bugyborékoló hörgés szakadt fel, s a tekintete azonnal elhomályosodott. Artyom bensőjében minden összerándult, testének minden sejtje egy korty levegőért esedezett, de levegőt sehogy sem lehetett venni, és teste összevissza, görcsösen rángatózni kezdett, és az alhasában undorító, csiklandós gyengeség támadt.

Ebben a pillanatban az állomást váratlanul mérgező, sárga füst öntötte el, lövések dördültek fel egészen közel, és ekkor elvesztette az eszméletét.

– Hé, akasztott ember! Gyerünk, gyerünk, ne tettesd magad! Kitapintható a pulzusod, úgyhogy ne szimulálj! – És észhez térítendő kapott egy isteneset a képére.

– Nem vagyok hajlandó még egyszer mesterségesen lélegeztetni! – mondta egy másik.

Artyom most teljesen biztos volt abban, hogy álmodik, hogy ez csupán pillanatnyi kábulat a vég előtt. A halál olyan közel volt, és a nyakán a vasmarkú szorítás ugyanolyan bizonyossággal érződött, mint akkor, amikor a lábai elvesztették támasztékukat, és kilódultak a sínek fölé.

– Ráérsz még végleg lehunyni a szemedet! – nógatta az első hang. – Ezúttal kiszedtünk a hurokból, igazán örülhetnél az életnek ahelyett, hogy itt fetrengsz a földön!

Szörnyen rázta a hideg. Artyom bátortalanul kinyitotta a szemét, de mindjárt be is csukta, arra jutva, hogy valószínűleg mégiscsak időnek előtte meg kellett halnia, és megkezdődött a síron túli élete. Egy lény hajolt föléje, valamennyire emberre hasonlított, de olyan szokatlan volt, hogy rögtön Kán teóriáira kellett gondolnia, hogy hová kerül a lélek, ha elhagyja halandó porhüvelyét. A lénynek halványsárga színű volt a bőre, ami még a lámpa fényében is jól észrevehető volt, a szemei helyén meg szűk hasadékok voltak, mintha egy szobrász fából faragta volna ki az arcát, s már majdnem befejezte, de a szemeit csak megjelölte, de aztán elfelejtette levésni róla az anyagot, hogy kinyílhassanak és ránézzenek a világra. Kerek, kiálló pofacsontú arc volt, Artyom még sohasem látott ilyet.

– Nem, ez így nem fog menni – jelentették ki valahonnan fentről határozottan, és vizet fröcsköltek az arcába.

Artyom görcsösen nyelt egyet, és felnyúlva elkapta az üveget tartó kezet. Előbb hosszan rátapadt az üveg szájára, és csak ezután támaszkodott fel és nézett körül.

Egy elég hosszú, legkevesebb kétméteres hajtányon feküdt, amely szédítő gyorsasággal vitte a sötét alagútban. A levegőben könnyű égésszag érződött, és a meglepődött Artyom azon tűnődött, hogy a hajtány vajon nem benzinnel megy-e. Rajta kívül még négyen voltak a hajtányon meg egy nagy, szürkésbarna, fekete foltos kutya. Az egyikük volt az, aki képen legyintette Artyomot, a másik egy szakállas férfi volt, vörös csillagos usankában és pufajkában. Egy hosszú gépkarabély himbálózott a hátán, egy afféle mordály, ami Artyomnak is volt korábban, csak a csöve alá még egy szuronykés is volt erősítve. A harmadik egy markos fickó volt, akinek az arcát Artyom az elején nem látta, de aztán ijedtében kis híján levetette magát a sínekre: nagyon sötét volt a bőre, s csak akkor nyugodott meg, miután jobban megnézte: nem fekete volt, a bőr színe egyáltalán nem olyan, az arca meg normális, emberi, csak kissé kiállnak a fogai, az orra meg tömpe, mint egy bokszolóé. Az utolsónak közülük viszonylag átlagos külseje volt, de szép, férfias arca és erélyes álla a Puskinszkaján látott plakátot juttatta Artyom eszébe. Elegáns bőrkabát volt rajta, melyet két lyuksoros öv és tiszti vállszíj fogott át, az övén pedig egy impozáns méretű pisztolytáska lógott. A hajtány végén Gyegtyarjov-géppuska csillogott, és vörös zászló lobogott.

Amikor véletlenül rávetült a lámpa fénye, láthatóvá vált, hogy nem annyira zászló, pontosabban egyáltalán nem zászló, hanem a szélein szakadozott, sötétvörös, szakállas arcot ábrázoló rongydarab. Mindez együtt sokkal inkább hasonlított egy bizarr lázálomra, semmint arra, amit korábban látott álmában, a csodálatos megmenekülésre Hunterrel, aki könyörtelenül lemészárolta az egész Puskinszkaját.

– Magához tért! – kiáltott fel örömmel a vágott szemű. – Na, akasztott ember, felelj, miért lógattak fel?

Minden akcentus nélkül beszélt, a kiejtése semmiben sem különbözött Artyométól vagy Szuhojétól. Nagyon különös volt egy ilyen szokatlan formájú teremtménytől tiszta orosz beszédet hallani. Artyom nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy ez valami szemfényvesztés, a vágott szemű csak tátog, és helyette a szakállas vagy a bőrkabátos beszél.

– Lelőttem az... egyik tisztjüket – vallotta be kelletlenül.

– Ez már derék! Ez kedvünkre való! Így kell bánni velük! – helyeselt lelkesen a csontos képű, és a megtermett, sötét bőrű legény, aki elöl ült, Artyom felé fordult, és elismerően felvonta a szemöldökét. Artyomnak feltűnt, hogy ő is helyesen ejti a szavakat.

– Akkor hát nemhiába csináltunk ekkora felfordulást – mosolygott szélesen, és ő is kifogástalanul beszélt, így aztán Artyom végképp összezavarodott, és már nem tudta, mit is gondoljon.

– És hogy hívnak, te hős? – kérdezte a jóképű bőrkabátos, és Artyom bemutatkozott.

– Én Ruszakov elvtárs vagyok. Ő itt Banzaj elvtárs – mutatott a bőrkabátos a vágott szeműre. – Ez itt Makszim elvtárs – a sötét bőrű megint elmosolyodott –, ő pedig itt Fjodor elvtárs.

A kutya utoljára került sorra. Artyomot egyáltalán nem lepte volna meg, ha azt is „elvtársként” mutatják be. De a kutyát egyszerűen csak Karacjupának hívták. Artyom sorban megrázta Ruszakov elvtárs száraz kezét, Banzaj elvtárs keskeny, erős markát, Makszim elvtárs fekete lapáttenyerét és Fjodor elvtárs húsos kezét, s becsülettel igyekezett megjegyezni a nevüket, különösen a nehezen kiejthető Karacjupát. Amúgy hamar kiderült, hogy nem egészen így szólítják egymást. A vezetőjüknek „komisszár elvtárs”-at mondtak, a sötét bőrűt hol Makszimkának, hol Lumumbának nevezték, a vágott szeműt egyszerűen Banzajnak, az usankás szakállast meg Fjodor bácsinak.

– Isten hozta a Moszkvai Metró Ernesto Che Guevara Első Nemzetközi Vörös Harci Brigádjában! – jelentette ki ünnepélyesen Ruszakov elvtárs.

Artyom köszönetet mondott neki, és oldalra tekingetve elhallgatott. Az elnevezés nagyon hosszú volt, a vége meg érthetetlen – a vörös szín Artyomra egy ideje úgy hatott, mint a bikára, a „brigád” szóról meg rossz érzéssel asszociált Zsenyka elbeszéléseire a banditavircsaftról valahol a Sabolovszkaján. Mindennél jobban irritálta a levegőben csapkodó vásznon látható arc, és bátortalanul megkérdezte:

– És ő ki a zászlajukon? – A végén majdnem az csúszott ki a száján, hogy azon a „rongyon”.

– Ez, barátom, Che Guevara – világosította fel Banzaj.

– Miféle Csegevara? – értetlenkedett Artyom, de aztán Ruszakov elvtárs vérbe boruló szeme meg Makszimka megvető mosolya láttán rájött, hogy butaságot csinált.

– Ernesto. Che. Guevara. Elvtárs – tagolta neki külön-külön a komisszár. – Nagy. Kubai. Forradalmár.

Most már jóval világosabban hangzott, ha érthetőbben nem is, így Artyom jobbnak látta, ha lelkesen nagy szemeket mereszt, és befogja a száját. Végtére is ezek az emberek megmentették az életét, és udvariatlanság volna felingerelnie őket a tudatlanságával. Az alagútszelvények közötti bordák fantasztikus gyorsasággal villantak el mellettük, a beszélgetés közben már elvágtattak egy félig üres állomás mellett, és kicsivel azon túl megálltak az alagút félhomályában. Itt oldalt egy holtvágány nyílt.

– Na lássuk, mernek-e ezek a fasiszta disznók követni bennünket – mondta Ruszakov elvtárs.

Most nagyon halkan beszélhettek, mert Ruszakov elvtárs és Karacjupa erősen figyeltek az alagút mélyéből érkező hangokra.

– Miért tették ezt értem? Hogy... kiszabadítottak? – kérdezte a megfelelő szót keresve Artyom.

– Tervezett rajtaütés volt. Információt kaptunk – magyarázta sejtelmes mosollyal Banzaj.

– Rólam? – kérdezte reménykedve Artyom, aki Kánnak az ő különleges küldetéséről mondott szavai óta szeretett volna hinni önnön kivételességében.

– Nem, általában – Banzaj bizonytalanul intett a kezével –, hogy valami rémtettet terveznek. A komisszár elvtárs úgy döntött, hogy elejét vesszük. Meg hát ez a feladatunk – hogy állandóan bosszantsuk ezt a söpredéket.

– Erről az oldalról nincs barikádjuk, még erős lámpájuk se, csak egyszerű tábortüzes őrseik – tette hozzá Makszimka. – Így egyszerűen áthajtottunk rajtuk. Kár, hogy a géppuskát is be kellett vetnünk. Aztán neki a füstgyertyát, fel a gázálarcot, téged leszedtünk, azt a primitív mű-SS-est meg falhoz állítottuk, és nyomás vissza.

Fjodor bácsi, aki eddig hallgatott, és a tenyerével takarva valami cigarettafélét szívott, amelynek a füstjétől kezdtek kicsordulni a könnyei, váratlanul bekapcsolódott:

– Hát, kicsi, téged aztán jól helybenhagytak. Kérsz egy kis pálinkát? – És elővett a padlón álló vasládából egy zavaros lével félig telt üveget, felrázta, és odanyújtotta Artyomnak.

Nem kevés bátorságra volt szüksége, hogy belekortyoljon. Belül mintha smirglit húztak volna végig rajta, de a prés, mely az utóbbi napokban úgy szorította, valamelyest engedett.

– Így hát maguk... vörösök? – kérdezte óvatosan.

– Mi, barátom, kommunisták vagyunk! Forradalmárok! – mondta büszkén Banzaj.

– A Vörös Vonalról? – faggatózott tovább Artyom.

– Dehogy, függetlenek – felelte amaz valahogy bizonytalanul, és gyorsan hozzátette: – Majd a komisszár elvtárs elmagyarázza ezt neked, ő nálunk az ideológus.

Ruszakov elvtárs, aki kis idő múlva visszatért, közölte:

– Minden csendes. – Szép, férfias arca nyugalmat árasztott. – Megpihenhetünk.

Tüzet rakni nem volt miből. A kis teáskannát spiritusz fölé tették, egy darab disznócombot egyenlően elosztottak. A forradalmárok gyanúsan jól kosztoltak.

– Nem, Artyom elvtárs, mi nem a Vörös Vonalról vagyunk – jelentette ki határozottan Ruszakov elvtárs, miután Banzaj továbbította hozzá Artyom kérdését. – Moszkvin elvtárs sztálini álláspontot foglalt el azzal, hogy lemondott a metróforradalomról, hivatalosan fellépett az Intersztacionálé ellen, és felhagyott a forradalmi mozgalom támogatásával. Renegát és opportunista. Mi az elvtársakkal inkább a trockista irányvonalat követjük. Castróval és Che Guevarával is párhuzamot lehet vonni. Ezért van ő a mi harci lobogónkon – és széles mozdulattal mutatott a csüggedten lógó rongyra. – Mi hűek maradtunk a forradalmi eszméhez, ellentétben a kollaboráns Moszkvin elvtárssal. Mi az elvtársakkal elítéljük az ő irányvonalát.

– Aha, és ki ad neked üzemanyagot? – szúrta közbe álnokul Fjodor bácsi, s beleszippantott sodrott cigarettájába.

Ruszakov elvtárs elvörösödött, és megsemmisítő pillantást vetett Fjodor bácsira. Az csak kajánul hümmentett egyet, és egy még mélyebbet szippantott.

Artyom semmit se értett a komisszár magyarázatából, kivéve a legfőbbet: azokhoz a vörösökhöz, akik ki akarták készíteni Mihail Porfirjevicset, őt magát meg egy füst alatt le akarták lőni, ezeknek kevés közük van. Ez megnyugtatta, és hogy jó benyomást tegyen rájuk, kivágta:

– Sztálin az, aki a Mauzóleumban van?

Ez alkalommal alaposan túllőtt a célon. Ruszakov szép, férfias arcát rettenetes görcs torzította el, Banzaj felháborodottan elfordult, még Fjodor bácsi is elkomorodott.

– Nem, hát persze, Lenin van a Mauzóleumban! – sietett helyesbíteni Artyom.

Ruszakov elvtárs magas homlokán kisimultak a szigorú ráncok, s szigorúan csak annyit mondott:

– Magát még képeznünk és képeznünk kell, Artyom elvtárs!

Artyom nagyon nem szerette volna, hogy Ruszakov elvtárs képezze, de visszafogta magát, és nem szólt semmit. A politikához valóban keveset konyított, de kezdte érdekelni, ezért, megvárva, míg a vihar elcsitul, elszánta magát:

– És miért vannak a fasiszták ellen? Azazhogy én is ellenük vagyok, de hisz önök forradalmárok, és...

– Ezt Spanyolországért, Ernst Thälmannért és a második világháborúért kapják a tetvek! – szűrte át összeszorított fogai között dühösen Ruszakov elvtárs, és noha Artyom megint nem értett semmit, óvakodott attól, hogy újból kimutassa a tudatlanságát.

Szétöntötték a bögrékbe a forró vizet, és valamennyien megélénkültek. Banzaj, nyilvánvalóan azért, hogy bosszantsa, mindenféle ostoba kérdésekkel kezdte nyaggatni a szakállast, Makszimka azonban fogta, közelebb ült Ruszakov elvtárshoz, és halkan megkérdezte tőle:

– És mondja, komisszár elvtárs, mit mond a marxizmus-leninizmus a fej nélküli mutánsokról? Engem ez már régóta nyugtalanít. Szeretnék ideológiailag szilárd lenni, de hézagos a tudásom. – Vakítóan fehér fogai bűntudatos mosolyra villantak.

– Tudod, Makszim elvtárs... – habozott a komisszár –, ez, barátom... nem egyszerű dolog. – És mélyen elgondolkozott.

Artyomot szintén érdekelte, hogy politikai szempontból mik is a mutánsok, meg hogy valójában léteznek-e egyáltalán. De Ruszakov elvtárs hallgatott, és Artyom gondolatai visszazökkentek abba a kerékvágásba, amelyről nem tudtak letérni az utóbbi napokban sem. A Poliszba kell jutnia. Csodával határos módon sikerült megmenekülnie, kapott még egy esélyt, és meglehet, hogy ez az utolsó. Az egész teste sajgott, nehezen kapott levegőt, mélyebb lélegzetvételei köhögésbe fulladtak, és az egyik szeme továbbra sem akart kinyílni. Mennyire szeretett volna most ezekkel az emberekkel maradni! Velük sokkal nyugodtabbnak és magabiztosabbnak érezte magát, és az ismeretlen alagút körülötte sűrűsödő sötétsége egyáltalán nem nyomasztotta – egyszerűen sem érkezése, sem kedve nem volt rá gondolni. A fekete mélységekből idehalló surrogások és csikorgások többé már nem rémítették, már nem figyelt rájuk feszülten, és arról álmodozott, bárcsak örökké tartana ez a pihenő olyan jólesett újra átélni a megmenekülését. Bár a halál vaskarmai már-már összezáródtak körülötte, a leküzdhetetlen, minden gondolatát kiirtó, az egész testét megbénító félelem már nyomtalanul elpárolgott, elcsitult, és a szíve tájékán meg a gyomrában megbújó utolsó maradékait is kiégette belőle a szakállas Fjodor elvtárs rettenetes kisüstije. Magával Fjodorral, a szertelen Banzájjal, a komoly, bőrkabátos komisszárral és a hatalmas termetű Makszim-Lumumbával olyan felszabadultnak érezte magát, mint semmikor azóta, hogy száz évvel ezelőtt eljött a VDNH-ról. Korábbi felszereléséből semmije sem maradt. Mindene odalett: a csodálatos, vadonatúj gépkarabélya, a majdnem öt tölténytára, az útlevele, az élelme, a teája, a két lámpája. Minden a fasisztáknál maradt. Csak a kabátja, a nadrágja meg a horpadt töltényhüvelye volt meg, amit a hóhér tett bele a zsebébe: „Talán még hasznát veszed.” Hogyan legyen most? Maradjon itt, a nemzetközi, ráadásul vörös, izé... milyen nevű is, nem fontos, brigád harcosaival? Élni az életüket, és elfelejteni a magáét... Nem. Nem szabad. Nem szabad egy percre sem megállnia, nem szabad pihennie. Nincs hozzá joga. Ez többé már nem az ő élete, attól kezdve, hogy elfogadta Hunter javaslatát, nem rendelkezhet szabadon a sorsa felett. Most már késő. Mennie kell. Nincs más kiút.

Sokáig ült némán, megpróbált semmire sem gondolni, de a komor elszántság minden másodperccel érlelődött benne, s nemcsak a fejében, hanem kimerült izmaiban, megnyúlt és sajgó inaiban, mintha egy játék babát, amelyből kiráztak minden fűrészport, hogy formátlan rongy lett belőle, valaki ráhúzott volna egy fémvázra. Ez már nem teljesen ő volt, az ő korábbi személyisége a semmibe tűnt az alagutak huzata által elsodort fűrészporral együtt, részecskéire esett szét, és a burkába valaki más költözött, aki egyszerűen nem óhajtotta hallani vérző, megkínzott testének kétségbeesett rimánkodását, aki vasalt sarkával a csírájában eltaposta a megadás, a maradás, a pihenés, a tétlenkedés vágyát már azelőtt, hogy az végleges, tudatos formát ölthetett volna. Ez a másik az ösztönök, az izomreflexek, a gerincvelő szintjén hozott döntést, kikerülve a tudatot, amelyben most csend és üresség lakozott, és a végtelen belső párbeszéd egy szó közepén megszakadt.

Artyomban mintha kiengedett volna egy összepréselt rugó. Merev, ügyetlen mozdulattal talpra állt, a komisszár csodálkozva nézett rá, Makszim pedig a gépkarabélyára tette a kezét.

– Komisszár elvtárs, szabadna önnel... beszélnem – kérte monoton hangon Artyom.

Ekkor Banzaj is nyugtalanul odafordult, békén hagyva végre a boldogtalan Fjodor bácsit.

– Beszéljen nyíltan, Artyom elvtárs, nekem nincsenek titkaim a harcosaim előtt – válaszolta óvatosan a komisszár.

– Tudja... Én nagyon hálás vagyok önöknek, hogy megmentettek. De nincs semmim, amivel meghálálhatnám. Nagyon szeretnék önökkel maradni. De nem tehetem. Tovább kell mennem. Tovább... kell.

A komisszár semmit sem felelt.

– És hova kell menned? – kapcsolódott be váratlanul Fjodor bácsi.

Artyom összeszorította a száját, és a padlót bámulta. Kínos hallgatás támadt. Úgy érezte, hogy most mind feszülten és gyanakvóan néznek rá, próbálva kitalálni, mik a szándékai. Kém? Áruló? Vajon miért titkolózik?

– No, ha nem akarod, ne mondd el – mondta engedékenyen Fjodor bácsi.

– A Poliszba – bukott ki Artyomból. Ostoba konspirációból nem kockáztathatta ilyen emberek bizalmát és rokonszenvét.

– No, csak nem valami dolgod van ott? – tudakolta ártatlan képpel a szakállas.

Artyom némán bólintott.

– Sürgős? – folytatta a faggatózást a szakállas.

Artyom megint bólintott.

– Nézd, fiú, mi nem fogunk visszatartani. Ha nem akarsz semmit se mondani arról, mi dolgod ott, akkor isten veled. De nem hagyhatunk itt az alagút kellős közepén! Nem hagyhatjuk, igaz, fiúk? – fordult a többiekhez.

Banzaj nyomatékosan bólintott, Makszimka is rögtön levette a kezét a fegyveréről, és ő is megerősítette, hogy semmiképp nem hagyhatják itt. Ekkor Ruszakov elvtárs szólalt meg.

– Kész-e ön, Artyom elvtárs, az ön életét megmentő brigádunk harcosainak színe előtt megesküdni, hogy feladata elvégzése során nem szándékozik kárt okozni a forradalom ügyének? – kérdezte szigorúan.

– Esküszöm – felelte készségesen Artyom. A forradalom ügyének semmiféle kárt nem készült okozni, volt ennél fontosabb dolga is.

Ruszakov elvtárs hosszan és figyelmesen nézett a szemébe, majd végül meghozta a határozatot:

– Harcos elvtársak! Személy szerint én hiszek Artyom elvtársnak. Kérlek, szavazzátok meg, hogy segítsünk neki eljutni a Poliszba.

Fjodor bácsi elsőnek emelte fel a kezét, és Artyom arra gondolt, hogy alighanem éppen ő lehetett az, aki kiszabadította a hurokból. Aztán Makszim szavazta meg, Banzaj pedig egyszerűen csak bólintott.

– Tudja, Artyom elvtárs, nem messze innen van itt egy szakasz, amely a széles néptömegek előtt nem ismeretes, a Zamoszkvoreckaját és a Vörös Vonalat köti össze – mondta a parancsnok. – Azon át tudjuk vinni...

Befejezni azonban nem tudta, mert Karacjupa, aki addig nyugodtan feküdt a lába mellett, hirtelen felugrott, és éktelen ugatásba kezdett. Ruszakov elvtárs villámgyors mozdulattal kikapta a pisztolytáskájából fénylő TT-jét. A többieket megfigyelni sem volt ideje: Banzaj már a motor indítózsinórját rángatta, Makszim hátul foglalt el harcállást, Fjodor bácsi pedig ugyanabból a vasládából, amelyben a kisüstijét tárolta, egy üveget kapott elő, amelynek a végéből egy kanóc lógott ki.

Az alagút itt lefelé lejtett, így alig lehetett belátni, de a kutya továbbra is csaholt, és Artyomra is átragadt az általános nyugtalanság.

– Adjanak nekem is egy gépkarabélyt – kérte suttogva.

Nem messze felvillant és kialudt egy meglehetősen erős lámpa, aztán egy rövid parancsokat osztogató, ugató hang hallatszott. A talpfákon nehéz csizmák dübörögtek, valaki fojtottan szentségelt, s aztán újra csend lett. Karacjupa, akinek a parancsnok összefogta kezével a pofáját, kiszabadította magát, és újra ugatni kezdett.

– Nem indul be – morogta fojtottan Banzaj –, meg kell tolni!

Artyom elsőnek ugrott le a hajtányról, utána a szakállas, aztán Makszim, és erőlködve, lábukat a csúszós talpfákon megtámasztva, ellökték helyéről a gépet. Az túlságosan lassan gyorsult fel, és amikor végre a beugró motor köhögésre hasonlító hangokat kezdett adni, a csizmák már egészen közel dobogtak.

– Tűz! – vezényelték a sötétségből, és az alagút szűk terét lövések csattanása verte fel. Legkevesebb négy fegyver is dörgött egyszerre, a golyók körös-körül, összevissza csapódtak be, szikrákat vetve, pengve vágódtak bele a csövekbe.

Artyom már azt hitte, hogy innen nem törhetnek ki, de Makszim hosszú sorozatot adott le a géppuskájával, és a gépkarabélyok elhallgattak. A hajtány már könnyebben ment, a végén már futniuk kellett utána, hogy fel tudjanak ugrani.

– Elmennek! Utánuk! – kiáltották mögöttük, és a gépkarabélyok újult erővel felugattak, ám a golyók többsége az alagút falaiba és mennyezetébe csapódott.

A szakállas a csikkjével gyorsan meggyújtotta a vészesen sisteregni kezdő kanócot, az üveget egy rongydarabba tekerte és kihajította a sínekre. Egy perc múlva fényesen felvillant és felhangzott ugyanaz a dörrenés, amelyet, nyakában a kötéllel, Artyom már hallott egyszer.

– Még egyet nekik! És füstöt is! – parancsolta Ruszakov elvtárs.

Egyszerűen csoda ez a motorizált hajtány, gondolta Artyom, amikor a ködfüggönnyel küzdő üldözőik messze elmaradtak mögöttük. A gép valósággal repült, és szétrebbentve a bámészkodókat, átvágtatott a Novokuznyeckaján. Olyan gyorsan húztak el mellette, hogy Artyomnak érkezése sem volt arra, hogy rendesen megnézze magának az állomást. Amúgy semmi különöset nem talált benne, hacsak azt nem, hogy mennyire gyér a világítás, noha elég sokan vannak ott, de Banzaj odasúgta neki, hogy ez egy szemét hely, a lakói is furcsák, és legutóbb is, amikor megpróbáltak volt itt megállni, később nagyon megbánták, és alig tudták menteni a bőrüket.

– Bocsáss meg, elvtárs, most nem tudunk neked segíteni – fordult hozzá most először tegeződve Ruszakov elvtárs. – Hosszú ideig nem szabad visszamennünk. Elmegyünk a tartalékbázisunkra, az Avtozavodszkajára. Ha akarsz, csatlakozz a brigádhoz.

Artyomnak újra erőt kellett vennie magán, hogy visszautasítsa az ajánlatot, de most könnyebben sikerült. Vidám kétségbeesés kerítette hatalmába. Ellene volt az egész világ, minden balul ütött ki. Megint eltávolodott a központtól, az áhított úti céljától, és ahogy belesüllyedt az őt tőle elválasztó alagutak sötétjébe, ez a cél minden pillanattal veszített kontúrjaiból, valami absztrakt és elérhetetlen dologgá válva elvesztette a realitását. Ugyanakkor csökönyös dühöt ébresztett Artyomban az egész ellenséges világ, amely csak akadályozza a célja megvalósításában, és ez a düh elárasztotta az izmait, s fakó tekintetében lázadó tüzet lobbantott a konok elszánás, mely minden félelmet elsöpört, de még a hűvös értelmet is.

– Nem – mondta most először határozottan és nyugodtan. – Mennem kell.

– Akkor elmegyünk veled a Paveleckajáig, és ott válunk el – fogadta el a döntését kis hallgatás után a komisszár. – Sajnálom, Artyom elvtárs. Szükségünk van harcosokra.

Nem messze a Novokuznyeckajától az alagút kettévált, s a hajtány balra ment tovább. Amikor Artyom rákérdezett, mi van a jobb oldali szakaszban, elmagyarázták neki, hogy oda tilos bemenniük: pár száz méter után a Hanzának előőrse van ott, igazi erőd. Kiderült, hogy ez az alig észrevehető alagút egyszerre három állomáshoz is vezet a Gyűrűn: az Oktyabrszkajához, a Dobrinyinszkajához és a Paveleckajához. Ennek a mellékvonalnak a beomlasztása s ezzel egy ilyen fontos közlekedési útnak a megsemmisítése a Hanzának nem állt szándékában, de csak a Hanza titkos ügynökei használták. Ha idegen próbált az előőrshöz közelíteni, még azelőtt megsemmisítették, hogy közölhette volna a szándékát.

Az elágazás után nem sokkal feltűnt a Paveleckaja. Artyomnak az jutott az eszébe, csak igazat beszélt az egyik ismerőse a VDNH-n, hogy valamikor a metró egyik végéből a másikba egy óra alatt el lehetett jutni, bár akkor nem hitt neki. Hej, ha neki ilyen hajtánya lehetne...

Csakhogy nem segíthetne a hajtány sem, kevés helyen lehetne ilyen egyszerűen, szélsebesen áthaladni, talán csak a Hanzán, meg itt, ezen a szakaszon.

Nem, nincs értelme az álmodozásnak, nincs annak helye az új világban, abban minden lépésnek elképesztő erőfeszítés és kínzó fájdalom az ára. Azok az idők végleg elmúltak. Az a varázslatos, gyönyörű világ halott. Nincs többé. És nem érdemes siránkozni utána egész hátralévő életében.

Köpj egyet a sírjára, s menj, vissza se nézz.

10. FEJEZET
NO PASARÁN!

A Paveleckaja előtt semmilyen őrséget nem lehetett látni, csak egy kisebb csoport csavargó engedett nekik utat és nézett tisztelettel a hajtányukra. Vagy harminc méterre üldögéltek az állomás bejáratától.

– Mi az, itt nem lakik senki? – kérdezte Artyom, amennyire tudta, közömbösen. Egyáltalán nem szeretett volna egyedül maradni fegyver, élelem és iratok nélkül egy elhagyatott állomáson.

– A Paveleckaján? – Ruszakov elvtárs csodálkozva nézett rá. – Dehogynem laknak!

– És akkor miért nincsenek őrsök? – makacskodott Artyom.

– Mert ez a Pa-ve-lec-ka-ja! – szólt közbe Banzaj, és az állomás nevét jól megnyomva, szótagolva mondta ki. – Ki bántaná őket?

Artyomban felötlött erre, milyen igaza volt annak az ókori bölcsnek, aki a halálos ágyán kijelentette, csak azt tudja, hogy semmit sem tud. Ezek itt mind úgy beszéltek a Paveleckaja érinthetetlenségéről, mint ami nem követel magyarázatot, és mindenki számára magától értetődő.

– Nem vagy képben, vagy mi? – hitetlenkedett Banzaj. – Na várj csak, mindjárt meglátod a saját szemeddel!

A Paveleckaja az első pillanattól kezdve lenyűgözte Artyomot. A mennyezet itt olyan magas volt, hogy a falakhoz erősített gyűrűkben meredező fáklyák reszkető villódzása nem ért fel odáig, és ez a végtelenség ijesztő és szédítő érzetét keltette benne. A hatalmas, kerek boltívek formás, karcsú oszlopokon nyugodtak, s hihetetlen volt, hogyan tudták megtartani az óriási boltozatokat. A boltívek közti teret megkopott, de az egykori nagyságra még mindig emlékeztető bronzöntvények töltötték ki, s bár itt csak a hagyományos sarlók és kalapácsok voltak, ezeknek a boltíveknek a keretében az elpusztult birodalom félig elfeledett szimbólumai ugyanolyan büszkén és kihívóan virítottak, mint egykor, amikor megalkották őket. Az oszlopok végeérhetetlen sora, melyet helyenként fáklyák meg-megremegő, vérszínű fénye öntött el, a végtelenül messzi sötétbe veszett, és el se lehetett hinni, hogy ott végük szakad. A láng fénye, mely száz- és ezerlépésnyire innen nyaldosta az ugyanolyan kecses márványpilléreket, egyszerűen nem tudott átütni a sűrű, szinte tapintható sötétségen. Ez az állomás egykor biztosan egy küklopsz lakhelye volt, ezért olyan gigászi itt minden...

Csak nem azért nem mer senki rátörni, mert ennyire szép?

Banzaj üresbe tette a motort, a hajtány egyre lassabban gördült, fokozatosan leállt, Artyom pedig sóváran nézte a különös állomást. Mi lehet az oka? Miért nem zaklatja senki a Paveleckaját? Mitől sérthetetlen? Csak nem azért, mert jobban hasonlít egy mesebeli, föld alatti palotára, mint egy közlekedési építményre?

Az álló hajtány körül közben egész sereg mindenféle korú, rongyos és mosdatlan gyerek gyűlt össze. Irigykedve nézegették a gépet, az egyik még a sínekre is leszemtelenkedett, és elismerően cicegve tapogatta a motort, amíg Fjodor bácsi el nem kergette onnan.

– Itt a vége, Artyom elvtárs. Az útjaink itt szétválnak – szakította félbe Artyom tűnődését a parancsnok. – Az elvtársakkal megbeszéltük, hogy készítünk neked egy kis ajándékot. Fogd! – és odanyújtott egy gépkarabélyt, alighanem azok egyikét, amelyeket a megölt fegyveres őröktől vettek el. – Meg ezt is. – A kezében az a lámpa volt, amellyel a bajszos, fekete egyenruhás fasiszta világította maga előtt az utat. – Ezeket mind zsákmányoltuk, úgyhogy nyugodtan fogadd el. Jogosan a tiéd. Maradnánk még itt, de nem szabad késlekednünk. Ki tudja, hogy a fasiszta disznók meddig akarnak üldözni bennünket. De a Paveleckaján túlra biztosan nem merészkednek.

Újonnan támadt eltökéltsége ellenére Artyom szíve összeszorult, amikor sok sikert kívánva Banzaj megszorította a kezét, Makszim barátilag megveregette a vállát, a szakállas Fjodor bácsi pedig odadugta neki az üveget, melyben ott lötyögött a maradék vodka, nem tudván, mit is ajándékozhatna még neki:

– Minden jót, fiú, találkozunk még. Sok szerencsét, ne hagyd magad!

Ruszakov elvtárs még egyszer megrázta a kezét, szép, férfias arca elkomolyodott.

– Artyom elvtárs! Két dolgot szeretnék mondani neked búcsúzóul. Először is azt, hogy higgy a csillagodban! Ahogy Che Guevara elvtárs szokta mondogatni, hasta la victoria siempre! És másodszor, ami a legfontosabb – NO PASARÁN!

Mindegyik harcos felemelte ökölbe szorított jobb kezét, és kórusban ismételték utána a varázsigét: „No pasarán!” Nem volt mit tenni, Artyom is ökölbe szorította a kezét, és válaszképpen olyan eltökélten és forradalmi hévvel mondta, amennyire csak bírta: „No pasarán!”, bár ez az egész rituálé tökéletes zagyvaság volt a számára. Ám nem szerette volna ostoba kérdésekkel elrontani a búcsúzás emelkedett pillanatát. Bizonyára mindenben helyesen járhatott el, mert Ruszakov elvtárs büszkén és elégedetten nézett rá, aztán ünnepélyesen tisztelgett neki.

A motor hangosabban kezdett zakatolni, majd a hajtány, szürkés koromfelhőbe burkolózva, és egy darabon még a vidáman sivalkodó gyerekrajtól kísérve eltűnt a sötétben. Artyom újra egy szál maga maradt, olyan távol az otthonától, mint még soha.

A peronon járkálva elsőként az órák tűntek fel neki. Rögtön négyet is összeszámolt belőlük. A VDNH-n az idő elsősorban szimbólum volt – akárcsak a könyvek, vagy az iskolateremtési kísérletek a gyerekek számára –, annak jele, hogy az állomás lakói folytatják a harcot, hogy nem hagyják el magukat, hogy emberek maradnak. Itt viszont, úgy látszik, az órák egészen más, összehasonlíthatatlanul fontosabb szerepet játszottak. Tovább kószálva egy ideig, Artyom további furcsaságokat is észrevett: először is azt, hogy magán az állomáson semmi nyoma semmilyen lakóhelyiségnek, kivéve talán csak azt a néhány összekapcsolt vagont, amelyek a második vágányon álltak, és belenyúltak az alagútba úgy, hogy a szerelvénynek csak egy kisebb részét lehetett látni a csarnokban, Artyom ezért is nem vette észre azonnal. Voltak itt mindenféle kereskedők meg ilyen-olyan műhelyek – de egyetlen lakósátor, de még csak spanyolfal sem volt sehol, amely mögött meg lehetett volna aludni. Alig néhány koldus és hajléktalan hevert csupán leterített kartonpapírokon. Az állomáson járkáló emberek időnként odamentek az órákhoz, némelyek, akiknek volt saját órájuk is, nyugtalanul egyeztették őket a fényjelzős tábla piros számaival, és újra mentek a dolgukra. Vajon mit mondana most erre Kán, gondolta Artyom, ha itt volna?

A Kitaj-Goroddal ellentétben, ahol az utazók iránt igen élénk érdeklődést mutattak, étellel kínálták őket, igyekeztek eladni nekik valamit, ide is, oda is hívták őket, itt mintha mindenki csak a saját dolgával lett volna elfoglalva. Artyomra ügyet sem vetettek, és a magányosság érzése, amit kíváncsisága kezdetben még elnyomott, egyre erősebben tört rá. Hogy elterelje a figyelmét növekvő búskomorságáról, újra a járókelőket kezdte figyelni. Azt várta volna, hogy itt másféle, sajátos arckifejezésű embereket fog látni, hiszen az élet egy ilyen állomáson nyomot kell, hogy hagyjon rajtuk. Első ránézésre ugyanolyan átlagos emberek nyüzsögtek, hangoskodtak, dolgoztak, vitatkoztak körülötte, mint bárhol másutt. De tüzetesebben megnézve őket a hidegrázás kerülgette: hihetetlenül sok fiatal nyomorék és torzszülött volt itt – kinek az ujjai hiányoztak, kit gennyes var borított, volt, akinek az amputált harmadik karja helyén csak egy durva csonk volt.

A felnőttek leggyakrabban kopaszok voltak, betegformák, egészséges, erős emberrel szinte nem is találkozott. Beteges, elfajzott formájuk fájdalmas ellentéte volt az állomás komor fenségességének, amelyen éltek.

A peron közepén, a két derékszögű nyílásban volt az átjáró a Gyűrűre, a Hanzához. De itt nem volt se Hanza-határőr, se beléptető pont, mint a Proszpekt Mirán, pedig valaki azt mondta Artyomnak, hogy a Hanza keményen kézben tartja a vele szomszédos állomásokat. Nem, nem, itt valami furcsa dolog történhetett.

Végül aztán nem is ment el a peron túlsó végéig. Kezdetnek öt töltényért vett magának egy tál vagdalt pirított gombát meg egy pohár poshadt, fanyar szagú vizet, és egy felfordított műanyag ládán ülve, melyben azelőtt üveggöngyöleget tartottak, undorodva erőltette magába ezt a vacakot. Aztán elment a vonathoz, azt remélve, hogy ott megpihenhet, mert az ereje már a végét járta, és a teste még mindig sajgott a vallatás után. De a szerelvény teljesen más volt, mint a Kitaj-Gorodon: lepusztult és teljesen üres, itt-ott kiégett és megolvadt vagonokból állt; a puha, bőr fekhelyeket kiszedték belőlük és elvitték valahová; mindenütt beszáradt vérfoltokat lehetett látni, a padlón mindenfelé szétszóródott töltényhüvelyek csillantak meg. Menedékhelynek ez alkalmatlan volt, inkább egy számos ostromot kiállt erődre emlékeztetett.

Noha csak kevés idő telt el, amíg Artyom a vonattal ismerkedett, mégis, amikor visszament a peronra, rá se ismert az állomásra. Az áruspultok kiürültek, a lárma megszűnt, és néhány csavargón kívül, akik az átjáró közelében csoportosultak, egyetlen teremtett lelket sem lehetett látni a peronon. Észrevehetően sötétebb lett, kialudtak a fáklyák azon az oldalon, ahol kilépett az állomásra, csak néhány égett a csarnok közepén, meg távol, a túlsó végén pislákolt egy halvány tűz. Az órák szerint este nyolc múlt valamivel. Mi történt? Artyom, amennyire sajgó teste engedte, meggyorsította lépteit. Az átjáró mindkét végén le volt zárva, s nem egyszerűen csak közönséges kis fémajtókkal, hanem megbízható, vassal borított kapukkal. A második lépcsőn is éppen egy ilyen állt, de az egyik fele félig nyitva volt, és mögötte, mint a Tverszkaja zárkáiban, jó minőségű, erős vasakból hegesztett rácsok látszottak. A rácsokon túl egy kisebb, erőtlen mécsessel megvilágított asztal állt, s mögötte agyonmosott, szürkéskék egyenruhában egy őr ült.

– Nyolc után tilos a bemenet – lökte oda válaszul a kérésére, hogy engedje be. – A kapuk reggel hatkor nyílnak – és értésére adva, hogy a beszélgetésnek vége, elfordult.

Artyom elképedt. Miért állt le az élet este nyolc után az állomáson? És akkor ő most mihez kezdjen? A kartondobozaikban mocorgó hajléktalanok ugyancsak visszataszítóan néztek ki, nem szeretett volna még a közelükbe sem menni, és úgy döntött, hogy a kis tűznél próbál szerencsét, mely a csarnok ellenkező végén pislákolt. Az már messziről jól látszott, hogy ez nem holmi csavargók gyülekezete, hanem határőrőrs vagy valami hasonló: a tűz fényében erős férfialakok látszottak, gépkarabélyok éles kontúrjai sejlettek fel; de ugyan mit védhettek ott fenn, a peronon ülve? Posztokat az alagutakban kell felállítani, az állomásokra vezető utakon, minél messzebb, annál jobb, de így... Ha előmászik onnan valami, vagy banditák támadják meg őket, az őröknek így semmire sem marad idejük.

De ahogy közelebb ért, Artyom még valamit észrevett: hátul, a tűzön túl, időnként egy ragyogó, fehér, felfelé irányított fénysugár villant fel, mely túlságosan rövid volt, mintha mindjárt az elején elvágták volna, s így nem érte el a mennyezetet, hanem néhány méter után, ellentmondva a fizika minden törvényének, eltűnt. A reflektor ritkán, szabályos időközökben kapcsolt be, Artyom valószínűleg ezért nem látta meg korábban. Mi lehet ez?

Odalépett a tűzhöz, udvariasan köszönt, elmagyarázta, hogy átutazóban van itt, és tudatlanságában elszalasztotta a kapuzárást, és megkérdezte, hogy megpihenhetne-e itt, az őrségben levőkkel.

– Megpihenni? – kérdezett vissza gunyorosan a hozzá legközelebb ülő, kócos, sötét hajú, nagy, húsos orrú, nem túl magas, de nagyon erősnek tűnő férfi. – Itt, fiatalember, pihenés nem esik, ha megéri a reggelt, szerencsésnek mondhatja magát.

Arra a kérdésére, hogy ugyan mi veszély fenyegetne a peron közepén, a tűz melletti üldögélésben, a férfi semmit sem felelt, csak a háta mögé bökött, ahol felgyulladt a reflektor. A többiek a maguk beszélgetésével voltak elfoglalva, és ügyet sem vetettek rá. Artyom úgy döntött, csak kideríti, hogy mi zajlik itt, és odaballagott a reflektorhoz. Amit ott látott, meglepte, de sok mindent meg is magyarázott.

A csarnok legvégén egy kisebb fülke állt, olyasmi, mint amilyenek néha a más vonalakra vezető átjárók mozgólépcsőinél szoktak állni. Körülötte zsákok, itt-ott összefogott, masszív vastáblák, az egyik őr épp a védőponyvát húzta le valami egészen félelmetes formájú fegyverekről, a másik a fülkében ült. Magát a reflektort erre a kabinra szerelték fel, és felfelé világított. Felfelé! Híre-hamva sem volt itt semmilyen ajtónak, semmilyen korlátnak, mindjárt a fülke mögött kezdődtek a felszínre vezető mozgólépcsők. És a reflektor sugara éppen oda tűzött, nyugtalanul csapongva faltól falig, mintha megpróbálna kilesni valakit a vaksötétben, de csak a barna lepedékkel bevont lámpakereteket és az átnedvesedett mennyezetet hasította ki belőle, amelyről nagy darabokban lehullott a vakolat, tovább pedig... Tovább semmit sem lehetett látni.

Minden nyomban a helyére került.

Valamilyen okból itt nem választotta el az állomást a felszíntől fémkapu, sem a peronon, sem odafent. A Paveleckaja a külvilággal közvetlenül érintkezett, és lakói betörések állandó fenyegetésében éltek. Szennyezett levegőt lélegeztek be, szennyezett vizet ittak, valószínűleg éppen ezért volt olyan furcsa az íze... A mutáció ezért volt itt sokkal gyakoribb a fiatalok között, mint például a VDNH-n. A felnőttek ezért voltak olyan betegesformák: állandóan pusztította őket a sugárbetegség, lecsupaszította és kifényesítette a koponyájukat, elemésztette és még éltükben szétmarta a testüket.

És ez, úgy látszik, még nem volt minden, máskülönben mivel lehet magyarázni, hogy az egész állomás kihalt este nyolc óra után, és a sötét hajú ügyeletes a tűznél miért mondta volna, hogy nagy dolog itt reggelig életben maradni?

Artyom némi habozás után közelebb ment a fülkében ülő emberhez.

– Jó estét – válaszolta az a köszönésére.

Ötven év körüli lehetett, de már ugyancsak megkopaszodott, maradék ősz hajszálai összegubancolódtak a halántékán és a tarkóján, sötét szeme kíváncsian nézte Artyomot, az egyszerű, megkötős golyóálló mellény nem érte át kerek hasát. A mellén távcső lógott, mellette pedig egy síp.

– Foglalj helyet – mutatott az Artyomhoz legközelebbi zsákra. – Azok ott, látod, szórakoznak, engem meg itt hagytak egyedül unatkozni. Legalább diskurálhatok egyet. Ki cifrázta ki ennyire a szemedet?

Beszélgetni kezdtek.

– Tudod, nem tudunk idefabrikálni semmit, ami legalább valamennyire megfelelne – mutatott keserűen az ügyeletes a nyílásra –, ide nem vas, hanem beton kellene, a vasat próbáltuk már, de hiába volt. Ahogy itt az ősz, mindent elmos a víz a francba, kezdetben csak gyűlik, gyűlik, aztán egyszer csak átszakad... Megesett egypárszor, és sokan meghaltak, azóta valahogy megvagyunk. Csak nyugodt életünk, mint más állomásokon, az nincs, állandóan ébernek kell lennünk: nincs olyan éjjel, hogy valami ne mászna be. Nappal nem próbálkoznak, vagy alszanak, vagy éppen odafönt kódorognak. De mihelyt sötétedik, már gondban vagyunk. No persze alkalmazkodtunk ehhez, nyolc után mindenki az átjáróba megy, ott is lakunk, itt csak üzletelünk. Várj csak egy kicsit... – hagyta félbe, megpöckölte a kapcsolót, és a reflektor élesen felvillant.

A beszélgetés csak azután folytatódott, hogy a fehér fénysugár körbepásztázta mind a három mozgólépcsőt, végigfutott a mennyezeten és a falakon, majd újra kialudt.

– Ott fent – mondta lehalkítva a hangját az ügyeletes, és ujjával a mennyezet felé bökött – a Paveleckij pályaudvar van. Legalábbis ott volt valamikor. Istenverte egy hely. Már nem tudom, hova indultak onnan vonatok, de ott most valami szörnyűség zajlik. Olyan hangokat hallani mostanában onnan, hogy kiráz tőlük a hideg. Amikor meg lemásznak... – Kis szünet után folytatta. – Utasoknak nevezzük őket, ezeket a fajzatokat, akik onnan fentről lemásznak. A vasútállomás miatt. Így már nem annyira szörnyű. Amikor az utasok még erősebbek voltak, lerohanták ezt az őrhelyet. Látod ott azt a szerelvényt a vágányon? Odáig eljutottak. Az átjárót soha nem engedtük volna át – asszonyok, gyerekek vannak ott, ha az utasok átjutnak oda, annak rossz vége lett volna. Tudták ezt a mi fiaink is, visszavonultak a vonathoz, bevették oda magukat, és néhány fajzatot elintéztek. De hát ők maguk is... tízből csak ketten maradtak életben. Egy utas átjutott, elmászott a Novokuznyeckajáig. Reggel fel akarták kutatni, sűrű nyálkacsík maradt utána, de le, az oldalsó alagútba fordult be, mi viszont oda nem merészkedünk be. Elég nekünk a magunk baja is.

– Én azt hallottam, hogy a Paveleckaját soha senki nem támadja meg – jutott eszébe Artyomnak –, ez igaz?

– Igaz – bólintott jelentőségteljesen az őr. – Ugyan ki merne hozzánk érni? Ha mi nem tartanánk itt a frontot, ezek az egész szárnyvonalat ellepnék... Nem. Ránk senki sem emel kezet. Sőt a Hanza majdnem az egész átjárót átengedte nekünk, csak a legeslegvégén van nekik egy blokkőrhelyük. Még fegyvereket is adnak, csak hogy fedezzük őket. Szeretik ők, én mondom neked, ha más kaparja ki nekik a gesztenyét! Mit is mondtál, hogy hívnak? Engem Marknak. Várj csak, Artyom, most valami mozgolódik ott... – és sietve újra bekapcsolta a reflektort. – Mégse, biztos tévedtem – mondta aztán bizonytalanul egy perc múlva.

Artyomnak lassan egész lényét áthatotta a veszély érzete. Markhoz hasonlóan ő is feszülten nézett felfelé, de ott, ahol amaz csak a széttört lámpák árnyékát látta, Artyom a vakító fényben kővé dermedt, vészjósló, fantasztikus sziluetteket vélt felfedezni. Először azt hitte, hogy csak a képzelete tréfál vele, de az egyik kontúr alig észrevehetően megrebbent, mihelyt a fényfolt elsiklott mellette.

– Várjon... – suttogta. – Próbálja oda, abba a sarokba, ahol olyan nagy rés van, de gyorsan...

És mintha csak a helyéhez szögezte volna a fénysugár, valahol távol, a mozgólépcső közepén túl egy nagy, csontos valami dermedt egy pillanatra mozdulatlanná, aztán hirtelen lefelé lendült. Mark elkapta a kezéből kicsúszó sípot, és teljes erejéből megfújta, és abban a másodpercben a tűz körül ülők felpattantak a helyükről, és tüzelőállást vettek fel. Kiderült, hogy nekik is volt egy reflektoruk, gyengébb ugyan, de ügyesen összekombinálták egy szokatlan nehézgéppuskával. Artyom korábban sosem látott ilyet: a fegyvernek hosszú, kúpos csöve volt, az irányzéka pókhálóra emlékeztetett, a töltények olajosan csillogó szalagként csúsztak bele.

– Ott van, a tizediknél! – tapogatta ki a fénysugárral az utast a rekedt, sovány férfi, aki odaült Mark mellé. – Add ide a látcsövet... Ljoha! A tizediknél, a jobb oldali sorban!

– Igenis! Kész, kedvesem, megvagy, most pedig ülj szépen nyugodtan – dörmögte a géppuskás, miután ráirányította a fegyvert a megbújó fekete árnyékra. – Befogtam!

Fülsiketítő sorozat csapott fel, alulról a tizedik lámpa szanaszét repült, és fentről valami élesen visítani kezdett.

– Úgy nézem, eltaláltad – állapította meg a rekedt hangú. – Na, világíts még oda... Ott fekszik, ni. Kinyiffant az istenverése.

Felülről azonban még sokáig, legalább egy órán át ziháló, szinte emberi nyögések hallatszottak, amitől Artyomot a hányinger kerülgette. Amikor azt javasolta, hogy öljék meg, ne szenvedjen, azt felelték neki:

– Ha akarsz, menj oda, öld meg. Nem lövölde ez itt, kölyök, minden töltény számít.

Markot leváltották, és Artyom elindult vele a tűzhöz. Mark a tűznél meggyújtotta sodrott cigarettáját, és magába mélyedt, Artyom pedig a többiek beszélgetésére kezdett figyelni.

– Ljoha tegnap a Krisna-hívőkről mesélt – mondta mély, öblös hangon egy testes, alacsony homlokú és vastag nyakú férfi –, akik az Oktyabrszkoje Poljén vannak, és be akarnak jutni a Kurcsatov-intézetbe, hogy megkaparintsák az atomreaktort, és mindenkit a Nirvánába juttassanak, de egyelőre sehogy se sikerül nekik. Na, akkor nekem meg az eszembe jutott, ami négy éve történt velem, amikor még a Szaveleckaján laktam. Egyszer üzleti ügyben a Belorusszkajára készültem. Akkoriban voltak kapcsolataim a Novoszlobodszkaján, úgyhogy közvetlenül a Hanzán keresztül mentem. Szóval, odaérek a Belorusszkajára, egyből megtaláltam, akivel találkoznom kellett, elrendeztük a dolgunkat, s gondoltam, iszunk rá egyet. Ő meg azt mondja, hogy csak óvatosan, itt a részegek gyakran eltűnnek. Én meg mondom neki, hogy elég, hagyja már, a pia nem maradhat el. Na, egy üveggel a végén csak ledöntöttünk ketten. Az utolsó, amire emlékszem, hogy négykézláb mászik, és azt kiabálja, „Én vagyok a Lunahod-1”. Amikor felébredtem, szűzanyám! – meg vagyok kötözve, a szám betömve, a fejem csupaszra borotválva, és egy kis kamrában fekszem, ami alighanem valamikor őrszoba lehetett. Ezt jól kifogtam, gondoltam. Fél óra múlva bejön néhány csirkefogó, és a nyakamnál fogva kirángatnak a csarnokba. Föl nem foghattam, hová kerültem, minden felirat letépve, a falak valamivel összekenve, a padló csupa vér, mindenhol tüzek égnek, szinte az egész állomás fel volt túrva, legalább húsz, ha nem harminc méter mély munkagödör volt ott. A padlón és a mennyezeten mindenhol csillagok, olyanok, tudjátok, egy vonalból, mint ahogy a gyerekek rajzolnak. Na, gondoltam, csak nem a vörösökhöz kerültem? Tekergetem ám tovább a fejem, nem, az mégse lehet. Odavezettek a gödörhöz, egy kötél lóg bele, azt mondják, mássz le a kötélen. És lökdösnek a Kalasnyikovjaikkal. Lenéztem – a fenekén egy csomó ember nyüzsög lapátokkal meg pajszerokkal, és ezt a gödröt mélyítik. A földet csörlővel húzzák fel, csillékbe rakják és elviszik valahová. Na, nincs mit tenni, ezek a fiúk a Kalasnyikovjaikkal egyszerűen meg vannak veszve, tetőtől talpig ki vannak tetoválva – gondoltam, ez maga az alvilág. Biztos egy börtönbe kerültem. Ezek az, izé, alakok, valami föld alatti járatot csinálnak, szökni akarnak. És ezekkel húzatják az igát. Aztán rájöttem, hogy ez hülyeség. Ugyan miféle börtön lehetne a metróban, ha egyszer zsaruk sincsenek? Mondom nekik, hogy tériszonyom van, mindjárt a fejükre esek ezeknek ott lent, nem sok hasznotok lesz belőlem. Tanácskoztak, aztán odaállítottak az alulról feljövő földhöz csilléket rakodni. Kézbilincset raktak rám a disznók, a lábamra meg láncot, oszt nesze, rakodj. No, szóval föl nem foghattam, mire megy ki a dolog. A munka, megmondom őszintén, nem a legkönnyebb. Én még csak-csak – mozgatta meg rőfnyi vállát –, de voltak ott gyengébbek is, némelyik összeesett, a borotvált fejűek meg felszedték és elvonszolták valahová a lépcsőkhöz. Aztán egyszer elmentem arra, nézem, ezeknek ott, izé, egy olyan fatuskójuk volt, mint amilyen a Vörös téren állt, ahol a nyakazások folytak, benne egy jókora fejsze jól belevágva, körülötte meg minden csupa vér, meg rudakra tűzött fejek meredeznek. Kis híján öklendezni kezdtem. Na, gondoltam, innen jó lesz elszelelni, mielőtt engem is kitömnek madárijesztőnek.

– No és kik voltak ezek? – szakította félbe türelmetlenül az a rekedt hangú, aki a reflektor mellett ült.

– Később megkérdeztem az emberektől, akikkel együtt rakodtam. Hát nem tudod? Sátánisták, érted? Akik úgy döntöttek, hogy, szóval, itt a világvége, és a metró a pokol ajtaja. És valami köröket is emlegettek, már nem is emlékszem...

– A kapuja – igazította ki a géppuskás.

– Akkor az. A metró a pokol kapuja, de maga a pokol kicsit lejjebb fekszik, és, szóval, az ördög ott várja őket, csak le kell oda hozzá jutni. Ezért aztán ásnak. Ennek már négy éve. Talán már leértek.

– És hol van ez? – kérdezte a géppuskás.

– Nem tudom, istenemre mondom, nem tudom. Nem akárhogy keveredtem ki onnan: amikor az őrség nem nézett oda, a többiek beleraktak egy csillébe, és rám szórták a földet. Hosszan zakatolt velem a csille valahová, aztán magasról kiborítottak, elvesztettem az eszméletemet, magamhoz tértem, másztam, majd valamilyen sínekre jutottam ki, aztán akkor tovább másztam rajtuk, aztán ezeket a síneket más sínek keresztezték, a kereszteződésben aztán ki is purcantam. Aztán valaki összeszedett, és már csak a Dubrovkán tértem magamhoz, érted? Az meg, az a jó ember, aki felszedett, már lelépett. Honnan tudjam hát, hogy hol történt...

Aztán arról beszéltek, hogy a hírek szerint a Ploscsagy Iljicsán és a Rimszkaján valami járvány van, és sokan meghaltak, de Artyom erre már nem figyelt oda. Hipnotizálta a gondolat, hogy a metró a pokol tornáca, vagy talán már az első köre, és hihetetlen kép jelent meg a szeme előtt: emberek százai, amint hangyaként nyüzsögnek, és kézzel ásnak egy végtelen gödröt, aknát a semmibe, mígnem egyikük vasa váratlanul megszalad, és áttör a földön, és akkor a pokol és a metró véglegesen összeérnek.

Aztán arra gondolt, hogy ez az állomás is szinte ugyanúgy működik, mint a VDNH: szakadatlanul támadják valami rémületes teremtmények a felszínről, és ők egyedül állják a nyomást, és ha a Paveleckaja elesik, akkor ezek a szörnyetegek elözönlik az egész vonalat. Szóval a VDNH korántsem olyan kivételes hely, mint ahogy azt korábban gondolta. Ki tudja, hány ilyen állomás van még a metróban, amelyek mind a saját szakaszukat védik, még ha nem is az egész metró nyugalmáért harcolnak, hanem csak a saját bőrüket mentik... Lehet éppenséggel hátrálni, visszavonulni a központ felé, és betemetni magunk mögött az alagutakat, de akkor egyre kevesebb élettér marad, egészen addig, míg az életben maradottak már csak egy tenyérnyi helyre szorulnak össze, hogy aztán ott egymás torkának essenek.

De hogyha a VDNH nem is olyan kivételes, ha vannak más kijáratok is a felszínre, amelyeket nem lehet lezárni... Akkor az azt... Artyom észbe kapott, és elhessegette magától ezt a gondolatot. Ez egyszerűen a gyengeség hangja, áruló, csábító hang, mely érveket susog, hogy ne folytassa az Utat, hagyjon fel a Cél elérésével. Ez az út zsákutca. Hogy elterelje a figyelmét, újra a beszélgetésre kezdett figyelni. Eleinte valami Pelyhesnek a győzelmi esélyeit latolgatták. Aztán a rekedt hangú arról kezdett mesélni, hogy valamilyen narkósok támadtak a Kitaj-Gorodra, egy csomó embert lelőttek, de a kalugai banda idejében odaért, s végül csak fölébük kerekedett, a banditák meg visszavonultak a Taganszkaja felé. Artyom közbevetette volna, hogy egyáltalán nem a Taganszkaja, hanem a Tretyjakovszkaja felé, de ekkor egy szikár alak kapcsolódott be, akinek az arcát nem lehetett kivenni, és azt mondta, hogy a kalugaiakat teljesen kiverték a Kitaj-Gorodról, melyet most egy új csoport ellenőriz, akikről addig sohasem hallottak. A rekedt hangú hevesen vitába szállt vele, Artyomon meg elhatalmasodott az álmosság. Ezúttal egyáltalán nem álmodott semmit, és olyan mélyen aludt, hogy még akkor sem bírt felébredni, amikor felsüvített a riadó sípjele, és mindenki felpattant a helyéről. Bizonyára csak vak lárma lehetett, mert lövések nem követték.

Amikor végre Mark felébresztette, az órák már háromnegyed hatot mutattak.

– Kelj fel, vége az őrségnek! – rázta meg vidáman Artyom vállát. – Gyere, megmutatom az átjárót, ahova tegnap nem engedtek be. Útleveled van?

Artyom megrázta a fejét.

– Sebaj, majd megoldjuk valahogy – ígérte Mark, és valóban, néhány perc múlva már ott is voltak az átjáróban, az őr meg, a tenyerében forgatva a két töltényt, elégedetten fütyörészett.

Az átjáró nagyon hosszú volt, hosszabb az állomásnál is. Egyik fala hosszában sátorponyvából készült spanyolfalak álltak, és meglehetősen fényes kis lámpák égtek (, A Hanza gondoskodik rólunk” – mosolyodott el gunyorosan Mark), a másik fal mellett pedig egy hosszú, de alig egy méter magas kerítés húzódott.

– Ez amúgy az egyik leghosszabb átjáró az egész metróban – mondta büszkén Mark. – Azt kérdezed, hogy mi ez a kerítés? Hát nem tudod? Pedig ez egy nevezetes darab! A hozzánk érkezők fele ezért jön ide! Várj csak, most még korán van. Kicsit később kezdődik. Általában este, amikor az állomásra vezető kijáratot lezárják, és az embereknek már nincs semmi dolguk. De lehet, hogy lesz napközben kvalifikációs futam. Te tényleg nem hallottál semmit se erről? Itt nálunk patkányversenyek vannak, fogadóiroda! Ügetőnek nevezzük. A mindenit, én meg azt hittem, hogy mindenki tud róla – csodálkozott, amikor végre felfogta, hogy Artyom nem ugratja. – Amúgy szeretsz játszani? Én nagy fogadó vagyok.

Artyom természetesen kíváncsi volt a versenyekre, de különösebben nem vonzották az ilyesféle játékok. Ráadásul azután, hogy ennyi időt átaludt, a feje fölött fenyegető fellegként gyűlt és sűrűsödött a bűntudat. Nem várhatta meg az estét, egyáltalán, semennyit sem várhatott tovább. Tovább kellett mennie, már így is túl sok időt veszített hiábavalóan. Csakhogy az út a Poliszba a Hanzán át vezetett, és azt most már nem lehetett kikerülni.

– Aligha maradhatok itt estig – mondta Artyom. – Mennem kell... a Poljankára.

– De akkor a Hanzán keresztül kell menned – jegyezte meg Mark hunyorogva. – Hogy gondoltad, hogy a Hanzán át mész, ha egyszer nemhogy vízumod, de még útleveled sincs? Akkor, barátom, már nem tudok segíteni. Illetve egy ötletem azért lenne. A Paveleckaja vezetője – nem a miénké, hanem a Gyűrűn levőé – nagy kedvelője ezeknek a versenyeknek. A Kalóz nevű patkánya a favorit. Minden este idejön testőrökkel, teljes díszben. Ha akarsz, fogadj ellene.

– De hiszen nincs is mit feltennem – ellenkezett Artyom.

– Tedd fel magadat, amolyan szolgaként. Ha akarod, én felteszlek – csillant fel hevesen Mark szeme. – Ha győzünk, kapsz vízumot. Ha veszítünk, akkor is odakerülsz, ott meg már tőled függ, hogyan keveredsz ki onnan. Ez is egy esély, nem? Naná, hogy az.

Artyomnak egyáltalán nem tetszett ez a terv. Valahogy sértőnek találta, hogy rabszolgának adja el magát, és főleg, hogy egy patkányversenyen. Úgy döntött, másképpen próbál átjutni a Hanzára. Néhány órán keresztül a komoly, szürke foltos egyenruhájú határőrök körül sündörgött – ugyanúgy voltak öltözve, mint amazok, ott a Proszpekt Mirán –, próbált beszélgetésbe elegyedni velük, de nem járt eredménnyel. Azután, hogy az egyikük megvetően félszeműnek nevezte (ami nem is volt igaz, mert a bal szeme már kezdett kinyílni, bár még mindig pokolian fájt), és ráripakodott, hogy táguljon onnan, Artyom végül felhagyott a sikertelen próbálkozásokkal, és a legsötétebb és leggyanúsabb alakokat kezdte keresni az állomáson, fegyver- és narkókereskedőket – bárkit, aki csempésznek látszott. De senki sem vállalta, hogy a gépkarabélyáért és a lámpájáért cserébe átviszi a Hanzára.

Eljött az este, melyet Artyom az átjáró padlóján ülve és magát emésztve néma kétségbeesésben várt. Ekkorra az átjáróban megélénkült az élet, a felnőttek visszatértek a munkából, vacsoráztak a családjukkal, a gyerekek egyre csendesebben zsivajogtak, míg le nem fektették őket aludni, s végül azután, hogy bezárták a kapukat, mindenki kitódult a sátrából, és a paravánok mögül a futópályákhoz igyekezett. Sok ember volt itt, legkevesebb háromszáz, és egy ilyen tömegben nem volt könnyű Markot megtalálni. Az emberek azt latolgatták, hogy ma nyer-e a Kalóz, sikerül-e őt egyszer végre legyőznie Pelyhesnek, más neveket és futókat is emlegettek, de ez a kettő nyilvánvalóan verhetetlen volt.

Ápolt kedvenceiket kis ketrecekben hozva a dölyfös patkány-tulajdonosok a starthelyhez mentek. A Gyűrűn levő Paveleckaja vezetőjét nem lehetett látni, és Markot is mintha a föld nyelte volna el. Artyom meg is ijedt, hogy ma megint őrséget ad, és nem jön el. De akkor meg hogyan akart játszani?

Végül az átjáró túlsó végén egy kisebb menet tűnt fel. Két marcona testőr kíséretében lassan lépdelve, méltóságteljesen vonult sötét öltönyében egy nagy testű, kopaszra nyírt, dús, ápolt bajszú, szemüveges öregember. Az egyik testőr hozta a vörös bársonnyal letakart, rácsos falú dobozt, amelyben valami szürke állat szaladgált. Bizonyára a nevezetes Kalóz.

A testőr letette a patkányos dobozt a startvonalra, a bajszos öreg pedig odament a bíróhoz, határozott mozdulattal elzavarta a székéről a segítőjét, nehézkesen leült a felszabadult helyre, és szertartásos társalgásba kezdett. A másik testőr, háttal az asztalnak, szélesen szétvetve a lábát, és tenyerét a mellén átvetett rövid gépkarabélyra fektetve mellette állt. Egy ilyen tekintélyes embernek nemhogy fogadást ajánlani, hanem csak a közelébe menni is kockázatos volt. Erre látja ám, hogy ezekhez a tiszteletre méltó emberekhez csak úgy odamegy a slamposan öltözött Mark, és rég nem mosott fejét vakargatva valamit magyarázni kezd a bírónak. Ilyen távolságból csak hangfoszlányokat lehetett hallani, azt azonban jól látta, hogy a bajszos öreg előbb felháborodottan elvörösödik, aztán kevély grimaszt vág, majd végül elégedetlenül bólint, leveszi a szemüvegét, és gondosan elkezdi tisztogatni.

Artyom kezdett átfurakodni a tömegen a starthelyhez, ahol Mark állt.

– Sínen van a dolog! – jelentette az örömmel, és a kezét dörzsölgette.

A kérdésre, hogy konkrétan mire is gondol, Mark elmagyarázta, hogy éppen most tukmált rá az öreg vezetőre egy személyes fogadást a Kalóz ellen, azt bizonygatva, hogy az ő új patkánya ráver a favoritra már az első futamban. Fel kellett tennie Artyomot, közölte Mark, de cserébe vízumot követelt neki meg magának is a Hanza egész területére. Igaz, a vezető ezt a javaslatot elutasította, mondván, hogy rabszolga-kereskedelemmel nem foglalkozik (Artyom megkönnyebbülten felsóhajtott), de hozzátette, hogy az ilyen arcátlan pimaszság büntetést érdemel. Ha a patkányuk veszít, akkor Marknak és Artyomnak egy éven át a Gyűrűn lévő Paveleckaja vécéit kell pucolniuk. Ha nyer, nincs mit tenni, megkapják a vízumot. Ő természetesen tökéletesen biztos abban, hogy ez a második eshetőség ki van zárva, és ezért egyezett bele. Úgy döntött, hogy megbünteti ezeket az önhitt, szemtelen alakokat, akik ki merték hívni az ő kedvencét.

– És magának van saját patkánya? – érdeklődött óvatosan Artyom.

– Hát persze! – biztosította felőle Mark. – Igazi vadállat! Ezt a Kalózt darabokra tépi! Tudod, hogy ma meglógott tőlem? Alig bírtam elkapni. Majdnem a Novokuznyeckajáig kellett futnom utána.

– És hogy hívják?

– Hogy hívják? Valóban, hogy is hívják? Na, mondjuk, Rakétának – javasolta Mark. – Rakéta – fenyegetően hangzik, mi?

Artyom nem volt meggyőződve róla, hogy a verseny éppenséggel abból fog állni, hogy kinek a patkánya tépi darabokra a másikét, de hallgatott. Amikor aztán kiderült, hogy Mark csak aznap fogta a patkányát, Artyom felcsattant:

– És azt honnan tudja, hogy győzni fog?

– Hiszek benne, Artyom! – jelentette ki ünnepélyesen Mark. – Különben is, már régóta szerettem volna egy saját patkányt. Eddig a másokéra tettem, azok veszítettek, és akkor azt gondoltam: sebaj, eljön a nap, és lesz sajátom, és akkor majd az meghozza nekem a szerencsét. De csak nem szántam el magam, meg aztán ez nem is olyan egyszerű, engedélyt kell kérni a bírótól, ez pedig olyan macerás... Elszalad az élet, egy utas fölzabál, vagy magamtól halok meg úgy, hogy még saját patkányom se volt... Aztán idecsöppentél nekem, és azt gondoltam: ez az! Most vagy soha. Ha most se kockáztatsz, mondtam magamnak, akkor mindörökre csak a mások patkányára fogadhatsz. És döntöttem: ha már játszom, akkor nagyban. Persze, szeretnék segíteni neked, de nem ez a legfontosabb, már megbocsáss. Egyszerűen oda akartam menni ehhez a bajszos vén szivarhoz – Mark lehalkította a hangját –, és bejelenteni neki: személyesen ellene játszom. Az ő Kalóza ellen! Ő meg erre annyira dühös lett, hogy megparancsolta a bírónak, soron kívül minősítse a patkányomat. Tudod – tette hozzá kis hallgatás után –, egy ilyen pillanatért érdemes egy évig vécét pucolni.

– De ez a mi patkányunk biztosan veszíteni fog! – próbálta még utoljára elkeseredetten észhez téríteni Artyom.

Mark figyelmesen nézett rá, aztán elmosolyodott:

– És ha mégsem?

A bíró szigorúan körbetekintett az egybegyűlt közönségen, lesimította deresedő haját, ünnepélyesen megköszörülte a torkát, és elkezdte felolvasni a futamban részt vevő patkányok nevét. Rakétát mondta utolsónak, de Mark ennek egyáltalán nem tulajdonított jelentőséget. A legnagyobb tapsot Kalóz aratta, Rakétának viszont csak Artyom tapsolt, mivel Marknak foglalt volt a keze: a ketrecet fogta. Ebben a pillanatban Artyom még egyre reménykedett a csodában, amely megmenti őt attól, hogy dicstelenül végezze abban a bűzlő szennycsatornában.

Ezután a bíró vaktölténnyel leadott egy lövést a Makarovjából, és a tulajdonosok kinyitották a ketreceket. Rakéta elsőnek vágódott ki a szabadba, úgyhogy Artyom szívét öröm szorította össze, de aztán, amikor a többi patkány előrerohant végig az egész átjárón, melyik lassabban, melyik gyorsabban, Rakéta, rácáfolva büszke nevére, úgy öt méterre a starttól bebújt egy sarokba, és nem mozdult. A szabályok szerint tilos volt ösztökélni a patkányokat. Artyom aggódva nézett Markra, azt várva, hogy az majd dühöngeni fog, vagy épp ellenkezőleg, bánattól sújtva magába zuhan. Ám amaz a szigorú és büszke arckifejezésével egy cirkáló kapitányára hasonlított, aki éppen kiadja a parancsot hadihajója elsüllyesztésére, nehogy az ellenség kezére kerüljön – Artyom ezt egy elrongyolódott könyvben olvasta, amit a VDNH könyvtárában talált, és az oroszok valamelyik háborújáról szólt.

Pár perc múlva a patkányok célba értek. Kalóz győzött, a második helyen valami érthetetlen nevű végzett, Pelyhes harmadiknak futott be. Artyom rápillantott a bírói asztalra. A bajszos öregember, aki közben ugyanazzal a ronggyal törölgette az izgalomtól verejtékben úszó fejét, mint amivel korábban a szemüvegét tisztogatta, az eredményekről tanácskozott a bíróval. Artyom már éppen reménykedni kezdett, hogy róluk elfeledkeztek, amikor az öregember hirtelen a homlokára csapott, és gyöngéden mosolyogva az ujjával odaintette magához Markot. Artyom most majdnem egészen úgy érezte magát, mint amikor halálra ítélték. Miközben Mark után furakodott, azzal vigasztalgatta magát, hogy így vagy úgy, de most megnyílik előtte az út a Hanza területére, csak a szökés módját kell megtalálnia. De az asztalnál megszégyenülés várt rá.

Miután udvariasan felszólította őket az emelvényre, a bajszos a publikumhoz fordult, és röviden összefoglalta nekik a fogadáskötés lényegét, majd pedig fennhangon bejelentette, hogy a két vesztes, ahogy megállapodtak, indul az egészségügyi helyiségek tisztítására, mégpedig a mai naptól számítva egy évre. Az ördög tudja, honnan, megjelent a Hanza két határőre, Artyomtól elvették a gépkarabélyát, biztosítva őt afelől, hogy az elkövetkező esztendőben nem lesz rá szüksége, és megígérték, hogy a végén majd visszaadják neki. Aztán a tömeg fütyülése és csúfolódása közepette elvezették őket a Gyűrűre.

Az átjáró a csarnok közepén a föld alá bújt, akárcsak a szomszédos állomáson, de a hasonlóság a két Pavaleckaja között ebben ki is merült. A Gyűrűn lévő igen furcsa benyomást keltett: egyfelől a mennyezet itt alacsonyan volt, és egyáltalán nem voltak igazi oszlopok – egyenlő közönként a falban átjárók nyíltak, amelyeknek a szélessége ugyanakkora volt, mint az őket elválasztó falközöké. Mintha az első Pavelackaja könnyen sikerült volna az építőknek, mintha a föld ott lazább lett volna, és egyszerűbb volt átjutni rajta, itt viszont valamilyen kemény, makacs fajtájába ütköztek, amelyen gyötrelmesen nehéz volt áttörniük magukat. Valami oknál fogva mégsem volt olyan nyomasztó, bánatos hangulata, mint a Tverszkajának, talán amiatt, hogy ezen az állomáson szokatlanul sok fény volt, a falakat pedig egyszerű mintázatok díszítették, és az átjárók mindkét oldalán ókori oszlopok utánzatai ugrottak elő, mint Az ókori Görögország mítoszai című könyv képein. Egyszóval nem a legrosszabb hely volt egy ilyen kényszerű munkára. És persze az is mindjárt látszott, hogy ez a Hanza területe. Először is itt meglepően tiszta, otthonos volt minden, és a mennyezeten igazi nagy, üvegburás lámpák adtak kellemes fényt. Magában a csarnokban, amely, igaz, nem volt olyan tágas, mint az ikerállomásé, egyetlen sátor sem állt, munkaasztalok viszont garmadával, amelyeken bonyolult alkatrészek hevertek hegyekben. Kék munkaruhás emberek ülték körül őket, a levegőben gépolaj finom, könnyű illata érzett. A munkanap itt bizonyára később ért véget, mint a sugárirányú Paveleckaján. A falon a Hanza zászlai függtek – fehér alapon barna körrel, a munka termelékenységének fokozására felhívó plakátok, meg idézetek egy bizonyos A. Smithtől. A legnagyobb lobogó alatt, két mozdulatlanul álló, díszőrséget adó katona között egy beüvegezett kis asztal állt, és amikor Artyomot elvezették mellette, szándékosan kissé visszamaradt, hogy kilesse, miféle ereklye hever az üveg alatt.

Vörös bársonyon, apró lámpákkal gondosan megvilágítva két könyv nyugodott benne. Az első egy fekete borítójú, kitűnően megóvott, tekintélyes kiadvány, rajta aranynyomással: „Adam Smith. A nemzetek gazdagsága”. A második egy igencsak elrongyolódott könyvecske, szakadt és keskeny papírcsíkokkal összeragasztott borítóval, rajta öles betűkkel: „Dale Carnegie. Hogyan fejezzük be az aggódást és kezdjünk el élni”.

Artyom soha semmit nem hallott még sem az egyik, sem a másik szerzőről, így aztán leginkább az a kérdés foglalkoztatta, hogy az állomás vezetője vajon nem ennek a bársonynak a maradékával kárpitozta-e ki kedvenc patkányának ketrecét.

Egy vágány volt szabad, és időről időre ládákkal megrakott kézihajtányok húztak el rajta. De bepöfögött egy motorizált is, mely megállt egy percre az állomáson, mielőtt továbbhajtott volna, és Artyom láthatta a rajta ülő fekete egyenruhás és fekete-fehér matrózinges, keménykötésű harcosokat. Mindegyiknek éjjellátó készülék volt a fején, a mellükön átvetve furcsa, rövid csövű gépkarabély, a testüket pedig nehéz golyóálló mellény védte. A parancsnok, aki meg-megsimogatta a térdén heverő, hatalmas, sötétzöld, rostélyos sisakját, pár szót váltott az állomás szokásos szürke gyakorlóba öltözött őreivel, aztán a hajtány eltűnt az alagútban. A második vágányon egy hiánytalan szerelvény állt, még annál is jobb állapotban volt, mint amit Artyom a Kuznyeckij Moszton látott. Az elfüggönyözött ablakok mögött bizonyára lakófülkék lehettek, de voltak mások is, nyitott ablakokkal, amelyeken keresztül íróasztalokat lehetett látni, rajtuk írógépekkel, s mögöttük szorgos emberek ültek, az ajtók fölé csavarozott táblára pedig a „KÖZPONTI IRODA” feliratot vésték.

Ez az állomás kitörölhetetlen benyomást tett Artyomra. Nem ámulatba ejtette, mint az első Paveleckaja, nem, itt nyoma sem volt annak a titokzatos, kissé komor pompának, mely az elkorcsosult utódokat a metró egykori építőinek emberfeletti nagyságára és képességére emlékeztette. Viszont itt úgy éltek az emberek, mintha a Gyűrűn kívül a föld alatti létezésnek nem valami reménytelen tébolya tombolna. Az élet itt szabályozottan, komfortosan folyt, a munkanap után a megszolgált pihenés következett, a fiatalok nem a kábítószerek illuzórikus világát, hanem a vállalkozásokat keresték – minél hamarabb kezdi az ember a karrierjét, annál tovább jut, és a felnőtteknek nem kellett tartaniuk attól, hogy rögtön kivetik őket az alagútba a patkányok martalékául, mihelyt elfogy karjukból az erő. Most értette meg, hogy a Hanza miért igyekszik a lehető legkevesebb idegent beengedni az állomásaira. Kevés a férőhely a paradicsomban, csak a pokol kapui vannak tárva-nyitva bárki számára.

– Hát csak emigráltam végre! – örvendezett elégedetten körbetekingetve Mark.

A peron végén, egy „ügyeletes” feliratú üvegfülkében még egy határőr ült, mellette egy kisebb, piros-fehér sávosra festett sorompó állt. Amikor a hajtány mellett elhaladók odaértek hozzá, és tisztelettudóan megálltak, a határőr fontoskodó képpel kijött a fülkéjéből, megvizsgálta az irataikat, olykor a rakományt is, és végül felemelte a sorompót. Artyomnak feltűnt, hogy a határőrök és a vámosok mennyire büszkék az állásukra, rögtön látszik rajtuk, hogy kedvükre való munkát végeznek. Másfelől persze, gondolta, ilyen munkát nem is lehet nem szeretni.

A kerítésen túlra vezették őket, ahonnan egy kis út vezetett az alagútba, oldalra pedig a szolgálati helyiségek folyosói, és megismertették őket a rájuk bízott területtel. Bánatos, sárgás csempe, pöcegödrök, valami undorító lepedékes lapátok, egy rettenetes nyolcasokat leíró kerekű talicska, egy csille, melyet meg kellett pakolni és eltolni a mélybe vezető, legközelebbi táróba. Mindez valami förtelmes, leírhatatlan bűzzel, mely beette magát a ruhájukba, tövétől a hegyéig átitatta minden hajszálukat, beférkőzött a bőr alá, ami miatt kezdi azt hinni az ember, hogy már a lénye részévé vált, és mindörökre vele marad, mindenkit elriasztva a közeléből.

Ennek az egyhangú munkának az első napja olyan lassan telt el, hogy Artyom már arra gondolt, talán végtelenített műszakra osztották be őket, kotorni, szórni, tolni fognak, aztán újra kotorni, újra szórni, kiüríteni és visszajönni csak azért, hogy ezt az istenverte ciklust kezdhessék újra elölről. A munkának nem volt se vége, se hossza, állandóan érkeztek az új kuncsaftok. Sem ők, sem az őrök, akik a helyiség bejáratánál meg útvonaluk végpontján, a tárónál álltak, nem rejtették véka alá megvetésüket a szerencsétlen kulizók iránt. Utálkozva őrködtek, orrukat befogva, de akadt, aki tapintatosabban teliszívta magát előre levegővel, hogy Artyom és Mark közelében véletlenül se kelljen lélegzetet vennie. Az arcukra olyan undor ült ki, hogy Artyom csodálkozva kérdezgette magától: de hát nem az ő beleikből származik ez az egész undokság, amelytől oly sietve és elszántan szabadulnak? A nap végén, amikor a kezük az óriási vászonkesztyűk ellenére már a húsig levásott, Artyom úgy érezte, hogy megértette az ember igazi természetét éppúgy, mint életének értelmét is. Most az embert egy olyan agyafúrt gépezetnek találta, mely ételeket semmisít meg, és szart termel, egész életében szinte zavartalanul működik, s nincs benne semmilyen értelem, már ha az „értelem” szón valamilyen végső célt értünk. Az értelem maga a processzus: minél több ételt elpusztítani, minél hamarabb feldolgozni, és kipréselni a maradékot, minden, ami megmaradt a gőzölgő disznósültekből, lédús párolt gombákból, foszlós lepényekből – most romlott és tisztátalan. Az érkezők arcvonásai összemosódtak, s minden szép és hasznos elpusztításának, s helyette a bűzlő és haszontalan létrehozásának arctalan mechanizmusaivá váltak. Artyom dühös lett az emberekre, és legalább annyi megvetést érzett irántuk, mint ők iránta. Mark sztoikusan tűrt, és időközönként olyasféle kijelentésekkel derítette fel Artyomot, hogy „No, sebaj, megmondták nekem előre, hogy az emigrációban eleinte nem fenékig tejfel.”

Sem az első, sem a második napon nem mutatkozott lehetőség a szökésre, az őrség éber volt, és bár csak a tárón túlra, a Dobrinyinszkaja felé kellett volna bemenni az alagútba, nem nyílt rá alkalom. A szomszédos kis kamrában aludtak, éjszakára az ajtókat gondosan bezárták, és a nap huszonnégy órájában végig ott ült egy őr az üvegfülkében az állomás bejáratánál.

És elérkezett az állomáson való tartózkodásuk harmadik napja. Az időt itt nem napok mérték, hanem, mintha valami csiga volna, egy végeérhetetlen rémálom másodpercei. Artyom már hozzászokott a gondolathoz, hogy soha többé nem megy már oda hozzá senki, és nem fog beszélgetni vele, és a kiközösítettek sorsa vár rá. Szinte megszűnt embernek lenni, és egy elképzelhetetlenül torz lénnyé változott, amelyben az emberek nem egyszerűen valami undorítót és visszataszítót látnak, hanem még valami alig érzékelhetően rokonszerűt is, és ez még inkább taszítja őket – mintha ez a torzság megfertőzhetné őket, mintha ő leprás volna.

Eleinte szökési terveket gyártott. Aztán jött a kétségbeesés kongó üressége. Ezt követte a zavaros eltompulás, amikor az értelme elvált az életétől, összetöppedt, behúzta magába az érzések és érzékek szálait, és begubózott valahol a tudatának a mélyén. Artyom gépiesen dolgozott tovább, mozdulatai automatikussá váltak, csak kotorni, szórni, tolni kellett, aztán újra kotorni, újra tolni, üríteni és mihamarabb visszatérni, hogy kotorjon újra. Az álmok értelmüket vesztették, és, akárcsak a valóságban, állandóan rohant, kotort, tolt, tolt, kotort és rohant bennük.

Az ötödik nap estefelé Artyom beleakadt a padlón hányódó lapátba és a talicska tartalma kiborult, aztán maga is utána bukott. Amikor lassan feltápászkodott a padlóról, valami hirtelen kattant a fejében, és ahelyett, hogy rohant volna vödörért és rongyért, komótosan elindult az alagút bejárata felé. Saját maga is annyira utálatosnak, annyira visszataszítónak érezte magát, hogy most biztosan mindenkit visszatántorít az aurája. És éppen ekkor, a körülmények hihetetlen összejátszása folytán az útjának legvégén állandóan ott magasodó őr most nem volt a helyén. Egy pillanatra sem merült fel benne, hogy követhetik, és elindult a talpfákon. Vakon, mégis alig meg-megbotolva egyre gyorsabban haladt, aztán futásnak eredt, de értelme akkor még nem vette vissza az irányítást a teste felett, még mindig ott kucorgott félénken a zugában. Háta mögül se kiáltásokat, se üldözők dobogását nem lehetett hallani, és csak egy áruval megrakott, s az útját gyenge lámpával megvilágító hajtány csikorgott el mellette. Hogy elengedje, Artyom egyszerűen hozzátapadt a falhoz. A hajtányon utazók vagy nem vették észre, vagy nem tartották szükségesnek, hogy figyelmet fordítsanak rá; tekintetük könnyedén, szó nélkül átsiklott rajta.

Hirtelen úgy érezte, hogy elesése sebezhetetlenséggel ajándékozta meg; mintha az őt beborító bűzlő lé láthatatlanná tette volna, ez erőt adott neki, és tudata kezdett visszaköltözni belé. Sikerült! Titokzatos módon, a józan észnek ellentmondva, mindennek ellentmondva sikerült megszöknie erről az átkozott állomásról, és még csak nem is követi senki! Ez különös volt, szinte csoda, de úgy érezte, ha most akár csak megkísérli értelmezni a történteket, kipreparálni a csodát a ráció hűvös szikéjével, a varázslat menten szertefoszlik, és a háta mögött azonnal felvillan az őrjárat hajtányának reflektorsugara.

Az alagút végén fény tűnt fel. Lelassította lépteit, és egy perc múlva belépett a Dobrinyinszkajára.

A határőr megelégedett az egyszerű „Szerelőt hívtak már?” kérdéssel, és sebesen elengedte maga mellett, miközben egyik tenyerével hessegette maga körül a levegőt, a másikat meg a szájára szorította. Tovább kellett mennie, előre, kijutni hamar a Hanza területéről, amíg észbe nem kap az őrség, amíg nem kezdenek csattogni a háta mögött a vasalt csizmatalpak, amíg nem csattannak fel a figyelmeztető lövések...

Senkire se nézve, tekintetét a padlóra szegezve, és a bőrén érezve azt az undort, melyet a körülötte lévők éreznek, maga körül olyan vákuumot teremtett, hogy egy sűrű embertömegen is átvághatta volna magát, és a határőrposzt felé lépdelt. Mit mondjon most? Megint jönnek a kérdések, megint az iratait követelik – mit feleljen nekik? Artyom olyan mélyre horgasztotta a fejét, hogy álla a mellére koccant, és egyáltalán semmit sem látott maga körül, úgyhogy az egész állomásból csak a tiszta, sötét gránitlapok maradtak meg benne, amelyekkel a padló ki volt rakva. Csak ment előre, dermedten várva a pillanatot, amikor meghallja a megállásra felszólító durva kiáltást. A Hanza határa mind közelebb került. Mindjárt... Most...

– Mi ez a förtelem? – hallatszott a füle mellett egy fojtott hang.

Ez volt az.

– Én... Ez... Elkeveredtem. Nem idevalósi vagyok... – mormogta Artyom, hol zavarában akadozva, hol beleélve magát a szerepébe.

– Na, húzz el innen, hallod, te csúfság! – A hang nagyon meggyőzően csengett, szinte hipnotikusan, azonnal engedelmeskednie kellett neki.

– Izé... Én csak... – motyogta Artyom, félve, nehogy túljátssza.

– A Hanza területén szigorúan tilos kéregetni! – közölte ridegen a hang, és ezúttal már nagyobb távolságból hallatszott.

– Izé, csak egy kis... apró gyerekeim vannak... – Artyom rájött végre, milyen szerepet kell alakítania.

– Még hogy gyerekek! Hogy nem sül ki a szemed! – dühödött fel a láthatatlan határőr. – Popov, Lomako, hozzám! Kidobni ezt a szemetet innen!

Se Popov, se Lomako nem óhajtotta bepiszkítani a kezét Artyommal, ezért egyszerűen hátba lökték gépkarabélyuk csövével. A parancsnok ingerült szitkozódása Artyom számára mennyei muzsikának hangzott.

A Szerpuhovszkaja! Kijutott a Hanzáról!

Végre felemelte a tekintetét, de az, amit a körülötte állók szeméből kiolvasott, arra késztette, hogy újra a padlóra szegezze inkább. Ez már nem a gondozott Hanza-terület volt, megint a mocskos kolduskáoszba süllyedt, mely a metró többi részén uralkodott, de Artyom még ennek a világnak is túl visszataszító volt. A csodálatos vértezet, mely eddig megmentette, arra késztetve az embereket, hogy elfordítsák róla a tekintetüket, hogy észre se vegyék, és átjuttatta minden őrségen és poszton, most újra bűzlő trágyakéreggé változott rajta.

Most, hogy elcsitult az első ujjongása, az az idegen, szinte kölcsönvett erő, amely makacsul hajtotta, hogy végigmenjen a Paveleckajától a Dobrinyinszkajáig vezető szakaszon, egy szempillantás alatt elenyészett, és otthagyta őt magára önmagával, éhesen, halálosan fáradtan, semmi nélkül, elviselhetetlen bűzt árasztva, és még mindig magán viselve az egy héttel korábbi ütlegek nyomait.

A koldusok, akik mellé leült a falhoz, szitkozódva széledtek el mellőle minden irányba, és teljesen egyedül maradt. Összekucorodott, hogy ne fázzon annyira, becsukta a szemét, és hosszan ült így, nem gondolva semmire, amíg el nem nyomta az álom.

Artyom egy végeláthatatlan alagútban ment. Hosszabb volt, mint együtt számítva valamennyi szakasz, amelyben addig életében megfordult. Az alagút kanyargott, hol emelkedett, hol lejtett, tíz lépésnél hosszabb egyenes szakasz egyetlenegy sem akadt benne. És csak nem ért véget, mennie pedig egyre nehezebb lett, véresre tört lábai fájtak, a háta sajgott, minden újabb lépésre újabb fájdalommal reagált a teste, de egyelőre élt még benne a remény, hogy a kijárat itt van, egészen közel, tán mindjárt ezen a sarkon túl, s Artyom lelt még magában annyi erőt, hogy továbbmenjen. Ám hirtelen egy egyszerű, de rettenetes gondolat villant fel benne: mi van, ha nincs is kijárata az alagútnak? És ha a bejárat és a kijárat zárva, ha valaki, egy láthatatlan és mindenható valaki, bezárta őt ide – s ő hiába rúgkapál, mint a patkány, mely hasztalan próbál belekapni a vele kísérletező ujjába –, ebbe a labirintusba, hogy menjen csak előre, amíg csak ki nem merül, el nem esik – s mindezt mindenfajta cél nélkül, merő szórakozásból teszi vele? Egy patkány a labirintusban. Egy mókus a kerékben. De vajon, gondolta, ha az útnak nincs kijárata, megszabadulhat-e úgy, hogy egyszerűen csak felhagy az értelmetlen meneteléssel? Leült egy talpfára, nem mintha elfáradt volna, hanem mert az útja véget ért. És eltűntek körülötte a falak, és arra gondolt: ahhoz, hogy célba érjen, hogy bevégezze az útját, egyszerűen meg kell állnia. Aztán ez a gondolata is szétesett és eltűnt.

Amikor felébredt, érthetetlen nyugtalanság fogta el, és eleinte fel se tudta fogni, mi történt. Csak később kezdett emlékezni álomfoszlányokra, kirakni ezekből a töredékekből a mozaikot, de ezek a töredékek sehogy sem maradtak együtt, szétestek, hiányzott az enyv, amely egyberagaszthatta volna őket. Ez az enyv egy gondolat volt, amely álmában született, az volt az álomkép tengelye, veleje, az adott értelmet az álomnak. Nélküle ez csak egy halom koszlott vászon volt, vele viszont varázslatos értelemmel teli, végtelen távlatokat nyitó, gyönyörű kép. És erre a gondolatra nem emlékezett. Artyom az öklét harapdálta, mocskos fejébe markolt mocskos kezével, artikulálatlanul suttogott, és a mellette elmenők félve és ellenségesen néztek rá. A gondolat csak nem akart felbukkanni. És akkor lassan, óvatosan, mintha egy szál hajánál fogva akarná kihúzni a fojtogató ingoványból a belesüppedt embert, elkezdte felépíteni az emléktöredékekből. És – csodák csodája – miután ügyesen megragadta az egyik képet, hirtelen emlékezett rá abban az ősformájában, amelyben álmában megjelent.

Hogy bevégezze útját, egyszerűen meg kell állnia.

Csakhogy magához tért tudatának éles fényében ez most banális, szánalmas, a legcsekélyebb figyelemre sem érdemes gondolatnak tűnt. Hogy bevégezze útját, meg kell állnia? Persze, világos. Állj meg, és akkor befejeződik az utad. Mi sem egyszerűbb. De ez volna a kiút?

Gyakran előfordul, hogy az álmunkban zseniálisnak tetsző gondolat felébredvén értelmetlen szózagyvaléknak bizonyul...

– Ó, szeretett testvérem! Undokság van a te testeden és a te lelkedben – hallott egy hangot közvetlenül a feje felett.

Ez annyira váratlanul érte, hogy a visszatért gondolat is meg a visszatérte miatti csalódása is egy pillanat alatt szertefoszlott. Fel se merült benne, hogy ez neki szólna, annyira sikerült már hozzászoknia a gondolathoz, hogy az emberek hanyatt-homlok szétszaladnak még azelőtt, hogy akár egy szót is kiejthetne a száján.

– Mi befogadunk minden árvát és nyomorékot – folytatta a hang, és olyan lágyan szólt, olyan megnyugtatóan, olyan gyengéden, hogy Artyom nem állhatta meg, s előbb ferdén balra vetett egy pillantást, aztán komoran jobbra nézett, mintha attól félne, hogy valaki mást talál ott, ahhoz szóltak.

De senki sem volt a közelében. Hozzá szóltak. Akkor lassan felemelte a fejét, és egy alacsony, mosolygó, bő köpenyes, szőke hajú és pirospozsgás férfi tekintetével találkozott, aki barátian nyújtotta feléje a kezét. Artyom számára most minden együttérzés életfontosságú volt, és bátortalanul elmosolyodva szintén nyújtotta a kezét.

Miért nem riad vissza tőle, mint mindenki más? – tűnődött Artyom. – kezet is nyújt. Miért jött magától hozzám, miközben mindenki más nagy ívben kikerül?

– Segítek neked, testvérem! – folytatta a pirospozsgás. – Mi a testvérekkel menedéket adunk neked, és visszaadjuk lelkierődet.

Artyom csak bólintott, de annak ennyi is elég volt.

– Engedd meg hát, ó, szeretett testvérem, hogy elvigyelek az Őrtoronyba – kántálta, és erősen megragadva a kezét, maga után húzta Artyomot.

11. FEJEZET
A RENDELT ÚTON

Artyom nem emlékezett az útra, mivel nem is figyelt rá, csak annyi maradt meg benne, hogy az állomásról egy alagútba vezették, de hogy a négy közül melyikbe, azt már nem tudta. Új ismerőse Tyimofej testvérként mutatkozott be. Útközben, a szürke, jellegtelen Szerpuhovszkaján is, meg a sötét, kihalt alagútban is megállás nélkül beszélt:

– Örvendezz, ó, szeretett testvérem, mert találkoztál velem a te utadon, és mostantól fogva minden megváltozik a te életedben. Vége a te céltalan vándorlásod reménytelen sötétségének, mert elérkeztél ahhoz, akit kerestél.

Artyom nem nagyon értette, hogy kire gondol, mert személy szerint az ő vándorlása még messze volt a végétől, de a derűs, jóságos Tyimofej olyan tagoltan és kedvesen beszélt, hogy egyvégtében csak hallgatta és hallgatta volna, beszélgetett volna vele ugyanazon a nyelven, megköszönte volna, hogy nem taszította el, amikor az egész világ eltaszította őt.

– Hiszel-e az egy igaz Istenben, ó, testvérem, Artyom? – kérdezte szinte váratlanul Tyimofej, s közben kutatóan Artyom szemébe nézett.

Artyom csak bizonytalanul biccentett a fejével, és érthetetlenül mormogott valamit, amit akár beleegyezésnek, akár tagadásnak is lehetett érteni.

– Mily nagyszerű, mily csodálatos, Artyom testvér – turbékolta Tyimofej –, egyedül csak az igaz hit ment meg téged a pokol örök kínjaitól, és oldoz fel téged a te bűneid alól. Mert – és ekkor szigorú és ünnepélyes ábrázatot öltött – közeleg a mi Istenünknek, Jehovának az ő országa, és beteljesednek a szent bibliai jövendölések. Forgatod-e a Bibliát, testvérem?

Artyom megint dünnyögött valamit, a pirospozsgás ezúttal némi kétkedéssel nézett rá.

– Amikor megérkezünk az Őrtoronyba, tulajdon szemeddel győződhetsz meg róla, hogy a Szent Könyvet, mely odafentről ajándékoztatott nekünk, feltétlenül tanulmányoznunk kell, gazdag ajándék a jutalma azoknak, akik visszatértek az igaz útra. A Biblia a mi Istenünknek, Jehovának az értékes ajándéka, csak a szerető atyának az ő fiaihoz írott leveléhez hasonlítható – tette hozzá a biztonság kedvéért Tyimofej testvér. – Tudod-e, ki írta a Bibliát? – kérdezte szinte szigorúan Artyomtól.

Artyom látta, hogy nincs értelme tovább tettetnie magát, és őszintén megrázta a fejét.

– Erről, miként sok minden másról, majd beszélnek neked az Őrtoronyban, és sok minden feltárul majd a te szemed előtt – ígérte Tyimofej testvér. – Tudod-e, mit mondott Jézus Krisztus, az Isten fia az ő laodiceiai követőinek? – Látva, hogy Artyom elfordítja a tekintetét, kissé szemrehányóan csóválta a fejét. – Jézus azt mondotta: „Tanácsolom neked, végy tőlem... gyógyító írt, hogy bekend a szemed, és láss.” De Jézus nem a test betegségéről beszélt – nyomatékosította felemelt mutatóujjával Tyimofej testvér, és hangja azt a kíváncsiságot keltő, emelt tónust vette fel, mely a tudni vágyónak csodálatos folytatást ígért.

Artyom tüstént élénk érdeklődést mímelt.

– Jézus a lelki vakságról beszélt, melyet meg kell gyógyítani – oldotta fel a talányt Tyimofej. – Így, miként sok ezer eltévelyedett, kik vakok mindannyian, te is a sötétségben vándorolsz. De a hit a mi igaz Istenünkben, Jehovában az a gyógyír, amelytől a te szemeid tágra nyílnak, és meglátják az igazi világot, mivel fizikailag látó vagy, de lelkileg vak.

Artyom arra gondolt, hogy a gyógyír négy nappal ezelőtt nagyon jól jött volna neki. Mivel semmit sem válaszolt, Tyimofej testvér arra jutott, hogy ennek a bonyolult gondolatnak a megértése egy kis időt igényel, és hallgatott, hogy lehetővé tegye számára a hallottak feldolgozását. Öt perc múlva azonban fény tűnt fel előttük, és Tyimofej testvér közölte az örömhírt:

– Látod-e a tüzeket a távolban? Íme, ez az Őrtorony. Megérkeztünk!

Nem volt ez semmilyen torony, és Artyom enyhe csalódottságot érzett.

Egy közönséges szerelvény volt az alagút közepén, amelynek a fényszórói tompán fénylettek a sötétségben, a legközelebbi tizenöt métert világítva be. Amikor Tyimofej testvér és Artyom közeledtek a vonathoz, a vonatvezető fülkéjéből kiszállt egy ugyanolyan köpenyt viselő, testes férfi, átölelte a pirospozsgást, és ugyanúgy „szeretett testvérem”-mel fordult hozzá, amiből Artyom arra következtetett, hogy ez inkább beszédfordulat, semmint szerelmi vallomás.

– Ki ez az ifjú? – kérdezte a testes mély hangon és kedvesen Artyomra mosolyogva.

– Artyom, új testvérünk, aki velünk együtt akar haladni az igaz úton, tanulmányozni a szent Bibliát, és megtagadni az ördögöt – magyarázta a pirospozsgás Tyimofej.

– Úgy hát engedd meg, hogy a Torony őreként köszöntselek téged, ó, szeretett testvérem, Artyom! – zengette a szót a kövér, és Artyom megint elámult: mintha ez az alak se venné észre a kibírhatatlan bűzt, mely egész lényét átitatta.

– Most pedig – turbékolta Tyimofej testvér, miközben ráérősen mentek keresztül az első kocsin –, azelőtt, hogy a testvérek színe elé kerülsz az Ország Termében, meg kell tisztítanod a te testedet, mivel a mi Jehova Urunk tiszta és szent, és elvárja, hogy hívei megőrizzék lelki, erkölcsi és fizikai tisztaságukat, miképpen gondolataik tisztaságát is. Mi egy tisztátalan világban élünk – sajnálkozva nézett Artyom ruházatára, amely valóban siralmas állapotban leledzett –, és komoly erőfeszítéseket követel tőlünk, testvérem, hogy tiszták maradjunk az Úr színe előtt. – Azzal betuszkolta Artyomot egy műanyag lapokkal kirakott fülkébe, melyet a kocsi bejáratától nem messze rendeztek be. Tyimofej megkérte, hogy vetkőzzön le, aztán odaadott neki egy émelyítő szagú szürke szappant, és vagy öt percen át engedte rá a vizet egy gumislagból.

Artyom megpróbált nem gondolni arra, miből is készülhetett a szappan. Mindenesetre nemcsak csípte a bőrét, hanem eltüntette a testéből áradó förtelmes szagot is. A procedúra végeztével Tyimofej testvér egy viszonylag tiszta, a sajátjához hasonló köpenyt adott neki, és rosszallóan méregette az Artyom nyakán lógó töltényhüvelyt, mintegy pogány talizmánt látva benne, de beérte egy szemrehányó sóhajtással.

Az is meglepő volt, hogy ezen a különös vonaton, mely ki tudja, mióta vesztegel az alagút közepén, és szolgál menedékül a testvéreknek, van víz, és hozzá ilyen nyomással jön. De amikor érdeklődött, hogy miféle víz ez a slagból, és hogyan sikerült egy ilyen rendszert összehozniuk, Tyimofej testvér csak rejtelmesen mosolygott, és kinyilatkoztatta, hogy a törekvés, hogy kedvében járjanak Jehova Úrnak, igazán hősi és dicsőséges cselekedetekre sarkallja az embereket. A magyarázat több mint ködös volt, de be kellett érnie vele.

Ezután átmentek a második kocsiba, amelyben a kemény oldalsó fekhelyek között hosszú asztalok álltak. Tyimofej testvér odalépett egy emberhez, aki nagy kádak felett bűvészkedett, amelyekből csábító gőz gomolygott, s egy tányér kásaszerű étellel tért vissza, amely teljesen ehetőnek bizonyult, bár Artyom meg nem mondta volna, miből készülhetett.

Miközben kapkodva meregette a forró ételt kopott alumíniumkanalával, Tyimofej testvér ellágyultan figyelte, és nem állta meg, hogy ne tegye szóvá:

– Ne gondold, hogy nem bízok benned, testvér, de a te válaszod az én kérdésemre, hogy hiszel-e a mi Istenünkben, nem hangzott meggyőzően. Vajon el tudsz képzelni olyan világot, amelyben Ő nincs jelen? Vajon a mi világunk csak úgy önmagától keletkezhetett, nem pedig az Ő bölcs akaratával összhangban? Vajon az életformák oly végtelen sokfélesége, a föld minden szépségei – ekkor állával körbebökött az ebédlőtermen – csak úgy véletlenül keletkezhettek?

Artyom tüzetesen végigpásztázta a kocsit, de magukon és a szakácson kívül semmiféle más életformát nem vett észre benne. Újra visszafordult a táljához, és csak egy szkeptikus morrantást hallatott.

Várakozásával ellentétben Tyimofej testvért egyáltalán nem keserítette el az ódzkodása. Épp ellenkezőleg, észrevehetően megelevenedett, és rózsás arcán harcias, tüzes pír gyúlt.

– Ha ez téged nem győz meg az Ő létezéséről – folytatta lendületesen Tyimofej testvér –, akkor gondolj másra. Hiszen ha ebben a világban nem nyilvánulna meg az isteni akarat, akkor ez azt jelentené... – hangja elakadt, mintha megborzadt volna, és csak hosszú pillanatok elteltével fejezte be, miközben Artyom étvágya teljesen elment... – hiszen ez azt jelentené, hogy mi, emberek önmagunkra vagyunk hagyatva, és a létezésünk minden értelem nélkül való, és nincs semmi ok, hogy folytassuk azt... Ez azt jelentené, hogy teljesen egyedül vagyunk, és nincs, aki gondoskodjon rólunk. Ez azt jelentené, hogy káoszba süllyedünk, és szemernyi remény sincs a fényre az alagút végén... Egy ilyen világban rettenetes élni. Egy ilyen világban lehetetlen élni.

Artyom nem válaszolt semmit, de ezek a szavak töprengésre késztették. E pillanatig éppenhogy teljes káosznak, véletlenek kapcsolat és értelem nélküli láncolatának látta a saját életét. Bár ez nyomasztotta, és nagy volt a kísértés, hogy bármely egyszerű igazságban higgyen, ezt kishitűségnek tartotta maga is, fájdalmak és kétségek közepette azonban bizonyos támaszt nyert a gondolatban, hogy az ő életére, önmagán kívül, senkinek sincs szüksége, hogy mindenkinek, aki él, önmagának kell szembeszegülnie a lét értelmetlenségével és káoszával. Ám a szívélyes Tyimofejjel most nem szeretett volna vitába szállni.

Jóllakott, megbékélt, kegyes hangulat töltötte el, őszinte hálát érzett aziránt, aki őt, az elfáradt, éhes, bűzlő embert felemelte, beszélgetett vele, most pedig enni adott neki, és tiszta ruhába öltöztette. Szeretett volna ezért valahogy köszönetet mondani neki, és ezért, amikor az magához intette, hogy elviszi a testvérek gyűlésére, Artyom készségesen pattant fel a helyéről, mintegy mozdulatával is mutatva, hogy szívesen megy vele akár erre a gyűlésre, akár bárhová.

Gyűlésekre a következő, a harmadik vagon volt kijelölve. A kocsi a legkülönfélébb kinézetű emberekkel volt tele, a többségük ugyanolyan köpenyt viselt. Középen kisebb emelvény állt, és a rajta magasodó ember féltestnyire emelkedett mindenki fölé, szinte érintve fejével a mennyezetet.

– Fontos, hogy mindent hallj – mondta Artyomnak oktatóan Tyimofej testvér, s gyengéd mozdulatokkal nyitott utat maguknak, és vonta őt maga után a tömeg sűrűjébe.

A szónok meglehetősen öreg volt, mellére szép formájú ősz szakáll omlott, megállapíthatatlan színű, mélyen ülő szeme bölcsen és nyugodtan nézett. Sem nem sovány, sem nem telt arcát mély ráncok barázdálták, ám nem öregesen védtelennek és erőtlennek nézett ki ettől, hanem bölcsnek, és megmagyarázhatatlan erő sugárzott belőle.

– János lelkipásztor – súgta áhítattal a hangjában Artyomnak Tyimofej testvér. – Nagy szerencse ért, Artyom testvér, a szentbeszéd még csak most kezdődik, s rögtön néhány leckét kapsz.

A lelkipásztor felemelte a karját; a zörgés és a suttogás nyomban elült. És akkor mély, zengő hangon belekezdett:

– Első leckém nektek, szeretett testvéreim, arról szól, hogyan tudjuk meg, mit kíván tőlünk az Úr. Ehhez válaszoljatok három kérdésre: milyen fontos ismereteket tartalmaz a Biblia? Ki a szerzője? Miért kell tanulmányoznunk?

Beszéde különbözött Tyimofej testvér cikornyás magyarázó modorától: roppant egyszerűen beszélt, keresetlen fordulatait rövid mondatokba formálta. Artyom kezdetben csodálkozott ezen, de aztán, amikor körbenézett, látta, hogy a jelenlévők többsége csak ilyen szavak megértésére képes, és a pirospozsgás Tyimofej minden cirkalmassága falra hányt borsó lenne számukra. Eközben az ősz prédikátor arról beszélt, hogy a Biblia tartalmazza az igazságot az Istenről: hogy ki ő, és melyek az ő törvényei. Aztán áttért a második kérdésre, és elmesélte, hogy a Bibliát 1600 év alatt körülbelül negyven különböző ember írta, de mindegyikőjüket az Úr ihlette.

– Ezért a Biblia alkotója nem ember – folytatta a lelkipásztor –, hanem a mennyekben lakozó Isten. És most feleljetek nekem, testvérek, mért kell tanulmányoznunk a Bibliát? – És meg sem várva, hogy a testvérek maguk feleljenek, rögtön elmagyarázta: – Mert Isten megismerése és az ő akaratának beteljesítése a mi örök jövőnk záloga. Nem fog mindenki örülni annak, hogy tanulmányozzátok a Bibliát – figyelmeztetett –, de senkinek ne engedjétek, hogy megakadályozzon benneteket ebben! – Végighordozta szigorú tekintetét az egybegyűlteken.

Egypercnyi csend állt be, és a sztarec, miután egy korty vizet ivott, folytatta:

– A második leckém számotokra, testvéreim, arról szól, ki is hát az Isten. Ehhez válaszoljatok nekem három kérdésre: ki az igaz Isten, és mi az Ő neve? Melyek az Ő legfőbb tulajdonságai? Hogyan kell imádnunk Őt?

Valaki a tömegből éppen válaszolni akart volna az egyik kérdésre, de mérgesen rápisszegtek, János lelkipásztor pedig, mintha mi sem történt volna, maga kezdett bele a válaszokba:

– Az emberek sokakat imádnak. De a Bibliában írva van, hogy csak egy igaz Isten létezik. Ő alkotott mindent az égen és a földön. Ha egyszer ő adott nekünk életet, egyedül csak Őt kell imádnunk. Hogyan hívják hát az igazi Istent? – emelte fel a hangját a sztarec rövid szünet után.

– Jehova! – harsant fel a többszólamú kórus.

Artyom aggódva pillantott körbe.

– Az igaz Isten neve Jehova! – erősítette meg a prédikátor. – Titulusa sok van, de neve csak egy. Jegyezzétek meg a mi Istenünk nevét, és ne gyáván, titulusa szerint, hanem bátran, a nevén nevezzétek őt! És most ki felel nekem: melyek a mi Istenünk fő tulajdonságai?

Artyom azt hitte, hogy most már biztosan lesz a tömegben valaki, aki elég képzett ahhoz, hogy erre a kérdésre válaszoljon. És egy nem messze álló, komoly kinézetű ifjú fel is tette a kezét, de a sztarec megelőzte:

– Jehova személyisége a Bibliában tárul fel. Az Ő legfőbb tulajdonságai a szeretet, az igazságosság, a bölcsesség és az erő. És a Bibliában írva vagyon, hogy az Isten könyörületes, jó, kész megbocsátani, nagylelkű és türelmes. Nekünk pedig szófogadó gyermekekhez hasonlóan mindenben hasonlatosnak kell lennünk Őhozzá.

A mondottak nem váltottak ki ellenvetést az egybegyűltekből, és a sztarec, dús szakállát simogatva megkérdezte:

– És most mondjátok meg nekem, hogyan kell imádnunk a mi Urunkat, Jehovát? Jehova azt mondja, hogy csak Őt kell szolgálnunk. Nem tisztelhetünk bálványokat, képeket, szimbólumokat, és nem imádkozhatunk hozzájuk! A mi Istenünk nem osztja meg másokkal a dicsőséget! A bálványok nem képesek segíteni nekünk! – Az utolsó szavakat már fenyegetően harsogva mondta.

A tömegben egyetértő zúgás támadt, Tyimofej testvér pedig Artyom felé fordította örömtől sugárzó arcát, és így szólt:

– János lelkipásztorunk nagy szónok, közösségünk, hála neki, napról napra növekszik, és az igaz hit követőinek száma egyre gyarapodik!

Artyom fanyarul elmosolyodott. János lelkipásztor lánglelkű szavai őrá egyelőre nem tettek olyan gyújtó hatást, mint a többiekre. Érdemes volna talán tovább hallgatnia...

– A harmadik leckében elmondom nektek, ki Jézus Krisztus – mondta a sztarec. – És a három kérdés: miért nevezzük Jézus Krisztust Isten egyszülött fiának? Miért jött emberként a Földre? Mit cselekszik Jézus a közeli jövőben?

A továbbiakban kiderült, hogy azért nevezik Jézust az Isten egyszülött fiának, mert ő volt Isten első teremtménye, földi megtestesülése előtt szellemi lény volt, és a mennyben élt. Artyomot ez nagyon meglepte – amióta az eszét tudta, az igazi eget csupán egyszer látta, azon a bizonyos végzetes napon a Botanyicseszkij Szádon. Valaki egyszer mesélt neki arról, hogy a csillagokon talán van élet. Csak nem erről beszélt a prédikátor?

Amikor ezt is tisztázták, János lelkipásztor megkérdezte:

– Ki mondja meg hát nekem, hogy Jézus Krisztus, az Isten Fia, miért jött el a Földre ember képében? – és hatásszünetet tartott.

Artyom most már kezdett eligazodni abban, mi is folyik körülötte, és az is kiderült a számára, hogy a jelenlévők közül kik az újonnan áttértek, s kik azok, akik már régóta látogatják ezeket a prédikációkat. A régiek sohase próbáltak válaszolni a lelkipásztor kérdéseire, az újak viszont, épp ellenkezőleg, igyekeztek kimutatni ismereteiket és buzgóságukat azzal, hogy bekiabálták a válaszokat, és nyújtogatták a kezüket, de a sztarec minden alkalommal maga kezdett bele a magyarázatba.

– Nem hallgatván az Isten parancsaira, Ádám, az első ember elkövette azt, amit a Bibliában bűnnek neveznek – kezdte messziről a lelkipásztor. – Ezért Isten halandóvá tette Ádámot. Ádám egyre öregebb lett, és meghalt, de továbbadta a bűnt a gyermekeinek, és ezért mi is öregszünk, betegeskedünk és meghalunk. És akkor az Úr elküldte egyszülött fiát, Jézust, hogy megtanítsa az embereknek az Isten igazságát, s megőrizvén teljes szeplőtelenségét, példát mutasson az embereknek, és feláldozza az életét, hogy megszabadítsa az emberiséget a bűntől és a haláltól.

Artyom igen különösnek találta ezt a gondolatot. Minek kellett előbb halálra ítélnie mindenkit, aztán meg feláldoznia a tulajdon fiát, hogy megint minden úgy legyen, ahogy volt? És mindezt úgy, hogy ő mindenható...

– Jézus visszatért a mennybe, feltámadott mint szellemi lény. Később az Úr királlyá tette őt. Jézus rövidesen eltöröl a földről minden rosszat és szenvedést! – Ígérte a sztarec. – De erről majd az ima után, én szeretett testvéreim!

Az egybegyűltek engedelmesen lehajtották a fejüket, és átadták magukat az imádság szentségének. Artyom most élvezettel merült el a sokhangú morajlásban, amelyből egy-egy szót ki lehetett ugyan venni, de általános értelme mindvégig megfoghatatlan volt. Az ötperces imádkozás után a testvérek, lelkükben láthatóan megtisztulva, élénk beszélgetésbe kezdtek. Artyomnak egyre nyomasztóbb érzése támadt, de úgy döntött, egyelőre itt marad, mert lehet, hogy a lecke legmeggyőzőbb része még hátravan.

– És az én negyedik leckémben elmondom nektek, ki is az ördög – figyelmeztetett fenyegetően a lelkipásztor, körbehordozván a körülötte állókon sötéten izzó tekintetét. – Készen vagytok-e rá mindnyájan? Elég erős-e minden testvérem lélekben ahhoz, hogy megtudja?

Most az egyszer valóban választ várt a sztarec, de Artyom egyetlen hangot sem volt képes kipréselni magából. Ugyan honnan tudná, hogy elég erős-e lélekben, ha nem világos a számára, miről is van szó?

– És akkor a három kérdés: honnan lett a Sátán? Hogyan csapja be a Sátán az embereket? Miért kell ellenállnunk a Sátáni Ördögnek?

Artyom az erre adott választ szinte teljesen elengedte a füle mellett, mert azon járt az esze, hová is került, és most hogyan tudna kikeveredni innen. Csak annyit hallott, hogy a Sátán fő bűne az, hogy hódolatot kívánt magának, ami jog szerint az Istent illeti. Meg hogy kételkedett abban, hogy Isten jogosan uralkodik-e, és figyelembe veszi-e valamennyi alattvalójának az érdekeit, meg hogy legalább egy ember akad-e, aki megőrzi önzetlen hűségét Isten iránt? A sztarec nyelvezete ekkor ijesztően hivatalosnak és az ilyen kérdések megvitatásához alkalmatlannak tűnt Artyom számára. Tyimofej testvér időről időre figyelmesen nézett rá, sikertelenül próbálva felfedezni az arcán azt a kis szikrát, mely a mihamarabbi megvilágosodást ígéri, de Artyom ehelyett egyre komorabb lett.

– A Sátán megtéveszti az embereket, hogy hódoljanak neki – jelentette ki közben a sztarec. – Van három eszköze a megtévesztésnek: a hamis vallás, a spiritizmus és a nacionalizmus. Ha egy vallás hazugságot tanít Istenről, akkor a Sátán céljait szolgálja. A hamis vallások követői őszintén hihetik, hogy ők az igaz Istennek hódolnak, de a valóságban a Sátánt szolgálják. A spiritizmus az, amikor az emberek szellemeket idéznek, hogy azok megvédjék őket, kárt okozzanak más embereknek, megjósolják a jövőt, és csodákat tegyenek. Mindezen cselekedetek mögött a gonosz erő, a Sátán áll! – A sztarec hangja ekkor megremegett a gyűlölettől és az undortól. – A Sátán ezenkívül megtéveszti az embereket, amikor szélsőséges nemzeti büszkeséget ébreszt bennük, és politikai szervezetek hódolatára készteti őket – emelte fel az ujját figyelmeztetően a lelkipásztor. – Az emberek néha azt gondolják, hogy a népük vagy a fajuk különb másoknál. De ez nem igaz.

Artyom megtörölte az arcát, amelyről még mindig nem múlt el a vörös pír, és köhintett egyet. Az utóbbi szavakkal nem tudott nem egyetérteni.

– Van olyan vélekedés, hogy az emberiség problémáit majd a politikai szervezetek oldják meg. Az ebben hívők elutasítják az Isten Országát. De az emberiség problémáit csak Jehova Országa szünteti meg. És most megmondom nektek, ó, testvéreim, miért kell ellenállnunk az ördögnek. A Sátán, hogy eltántorítson titeket Jehovától, üldözhet benneteket, és gáncsot vethet nektek. Valaki a hozzátartozóitok közül megharagudhat rátok azért, mert a Bibliát tanulmányozzátok. Mások gúnyolódhatnak rajtatok. Ám kinek köszönhetitek az életeteket? – tette fel a kérdést a sztarec, és a hangja most acélosan csendült. – A Sátán meg akar félemlíteni benneteket! Hogy hagyjátok abba Jehova megismerését! Ne engedjétek! A Sátánnak! Hogy felülkerekedjen! – János hangja úgy morajlott fel, mint a mennydörgés. – Ha ellenálltok az ördögnek, bebizonyítjátok Jehovának, hogy ti az ő uralmát fogadjátok el!

A tömeg elragadtatva felüvöltött.

Kezének intésével János lelkipásztor lecsillapította az általános hisztériát, hogy lezárja a gyűlést az utolsó, az ötödik leckével.

– Mire készül az Isten a föld érdekében? – fordult karját széttárva a résztvevőkhöz. – Jehova azért teremtette a földet, hogy az emberek örökké és boldogan éljenek rajta. Azt akarta, hogy a földet jámbor és örvendező emberiség népesítse be. A föld sohasem fog elpusztulni! A föld örökké létezni fog!

Artyom nem bírta türtőztetni magát, és felnevetett, erre mindjárt haragos tekintetek meredtek rá, Tyimofej testvér pedig az ujjával megfenyegette.

– Az első emberek, Ádám és Éva, szándékosan megszegve Isten törvényét, bűnbe estek – folytatta a szónok. – Ezért Jehova kiűzte őket a paradicsomból, és a paradicsom elveszett. De Jehova nem feledte, miért teremtette a földet. Megígérte, hogy paradicsommá változtatja, melyben örökké fognak élni az emberek. Hogyan fogja teljesíteni Isten az elgondolását? – kérdezte magamagától a sztarec.

Az elhúzódó szünetből ítélve most kellett következnie a prédikáció kulcsmozzanatának, és Artyom csupa fül lett.

– Mielőtt a föld paradicsommá lesz, el kell róla távolítani a gonosz embereket – mondta baljósan János. – Eleinknek meg lett hagyva, a megtisztulás az Armageddonban, a gonosz elpusztításának isteni háborújában következik el. Eztán a Sátán ezer évre láncra lesz verve. Nem lesz senki, aki ártana a földnek. Csak Isten népe marad életben! Ezer éven át Jézus Krisztus király kormányozza majd a földet! – A sztarec lángoló tekintetét a rá figyelmezők közeli soraira vetette. – Értitek, mit jelent ez? A gonosz elpusztításának isteni háborúja bevégeztetett! Az, ami ezzel a bűnös földdel történt, az volt az Armageddon! A gonosz elemésztetett! A jövendölésnek megfelelően csak Isten népe él. Mi, a metróban élők vagyunk Isten népe! Túléltük az Armageddont! Közeleg Isten Országa! Hamarosan nem lesz sem öregség, sem betegség, sem halál! A betegek megszabadulnak a betegségüktől, az öregek újra fiatalok lesznek! Jézus ezeréves uralma alatt az Istenhez hű emberek a földet paradicsommá változtatják, az Isten holtak millióit támasztja fel!

Artyomnak eszébe jutott Szuhoj és Hunter beszélgetése arról, hogy a sugárzás szintje legkevesebb ötven évig nem fog csökkenni, hogy az emberiség pusztulásra van ítélve, hogy más biológiai fajok jönnek... A sztarec nem magyarázta meg, hogyan is sikerül majd a föld felszínét virágzó paradicsommá változtatni. Artyom szerette volna megkérdezni tőle, ugyan milyen borzalmas növények fognak virágozni ebben a felperzselt paradicsomban, és miféle emberek mernek majd felmerészkedni oda, hogy benépesítsék, és hogy az ő szülei vajon a Sátán gyermekei voltak-e, és hogy ezért pusztultak-e el a gonosz megsemmisítéséért folytatott háborúban, de végül aztán nem mondott semmit. Olyan keserűség és olyan gyanakvás töltötte el, hogy a szeme égni kezdett, és szégyenkezve érezte, hogy könnyek folynak az arcán. Összeszedve az erejét, csak ennyit mondott:

– És mondja, mit tanít Jehova, a mi igaz Istenünk a fej nélküli mutánsokról?

A kérdés fennakadt a levegőben. János lelkipásztor pillantásra sem méltatta Artyomot, de a mellette állók ijedten és idegenkedve néztek rá, és mindjárt üres tér támadt körülötte, mintha újra bűzt árasztott volna magából. Tyimofej testvér megragadta volna a karját, de Artyom kirántotta magát, és széttaszigálva a tolongó testvéreket, a kijárat felé törtetett. Néhányszor sikerült gáncsot vetniük neki, egyszer valaki ököllel még a hátába is csapott, felháborodott morajlás követte.

Kivergődött az Ország Terméből, és végigment az ebédlőn. Most az asztaloknál sok ember volt, akik előtt üres alumíniumtálak sorakoztak. Középen valami érdekes zajlott, minden szem arra szegeződött.

– Testvérek, mielőtt hozzálátnánk a közös étkezéshez – mondta egy sovány jellegtelen, görbe orrú ember –, hallgassuk meg a kis Dávidot és az ő történetét, mely kiegészíti a ma hallott prédikációt az erőszakról.

Félrevonult, a helyét pedig egy kövérkés, pisze orrú, simára fésült, fakó hajú fiú foglalta el.

– Dühös volt és el akart verni – kezdte Dávid azzal a hanghordozással, ahogy általában a gyerekek mondják fel a megtanult verset. – Valószínűleg csak azért, mert én kis növésű vagyok. Elhúzódtam tőle, és rákiáltottam: „Állj! Várj! Ne üss engem! Én semmit sem követtem el ellened. Mivel bántottalak meg? Mondd el inkább, mi történt?” – Dávid begyakoroltan átszellemült ábrázatot öltött.

– És mit mondott neked ez a gyalázatos gazember? – szólt közbe felindultan a sovány.

– Kiderült, hogy valaki ellopta a reggelijét, és ő az első szembejövőre rázúdította a mérgét – magyarázta Dávid, de volt valami a hangjában, ami kételyt ébresztett abban, hogy ő maga is jól érti-e, amit mond.

– És te mit tettél? – noszogatta a sovány.

– Egyszerűen azt mondtam neki: „Attól még, hogy megütsz, nem kapod vissza a reggelidet”, és azt javasoltam neki, hogy menjünk el a szakács testvérhez, hogy beszéljünk vele a történtekről. Kértünk neki még egy reggelit. Ezután kezet nyújtott nekem, és mindig barátságos volt velem.

– Jelen van-e, aki a kis Dávidot megbántotta? – kérdezte egy nyomozó hangján a sovány.

Nyomban magasba emelkedett egy kéz, és egy húszévesforma, buta és gonosz képű, nagydarab legény nyomakodott a rögtönzött színpad felé, és arról kezdett beszélni, hogy milyen csodálatos hatást tettek rá a kis Dávid szavai. Nem könnyen sikerült neki, a kicsi nyilvánvalóan tehetségesebb volt azoknak a szavaknak a betanulásában, amelyeknek az értelmét nem fogta fel. Amikor az előadás befejeződött, és a kis Dávid meg a szánom-bánom gazember megkapták az elismerő tapsot, a ványadtforma alak fellépett a helyükre, és bensőséges hangon fordult a lent ülőkhöz:

– Igen, a szelíd szavaknak hatalmas erejük van! Ahogy a Példabeszédek mondja, a szelíd beszéd megtöri a csontot. Az engedékenység és a szelídség nem gyengeség, ó, szeretett testvéreim, az engedékenység mögött hatalmas akaraterő rejlik! A Szent Biblia példái is ezt bizonyítják... – és miután a megfelelő oldalt megtalálta összemaszatolt kis könyvében, lelkesen belefogott valamilyen történet felolvasásába.

Artyom csodálkozó pillantások kíséretében indult tovább, és végre átjutott az első kocsiba. Ott már senki sem tartotta fel, és szeretett volna kimenni a vágányokra, de a Torony őre, a jólelkű és rendíthetetlen hústorony, aki oly szívélyesen üdvözölte őt a jövetelekor, elállta az útját, és sűrű szemöldökét összehúzva, szigorúan megkérdezte tőle, van-e vajon kilépési engedélye. Kikerülni sehogy sem lehetett.

A magyarázatra vagy fél percig várt az őr, aztán megropogtatta a kezét, és megindult Artyom felé. Miközben űzötten tekingetett körbe, Artyomnak eszébe jutott a kis Dávid története. Talán ha ahelyett, hogy az elefántnyi őrre támad, esetleg megkérdezhetné tőle, nem lopta-e el valaki a reggelijét...

Szerencsére ekkor odaért Tyimofej testvér, és szelíden ránézve az őrre így szólt:

– Ez az ifjú mehet, mi senkit sem tartunk vissza akarata ellenére.

Az őr, csodálkozva bár, de engedelmesen félreállt.

– Azonban engedd meg, hogy egy kis darabon elkísérjelek, ó, szeretett Artyom testvérem – kántálta Tyimofej testvér, és Artyom, akinek nem volt ereje ellenállni szavai mágiájának, bólintott. – Első látásra talán szokatlannak tűnhetett számodra, ahogyan mi itt élünk – mondta nyugtatóan Tyimofej –, de most az isteni mag immár beléd is elvettetett, és látják az én szemeim, hogy áldott talajra hullott. Csupán azt szeretném elmondani neked, miként ne cselekedj most, amikor Isten országa oly közel vagyon, mint még sohasem, hogy ne taszíttass ki belőle. Meg kell tanulnod gyűlölni a rosszat, és el kell kerülnöd az olyan dolgokat, amelyeket az Isten gyűlöl: a hűtlenséget jelentő paráznaságot, a szodómiát, a vérfertőzést és a homoszexualitást, a szerencsejátékokat, a hazugságot, a lopást, a dühkitöréseket, az erőszakot, a mágiát, a spiritizmust, a részegeskedést – hadarta Tyimofej testvér, s közben nyugtalanul nézett Artyom szemébe. – Ha szereted az Istent, és a kedvére akarsz tenni, óvakodj az ilyen bűnöktől! Érettebb barátaid lehetnek ebben a segítségedre – tette hozzá, mintegy magára utalva. – Tiszteld az Isten nevét, hirdesd az Isten Országát, ne vegyél részt ennek a gonosz világnak a dolgaiban, tagadd meg azokat, akik ennek ellenkezőjét mondják neked, mivel a Sátán szól az ő szájukkal – dünnyögte, de Artyom már nem nagyon hallotta a szavait, egyre gyorsabban ment, és Tyimofej testvér már nem tudott lépést tartani vele. – Mondd, hol találhatlak meg a következő alkalommal? – kiáltotta zihálva meglehetősen távolról, szinte beleszürkülve már a félhomályba.

Artyom hallgatott és futásnak eredt, és akkor mögötte, a sötétségből kétségbeesett ordítás harsant:

– Add vissza a köpenyt!

Artyom csak futott előre, meg-megbotolva, semmit sem látva maga előtt, néhányszor elesett, lenyúzva a tenyerét a betonpadlón és fölhorzsolva a térdét, de megállni nem állhatott meg, túlságosan jól látta a fekete gépkarabélyt a pulton, és most már nem hitt oly nagyon abban, hogy a testvérek többre tartják majd a szelíd szót az erőszaknál, ha utolérik.

Már egyetlen lépésnyire volt a céljától, a Polisztól, egy vonalon volt vele, és csak két állomáson kellett áthaladnia. Fő, hogy haladjon előre, egy-lépésnyire sem letérve az útról, és akkor...

Artyom kijutott a Szerpuhovszkajára, de egy másodpercig sem időzött el rajta, és újra eltűnt az alagút sötét torkában.

De itt történt vele valami.

A már elfeledettnek hitt alagútiszony borította el, lapította a földhöz, akadályozta, hogy menjen, gondolkozzon, lélegezzen. Azt hitte pedig, hogy a rettegés eddig megtett útjai után elmarad tőle, és nem meri többé zaklatni. Sem rettegést, sem nyugtalanságot nem érzett, amikor a Kitaj-Gorodról a Puskinszkajára ment, amikor a Tverszkajáról a Paveleckajára utazott, sőt akkor sem, amikor egy szál maga ment a Paveleckajáról a Dobrinyinszkajára. És erre most visszatért.

Minden újabb lépésével egyre jobban nyomasztotta ez az érzés, szeretett volna nyomban visszafordulni, és fejvesztve visszarohanni az állomásra, ahol legalább valamennyi fény volt, ahol voltak emberek, ahol nem érezte a hátában ezt a gonosz, hátába fúródó, merev tekintetet.

Túlságosan sokat volt emberekkel, és emiatt nem érezte már azt, ami az Alekszejevszkajáról kijövet rátört. De most újra, megint a tudatára ébredt, hogy a metró nem egyszerűen egy valamikori közlekedési vállalat, nem egyszerűen egy atombomba-óvóhely, vagy pár tízezer ember otthona... Hogy a saját, rejtélyes, semmi mással össze nem hasonlítható életét éli, hogy valamiféle rendkívüli és az ember számára felérhetetlen értelemmel és tőle idegen tudattal rendelkezik.

Az érzés annyira határozott és világos volt, hogy Artyom úgy érezte: az alagútiszony csupán e hatalmas lény ellenségességének kifejeződése a testében hemzsegő kis teremtmények iránt, s e testet az emberek tévesen tekintik utolsó menedékhelyüknek. Ő nem akarta most, hogy Artyom továbbmenjen, ő állította szembe a maga ősi, hatalmas akaratát Artyom törekvésével, hogy eljusson útja végére, a Célhoz. És ez a szembeállás Artyom minden megtett méterével növekedett. A pokoli sötétségben a saját kezét se látta, még akkor se, ha az arcához emelte. Szinte kiesett a térből és az időből, és úgy rémlett neki, mintha a teste megszűnt volna létezni. Mintha nem is az alagútban lépdelne, hanem egy tiszta értelem szubsztanciájaként egy ismeretlen dimenzióban lebegne.

Artyom nem látta a hátrafutó oldalfalakat, ezért érezte úgy, hogy egy helyben áll és egy tapodtat sem halad előre, és útjának célja ugyanúgy elérhetetlen, mint öt vagy tíz perccel azelőtt. Igen, a lábai számolták a talpfákat, és ez tanúskodhatott arról, hogy mégiscsak helyet változtat a térben. Másfelől a jel, mely értesítette az agyát minden újabb talpfáról, amelyre rálép a lába, olyan monoton volt, mintha csak valamikor bevésődött volna, és most szakadatlanul ismétlődne. Ez is kételyt támasztott benne: vajon valóban halad? S ha igen, közeledik-e vajon a céljához?

Megrázta a fejét, hogy kiszórja belőle ezeket az ostoba, haszontalan gondolatokat, melyek megbénítják az izmait és az értelmét, de erőtlenségének ettől a megnyilvánulásától azok csak még inkább megmakacsolták magukat. És akkor, vagy a háta mögött sűrűsödő titokzatos, gonosz, ellenséges valamitől való félelmében, vagy azért, hogy bebizonyítsa magának, mégiscsak halad, Artyom kettőzött erővel vetette magát előre. És alig bírt megállni, amikor hatodik érzékével megsejtette az akadályt maga előtt, és csoda, hogy nem rohant bele.

Amikor óvatosan kitapogatta kezével a hideg, rozsdás vasat, a gumi közbetétekből kiálló üvegszilánkokat, a kerekek acéltárcsáit, a rejtélyes akadályban egy vonatra ismert. A szerelvény elhagyatott volt, legalábbis csend volt körülötte. Mivel eszébe jutott Mihail Porfirjevics szörnyű története, Artyom nem szállt fel rá, hanem az alagút falához lapulva elment a vagonok hosszú sora mellett. Amikor végre túljutott rajtuk, megkönnyebbülten sóhajtott, és újra futásra váltva továbbsietett.

A sötétségben ez igazán nehéz volt, de a lábai alkalmazkodtak, és ő futott, amíg hirtelen elöl és kissé oldalt fel nem csillant egy tűz vöröses fénye.

Elmondhatatlan megkönnyebbülés volt tudni, hogy a valóságos világban van, és körülötte valódi emberek vannak. Nem számít, hogyan fognak viseltetni iránta. Legyenek bár gyilkosok, tolvajok, szektások, forradalmárok – nincs jelentősége, fő, hogy hozzá hasonló hús-vér lények. Egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy menedéket találhat náluk, és elrejtőzhet az elől a láthatatlan, hatalmas lény elől, aki meg akarta fojtani – vagy talán tulajdon megbomlott elméje elől?

Olyannyira különös kép tárult eléje, hogy nem tudta volna biztosan megmondani, visszatért-e a valóságba, vagy még mindig tulajdon tudatalattijának sikátoraiban tévelyeg.

A Poljanka állomáson, és ez csak az lehetett, csupán egyetlen kisebb tűz égett, de nem lévén semmilyen más fényforrás, fényesebbnek tűnt, mint a Paveleckaja villanylámpái. Ketten ültek a tűznél, az egyik háttal, a másik arccal Artyom felé, de egyikük sem vette észre, és nem is hallotta meg őt. Mintha egy láthatatlan, a külvilágtól elrekesztő fal választotta volna el őket tőle.

Amennyire a tűz fényében kivehette, az egész állomást a legkülönfélébb és legelképzelhetetlenebb kacatok borították: összetört biciklik, autógumik, bútorromok, valamilyen készülék körvonalai látszottak, halomban állt egy csomó papírhulladék, amelyből az itt ülők időnként kirángattak egy újságköteget vagy egy könyvet, és a tűzbe hajították. Közvetlenül a tűz mellett egy takarón egy fehér gipsz mellszobor állt, mellette egy macska gömbölyödött össze kényelmesen. Rajtuk kívül egy lélek sem volt ott.

Az egyik alak ráérősen mesélt valamit a másiknak. Ahogy közeledett, Artyom már ki tudta venni a szavait:

– De hát eltúlozzák ezeket a híreket az Egyetemről... Ráadásul teljesen hamisak is. Ezek nem egyebek, mint a Ramenkinél levő föld alatti városról szóló régi mítoszok. Az, ami a Metró-2 része volt. No persze teljes bizonyossággal semmit se szabad elvetni. Itt amúgy sem lehet teljes bizonyossággal semmit se mondani. Ez itt a mítoszok és a legendák birodalma. A Metró-2 lenne persze a legfőbb mítosz, ha több ember tudna róla. Vegyük csak egyedül a hitet a Láthatatlan Megfigyelőkben!

Artyom egészen a közelükbe ért, mire az, amelyik háttal ült neki, odaszólt a társának:

– Valaki van ott.

– Igen, hogyne – bólogatott a másik.

– Leülhetsz hozzánk – mondta az első Artyomnak, de a fejét nem fordította felé. – Továbbmenni most úgyse lehet.

– Miért? – kérdezte Artyom ijedten. – Van ott valaki előttünk az alagútban?

– Természetesen nincs senki – magyarázta türelmesen amaz. – Ugyan ki merészkedne be oda? Oda most nem szabad menni, hiszen már mondtam. Úgyhogy ülj le.

– Köszönöm. – Artyom egy bátortalan lépést tett előre, és leült a padlóra a mellszoborral szemben.

Mindkét férfi olyan negyven-negyvenöt éves lehetett. Az egyik már őszült, négyszögletű szemüveget viselt, a másik szőke volt, sovány, kis szakállal. Mindketten régi pufajkában voltak, amely gyanúsan nem illett hozzájuk. Dohányoztak, a füstöt egy vízipipára hasonlító szerkezet vékony csövéből szívták, amelyből bódító illat áradt.

– Hogy hívnak? – kérdezte a szőke.

– Artyomnak – felelte gépiesen a fiatalember, teljesen elmerülve e különös emberek tanulmányozásában.

– Artyomnak hívják – adta az tovább a másiknak.

– Persze, világos – válaszolta amaz.

– Én Jevgenyij Dmitrijevics vagyok. Ő meg Szergej Andrejevics – mondta a szőke.

– Muszáj ilyen hivatalosan? – tamáskodott Szergej Andrejevics.

– Hát igen, Szerjozsa, ha már ilyen kort megértünk, használnunk kell – válaszolta Jevgenyij Dmitrijevics. – A státus miatt.

– És még? – kérdezte ekkor Szergej Andrejevics Artyomtól.

Artyomot zavarba hozta a furcsa kérdés. Mi az, hogy „és még”?

– Ha Artyom, hát Artyom, de ez még semmit sem jelent. Hol laksz, hová mész, miben hiszel, miben nem hiszel, ki a bűnös és mit tegyünk? – magyarázta Szergej Andrejevics gondolatát a szőke.

– Ahogy akkor, emlékszel? – mondta váratlanul, ki tudja milyen okból Szergej Andrejevics.

– Úgy-úgy! – nevette el magát Jevgenyij Dmitrijevics.

– A VDNH-n lakom... legalábbis laktam korábban – kezdte kényszeredetten Artyom.

– Hogy is van ez... Ki rakta a csizmáját az irányítópultra? – mosolyodott el a szőke.

– Igen! Nincs többé semmiféle Amerika! – mosolygott gunyorosan Szergej Andrejevics, miközben levette a szemüvegét és a fény felé tartva vizsgálgatta.

Artyom újra aggodalmasan nézett rájuk. Talán jobb volna egyszerűen elmenni innen, amíg nem késő? De az, amiről azelőtt beszélgettek, hogy észrevették volna őt, a tűz mellett marasztalta.

– És mi van azzal a Metró-2-vel? Megbocsássanak, hallgatóztam egy kicsit – ismerte be.

– Szóval a metró fő legendáját szeretnéd hallani? – mosolygott leereszkedően Szergej Andrejevics. – Pontosan mi érdekel?

– Maguk valami föld alatti városról beszéltek, meg valamilyen megfigyelőkről...

– Nos, a Metró-2 általában a szovjet panteon isteneinek menedékhelye a Ragnarök idejére, ha odafönt a gonosz erői kerekednek felül... – kezdett hozzá komótosan Jevgenyij Dmitrijevics, miközben a mennyezetet bámulta, és füstkarikákat fújt. – A legendák úgy szólnak, hogy a város alatt, amelynek halott teteme odafent hever, építettek még egy metrót, a kiválasztottaknak. Az, amit magad körül látsz, az a nyájé. Az meg, amelyről a legendák szólnak – a pásztoroké és a kutyáiké. A kezdet kezdetén, amikor a pásztorok még nem veszítették el uralmukat a nyáj fölött, onnan irányítottak, de aztán az erejük elapadt, a juhok meg szétszéledtek. Egyedül csak kapuk kötötték össze ezt a két világot, és ha lehet hinni a szájhagyománynak, ezek ott voltak, ahol most a térképet egy vörös barázda vágja ketté – a Szokolnyicseszkaja szárnyvonalon, valahol a Szportyivnaja után. Aztán történt valami, ami miatt a Metró-2-be az átjáró mindörökre bezárult. Az itt élők minden tudomásukat elvesztették arról, hogy mi folyik ott, és a Metró-2-nek maga a létezése is misztikussá és irreálissá vált. De – emelte fel az ujját – annak ellenére, hogy nincs többé átjáró a Metró-2-re, ez még egyáltalán nem jelenti azt, hogy megszűnt az a metró létezni. Ellenkezőleg, itt van körülöttünk. Alagútjai körbefonják a mi metrónk szakaszait, az állomásai pedig talán csak néhány lépésnyire vannak a mi állomásaink falai mögött Ez a két létesítmény olyan elválaszthatatlan, mint egyazon szervezet keringési rendszere és nyirokerei. És azok, akik azt hiszik, hogy a pásztorok nem hagyhatták a sors önkényére a nyájukat, azt mondják, hogy a pásztorok észrevehetetlenül jelen vannak az életünkben, irányítanak bennünket, figyelik minden lépésünket, ugyanakkor semmiképp sem fedik fel magukat, és nem adnak hírt magukról. Ez a hit a Láthatatlan Megfigyelőkben.

A macska, mely kalács formára gömbölyödött össze a bekormozódott mellszobor mellett, felemelte a fejét, és óriási sugárzó-zöld szemét kinyitva meglepően tiszta és értelmes tekintettel nézett Artyomra. Tekintete távolról sem az állatok tekintetét idézte, és Artyom nem tudott volna most kezeskedni érte, hogy a szemével nem valaki más tanulmányozza-e őt figyelmesen. De elég volt, hogy a macska rózsaszín, érdes nyelvét kinyújtva ásítson egyet, és pofáját a rongyába fúrva félálomba merüljön, és Artyomnak elmúlt a rossz érzése.

– De miért nem akarják, hogy az emberek tudjanak róluk? – kérdezte Artyom.

– Ennek két oka van. Először, hogy a juhok bűnösek, mert a pásztoraikat az ő gyengeségük perceiben eltaszították. Másodszor az alatt az idő alatt, hogy a Metró-2 elvágatott a mi világunktól, a pásztorok fejlődése másképp zajlott, mint a miénk, és most ők nem emberek, hanem magasabb rendű lények, akiknek a logikája számunkra érthetetlen, és gondolataikhoz nem érünk fel. Nem tudni, mit terveltek ki a mi metrónknak, de képesek megváltoztatni mindent, képesek még arra is, hogy visszavigyenek minket az elveszített gyönyörű világba, mert visszaszerezték régi erejüket. Azért nem vesznek részt többé a mi sorsunkban, mert egyszer fellázadtunk ellenük, és elárultuk őket. A pásztorok ugyanakkor mindenhol jelen vannak, ismerik minden sóhajunkat, minden lépésünket, minden szívdobbanásunkat – mindent, ami a metróban zajlik. Egyelőre csak megfigyelnek. És majd csak akkor vetik ránk kegyes tekintetüket, és nyújtják felénk kezüket, amikor levezekeltük szörnyű bűnünket. És akkor jön el majd az újjászületés, így mondják azok, akik hisznek a Láthatatlan Megfigyelőkben. – S azzal illatos füstöt eregetve elhallgatott.

– De hogyan vezekelhetik le a bűnüket az emberek? – kérdezte Artyom.

– Ezt magukon a Láthatatlan Megfigyelőkön kívül senki sem tudja. Az emberek ezt nem érik fel ésszel, mert nem értik a Megfigyelők gondviselését.

– Akkor tehát az emberek sohasem vezekelhetik le az ellenük elkövetett bűnüket? – értetlenkedett Artyom.

– Ez téged elkeserít? – vonta meg a vállát Jevgenyij Dmitrijevics, és kieresztett újabb két nagy, szép karikát úgy, hogy az egyik átkúszott a másikon.

Csend állt be, előbb csak könnyű és áttetsző, de aztán egyre sűrűsödő csend. Artyom egyre növekvő szükségét érezte, hogy bármivel is, de megtörje, akár egy értelmetlen hanggal is.

– És maga honnan való? – szólalt meg végül.

– Korábban a Szmolenszkaján laktam, nem messze, úgy ötpercnyire a metrótól – felelte Jevgenyij Dmitrijevics, és Artyom megütődve nézett rá: hogyhogy közel lakott a metróhoz? Az állomástól nem messze, gondolta, azt jelenti, hogy nyilván az alagútban. – Át kellett menni a falatozós sátrak között, néha sört vettünk ott, ezek mellett a sátrak mellett meg egész idő alatt kurvák álltak, ott volt az... ööö... főhadiszállásuk – folytatta Jevgenyij Dmitrijevics, és Artyom kezdte kapiskálni, hogy a régvolt, azelőtti időkről van szó.

– Igen... Én meg nem messze onnan, a Kalinyinszkijen laktam, egy toronyházban – mondta Szergej Andrejevics. – Valaki egyszer vagy öt éve azt mondta nekem, neki meg egy ismerős sztalker mesélte, hogy ezekből a toronyházakból csak törmelék maradt... A Könyvek Háza megmaradt, és a papír mind ott hever épen, érintetlenül, fel tudod ezt fogni? A toronyházakból meg csak por és beton falazóblokkok maradtak. Különös.

– És hogyan éltek akkor? – firtatta Artyom.

Szerette ezt a kérdést időseknek feltenni, és hallgatni aztán, ahogy azok, félretéve minden dolgukat, szívesen sorolják emlékeiket arról, hogyan is volt ez – akkor. A szemüket ábrándos fátyol vonta be ilyenkor, a hangjuk egészen másként szólt, s az arcuk mintha évtizedeket fiatalodott volna. És bár lehet, hogy azok a képek, amelyeket elrévedő tekintetük felidézett, szemernyit sem hasonlítottak azokhoz, amelyek Artyom előtt kirajzolódtak a hallgatásuk közben, ez akkor is hihetetlenül lebilincselő volt. És valahogy egyszerre jólesően és fájdalmasan elszorult a szíve...

– Nos, tudod, nagyon jól. Mi akkor... ööö... pörögtünk – felelte Jevgenyij Dmitrijevics, és szippantott egyet.

Artyom nem értette pontosan, mit is mondott a szőke, a másik meg, észrevéve a zavarát, gyorsan megmagyarázta:

– Szórakoztunk, élveztük az életet.

– Igen, éppen erre gondoltam. Pörögtünk – erősítette meg Jevgenyij Dmitrijevics.

– Volt egy zöld Moszkvicsom, az egész fizetésemet ráköltöttem, na, például rádiómagnót szereltem bele, olajat cseréltem, egyszer buta fejjel sportkocsiporlasztót tettem bele, aztán meg kéjgázt is – merült el szemmel láthatóan azokban a boldog időkben, amikor egyszerű volt megvenni és berakni egy sportkocsiporlasztót, és az arcán ugyanaz az elrévedő kifejezésjelent meg, amelyet Artyom annyira szeretett. Csak azt sajnálta, hogy a mondottakból vajmi keveset értett.

– Artyom aligha tudja, hogy mi az a Moszkvics, a porlasztóról már nem is beszélve – szakította félbe barátja édes emlékezését Szergej Andrejevics.

– Mi az, hogy nem tudja? – A sovány haragosan meredt Artyomra.

Artyom, hogy összeszedje a gondolatait, a mennyezetet kezdte nézegetni.

– És maguk miért égetnek itt könyveket? – ment át ellentámadásba.

– Már elolvastuk őket – felelte Jevgenyij Dmitrijevics.

– A könyvekben nincs igazság! – tette hozzá oktatólag Szergej Andrejevics.

– Inkább azt mondd meg, mi ez a ruha rajtad! Nem vagy te véletlenül szektás? – vitte be a válaszcsapást Jevgenyij Dmitrijevics.

– Nem, nem, hova gondol – sietett mentegetőzni Artyom. – De ők szedtek fel, segítettek rajtam, amikor nagyon rosszul voltam – és nagy vonalakban leírta viszontagságait.

– Aha, aha, pontosan így dolgoznak. Ebből rájuk ismerek. Árvák és nyomorultak... ööö... vagy valami ehhez hasonló – bólogatott Jevgenyij Dmitrijevics.

– Tudják, voltam az egyik gyűlésükön: nagyon furcsa dolgokat mondanak ott – mesélte Artyom. – Ott álltam, hallgattam őket, de nem bírtam sokáig. Például azt, hogy a Sátán fő gaztette az, hogy magának szintén dicsőséget és hódolatot akart... Én korábban azt hittem, hogy ott sokkal komolyabb volt minden. És akkor kiderül, hogy szimpla irigység. Vagy a világ olyan egyszerű, és minden akörül forog, hogy valaki egyszer nem osztozkodott mással a dicsőségen és a hódolókon?

– A világ nem ilyen egyszerű – biztosította Szergej Andrejevics, majd elvette a csövet a szőkétől, és beleszívott.

– És még valami... Azt beszélik ott, hogy az Isten fő tulajdonságai a könyörületesség, a jóság, a megbocsátás, hogy ő a szeretet Istene, és hogy mindenható. Ugyanakkor meg az első engedetlensége miatt kiűzte az embert a paradicsomból, és halandóvá tette. Aztán megszámlálhatatlanul halnak az emberek – de annyi baj legyen. Végül aztán Isten elküldi a saját fiát, hogy mentse meg az embereket. És a fia maga is szörnyű halállal hal meg, de előtte fohászkodik az Istenhez, megkérdezi tőle, hogy miért hagyta el őt. És mindezt miért? Hogy saját vérével váltsa meg az első ember bűnét, akit az Isten maga provokált és büntetett meg, és hogy az emberek visszatérhessenek a paradicsomba, és újra halhatatlanok legyenek. Hogy ez micsoda értelmetlen huzakodás, hisz elég lett volna csak kevésbé szigorúan megbüntetni mindnyájukat azért, amit ráadásul nem is követtek el. Vagy elévülés miatt törölni a büntetésüket. És miért kell feláldozni szeretett fiát, meg még el is árulni őt? Hol van itt a szeretet, hol itt a megbocsátás, hol itt a mindenhatóság?

– Primitíven és bután adod elő, de alapvetően igazad van – helyeselt Szergej Andrejevics, miközben átadta a csövet a társának.

– Nos, ennek kapcsán csak annyit mondhatok – ekkor Jevgenyij Dmitrijevics beleszippantott a könnyű füstbe, és üdvözülten mosolyogva egy percre elhallgatott, csak aztán folytatta –, hogy ha az ő istenüknek vannak is valamilyen megkülönböztető jegyei, az éppen hogy nem a szeretet, nem az igazságosság és nem a teljes megbocsátás. Abból ítélve, ami a földön történt az... ööö... teremtés óta, ebből egyedül a szeretetet lehet úgy-ahogy ráfogni: szereti az érdekes történeteket. Előbb zűrzavart teremt, aztán megnézi, mi sül ki belőle. Ha netán ízetlenre sikeredik, ad hozzá egy kis borsot. Úgyhogy igaza volt az öreg Shakespeare-nek: színház az egész világ. Csak egyáltalán nem az a színház, amire ő gondolt – fejezte be.

– Csak ma reggeltől fogva sikerült néhány évszázadnyi poklot kiérdemelned a beszédeddel – jegyezte meg Szergej Andrejevics.

– Ami azt jelenti, hogy legalább lesz kivel fecserészned ott – adta át a csövet neki Jevgenyij Dmitrijevics.

– Másfelől meg rengeteg érdekes ismeretséget lehet ott kötni – mondta Szergej Andrejevics.

– Például a katolikus egyház főpapjaival.

– Igen, velük biztosan. De, őszintén szólva, a mieinkkel is...

Artyom két beszélgetőtársa láthatóan nem hitt abban, hogy a most mondottakért valaha is meg kell bűnhődniük. De Jevgenyij Dmitrijevics szavai arról, hogy ami az emberiséggel történik, az csupán érdekes történet, Artyomban egy másik gondolatot ébresztett.

– Nos, én sok különféle könyvet olvastam – mondta –, és mindig meglepett, hogy minden más bennük, mint az életben. Az események, ugye, mindig szép sorba rendeződnek bennük, mindegyik kapcsolódik a másikhoz, egyik a másikból következik, semmi sem történik csak úgy. Csakhogy a valóságban egyáltalán nem így van! Az élet tele van összefüggéstelen eseményekkel, amelyek esetleges sorrendben esnek meg velünk, és nincs olyan, hogy minden logikus sorrendben következzen be. Vagy például vannak olyan könyvek, amelyek ott fejeződnek be, ahol megszakad a logikai láncolat, azaz a bevezetés – bonyodalom – aztán a csúcspont – és a befejezés.

– Kulmináció, nem csúcspont – igazította ki Szergej Andrejevics, aki unott képpel hallgatta Artyom megfigyeléseit.

Jevgenyij Dmitrijevics sem mutatott különösebb érdeklődést. Magához húzta a dohányzókészséget, s beszippantva az illatos füstöt, visszatartotta a lélegzetét.

– Jó, akkor kulmináció – folytatta kissé elfogódottan Artyom. – De az életben nem így van, a logikai láncolat, először is, megszakadhat, mielőtt végéig érne, másodszor meg, ha végig is ér, ezzel még semmi sem fejeződik be.

– Arra gondolsz, hogy az életnek nincs szüzséje? – segített neki fogalmazni Szergej Andrejevics.

Artyom egy percre elgondolkozott, aztán bólintott.

– És a sorsban hiszel? – kérdezte fejét oldalra billentve és kutatóan fürkészve Artyomot Szergej Andrejevics, Jevgenyij Dmitrijevics pedig érdeklődve fordult feléje a cső mellől.

– Nem – vágta oda határozottan Artyom. – Nincs semmiféle sors. Csak véletlen események vannak, amelyek megtörténnek velünk, mi pedig csak később fejtjük meg az értelmüket.

– Kár, kár... – sóhajtott csalódottan Szergej Andrejevics, s szigorúan nézett a szemüvege fölött Artyomra. – No, akkor ajánlok neked egy kis elméletet, aztán ítéld meg magad, illik-e az életedre. Nekem úgy tűnik, hogy az élet egy üres doboz, és egészében véve nincs benne értelem, és nincs sors, azaz egy olyan meghatározott, nyilvánvaló sors, miszerint megszületsz, és máris mindent tudsz: az én sorsom az, hogy űrhajós legyek, vagy mondjuk balerina, vagy meghalok kis koromban... Nem, nem így van. Amikor megéled a neked rendelt időt... hogy is magyarázzam... Előfordulhat, hogy megesik veled egy olyan esemény, amely bizonyos cselekedetek megtételére és bizonyos döntések meghozatalára kényszerít, de mindig van szabad választásod: ha akarod így, ha akarod, amúgy cselekszel. De ha helyesen döntesz, akkor a további dolgok, amelyek veled majd megtörténnek, már nem egyszerűen, ahogy te mondod, véletlen események lesznek. Az a választás fogja meghatározni őket, amelyet te hoztál. Nem arra gondolok, hogy ha te úgy döntöttél, hogy a Vörös Vonalon akarsz élni, mielőtt az vörössé vált volna, akkor onnan nincs hova menned, és az események ennek megfelelően fognak megtörténni veled, én ennél finomabb matériákról beszélek. De ha újra válaszút elé kerülsz, és újra a megfelelő döntést hoztad meg, utána olyan választás elé kerülsz, amely nem fog véletlennek tűnni a számodra, már ha, természetesen, képes vagy megérteni. És az életed fokozatosan megszűnik egyszerű véletlenek egymásutánja lenni, szüzsévé változik, mindent bizonyos logikai kapcsolat fog összefűzni. És éppen ez lesz a te sorsod. Egy bizonyos stádiumban pedig, ha már eléggé messze jutottál az életutadon, az életed annyira szüzsévé változik, hogy különös, a csupasz racionalizmus vagy a te minden-véletlen teóriád felől nézve megmagyarázhatatlan dolgok fognak történni veled. De nagyon is jól beleillenek a szüzsé logikájába, amellyé az életed változott. Úgy gondolom, hogy sors csak úgy magától nem létezik, el kell jutni hozzá... A legérdekesebb az, hogy maga az ember sokszor nem is sejti, mi történik vele, vagy teljesen hamisan láthatja azt, ami történik, miközben az eseményeket a saját világfelfogása szerint próbálja rendezni. De a sorsnak saját logikája van.

Ez a különös teória, mely Artyom számára eleinte teljes zagyvaságnak tűnt, egyszer csak arra késztette, hogy más szemszögből nézze mindazt, ami a kezdet kezdetétől fogva történt vele, amikor elfogadta Hunter ajánlatát, hogy induljon el a Poliszba. Minden kalandja, minden vándorlása, ami eddig inkább sikertelen, kétségbeesett próbálkozásnak tűnt számára, hogy eljusson útja céljához, most hirtelen más fényben tűnt fel előtte, egy bonyolult szervezettségű rendszernek, egy bonyolult, de átgondolt konstrukciónak látszott.

Mert ha az, hogy Artyom elfogadta a Vadász javaslatát, az életútja első lépése volt, ahogy azt Szergej Andrejevics mondta, akkor minden utána következő esemény – a Rizsszkajára való expedíció is, az is, amikor Bourbon odajött hozzá, és Artyom nem tért ki előle – a következő lépés, és hogy Kán kijött Artyom elé, noha ott is maradhatott volna a Szuharjovszkaján... De ezt másként is lehetett volna magyarázni, mindenesetre Kán egészen más okait adta a saját cselekedeteinek. Aztán a fasiszták fogságába esik a Tverszkaján, fel akarják akasztani, de a körülmények alig hihető összejátszása folytán a nemzetközi brigád úgy dönt, hogy éppen ezen a napon üt rajta a Tverszkaján. Ha a forradalmárok egy nappal korábban, vagy egy nappal később jelennek meg, Artyom halála elkerülhetetlen lett volna, ám akkor vége szakadt volna az útjának. Lehet-e az, hogy az a makacsság, amellyel folytatta az útját, hatással volt a későbbi eseményekre? Vajon az eltökéltség, a düh, a kétségbeesés, melyek minden újabb lépése megtételére késztették, ismeretlen módon alakíthatták-e a valóságot azzal, hogy az események, tettek és gondolatok rendezetlen tárházát logikus rendszerré formálták, vagy ahogy Szergej Andrejevics mondta, a hétköznapi életet szüzsévé változtatták?

Első pillantásra semmi ilyesmi nem történhetett volna meg. De ha belegondol az ember... Hogy is lehetne akkor megmagyarázni találkozását Markkal, aki a Hanza területére való átjutás egyetlen lehetséges módját ajánlotta neki? És a fő, a legfőbb, hogy amíg beletörődve a sorsába az árnyékszékeket pucolta, a sors mintha elfordult volna tőle, de amikor fel se fogva, hogy mit cselekszik, vaktában elindult, megtörtént a lehetetlen: az őr, akinek kutya kötelessége volt állni a posztján, eltűnt valahová, sőt semmilyen üldözés sem volt. Tehát amikor ő visszatért a tévútnak bizonyult ösvényről az életútjára, megfelelésbe került életének szüzsévonalával, abban a stádiumban, ahol most volt, ez már a valóság komoly torzulásait válthatta ki, úgy korrigálva azt, hogy Artyom sorsának fővonala akadálytalanul haladhasson tovább?

Akkor ennek azt kell jelentenie, hogy ha lemond a céljáról, ha letér az útjáról, akkor a sors rögvest elfordul tőle, és láthatatlan pajzsa, mely most oltalmazza őt a haláltól, darabjaira hullik, Ariadné fonala, amely mentén óvatosan halad, elszakad, és ő négyszemközt marad a tomboló valósággal, melyet a lét kaotikus lényege elleni arcátlan támadása bőszített fel... Lehet, hogy az, aki egyszer megpróbálta becsapni a sorsot, aki elég könnyelmű volt folytatni a makacskodást azután is, hogy fenyegető fellegek gyülekeztek a feje felett, nem térhet le csak úgy egyszerűen az útról? Ússzon bár meg mindent, ettől kezdve az élete abszolút közepes, szürke valami lesz, és sohase fog semmi rendkívüli, varázslatos, megmagyarázhatatlan történni benne, mert a szüzsé megszakad, és a hősre keresztet vetnek...

És mindez vajon azt jelenti-e, hogy Artyomnak most már nemhogy nincs joga, hanem le sem tud térni az útjáról? Ez volna a sorsa? A sors, amelyben nem hitt? És csak azért nem, mert nem volt képes helyesen érteni, ami vele történik, nem volt képes megfejteni a jeleket, amelyek az útját kísérték, és a távoli horizont felé vezető, csak neki rendelt utat naivan továbbra is különböző irányokba tartó, elvadult ösvények kusza fonadékának tartotta.

Kiderült, hogy a saját útját járta, és életének eseményei logikus szüzsét alkottak, melynek hatalma volt az emberi akarat és értelem felett, úgyhogy ellenségei megvakultak, a barátai pedig újra látni kezdtek, hogy idejében a segítségére érkezzenek. A szüzsé, mely a valóságot úgy irányította, hogy a valószínűség változhatatlan törvényei engedelmesen, gyurmaként változtattak a formájukon egy láthatatlan tenyér egyre erősebb nyomására, mely az élet sakktábláján mozgatta őt... És ha ez valóban így volt, magától elesett a kérdés, amelyre korábban csak komor hallgatással és fogak csikorgatásával lehetett válaszolni: mi végre mindez? Most a bátorság, amellyel beismerte magának és makacsul erősítgette másoknak, hogy semmiféle gondviselés vagy felsőbb értelem, semmiféle törvények és semmilyen igazságosság nincs a világban, szükségtelennek bizonyult, mert ez az értelem kezdett felismerhetővé válni... Ez a gondolat túlságosan is csábító volt ahhoz, hogy ugyanazzal a keményfejű makacssággal elvesse, amellyel elvetette a vallások és az ideológiák kínálta magyarázatokat. Mindez együtt csak egyvalamit jelenthetett.

– Nem maradhatok itt tovább – mondta jól érthetően Artyom, és felállt, érezve, ahogy új, áradó erő tölti el az izmait. – Nem maradhatok itt tovább – ismételte el még egyszer, ügyelve a hangjára. – Mennem kell. Ez a kötelességem.

Egyszer sem visszanézve, feledve minden félelmét, mely ehhez a kis tűzhöz űzte, leugrott a sínekre, és továbbment, tovább a sötétségbe. A kétségek elhagyták Artyomot, igazi nyugalomnak adták át a helyüket, és annak a meggyőződésnek, hogy végre mindent helyesen cselekszik. Mintha, miután letért az irányról, mégiscsak képes volna visszatérni saját sorsa egyenes, csillogó sínjére. A talpfák, amelyeken lépkedett, mintha maguktól maradtak volna el, nem követelve tőle semmilyen erőfeszítést. Egy pillanat múlva teljesen eltűnt a sötétben.

– Szép elmélet, igaz? – mondta mélyet szippantva Szergej Andrejevics.

– Azt gondolná az ember, hogy magad is hiszel benne... – mondta zsémbesen Jevgenyij Dmitrijevics, s közben a macskát simogatta.

12. FEJEZET
A POLISZ

Egyetlen alagút maradt. Egyetlen alagút, és eléri a Hunter által kijelölt célt, amely felé oly makacsul igyekezett. Két, talán három kilométer a száraz és csendes szakaszban, és odaér. Artyom fejében csaknem ugyanolyan visszhangos üresség kongott, mint ebben az alagútban, és több kérdést nem tett fel magának. Még negyven perc, és útja véget ér.

Még az sem jutott el a tudatáig, hogy vaksötétben halad. Lába továbbra is csak taposta a talpfákat, gépiesen, botlás nélkül. Szinte elfeledkezett minden fenyegető veszélyről, arról, hogy védtelen, hogy se papírjai nincsenek, se lámpája, se fegyvere, hogy egy furcsa szektás köpeny van rajta, s nem gondolt azzal sem, hogy soha semmit nem hallott se erről az alagútról, se a benne utazókra leselkedő veszélyekről.

Tudatát teljesen betöltötte a meggyőződés, hogy amíg nem tér le az életpályájáról, addig semmi sem fenyegeti. Hová tűnt az elkerülhetetlennek érzett alagútiszony? Hová a fáradtság és a hitetlenség?

A visszhang azonban mindent tönkretett.

Attól, hogy ez az alagút ennyire üres volt, lépteinek zaja előre és hátra is szétiramlott. A falakról visszaverődve dübörgött, fokozatosan távolodva és susogásba váltva, és annyi idő elteltével verődött vissza, hogy úgy tűnt, nemcsak Artyom, hanem valaki más is megy az alagútban. Egy idő után ez az érzés annyira erőssé vált, hogy Artyom szeretett volna megállni és hallgatózni – folytatja-e önálló életét lépteinek visszhangja?

Néhány percig még küzdött a rossz érzéssel. Járása egyre lassabb és halkabb lett, ő pedig hallgatózott, változik-e ezzel a visszhang ereje is. Végül aztán megállt. Lélegzetet is félt venni, nehogy a tüdejébe áramló levegő megzavarja abban, hogy kiszűrje a távolban a legkisebb neszt is, csak állt a vaksötétben és várt.

Csend volt.

Most, hogy nem haladt tovább, megint nem érzékelte a tér valóságosságát. Amíg ment, addig mintegy a csizmája talpával kapaszkodott a valóságba. Ahogy megállt az alagút tintasötétjének közepén, hirtelen már nem tudta, hol is van.

Képzelődött.

És amikor újra elindult, úgy rémlett neki, hogy lépteinek alig hallható visszhangja még azelőtt elér a füléhez, hogy lába érintené a betonpadlót.

A szíve nehezebben vert. De egy pillanat múlva meg tudta győzni magát, hogy buta és értelmetlen dolog odafigyelni az alagút minden neszére. Egy idő után igyekezett ügyet se vetni a visszhangra. Később, amikor úgy tűnt neki, hogy az utolsó elhalkuló visszhang közeledik felé, befogta a fülét, és így ment tovább. Így azonban nem sokáig bírta.

Miután elvette a tenyerét a füléről és haladt tovább, rémülten fedezte fel, hogy lépteinek visszhangja valóban egyre hangosabb, mintha közeledne. De elég volt megállnia, és a hangok egy másodperc töredéke alatt szintén elhaltak.

Ez az alagút megviselte Artyomot, fogyatkozott az ereje, hogy szembeszálljon a félelemmel. De nem fogja feladni. Túl sok mindenen átment már ahhoz, hogy megijedjen a sötétségtől és a visszhangtól.

De visszhang-e?

Közeledett, efelől immár semmi kétsége nem maradt. Artyom utoljára akkor állt meg, amikor a kísérteties léptek már csak úgy húsz méterről hallatszottak. Ez annyira megmagyarázhatatlan és rémisztő volt, hogy nem bírta tovább, s letörölve homlokáról a hideg verejtéket, megbicsakló hangon rikoltotta bele a semmibe:

– Van ott valaki?

A visszhang ijesztően közelről hallatszott, és Artyom nem ismert rá a saját hangjára. Az erejüket vesztő, remegő visszhangok versenyt futva enyésztek el az alagutak mélyén: „van ott... ott... valaki... ki...” Nem jött válasz. De hirtelen valószerűtlen dolog történt: a szavak elkezdtek visszatérni, megismételték a kérdését, fordított sorrendben hozták a kiejtett szótagokat és egyre hangosabbá váltak, amíg harminc lépésre tőle valaki ijedt hangon meg nem ismételte a kérdését.

Artyom ezt már nem bírta elviselni. Megfordult és visszafelé indult, előbb nem túl gyorsan, aztán pedig teljesen megfeledkezve arról, hogy nem szabad engednie a félelemnek, botladozva futásnak eredt. De egy perc múlva ráébredt, hogy a léptek visszhangja ugyanúgy vagy húsz méterről hallatszik. A láthatatlan üldöző nem óhajtotta elengedni. Artyom fuldokolva futott tovább, nem tartva az irányt, és végül belerohant egy összekötő vágatba.

A visszhang azonnal elült. Beletelt egy kis időbe, amíg össze tudta szedni magát annyira, hogy felálljon, és egy lépést tegyen előre. Ez volt a helyes irány: minden megtett méterrel egyre közelebb ért szemből a talpak csusszanása a betonon. És a vészjósló neszt csak a fülében pattogó vér nyomta el valamelyest. Minden alkalommal, amikor Artyom mozdulatlanná dermedt, megállt a sötétben az üldözője is – most már teljesen biztos volt benne, hogy ez nem visszhang.

És ez így folytatódott, amíg a léptek már csak karnyújtásnyira nem hallatszottak. És akkor Artyom, felkiáltva és vaktában öklével hadonászva, előrevetette magát, oda, ahol számítása szerint ellenfelének lennie kellett.

Öklei süvítve csaptak a semmibe. Senki sem próbálta kivédeni az ütéseit. Hasztalan püfölte a levegőt, kiabált, ugrált, hadonászott összevissza, hogy megpróbálja elkapni a sötétben láthatatlan üldözőjét. Semmi. Senki sem volt ott. De alig fújta ki magát és tett még egy lépést a Polisz felé, a nehéz, súrlódó hang közvetlenül előtte hallatszott. Újabb ütés – és újra semmi. Artyom úgy érezte, hogy megőrül. Szinte belefájdult, úgy kimeresztette a szemét, hogy legalább lásson valamit, füle próbálta kivenni a másik lény közeli leheletét. De egyszerűen nem volt ott senki.

Pár hosszú másodpercig mozdulatlanul állt, és arra gondolt, hogy akármi is a magyarázata ennek a különös jelenségnek, veszélyt nem jelent. Bizonyára az akusztika teszi. Ha hazamegyek, megkérdezem a mostohaapámat, mondta magának, és amikor felemelte a lábát, hogy újabb lépést tegyen a célja felé, valaki halkan közvetlenül a fülébe súgta:

„Várj. Most nem mehetsz oda.”

– Ki az? Ki van itt? – kiáltott fel levegő után kapkodva Artyom. De senki sem felelt. Körülötte megint csupán a sűrű semmi volt. A keze fejével letörölte a verejtéket a homlokáról, és sietve indult a Borovickaja felé. Üldözőjének kísérteties léptei ugyanolyan sebességgel surrogtak el ellenkező irányba, fokozatosan elhalkulva a távolban, míg csak végleg el nem enyésztek. Artyom csak ekkor állt meg. Nem tudta és nem is tudhatta, mi volt ez, soha még csak hasonlóról sem hallott senkitől a barátai közül, és a mostohaapja sem mesélt ilyesmiről esténként a tűz mellett. De akárki súgta is a fülébe a parancsot, hogy álljon meg és várjon, most, amikor immár nem félt tőle, amikor volt ideje felfogni, mi is történt és elgondolkodni rajta, a parancs hipnotikus meggyőző erővel hangzott.

A következő húsz percben csak ült a sínen, ide-oda billent, mintha részeg volna, küzdött a rátört hidegleléssel, és egyre azt a nem emberhez tartozó hangot idézte fel magában, mely azt parancsolta neki, hogy várjon. Csak aztán indult tovább, hogy a reszketése végre kezdett csillapodni, és a szörnyű suttogás a fejében beleolvadt az erősödő alagútbeli huzat halk süvítésébe.

S aztán csak ment előre, igyekezett semmire sem gondolni, néha elbotolt a padlón heverő kábelekben, de ez volt a legrosszabb, ami történt vele. Úgy érezte, kevés idő telt el, bár nem tudta volna megmondani, hogy mennyi, mert a sötétségben összefolytak a percek. És aztán meglátta az alagút végén a fényt.

A Borovickaja.

A Polisz.

És szinte ugyanebben a pillanatban durva felszólítás hallatszott az állomás felől, lövések csattantak, és Artyom hátraugorva elbújt egy falmélyedésben. A távolból sebesültek elnyújtott nyögései hallatszottak, egy káromkodás, aztán még egy, majd egy gépkarabély-sorozatnak az alagút felerősítette kattogása.

Várj...

Artyom csak negyedórával azután mert előbújni a fedezékéből, hogy minden elcsendesedett. Kezét a magasba emelve lassan lépett ki a világosságra.

Valóban ez volt a bejárat a peronra. Előretolt őrsöket, nyilván a Polisz sérthetetlenségében bízva, a Borovickaján nem állítottak. Öt méterrel az után, ahol az alagút kerek boltozata véget ért, már a beléptető pont betonelemei álltak, előtte szétvetett karokkal egy test hevert vérbe fagyva.

Amikor Artyom feltűnt a zöld egyenruhás és tányérsapkás határőrök látómezejében, ráparancsoltak, hogy lépjen közelebb, és forduljon arccal a fal felé. Ahogy meglátta a földön a hullát, tüstént engedelmeskedett.

Gyors motozás, kérdés az útlevélről, hátratett kezek, és végre az állomás. A fény. Ugyanaz a fény. Hát mégsem csak legenda volt, igazat mondtak, mindenki igazat mondott. A fény annyira erős volt, hogy Artyomnak hunyorognia kellett, nehogy megvakuljon. Ám a ragyogás elérte a pupilláját a szemhéján át is, úgy vakította, hogy szinte fájt, s csak akkor múlt el a sajgás, amikor a határőrök bekötötték a szemét. Fájdalmasabbnak bizonyult visszatérni abba az életbe, amelyben az emberek előző nemzedékei éltek, mint ahogy azt Artyom képzelte.

A kötést csak az őrszobán vették le a szeméről, egy a többihez hasonlóan kicsi szolgálati szobában, mely repedezett kályhacsempékkel volt burkolva. Itt sötét volt, csak az okkersárgára mázolt faasztalon egy alumíniumtálkában pislákolt egy gyertya. Miközben az ujjára gyűjtött egy kövér viaszcseppet, és azt figyelte, hogyan dermed meg, az őrparancsnok, kövér és borotválatlan férfi feltűrt ujjú, zöld katonai ingben és gumis nyakkendőben hosszan nézte Artyomot, mielőtt megkérdezte:

– Honnan érkezett? Hol az útlevele? Mi van a szemével?

Artyom úgy döntött, nincs értelme a mellébeszélésnek, és őszintén elmesélte, hogy az útlevele, kis híján a szemével együtt, a fasisztáknál maradt. A parancsnok ezt váratlanul jóindulatúan fogadta.

– Tudjuk, de még mennyire. Látja, ez az alagút átellenben pont a Csehovszkajára vezet. Egy egész erődöt építettünk oda. Egyelőre nem háborúzunk, de jóakaratú emberek azt tanácsolják, hogy tartsuk nyitva a fülünket. Ahogy a mondás tartja, si vis pacem, para bellum – kacsintott Artyomra.

Artyom az utolsó mondatot nem értette, de jobbnak látta, ha nem kérdez vissza. Figyelmét az őrparancsnok könyökhajlatában látható tetoválás vonta magára – egy radioaktív sugárzás megnyomorította kétfejű, széttárt szárnyú és horgas csőrű madarat ábrázolt. Halványan emlékeztette valamire, de hogy mire, nem tudta felidézni. Később aztán, amikor a parancsnok az egyik katonához fordult, Artyom meglátta, hogy ugyanilyen jel van tetoválva a bal halántékára is, csak kicsinyítve.

– És mi járatban nálunk? – folytatta a parancsnok.

– Egy embert keresek... Melnyiknek hívják. Nyilván ragadványnév. Fontos üzenetet hoztam neki.

A határőr arckifejezése egy pillanat alatt megváltozott. A lustán jólelkű mosoly elillant arcáról, szeme csodálkozva csillogott a gyertyafényben.

– Átadhatja nekem.

Artyom megrázta a fejét, és szabadkozva magyarázkodni kezdett, hogy azt semmiképp sem teheti, neki nagyon szigorúan meghagyták, hogy ezen a Melnyiken kívül senkinek egy szót se.

A parancsnok fürkészve nézett rá még egyszer, jelt adott az egyik katonának, az pedig odaadott neki egy fekete műanyag telefonkészüléket, gondosan a megfelelő hosszúságúra letekerve hozzá a gumírozott telefonzsinórt. A határőr az ujjával tekert egyet a tárcsázón, majd beleszólt a kagylóba:

– Bor-Dél őrs. Ivasov. Melnyikov ezredest.

Amíg a válaszra várt, Artyomnak sikerült megfigyelnie, hogy madaras tetoválás van a szobában lévő mindkét katona halántékán is.

– Kit jelentsek be? – tudakolta az őrparancsnok Artyomtól, a telefonkagylót az arcával a vállához szorítva.

– Mondja, hogy Huntertől. Sürgős üzenet.

Az bólintott, és miután még néhány mondatot váltott a vonal túlsó végén levő beszélgetőtársával, befejezte a beszélgetést.

– Legyen az Arbatszkaján, az állomás vezetőjénél, holnap kilenckor. Addig szabad – és miután intett a kezével a bejárattól nyomban ellépő katonának, még hozzátette: – Várj csak... Úgy látszik, becses vendég vagy itt nálunk, és először vagy itt. Fogd, de kérem vissza! – és odanyújtott Artyomnak egy kopott fémkeretes, sötét szemüveget.

Csak holnap? Artyomon mély csalódottság és sértettség lett úrrá. Hát ezért, jött ő ide a maga és mások életét kockáztatva? Ezért sietett, ezért kényszerítette magát, hogy menjen akkor is, amikor már csaknem minden ereje elhagyta? És nem sürgős vajon ez a dolog, hogy elmondjon mindent, amit tud, ennek az átkozott Melnyiknek, aki nem tud egyetlen szabad percet sem áldozni rá?

Vagy elkésett, és az már mindent tud? És talán valami olyat is, amit Artyom még csak nem is sejt? Lehet, hogy olyan sokat késett, hogy egész küldetése az értelmét veszítette? S nem bírta megállni:

– Csak holnap?

– Az ezredes ma bevetésen van, kora reggel tér vissza – magyarázta Ivasov. – Menj csak, menj, legalább kicsit kipihened magad. – És kikísérte Artyomot az őrszobából.

Miután megnyugodott, bár kicsit azért még sértetten duzzogott magában, Artyom feltette a szemüveget. Nagyon kapóra jött, legalább a szeme alatti monokliját is eltakarja, gondolta. Az üvegek össze voltak karcolva, ráadásul kissé torzították is a perspektívát, de amikor megköszönte az őröknek és kiment a peronra, rá kellett jönnie, hogy szemüveg nélkül nem boldogult volna. A higanylámpák fénye túlságosan erős volt neki. Egyébként nem csak Artyom nem tudta itt nyitva tartani a szemét – az állomáson sokan hordtak sötét szemüveget. Biztos szintén nem idevalósiak, gondolta.

Különös volt látnia a teljesen kivilágított állomást. Itt egyáltalán nem voltak árnyékok. A VDNH-n meg az összes többi állomáson és megállóhelyen, ahol eddig megfordult, kevés fényforrás volt, és nem tudták bevilágítani az egész látható teret, ezért csak kis szeleteit fogták át. Mindig maradtak olyan helyek, ahová egyetlen fénysugár sem vetődött. Több árnyéka is volt így minden embernek: az egyik a gyertyától bágyadt és halovány; a másik bíborszínű a vészvilágítástól; a harmadik a villanylámpától fekete és éles élű. Összekeveredtek, rávetültek egymásra és mások árnyékára, elnyúltak a padlón néha méterekre is, rémisztgettek, becsaptak, találgatásra és elgondolkodásra késztettek. A Poliszon viszont a nappali fényű lámpák könyörtelen ragyogása minden árnyékot elemésztett az utolsó szálig. Artyom megállt, és elragadtatottan bámulta a Borovickaját. Meglepően jó állapotban maradt meg. A márványfalakon és a meszelt mennyezeten nyoma sem volt koromnak, az állomás ki volt takarítva, a peron végén levő, az idők során megsötétedett bronzpannó fölött pedig egy kék munkaruhás nő dolgozott, buzgón sikálta a féldomborművet egy tisztítószeres szivaccsal.

A lakóhelyiségeket itt a bolthajtásokba építették. Csak minden két bolthajtás után hagytak mindkét oldalon átjárót a sínekhez, a többit pedig, melyeket két oldalról téglával falaztak be, igazi apartmanokká alakították. Mindegyiken volt ajtónyílás, sőt némelyiken még igazi faajtók és üvegezett ablakok is. Az egyik apartmanból zene szűrődött ki. Néhány ajtó előtt kis szőnyeg hevert, hogy a belépők megtörölhessék a lábukat. Ilyet Artyom most látott először. Ezekből a lakásokból olyan otthonosság, olyan nyugalom áradt, hogy összeszorult a szíve: a szeme előtt hirtelen egy gyermekkori kép villant fel. De a legcsodálatosabb az volt, hogy végig az állomáson, mindkét fal hosszában könyvespolcok sorakoztak. Ezek foglalták el a „lakások” közötti térséget, és ettől az egész állomás valamilyen csodás, nem e világi formát öltött, amely Artyomot a középkori egyetemek könyvtárainak leírására emlékeztette, amelyekről Borges könyveiben olvasott.

A csarnok túlsó szélén kezdődtek a mozgólépcsők – ott volt az átjáró az Arbatszkaja állomásra. A hermetikus kapuk nyitva maradtak, de az átjárónál volt egy kis blokkőrhely. Az őrség amúgy mindenkit akadálytalanul átengedett mindkét irányban, még a papírokat sem ellenőrizték.

A peron ellenkező végénél viszont, a bronz féldombormű mellett, igazi katonai tábort lehetett látni. Néhány zöld katonai sátor állt ott, rajtuk olyan jelekkel, mint a tetoválások a határőrök halántékán. Ugyanott állt egy kocsialváz is, rajta egy ismeretlen fegyver, amit csak a védőhuzat alól kimeredő hosszú, tölcsér alakú cső árult el. Két sötétzöld egyenruhás, sisakos és golyóálló mellényes katona állt mellette őrségben. A tábor a vágányok fölött átvezető átjáró lépcsőjét zárta körül. Világító feliratok mutatták, hogy ott van a „Kijárat a városba”, és Artyom számára érthetővé váltak az elővigyázatossági intézkedések. A második lépcsőt, amely ugyanoda vezetett, hatalmas betontömbökből álló fal torlaszolta el.

Az állomás közepén erős faasztalok álltak, és élénken beszélgető, sűrű szövetből varrott, hosszú szárnyú, szürke köpenyeket viselő emberek ülték körbe őket. Ahogy közelebb ért hozzájuk, Artyom csodálkozva fedezte fel, hogy az ő halántékukon is tetoválások vannak – de nem madarat ábrázoltak, hanem egy nyitott könyvet, oszlopsorra emlékeztető függőleges vonalakkal a háttérben. Egyikük Artyom figyelő tekintetét látva barátságosan elmosolyodott, és megkérdezte tőle:

– Látogató? Először van nálunk?

A „látogató” szó hallatán Artyom összerázkódott, de aztán összeszedte magát, és bólintott. Megszólítója csak kevéssel volt idősebb nála, és amikor felállt, hogy a köpeny széles ujja alól kinyúlva kezet nyújtson Artyomnak, kiderült, hogy nagyjából egyforma magasak. Csak az alkata volt amannak törékenyebb.

Új ismerősét Danyilának hívták. Nem sietett beszélni magáról, és látszott, hogy azért akart Artyommal szóba elegyedni, mert kíváncsi volt, mi történik a Polisz határain kívül, mi újság a Gyűrűn, mit lehet tudni a fasisztákról és a vörösökről...

Fél óra múlva már a vézna Danyila otthonában ültek, a bolthajtások alatt meghúzódó „lakások” egyikében, és forró teát ittak, mely bizonyára a VDNH-ról került ide kerülő utakon. A szoba bútorzata egy könyvekkel telirakott asztalból, magas, a mennyezetig felérő, szintén vaskos kötetekkel színültig megrakott vaspolcokból és egy ágyból állt. A mennyezetről egy vezetéken gyengébb, talán negyvenwattos villanyégő lógott, egy hatalmas, ősi templom művészi ábrázolását világította meg, amelyben Artyom csak kisvártatva ismerte fel a valahol a Polisz felett, a felszínen magasodó Könyvtárat.

Mikor aztán a házigazda kifogyott a kérdésekből, eljött Artyom ideje is.

– Miért van itt az emberek fején tetoválás? – érdeklődött.

– Hogyhogy, te semmit sem tudsz a kasztokról? – csodálkozott Danyila. – A Polisz Tanácsáról se hallottál?

Artyomnak hirtelen eszébe jutott, hogy valaki (hát persze, hogy is felejthette el, az az öreg, Mihail Porfirjevics, akit a fasiszták megöltek) mondta neki, hogy a Poliszban a katonák és a könyvtárosok osztják meg egymás között a hatalmat, mivel felettük állt korábban a Könyvtár épülete, meg a hadsereggel kapcsolatos valamilyen szervezet épülete is.

– De hallottam! – bólintott. – Katonák és könyvtárosok. Akkor tehát te könyvtáros vagy?

Danyila ijedten nézett rá, elsápadt és köhögési roham fogta el. Amikor aztán rendbejött, halkan azt mondta:

– Miféle könyvtáros? Láttál te már egyáltalán élő könyvtárost? Én nem ajánlanám! A könyvtárosok odafent tanyáznak... Láttad, milyen erődítéseink vannak? Ne adja isten, hogy lejöjjenek... Ne keverd soha össze ezeket a dolgokat. Én nem könyvtáros vagyok, hanem őrző. Brahmanoknak is neveznek bennünket.

– Mi ez a különös elnevezés?

– Tudod, nálunk afféle kasztrendszer van. Mint az ősi Indiában. Kaszt... Ez, szóval olyan, mint az osztály... A vörösök nem magyarázták el neked? No, nem számít. Van a papoknak, a tudás őrzőinek a kasztja, azoké, akik gyűjtik a könyveket és dolgoznak velük – magyarázta, és Artyom nem győzött csodálkozni azon, milyen gondosan kerüli a „könyvtáros” szót. – Aztán van a katonák kasztja, akik a védelemmel foglalkoznak. Nagyon hasonlít Indiára, ott volt még a kereskedőknek meg a szolgáknak is kasztjuk. Ezek nálunk is megvannak. Magunk között ezt mi is hindiül nevezzük. A papok a brahmanok, a katonák a ksatriják, a kereskedők a vaisják, a szolgák a súdrák. Egy kaszt tagja egész életére lesz az ember. Vannak különleges beavatási szertartások, különösen a ksatrijáknál és a brahmanoknál. Indiában ez családi, nemzetségi kötöttségű volt, nálunk viszont maga választja meg mindenki, amikor betölti a tizennyolcat. Itt, a Borovickaján, több a brahman, majdnem mindenki az. Itt vannak az iskoláink, a könyvtáraink, a celláink. A Könyvtárban most különleges rendszer van, a Vörös Vonal tranzitforgalma miatt őrizni kell, pedig ott a háború előtt a mieink voltak többen. Most átköltöztek az Alekszandrovszkij Szádra. Az Arbatszkaján viszont a Vezérkar miatt szinte csak ksatriják vannak.

A sisegő ősi indiai szó hallatán Artyom nehezet sóhajtott. Aligha tudja elsőre megjegyezni ezeket a bonyolult elnevezéseket. Danyila azonban ügyet sem vetett erre, és folytatta:

– A Tanácsnak természetesen csak két kaszt a tagja: a miénk és a ksatrijáké. Őket mi egyszerűen csak hadfiknak hívjuk – kacsintott Artyomra.

– És miért kétfejű madarat tetováltatnak magukra? – kérdezte Artyom.

– Ez amolyan totemállat náluk – vonta meg a vállát Danyila brahman. – Szerintem korábban a sugárvédelmi egységeknek volt a pártfogó szelleme. Sas, azt hiszem. Nekik is megvan a maguk sajátos hitük. Nálunk különben a kasztok nincsenek valami jóban. Korábban még hadakoztak is egymással.

Az ablakfüggönyön át látszott, hogy az állomáson lejjebb vették a világítást. Beköszöntött a nappali éjszaka. Artyom készülődni kezdett.

– Van itt nálatok szállás, ahol éjszakázhatok? Csak holnap lesz találkozóm az Arbatszkaján, és nincs hol megaludnom.

– Ha akarod, aludj meg itt nálam – vonta meg a vállát Danyila. – Én majd a padlón alszom, megszoktam. Éppen vacsorát akartam készíteni. Maradj itt, legalább majd elmeséled, mit láttál még útközben. Mert, tudod, én egyáltalán nem mozdulok ki innen. Az őrzők fogadalma tiltja, hogy egy állomásnál messzebbre menjünk.

Artyom kis ideig gondolkodott, aztán bólintott. A szoba kényelmes volt és meleg, és Artyomnak a gazdája is tetszett kezdettől fogva. Volt bennük valami közös. Tizenöt perc múlva már pucolta a gombát, Danyila meg közben a disznóhúst szeletelte fel.

– És te a Könyvtárat láttad már legalább? – kérdezte Artyom teli szájjal egy óra múlva, mikor az alumíniumtálakból ették a dinsztelt gombás húst.

– Te a Nagy Könyvtárról beszélsz? – pontosította szigorúan a brahman.

– Arról, amelyik ott fent van... Még mindig ott van, igaz? – bökött villájával a mennyezet felé Artyom.

– A Nagy Könyvtárba csak a vezetőink mennek fel. Meg a sztalkerek, akik a brahmanoknak dolgoznak – felelte Danyila.

– Ők hozzák le fentről a könyveket? A Könyvtárból? A Nagy Könyvtárról beszélek – igazította ki magát gyorsan Artyom, látva, hogy házigazdája megint elkomorult.

– Ők, de a kasztunk vezetőinek megbízásából. Nekünk ez meghaladja az erőnket, ezért kell zsoldosokat fogadnunk – magyarázta kényszeredetten a brahman. – Az írás szerint ezt nekünk kellene csinálnunk: őrizni a tudást, és átadni a tudást keresőknek. Csak ahhoz, hogy átadjuk a tudást, előbb meg kell azt szerezni. És ki mer a mieink közül felmerészkedni oda? – és sóhajtva nézett felfelé.

– A sugárzás miatt? – biccentett megértően Artyom.

– Amiatt is. De főleg a könyvtárosok miatt – felelte tompa hangon Danyila.

– De hát nem éppen ti vagytok a könyvtárosok? De legalábbis a könyvtárosok utódai? Nekem így mesélték.

– Tudod mit, az asztal mellett ne beszéljünk erről. Különben is, ezt majd valaki más elmeséli neked. Nem nagyon szeretem ezt a témát.

Danyila elkezdte leszedni az asztalt, aztán egy pillanatnyi gondolkozás után félretolt néhány könyvet a polcon, és a hátsó sorban álló kötetek között feltárult egy rés, amelyben egy öblös üveg kisüsti csillant meg. Az edények közül előkerültek a metszett poharak is.

Bizonyos idő múlva Artyom, aki elragadtatottan nézegette a polcokat, elszánta magát, és megtörte a csendet.

– A mindenit, milyen sok könyved van – mondta. – Nálunk a VDNH-n az egész könyvtárban nincs ennyi. Ott már rég elolvastam mindent. Ritkaság, hogy valami jót hozzanak, talán csak a mostohaapám hoz valami értékeset, a csencserek folyton csupa szemetet hoznak, mindenféle krimiket. A felét se lehet érteni. Éppen ezért, a Nagy Könyvtár miatt álmodoztam mindig arról, hogy egyszer eljutok a Poliszba. El se tudom képzelni, mennyi könyv lehet ott fenn, ha egyszer ekkora kolosszust építettek nekik – és az asztal fölötti rajzra biccentett.

Már csillogott a szeme mind a kettejüknek. Danyila büszkeségtől eltelve az asztal fölé hajolt:

– Csakhogy ennek az összes könyvnek semmi jelentősége – mondta. – A Nagy Könyvtárat nem nekik építették. Nem azokat őrzik ott.

Artyom csodálkozva nézett rá. A brahman kinyitotta a száját, hogy folytassa, de aztán hirtelen felkelt az asztaltól, odament az ajtóhoz, kinyitotta és hallgatózott. Aztán csendesen becsukta, leült a helyére, és suttogva fejezte be:

– Az egész Nagy Könyvtárat csupán egyetlenegy Könyvnek építették. És csak egyedül az van elrejtve. Az összes többi csak arra kell, hogy azt eltakarják. Keresik is aztán. Meg őrzik is – tette hozzá, és összerázkódott.

– És mi ez a könyv? – kérdezte Artyom, és ő is lehalkította a hangját.

– Egy ősi fóliáns. Antracitfekete lapokon arany betűkkel van leírva benne az egész történelem. Az elejétől a végéig.

– És miért keresik? – suttogta Artyom.

– Tényleg nem érted? – csóválta a fejét a brahman. – A végéig, egészen a legvégéig le van írva a történelem. De az még messze van... És aki birtokolja ezt a tudást...

A függönyön túl áttetsző árny villant meg, és Artyom gyorsan jelt adott Danyilának, aki elharapta a szót, felugrott a helyéről, és az ajtónál termett. Artyom utánavetette magát.

A peronon nem volt senki, csak az átjáróból hallatszottak távolodó léptek. Az őrség békésen aludt székein a mozgólépcső mindkét oldalán.

Amikor visszamentek a szobába, Artyom várta, hogy a brahman folytatja az elbeszélését, de az már kijózanodott, és csak komoran csóválta a fejét.

– Ezt tilos elmondanunk – vetette oda neki. – Az írásnak ez a része a felszentelteknek szól. Részegen kifecsegtem – fintorgott bosszúsan. – És eszedbe ne jusson másnak elmondani, amit hallottál. Ha valakinek a fülébe jut, hogy tudsz a Könyvről, sok bajod lesz belőle. És nekem is veled együtt.

És ekkor Artyom megértette, miért izzadt meg a tenyere abban a pillanatban, amikor a brahman a Könyvről beszélt neki. Eszébe jutott.

– De hát nem több is van belőlük, ezekből a könyvekből? – kérdezte megdobbanó szívvel.

Danyila gyanakvóan nézett a szemébe.

– Mire gondolsz?

– Féld az ősi fóliánsokba rejtett igazságokat... melyekben a szavak arannyal vannak nyomva, és a palasötét papír nem enyészik – mondta Artyom, és szeme előtt ködös délibábként Bourbon üres, kifejezéstelen arca rémlett fel, ahogy gépiesen mondta az idegen és érthetetlen szavakat.

A brahman döbbenten meredt rá.

– Honnan tudod te ezt?

– Csak egy sejtés volt. Hiszen nem egyetlen Könyv van ott... Mi van a többiben? – kérdezte Artyom, miközben elbűvölten nézte a Könyvtárt ábrázoló akvarellt.

– Csak egy maradt. Három fóliáns volt – adta meg magát végre Danyila. – A múlt, a jelen és a jövő. A Múlt és a Jelen végérvényesen elveszett. Csak az utolsó maradt meg, a legfőbb.

– És hol lehet?

– A Fő Könyvraktárban kallódik. Több mint negyvenmillió kötet van ott. Ezek közül az egyik az – ránézésre teljesen átlagos könyv. Hogy rá lehessen ismerni, előbb ki kell nyitni, és bele kell lapozni – a hagyomány szerint a lapjai valóban feketék. Ahhoz azonban, hogy átlapozzon az ember minden könyvet a Fő Könyvraktárban, hetven év kellene alvás és pihenés nélkül. De az emberek egy napnál tovább nem bírják ki ott, ezért nem állhatsz ott nyugodtan, hogy végigböngéssz minden ott őrzött könyvet. De elég erről.

Megágyazott magának a padlón, meggyújtotta a gyertyát az asztalon, és lekapcsolta a lámpát. Artyom kelletlenül lefeküdt. Valahogy egyáltalán nem kívánt aludni, noha az idejét sem tudta már, mikor sikerült pihennie utoljára.

– Kíváncsi vagyok, lehet-e látni a Kremlt, amikor felmegyünk a Könyvtárba – mondta csak úgy a levegőbe, mivel Danyila már szuszogni kezdett.

– Természetesen lehet. Csak tilos ránézni. Elnyel – mormogta amaz.

– Hogyhogy elnyel?

Danyila felkönyökölt, és elégedetlenül fintorgó arca feltűnt a sárga fénykörben.

– A sztalkerek mondják, hogy nem szabad a Kremlre nézni, amikor felmész. Különösen nem a csillagokra a tornyokon. Ahogy nézed, nem tudod a szemedet levenni róluk. És ha tovább nézed, elkezd magához szippantani, nem véletlenül van nyitva minden kapuja. A Nagy Könyvtárba a sztalkerek ezért nem mennek soha egyedül. Ha valamelyikük esetleg a Kremlen felejtené a szemét, a másik azonnal magához téríti.

– És a Kreml belsejében mi van? – suttogta Artyom, s nyelt egyet izgalmában.

– Senki sem tudja, mert oda csak bemenni lehet, vissza még nem jött senki. A polcon ott egy könyv, ha akarod, van benne egy érdekes történet a csillagokról és a horogkeresztekről, köztük azokról is, amelyek a Kreml tornyain vannak. – Felkelt, kitapogatta a polcon az említett kötetet, kinyitotta a megfelelő oldalnál, és újra visszabújt a takarója alá.

Pár perc múlva Danyila már aludt, Artyom pedig, közelebb húzva a gyertyát, olvasni kezdett.

„...lévén a legkisebb létszámú és legkevésbé befolyásos a politikai csoportok közül, amelyek az első forradalom után harcoltak a befolyásért és a hatalomért Oroszországban, a bolsevikokat senki sem tekintette komoly vetélytársnak az egymással szemben álló felek közül. Nem élvezték a parasztság támogatását, és csak kisszámú hívükre támaszkodhattak a munkásosztály soraiból és a flottánál. V. I. Leninnek, aki zárt svájci intézetekben alkímiát és szellemidézést tanult, a legfőbb szövetségeseit a világokat elválasztó sorompó túloldalán sikerült megtalálnia. Éppen ebben az időszakban bukkan fel először a pentagramma mint a kommunista mozgalom és a Vörös Hadsereg szimbóluma.

A pentagramma, mint ismeretes, a legelterjedtebb és a kezdők számára legalkalmasabb típusa a világok közti kapunak, mely beengedi a démonokat a mi valóságunkba. A pentagramma alkotója emellett hozzáértő alkalmazásával ellenőrzést gyakorol a mi világunkba hívott démon fölött, aki köteles őt szolgálni. Hogy jobban ellenőrizni lehessen a behívott lényt, a pentagramma köré rendszerint egy kört rajzolnak, és a démon nem képes kívül kerülni rajta. Nem tudni, pontosan hogyan sikerült a kommunista mozgalom vezetőinek azt elérniük, amire minden idők leghatalmasabb mágusai törekedtek: megteremteni a kapcsolatot a démon-uralkodókkal, akiknek alávetették magukat kisebb társaik hordái. Szakértők biztosak abban, hogy maguk az uralkodók, előre megérezve az elkövetkező háborúkat és az emberiség történelmében legrettenetesebb vérontást, megközelítették a világok közti határt, és szólították azokat, akik megengedhették nekik, hogy emberi életeket arassanak. Cserébe támogatást és védelmet ígértek nekik.

A bolsevik vezetés német hírszerzés általi finanszírozásának története természetesen igaz, de buta és felületes dolog lenne úgy vélni, hogy V. I. Lenin és harcostársai csupán külföldi partnereiknek köszönhetően tudták a maguk oldalára billenteni a mérleg nyelvét. A majdani kommunista vezérnek akkor már összehasonlíthatatlanul erősebb és bölcsebb pártfogói voltak, mint a császári Németország hírszerzésének hivatalnokai.

A mai kutatás számára természetesen nem hozzáférhetők a sötétség erőivel kötött titkos megállapodás részletei. De az eredménye megvan: a pentagrammák már rövid idő múlva felkerülnek a zászlókra, a Vörös Hadsereg sapkáira és az akkor még nem nagyszámú haditechnika páncéljaira. Minden egyes darabjuk kaput nyitott világunkba a védelmező démonnak, aki megóvta a pentagramma viselőjét a külső támadásoktól. Fizetségüket, mint rendesen, vérben kapták meg a démonok. Csupán a 20. században országunk harmincmillió lakosát áldozták fel, a legszerényebb számítások szerint is.

A behívott erők uralkodóival kötött szerződés nagyon hamar kifizetődött: a bolsevikok megragadták és megszilárdították a hatalmukat, és bár maga Lenin, aki az összekötő kapocs volt a két világ között, nem tartott ki, és mindössze ötvennégy évesen meghalt, pokoli tűz égette el belülről, követői ingadozás nélkül folytatták az ügyét. Rövidesen bekövetkezett az egész ország démonizálása. Az iskolába menő gyerekek kitűzték a mellükre az első pentagrammájukat. Kevesen tudják, hogy a kispajtássá való avatás rituáléja megkívánta, hogy a jelvény tűjével átlyukasszák a gyermekek húsát. Ily módon a kispajtás »csillagocskájának« démona saját leendő gazdájának vérébe kóstolt bele, s ezzel egyszer s mindenkorra szakrális kapcsolatba lépett vele. Ahogy nőtt és úttörő lett, a gyermek új pentagrammát kapott – rajta a látók előtt résnyire kitárult a Szerződés lényegének egy része: a Vezér arannyal nyomott portréját az a láng övezte, amelyben az elpusztult. Ily módon a felnövekvő nemzedékben tudatosult az önfeláldozás hőstette. Aztán volt a Komszomol, és végül a kiválasztottak előtt megnyílt az út a papi kasztba – a kommunista pártba.

A behívott szellemek miriádjai védelmeztek mindenkit és mindent a szovjet államban: gyerekeket és felnőtteket, épületeket és technikát, maguk a démon-uralkodók a Kreml tornyainak gigantikus rubinvörös pentagrammáiba zárkóztak, önként egyetértve önnön bebörtönzésükkel saját nagyságuk növelésének nevében. Pontosan innen ágaztak el az egész országba azok a láthatatlan erővonalak, amelyek megőrizték az országot a káosztól és a széteséstől, lakosait pedig a Kreml lakóinak akarata alá vetették. Bizonyos értelemben az egész Szovjetunió egyetlen hatalmas pentagrammává változott, amelynek a védőköre az államhatár lett.”

Artyom abbahagyta az olvasást, és körülnézett. A gyertya már csonkig égett, és kezdett füstölni. Danyila arccal a fal felé fordulva mélyen aludt. Artyom nyújtózott egyet, és visszatért a könyvhöz.

„A szovjethatalom számára döntő próba volt a nemzetiszocialista Németországgal való összecsapása. A Szovjetunióénál nem kevésbé ősi és hatalmas erők védelmezte, páncélba öltözött teutonok egy ezredév alatt másodszor tudtak országunk mélyébe hatolni. Zászlaikra ezúttal a nap, a fény és a virágzás fordított szimbóluma volt felrajzolva. A lövegtornyaikon pentagrammát viselő tankok mind a mai napig, ötven évvel a Győzelem után is folytatják örök harcukat azokkal a tankokkal, melyek horogkeresztet viselnek – a múzeumi körképeken, a televíziók képernyőin, az iskolai füzetekből kitépett kockás papírlapokon...”

A gyertya egy utolsót pislákolt és kialudt. Ideje volt lefeküdni.

Az emlékműnek háttal állva, a félig lerombolt házak közötti nyiladékban a magas fal egy kisebb részletét és a csúcsos tornyok sziluettjét lehetett látni. De nem volt szabad megfordulni és nézni őket, ezt Artyomnak világosan elmagyarázták. Ahogy a lépcsők és az ajtók felügyelet nélkül hagyását is tiltották, mert ha valami történik, sürgősen riadójelzést kell adni, ám ha elbámészkodik az ember, akkor vége, ő is elpusztul, és másoknak is baja esik.

Artyom ezért a helyén maradt, bár kedve lett volna megfordulni, és egyelőre az emlékművet nézegette, amelynek a talapzatát moha nőtte be. Egy hatalmas karosszékben könyökére támaszkodva ülő, komor öregembert ábrázolt. Kicsorbított, bronz pupilláiból valami lassan és sűrűn csöpögött a mellére, amitől úgy látszott, mintha az emlékmű könnyezne.

Ezt nézni hosszan elviselhetetlen volt. Artyom ezért megkerülte a szobrot, és figyelmesen szemügyre vette az ajtókat. Mindenütt nyugalom és teljes csend volt, és csak alig nyöszörgött az épületek csupasz vázai közt járó szél. Az osztag elég régen elment már, de Artyomot nem vitték magukkal. Ráparancsoltak, hogy maradjon és őrködjön, és ha történnék valami, menjen le az állomásra, és vigyen hírt róla. Az idő lassan telt, a lépteivel mérte, melyeket az emlékmű körül tett: egy, kettő, három...

Így ment egészen ötszázig – ekkor dobogás és morgás hallatszott hátulról, a háta mögül, onnan, ahova nem volt szabad néznie. Valami volt a közelben, és bármely pillanatban ráronthatott Artyomra. Megállt, hallgatózott, aztán a földre vetette magát, és gépkarabélyát lövésre készen tartva a talapzathoz tapadt.

A valami most egészen közel volt, nyilván az emlékmű másik oldalán. Artyom tisztán hallotta rekedtes állati lihegését; a talapzatot megkerülve lassan közeledett feléje. Artyom próbálta csillapítani a keze remegését és célon tartani a helyet, ahonnan a lénynek fel kellett bukkannia.

A lihegés és a léptek zaja azonban váratlanul távolodni kezdett. Amikor pedig Artyom kinézett a szobor mögül, hogy kihasználja az alkalmat, és beleeresszen egy sorozatot a láthatatlan ellenfél hátába, tüstént elfeledkezett róla is, és minden másról.

A Kreml tornyán a csillag innen is világosan látható volt. Maga a torony csak homályos árnykép volt a felhők mögül előbújt hold erőtlen fényében, de a csillag tisztán kirajzolódott, s magához láncolta a tekintetet. Sugárzott. Artyom alig hitt a szemének, és a tábori távcsövére tapadt.

A csillag tomboló, harsányvörös fényben lángolt, néhány méterre bevilágítva maga körül a teret, és amikor jobban megnézte, észrevette, hogy a fény nem egyenletes. A gigászi rubinban mintha vihar tombolt volna – villódzott, valami hullámzott, kavargott, lobogott benne... A látvány lenyűgöző volt, az ő világa számára elképzelhetetlen szépségű, de ebből a távolságból nem lehetett jól látni. Közelebb kell mennie.

A vállára vette a gépkarabélyát, és lerohant a lépcsőn, átvágtatott az utca feltöredezett aszfaltján, és csak a sarkon állt meg, ahonnan már látni lehetett a Kreml teljes falát... és a tornyokat. Mindegyiken vörös csillag ragyogott. Épp csak szusszant egyet, s újra a lencsékre tapadt. A csillagok ugyanolyan kavargó, egyenetlen fénnyel világítottak, és örökké elnézte volna őket.

A hozzá legközelebb esőre összpontosítva, Artyom egyre csak gyönyörködött fantasztikus színjátszásában, mígnem hirtelen úgy tűnt neki, hogy ki tudja venni a vonalait annak, ami belül, a kristályok felszíne alatt mozog.

Hogy jobban megnézhesse a különös kontúrokat, egy kicsit közelebb kellett mennie. Minden veszélyt feledve megállt a nyílt tér közepén, és a távcsövére tapadva próbálta megérteni, hogy mit sikerült meglátnia.

A démon-uralkodók, jutott eszébe végre. A szovjet állam védelmére behívott szellemek hadseregének marsalljai. Az ország, sőt az egész világ is darabjaira hullott már, de a pentagrammák a Kreml tornyain érintetlenek maradtak: a vezetők, akik szerződést kötöttek a démonokkal, rég halottak már, és nem maradt senki, aki visszaadhatná nekik a szabadságukat... Senki? És hogyha ő?

Meg kell találnia a kaput, gondolta. Meg kell találnia a bejáratot...

– Kelj fel, hamarosan indulnod kell! – rázta fel Danyila.

Artyom ásított, és megdörzsölte a szemét. Még csak az imént álmodott valami hihetetlenül érdekeset, de az álom egy szempillantás alatt elillant, és nem sikerült felidéznie, mit is látott. Az állomáson már bekapcsolták a világítást, és hallani lehetett, ahogy a takarítók vidám civódás közepette söprik a peront.

Feltette a sötét szemüveget, és a vállára vetve egy nem éppen tiszta vászontörülközőt, melyet a házigazdája adott neki, elballagott mosakodni. A mosdók ugyanazon az oldalon voltak, mint a bronzpannó, és jó páran álltak előttük. Artyom beállt a sorba, és folyton ásítozva legalább egy kis részét megpróbálta felidézni annak, amit álmában látott.

Valami okból a sor megállt, és az emberek hangosan összesúgtak. Artyom körülnézett, és megpróbálta megérteni, mi történt. Minden tekintet egy reteszes vasajtóra szegeződött. Az ajtó most nyitva volt, és egy magas férfi állt benne, akinek láttán Artyom azt is elfelejtette, miért van itt.

Egy sztalker.

Pontosan így képzelte el őket a mostohaapja elbeszélései és a csencserek meséi alapján. Összekenődött és itt-ott megégett védőruha, hosszú, nehéz védőmellény, erős, széles vállak, a jobbjában egy hanyagul felvetett, hatalmas golyószóró, a balról, mint egy vállszíj ereszkedik le egy olajosan fénylő töltényheveder. Durva, fűzős bakancs, a nadrág beletűrve, a hátán széles, vitorlavászon hátizsák.

A sztalker levette kerek kommandós sapkáját, leráncigálta gázálarcának gumimaszkját, és kipirulva, csapzottan beszélt valamit az őrség parancsnokával. Már nem volt fiatal, Artyom látta az ősz borostát az arcán és az állán, és az ezüstös szálakat rövid, fekete hajában. De erő, magabiztosság áradt belőle, kemény volt, eltökélt, mintha csak itt, a csendes és világos állomáson is bármely pillanatban készen állna bármely veszélyre, és nem engedné, hogy váratlanul érje. Már egyedül csak Artyom nézte leplezetlenül, a sorban álló többi ember előbb csak noszogatta a fiatalembert, hogy mozduljon már előre, aztán fogták, és egyszerűen megkerülték.

– Artyom! Mit csinálsz ott ennyi ideig? El fogsz késni! – lépett oda Danyila. Ahogy a nevet meghallotta, a sztalker Artyom felé fordult, figyelmesen ránézett, és mindjárt egy öles lépést tett feléje.

– A VDNH-ról? – kérdezte mély, zengő hangon.

Artyom némán bólintott, érezve, hogy megremeg a térde.

– Te keresed Melnyiket?

Artyom megint bólintott.

– Én vagyok Melnyik. Van valami nálad a számomra? – nézett a sztalker Artyom szemébe.

Artyom gyorsan kitapogatta a nyakán a töltényhüvelyes zsinórt, amelytől most már olyan furcsa volt megválnia, mintha egy talizmán volna, és odanyújtotta a sztalkernek. Az lehúzta a bőrkesztyűjét, lecsavarta a kapszula fedelét, és óvatosan kirázogatott belőle valamit a tenyerébe. Egy kis papírtekercset. Egy üzenetet.

– Gyere velem! Elnézést, hogy tegnap nem értem rá, akkor hívtak, amikor már felfelé mentünk.

Artyom sebtében elbúcsúzott Danyilától, mindent megköszönt, és Melnyik után sietett, fel a mozgólépcsőn, mely az Arbatszkajára vezető átjáróhoz vitt.

– Hunterről nincs semmi híre? – kérdezte bátortalanul, alig tudva lépést tartani a nagyokat lépő sztalkerrel.

– Egyáltalán semmit nem hallottam róla. Félek, hogy a ti feketéiteket kellene most kérdezni felőle – nézett a válla fölött vissza Artyomra. – Viszont a VDNH-ról van hír, sok is.

Artyom érezte, hogy erősebben ver a szíve.

– Milyenek? – igyekezett leplezni a nyugtalanságát.

– A jó kevés – mondta szárazon a sztalker –, a feketék újra támadásba lendültek. Egy hete súlyos összecsapás volt. Öt ember meghalt. És úgy tűnik, egyre több fekete lesz ott. Az állomásotokról kezdenek menekülni az emberek. Azt mondják, nem bírják elviselni a félelmet. Úgyhogy igaza volt Hunternek, amikor azt mondta nekem, hogy van ott nálatok valami. Érezte.

– És ki halt meg, nem tudja? – kérdezte ijedten Artyom, és megpróbálta felidézni, kinek kellett egy hete azon a napon ügyeletben lenni. Milyen nap is volt az? Zsenyka? Andrej? Csak ne Zsenyka...

– Honnan tudjam? Nem elég, hogy természetfeletti lények másznak le fentről, ráadásul még a Proszpekt Mira körüli alagutaknál is valami felfordulás van. Emberek vesztik el az emlékezetüket, néhány ember az útja közben halt meg.

– Mit kellene tenni?

– Ma összeül a Tanács. Meghallgatjuk a brahmanok vezetőinek és a tábornokoknak a véleményét. De aligha tudnak bármivel is segíteni az állomásodnak. Magát a Poliszt is alig tudják megvédeni – azt is csak azért, mert komolyan senki sem meri megtámadni.

Átértek az Arbatszkajára. Itt is higanygőzlámpák égtek, és, akárcsak a Borovickaján, a lakások a téglával beépített bolthajtások alatt voltak. Némelyikük mellett őr állt, és általában is sok volt itt a katona. A fehérre festett falak helyenként tele voltak aggatva szinte teljesen épen maradt, arannyal hímzett, sasos hadi díszlobogókkal. Körülöttük nagy volt a nyüzsgés: hosszú szárnyú köpenybe öltözött brahmanok jöttek-mentek; a takarítók mosták a padlót, és rákiabáltak azokra, akik megpróbáltak átmenni a vizes kövön; nem kevesen voltak itt más állomásokról is – sötét szemüvegükről lehetett őket felismerni, vagy ellenzőt formázó tenyerükről, amellyel hunyorgó szemüket árnyékolták. A peronon csak lakó- és hivatali helyiségek voltak, a kereskedősorokat és a talponállókat az átjárókba tették ki.

Melnyik a peron végébe vezette Artyomot, ahol a szolgálati helyiségek nyíltak, aztán leültette egy márványpadra, melynek faülését utasok ezrei polírozták fényesre, megkérte, hogy várjon, és elment.

Miközben a mennyezet cikornyás stukkóit nézegette, Artyom arra gondolt, hogy a Polisz nem cáfolt rá a várakozásaira. Az élet itt valóban teljesen másként volt megszervezve, és az emberek nem voltak annyira elkeseredettek, ingerültek és megfélemlítettek, mint más állomásokon. Úgy tűnt, itt egészen különleges szerepet játszanak az ismeretek, a könyvek, a kultúra. Egyedül csak könyvárusból legkevesebb ötöt számolt össze az átjáróban, amíg a Borovickajától az Arbatszkajára értek. Látott plakátokat, melyek a másnap esti Shakespeare-előadást hirdették, és, akárcsak a Borovickaján, itt is zene szólt valahol.

Az átjáró is és a két állomás is kitűnő állapotban maradt meg, és bár a falakon lehetett látni beázásokat és foltokat, a mindenütt feltűnő tatarozó brigádok mindent azonnal kijavítottak. Artyom kíváncsiságból benézett az alagútba – teljes rend volt ott is: száraz és tiszta volt, minden száz méteren pedig, amennyire a szem ellátott, egy villanylámpa égett. Időnként ládákkal megrakott hajtányok haladtak át, megálltak, hogy kirakjanak egy utast, vagy felvegyenek egy doboz könyvet, melyeket a Polisz szállított szét az egész metróba.

„Ennek hamarosan vége szakadhat – gondolta váratlanul Artyom –, a VDNH már nem bírja ezeknek a szörnyetegeknek a nyomását... Nem csoda” – mondta magában, amikor eszébe jutott az egyik őrségben töltött éjszaka, amikor neki kellett visszavernie a feketék rohamát, és a lidérces álom, amely a harc után kínozta.

Csakugyan elesik a VDNH? Ez azt jelenti, hogy nem lesz többé otthona, és még jó, ha a barátai és a mostohaapja el tudnak menekülni: akkor marad remény, hogy egyszer találkoznak még a metróban. Megfogadta, hogy ha Melnyik ma azt mondja neki, hogy teljesítette a feladatát, és semmi többet nem tud tenni, akkor azonnal visszafordul. Ha az ő állomása ítéltetett arra, hogy az egyedüli gát legyen a feketék útjában, a barátai és a hozzá közel állók pedig arra, hogy életüket veszítsék a védelmében, akkor jobb, ha velük lesz, semhogy elbújjon ebben a paradicsomban. Egyszeriben haza szeretett volna térni, végigpillantani a katonai sátrak során, a teaüzemen... Diskurálni Zsenykával, elmesélni neki a kalandjait. Valószínű, hogy a felét se hinné el... Ha él még egyáltalán.

– Menjünk, Artyom – hívta Melnyik. – Beszélni akarnak veled.

Melnyik már megvált a védőruhájától, s most garbóban, sapkarózsa nélküli, fekete tábori sapkában és ugyanolyan sokzsebes nadrágban volt, mint a Hunteré. A sztalker valamennyire a Vadászra emlékeztetett, természetesen nem külsőre, hanem a viselkedésében. Ugyanolyan összeszedett, kimért volt, és hasonlóan beszélt: rövid, pattogós mondatokban.

A helyiség falait pácolt tölgyfa borította, rajtuk pedig, egymással szemben, két nagy olajfestmény függött. Az egyiken Artyom nehézség nélkül felismerte a Könyvtárat, a másik egy fehér kővel burkolt, magas épületet ábrázolt, amely fölött felirat hirdette: „Az Orosz Föderáció Védelmi Minisztériumának Vezérkara”.

A tágas szoba közepén nagy faasztal állt, körülötte a székeken vagy tízen ültek, s mindannyian kíváncsian néztek Artyomra. Ki szürke brahmanköpenyben, ki nyári tiszti egyenruhában. A katonák a Vezérkar, a brahmanok pedig a Könyvtár képe alatt foglaltak helyet. Az asztalfőn egy alacsony termetű, de parancsnoki kinézetű, szigorú szemüveget viselő, kopasz ember trónolt kevélyen. Nyakkendőben és öltönyben volt, kaszthoz tartozást jelölő tetoválást Artyom nem látott rajta.

– Térjünk a tárgyra – kezdte be sem mutatkozva. – Mondjon el mindent, amit tud, beleértve, hogy mi a helyzet az alagutakkal az ön állomásától a Proszpekt Miráig.

Artyom részletesen kezdte ismertetni a VDNH-nak a feketékkel folytatott küzdelmét, aztán Hunter megbízását, és végül az útját a Poliszig. Amikor az Alekszejevszkaja, a Rizsszkaja és a Proszpekt Mira közötti alagutakban történtekről beszélt, a katonák és a brahmanok sugdolózni kezdtek egymás között, némelyek bizalmatlanul, mások élénken, a sarokban ülő tiszt pedig néhányszor visszakérdezett, buzgón jegyzőkönyvbe véve a beszámolót.

Amikor végre elült a vita, megengedték, hogy folytassa a történetet, de elbeszélése most kevés érdeklődést váltott ki a hallgatóiból, míg el nem jutott a Poljankához és annak lakóihoz.

– Várjon csak! – szakította félbe az egyik katona, egy testes, ötven körüli, hátrasimított hajú férfi, akinek az acélkeretes szemüvege mélyen belenyomódott húsos orrnyergébe. – Biztosan tudjuk, hogy a Poljanka lakatlan. Az állomást réges-régen elhagyták. Naponta többtucatnyian is átmennek rajta, ez igaz, de senki sem tud ott élni. Hisz gyakoriak a gázkitörések, és mindenfelé a veszélyre figyelmeztető jelzések vannak kifüggesztve. És persze semmilyen macskák nincsenek ott, még kevésbé papírhulladék. Az egy teljesen üres peron. Teljesen. Fejezze be az inszinuációit!

A többi katona egyetértően bólogatott, és Artyom zavartan elhallgatott. Amikor megállt a Poljankán, egy pillanatra az jutott az eszébe, hogy az állomáson uralkodó békés hangulat valószerűtlen a metróban. Ettől a gondolattól azonban mindjárt eltérítették a Poljanka lakói, akik nagyon is valóságosak voltak.

A brahmanok nem csatlakoztak a katonákhoz, akik olyan haragosan torkolták le Artyomot. A legidősebb közülük, egy hosszú, ősz szakállas, kopasz öreg érdeklődve nézett rá, és néhány mondatot váltott a mellette ülőkkel egy érthetetlen nyelven.

– Ennek a gáznak, mint tudják, hallucinogén tulajdonságai vannak, ha megfelelő arányban keveredik a levegővel – mondta békítően az öreg jobbján ülő brahman.

– A kérdés az, hihetünk-e neki a többi dolgot illetően – mondta az egyik katona, és bizalmatlanul méregette Artyomot.

– Köszönjük a beszámolóját – vágta el a vitát az öltönyös. – A Tanács megtárgyalja majd, és tájékoztatni fogja az eredményről. Elmehet.

Artyom elindult a kijárat felé. Lehet, hogy a Poljanka két vízipipát szívó lakójával folytatott beszélgetése hallucináció volt? De hisz akkor ez azt jelentené, hogy kiválasztottságának gondolata, az, hogy képes alakítani a valóságot, amíg eleve elrendeltetett szüzséjének útján halad, csupán képzeletének szüleménye, kísérlet a maga vigasztalására... Most a Borovickaja és a Poljanka közti alagútban lezajlott találkozás sem tűnt neki csodának. A gáz? Biztosan a gáz.

Ült az ajtó melletti padon, s még csak oda se fülelt a Tanács vitájáról kiszűrődő hangokra. Emberek mentek el mellette, hajtányok, motormozdonyok húztak el, egyik perc telt a másik után, és ő csak ült és gondolkozott. Létezett-e egyáltalán ez az ő küldetése, vagy csak maga találta ki? Mit tegyen most? Hová menjen?

Valaki megérintette a vállát. Az a tiszt volt, aki a jegyzőkönyvet vezette, amikor beszélt.

– A Tanács tagjai értesítik, hogy a Polisz semmivel sem tud segíteni az önök állomásának. Köszönik részletes beszámolóját a metróbeli helyzetről. Ön szabad.

Akkor hát vége. A Polisz semmivel sem tud segíteni. Neki az maradt, hogy visszamenjen a VDNH-ra, és vállvetve harcoljon azokkal, akik eddig ellátták ott a védelmet. Artyom nehézkesen felállt a padról, és maga sem tudva hova, elvánszorgott.

Amikor már majdnem a Borovickajára vezető átjáróhoz ért, halk köhintést hallott a háta mögött. Megfordult, és a tanácskozáson részt vevő egyik brahmant látta meg, ugyanazt, aki az öreg jobbján ült.

– Várjon, fiatalember... Azt hiszem, valamit meg kell beszélnünk önnel... Magánemberként – szólította meg udvariasan mosolyogva a brahman. – Ha a Tanács nincs is abban a helyzetben, hogy bármit tegyen önökért, az ön alázatos szolgája talán a hasznára lesz.

Megfogta Artyom könyökét, és magával húzta az egyik boltív alatti téglalakásba. Ennek nem volt ablaka, a villanylámpa nem égett, és csak egy kis gyertya lángja rajzolta ki a szobában összegyűlt néhány ember körvonalait. Artyomnak nem sikerült kellőképpen szemügyre vennie őket, mert a brahman sietve eloltotta a gyertyát, és a helyiség sötétbe borult.

– Igaz, amit a Poljankáról mesélt a Tanácsban? – hallatszott egy rekedtes hang.

– Igaz – felelte határozottan Artyom.

– Tudod, hogyan nevezzük mi, brahmanok, egymás között a Poljankát? A sors állomásának. Hadd mondják a ksatriják, hogy ez a gáz bódultságot okoz, nem vitatkozunk. Nem fogjuk minapi ellenségünket kigyógyítani a vakságából. Mi hisszük, hogy ezen az állomáson a Gondviselés küldötteivel találkoznak az emberek. Többségük számára a Gondviselésnek nincs szava, és ők csak úgy áthaladnak egy üres, elhagyatott állomáson. De az, aki találkozik valakivel a Poljankán, jól teszi, ha egész életére megjegyzi azt, amit ott mondtak neki. Te emlékszel rá?

– Elfelejtettem – vágta rá Artyom. Nem különösebben bízott ezekben az emberekben, akik valamilyen szekta tagjaira emlékeztették.

– A vezetőink meg vannak győződve arról, hogy nem véletlenül jöttél hozzánk. Te nem átlagos ember vagy, és különleges képességeid, melyek nemegyszer megmentettek az utad során, nekünk is segíthetnek. Mi pedig segítő kezet nyújtunk neked és az állomásodnak. Mi az ismeretek őrzői vagyunk, és ezek között az ismeretek között vannak olyanok, amelyek meg tudják menteni a VDNH-t.

– Mi köze ehhez a VDNH-nak? – csattant fel Artyom. – Mind csak a VDNH-ról beszélnek! Hogyhogy nem értik, hogy nem csak a saját állomásom érdekében, nem csak a saját bajom miatt jöttem ide? Önöket mindannyiukat veszély fenyegeti! Először a VDNH esik el, aztán az egész vonal, később pedig vége lesz az egész metrónak...

Senki sem válaszolt neki. A csend sűrű lett, csak a jelenlévők ütemes lélegzése hallatszott. Artyom várt egy keveset, és nem bírva tovább a hallgatást, megkérdezte:

– Mit kell tennem?

– Felmenni, a nagy könyvraktárba. Megtalálni ott valamit, ami jog szerint a miénk, és visszahozni ide. Ha meg tudod találni, amit keresünk, mi megadjuk neked azokat az ismereteket, amelyek segítenek neked a fenyegetés legyőzésében. És égjen porig a Nagy Könyvtár, ha hazudok.

13. FEJEZET
A NAGY KÖNYVTÁR

Artyom kiment az állomásra, és teljesen megzavarodva tekingetett körbe. Épp csak most kötötte meg életének egyik legkülönösebb megállapodását. Megbízói még azt sem voltak hajlandók elmagyarázni neki, hogy pontosan mit keressen a könyvraktárban, csak annyit ígértek, hogy a részleteket majd azután közlik vele, ha már megy felfelé. És bár egy pillanatra felvillant benne a gondolat, hogy a Könyvről lehet szó, amelyről előző nap Danyila beszélt neki, nem volt bátorsága, hogy megkérdezze a brahmanoktól. Különben is, tegnap mindketten meglehetősen kapatosak voltak, úgyhogy voltak kétségei a dolog hitelessége felől.

Megígérték, hogy nem egyedül fog a felszínre felmenni. A brahmanok egy egész osztagot készültek kiküldeni. Artyom mellett legkevesebb két sztalkernek és egy kasztbelinek kellett felmennie, akinek haladéktalanul át kell adniuk, amit találnak, már ha az expedíció sikerrel jár. Ő lesz egyúttal az, aki meg kell hogy mutasson ezután Artyomnak valamit, ami majd segít elhárítani a VDNH-t fenyegető veszélyt.

Most, hogy kijött a peronra a szoba vaksötétjéből, a szerződés feltételei abszurdnak tűntek Artyom számára. Akárcsak a régi mesében, el kellett mennie nem tudni, hova, el kellett hoznia a nem tudni, mit, amiért cserébe csodálatos megmenekülést ígértek neki, de azt se mondták meg, milyen is lesz az. De mit tehetett volna mást? Menjen vissza üres kézzel? Aligha ezt várja tőle a Vadász...

Amikor Artyom azt kérdezte titokzatos beszélgetőpartnereitől, mi módon fogja megtalálni a Könyvtár gigantikus raktáraiban azt, amit keresnek, a válasz az volt, hogy majd helyben megtud mindent. Meg fogja érezni. Tovább már nem firtatta a dolgot, mert attól félt, hogy meginog a brahmanok bizonyossága az ő rendkívüli képességeiben, amelyekben amúgy ő maga nem nagyon hitt. Végezetül szigorúan figyelmeztették, hogy a katonák semmiről sem tudhatnak, különben a szerződés érvényét veszti.

Artyom a csarnok közepén leült egy padra és elgondolkozott. Óriási lehetőség volt ez, hogy feljusson a felszínre, ami eddigi életében csupán egyszer sikerült neki, ám ezt most úgy teheti meg, hogy nem kell félnie büntetéstől és következményektől. Felmehet, ráadásul nem egyedül, hanem igazi sztalkerekkel, és az őrzők kasztjának titkos megbízatását fogja teljesíteni... Ezért aztán meg se kérdezte tőlük, hogy miért félnek annyira a „könyvtáros” szótól.

Melnyik ült le mellé komoran a padra. Fáradtnak és feszültnek látszott.

– Miért álltál rá erre? – kérdezte maga elé bámulva, minden él nélkül.

– Honnan tudja? – csodálkozott Artyom: a brahmanokkal folytatott beszélgetése óta még negyed óra sem telt el.

– Veled kell mennem – folytatta válaszra se méltatva, unott hangon Melnyik –, felelek érted Hunter előtt, bármi történt is vele. A brahmanokkal kötött szerződéstől pedig nem lehet elállni. Ez még senkinek sem sikerült. S főleg eszedbe ne jusson elszólni magadat a katonák előtt. – Felállt, megcsóválta a fejét, és hozzátette: – Ha tudnád, mibe keveredtél... Megyek aludni. Ma este megyünk fel.

– Hát maga nem a katonák közül van? – szólt utána Artyom. – Úgy hallottam, hogy ezredesnek nevezték.

– Ezredesnek éppenséggel ezredes vagyok, de nem az ő rendelkezésük alatt – felelte kelletlenül Melnyik, és elment.

A nap hátralevő részét Artyom a Polisz tanulmányozásának szentelte: különösebb cél nélkül sétálgatott az átjárókkal és lépcsőkkel tarkított határtalan térségben, nézegette a fenséges oszlopsorokat, s közben azon csodálkozott, mennyi embert képes befogadni ez a föld alatti város, tüzetesen áttanulmányozta a csomagolópapírra nyomott Novosztyi Metró újságot, hallgatta a vándormuzsikusokat, lapozgatta a könyveket a pultokon, eljátszott egy kicsit az eladó kutyakölykökkel, megtudta a legújabb pletykákat – s közben egy pillanatra sem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy valaki követi és figyeli. Többször is hirtelen hátrafordult, remélve, hogy elcsíp egy figyelő tekintetet, de hiába – csak a maga dolgával elfoglalt tömeg nyüzsgött körülötte, rá ügyet se vetett senki. Az egyik átjáróban felfedezett egy szállodát, és aludt néhány órát, mielőtt este kilenckor a megbeszéltek szerint megjelent volna a Borovickajáról a városba vezető kijárat melletti őrsön. Melnyik késett, de az őrség tudott Artyomról, és azt ajánlották, hogy egy csésze tea mellett várja be a sztalkert.

Az egyik idősebb őr forró vizet töltött egy zománcozott bögrébe, aztán folytatta félbehagyott történetét:

– Na szóval... Akkor azzal bíztak meg, hogy figyeljem az étert. Mindenki abban reménykedett, hogy elcsíp valami jelet az Urálon túli kormánybunkerekből. De hát hiába is próbálkoztunk, elsőként a stratégiai objektumokra mértek csapást. És akkor befellegzett a Ramenkinek is, meg a városon kívüli dácsáknak is a maguk harminc méter mélyen levő pincéikkel... A Ramenkit talán még sajnálták is volna... Meg a békés lakosságot se nagyon akarták... Senki sem tudta akkor még, hogy ez totális háború, hogy akkor már minden mindegy. Szóval a Ramenkit talán még megkímélték volna, de egy harcálláspont volt mellette, így aztán bele is trafáltak... Hogy aztán polgári áldozatok is voltak – hát, ahogy mondani szokás, járulékos veszteség, pardon. No de akkor ezt még senki sem hitte, a parancsnokság odaültetett, hogy figyeljem az étert ott, az Arbatszkaja mellett, a bunkerben. És kezdetben sok érdekes dolgot csíptem el... Szibéria hallgatott, mások viszont jelentkeztek. A stratégiai atom-tengeralattjárók jelentkeztek. Kérdezgették, hogy akkor most tüzeljenek vagy ne tüzeljenek... Az emberek nem hitték el, hogy Moszkva nincs többé. Az első osztályú kapitányok bőgtek az éterben, mint a gyerekek. Furcsa dolog, tudod, amikor ezek a sokat próbált tengerésztisztek, akiknek egész életükben ocsmány szájuk volt, most sírnak, kérik, hogy járjunk utána, nincsen-e ott a megmenekültek között a feleségük, a lányuk... Hogy menjetek, keressétek őket... És aztán mind másképpen reagált: ki azt mondta, hogy szemet szemért, fogat fogért, és elhajózott amazoknak a partjaihoz, és kilőtte a városaikra az összes lőszerét. Mások meg, fordítva, úgy döntöttek, ha már úgyis elpusztult minden, akkor harcolni sincs értelme. Minek akkor tovább öldösni az embereket? De ez már semmit se számított. És sokan voltak olyanok is, akik úgy döntöttek, megbosszulják a családjukat. A tengeralattjárók még sokáig válaszoltak. Ezek fél évig is lent tudtak maradni a víz alatt. Volt persze, amelyiket elpusztították, de azért megmaradt jó néhány. Sok történetet hallottam, még ma is kiráz a hideg, ha eszembe jutnak. No de nem ezért mesélem. Egyszer egy harckocsi legénységét hallgattam, amely csodával határos módon épségben maradt a támadáskor: a harckocsijukat egy másik egységhez kellett vinniük éppen, vagy valami ilyesmi... Az új generációs páncélzat megvédte őket. Hárman voltak benne, és mentek teljes sebességgel, el Moszkvától, keletnek. Égő falvakon mentek keresztül, valamilyen nőket is felszedtek – benzinkutaknál gázolajat vételeztek, és már mentek is tovább. Egy kihalt vidékre jutottak, ahol már bombázni sem volt mit, és itt már az üzemanyaguk is elfogyott. A háttérsugárzás ott se volt akármi, de mégse akkora, mint a városok körül. Tábort vertek, a harckocsit félig beleásták a földbe amolyan erődítménynek. A sátrakat mellette állították fel, idővel földkunyhókat ástak, kézi áramfejlesztőt szereltek össze, és elég sokáig laktak itt így, a harckocsi mellett. Vagy két éven át majdnem minden este beszélgettem velük, minden családi dolgukról tudtam. Eleinte nyugalom volt náluk, gazdálkodtak, kettejüknél gyerekek is születtek... szinte normálisak. Lőszerük volt elég. Láttak ők mindenfélét, az erdőből olyan teremtmények jártak ki, hogy az a hadnagy, akivel beszéltünk, leírni sem tudta őket rendesen. És aztán eltűntek. Én még fél évig próbáltam elcsípni őket, de valami történhetett velük. Lehet, hogy a generátor vagy az adóvevő mondta fel a szolgálatot, de az is lehet, hogy elfogyott a lőszerük...

– Amikor a Ramenkiről beszéltél – szólt közbe a társa –, hogy lebombázták, az eszembe jutott, hogy már mióta itt szolgálok, de még senki sem tudta megmondani nekem, hogy lehet az, hogy a Kreml épségben maradt. Azt miért kímélték meg? Hiszen ott bunker bunker hátán kellett hogy legyen...

– Ki mondta neked, hogy megkímélték? De még mennyire, hogy nem! – mondta az öregebbik. – Csupán lerombolni nem akarták, mert építészeti emlék, de a legújabb fejlesztésüket kipróbálták rajta. Meg is jártuk vele... Akkor már jobb lett volna, ha eltörlik a föld színéről – köpött ki, és elhallgatott.

Artyom csendben ült, nem akarta kizökkenteni a veteránt az emlékezésből. Ritkán volt alkalma, hogy ennyi részletet megtudjon arról, ami akkor történt. De az idősebb őr elhallgatott, magába mélyedve tűnődött valamin, és végül Artyom kisvártatva úgy döntött, hogy felteszi a kérdést, ami már régóta foglalkoztatta:

– Más városokban is van metró, nem? Legalábbis volt, úgy hallottam. Sehol sem maradtak volna emberek? Maga korábban híradós volt, nem fogott semmilyen jelet?

– Nem, semmi jel sem volt. De igazad van, Pityerben például biztosan voltak túlélők, ott is jó mélyre építették a metróállomásokat, némelyiket még mélyebbre is, mint itt nálunk. És ugyanúgy voltak megépítve. Emlékszem, jártam ott, amikor fiatal voltam. Az egyik vonalon jó kis vaskapukkal el volt zárva a peron a sínektől. Amikor jött a vonat, ezek a kapuk a kocsik ajtajával együtt nyíltak ki. Emlékszem, mennyire csodálkoztam ezen. Akárkit kérdeztem, senki sem tudta biztosra mondani, hogy miért építették meg így. Az egyik azt mondta, hogy a vízbetörés ellen, a másik meg, hogy az építkezés során spóroltak a kivitelezésen. Aztán megismerkedtem egy metróépítővel, és az elmesélte, hogy miközben ezt a vonalat építették, a fél brigádjukat fölzabálta valaki, meg más brigádokban is ugyanez történt. Csak lerágott csontokat és szerszámokat találtak. A lakossággal természetesen semmit sem közöltek, de ilyen vasajtókat állítottak be az egész vonalon, további bajok elkerülése végett. De hát mikor volt ez már... Hogy aztán ott a sugárzás miatt mi kezdődött, elképzelni is nehéz.

A beszélgetésnek vége szakadt: megjött Melnyik, és vele még valaki, egy alacsony és izmos, rövid szakállú, erős állú ember, mélyen ülő szemekkel. Már mindketten védőruhában voltak, és nagy hátizsák lógott a hátukon. Melnyik némán végigmérte Artyomot, letett a lába elé egy nagy, fekete táskát, és a katonai sátor felé intett.

Artyom bemászott, széthúzta a táska cipzárját, és kihúzott belőle egy fekete kezeslábast, olyasfélét, mint amilyen Melnyiken és a társán is volt; egy különleges gázálarcot, széles kilátást biztosító plexivel, és oldalt egy-egy szűrővel; egy pár magas szárú, fűzős bakancsot, és végül a legfőbbet – egy új Kalasnyikovot, melynek lézerirányzéka és lehajtható fém válltámasztéka volt. Ez egészen különleges fegyver volt, Artyom ilyet csak a Hanza elitegységeinél látott, melyek motormozdonyon járőröztek a vonalon. A táska alján volt még egy hosszú nyelű lámpa és egy kerek, kívülről valamilyen szövettel borított sisak is.

Még nem is végzett az átöltözéssel, amikor a sátorlap felemelkedett, és Danyila brahman furakodott be a nyíláson. A kezében pontosan ugyanolyan, óriási cipzáras táska volt. Meglepődve meredtek egymásra. Artyom kapcsolt először.

– Te is feljössz? Minket kísérni? Keresni a nem tudom, mit? – kérdezte kajánul.

– Hogy mit, azt én tudom – vágott vissza Danyila –, de arról fogalmam sincs, hogy te hogyan akarod megtalálni.

– Nekem sincs – ismerte el Artyom. – Nekem azt mondták, hogy majd megmagyarázzák... Hát várom.

– Nekem meg azt, hogy egy látnokot küldenek fel, aki megérzi, hova kell menni.

– És én volnék a látnok? – nevette el magát Artyom.

– A vezetőink úgy tartják, hogy neked valami képességed van, meg a sorsod is különleges. Az írásban van egy jóslat, miszerint el kell jönnie egy ifjúnak, akit a sors vezérel, és meg fogja fejteni a Nagy Könyvtár rejtett titkait. Meg fogja találni azt, amit az elmúlt évtizedben sikertelenül próbált fellelni a kasztunk. A vezetőink biztosak benne, hogy ez az ember te vagy.

– A könyvet, amiről beszéltél? – kérdezte kertelés nélkül Artyom.

Danyila sokáig nem válaszolt, aztán bólintott.

– Neked meg kell érezned őt. Nem mindenki elől rejtőzik el. Ha valóban te vagy a „sors vezérelte ifjú”, akkor még csak nem is kell a könyvraktárakban kutakodnod. A könyv maga fog téged megtalálni. – Fürkésző pillantást vetett Artyomra, és bizonytalanul hozzátette: – Mit kértél tőlük cserébe?

Nem volt értelme elhallgatni. Csak hát Artyom nem nagyon értette, hogy lehet az, Danyila, akinek majd közölnie kell vele azokat az ismereteket, amelyek segítségével meg tudják menteni a VDNH-t a feketék inváziójától, semmit sem tud erről a veszélyről meg a Tanács tagjaival kötött egyezségének a feltételeiről. Röviden elmagyarázta neki a megállapodásuk lényegét, és azt, milyen katasztrófát próbál ő megakadályozni. Danyila figyelmesen végighallgatta, és még akkor is mozdulatlanul állt és gondolkodott valamin, amikor Artyom már kiment a sátorból.

Melnyik és a szakállas sztalker, kezükben a gázálarccal és a sisakkal, már teljes harci felszerelésben várták őket. A golyószóró most a társánál volt, maga Melnyik ugyanolyan gépkarabélyt tartott a kezében, mint amilyet Artyom kapott. A nyakában éjjellátó készülék lógott.

Amikor Danyila is előbújt, Artyommal komoly képpel mérték végig egymást, aztán Danyila kacsintott, és mindketten elnevették magukat. Tőrőlmetszett sztalkereknek néztek ki.

– Szerencsések vagyunk... Az újonc sztalkereket, mielőtt komoly bevetésre küldenék őket, vagy két évig csak tűzifáért küldözgetik fel, mi meg kapásból a spiccen vagyunk! – súgta oda Danyila Artyomnak.

Melnyik rosszallóan nézett rájuk, de nem szólt semmit, csak intett, hogy menjenek utána. Az átjáró bolthajtásához mentek, s miután felértek a lépcsőn, megálltak a következő, betonelemekből épült falnál. A rajta átvezető kis, páncélozott ajtót megerősített őrség vigyázta. A sztalker üdvözölte őket, és jelt adott az ajtó kinyitására. Az egyik katona felkelt a helyéről, odament a kijárathoz, és elhúzta a nehéz reteszt. A vastag acélszárny könnyedén lendült oldalra. Melnyik hármukat előreengedte, tisztelgett az őröknek, és utolsóként lépett ki.

Az ajtó mögött egy rövid, úgy háromméteres ütközőzóna kezdődött a fal és a hermetikus kapuk között. Itt még két állig felfegyverzett katona és egy tiszt teljesített szolgálatot. Mielőtt parancsot adott volna a kapuk kinyitására, Melnyik úgy döntött, néhány instrukcióval látja el az újoncokat.

– Nos tehát. Útközben tilos a duma. Voltatok már odafönt? Nem számít... Add a térképet – szólt oda a tisztnek. – Az előcsarnokig a nyomomban lépked, nem tér le. Oldalra nem nézeget. Nem beszélget. Az előcsarnokból kimenet eszetekbe ne jusson a forgókereszteken átmenni, mert a lábatokba kerül. Továbbra is utánam jöttök, semmi önállóskodás. Ahogy kimentem, Gyeszjatij – mutatott a szakállas sztalkerre – hátramarad, fedezi az állomás előcsarnokát. Ha minden tiszta, ahogy kiérünk az utcára, azonnal balra fordulunk. Most egyelőre még nincs túl sötét, a lámpákat nem használjuk, hogy ne vonjuk magunkra a figyelmet. A Kremlről mindent elmagyaráztak nektek? Jobbról lesz, de egy tornyát a házak felett mindjárt látni, amikor kimegyünk a metróból. Semmi esetre sem néz a Kremlre. Aki mégis, annak én magam kenek le egyet.

„Tehát mégis igaz az a sztalkerszabály, hogy nem szabad ránézni a Kremlre, bármi történjék is” – gondolta meglepődve Artyom. Valami hirtelen motoszkálni kezdett benne, valami gondolat- és képfoszlányok... Motoszkált és elmúlt.

– Felmegyünk a Könyvtárba. Elmegyünk az ajtókig és a lépcsőkig. Én megyek be elsőként. Ha a lépcsőház tiszta, Gyeszjatij fedez bennünket, mi pedig felmegyünk, aztán mi fedezzük Gyeszjatijt, amíg ő is feljön. A lépcsőházban nincs pofázás. Ha veszélyt észleltek, lámpával adjatok jelt. Lőni csak végszükségben. A lövések idecsalhatják őket.

– Kiket? – bukott ki Artyomból.

– Hogyhogy kiket? – kérdezett vissza Melnyik. – Vajon kiket találhatsz a Könyvtárban? A könyvtárosokat, természetesen.

Danyila nyelt egyet, és elsápadt. Artyom előbb őrá nézett, aztán Melnyikre, és úgy döntött, hogy most nem tehet úgy, mintha az égvilágon mindent tudna.

– És kik ők?

Melnyik csodálkozva felvonta a szemöldökét. Szakállas társa hitetlenkedve takarta el a szemét. Danyila a padlót nézte. A sztalker sokáig nem vette le kérdő tekintetét Artyomról, majd amikor megértette, hogy a fiú komolyan tette fel a kérdést, szenvtelenül válaszolt:

– Majd meglátod. A fő, jegyezd meg, hogy megzavarhatod őket a támadásban, ha a szemükbe nézel. Egyenesen a szemükbe, értetted? És ne engedd, hogy a hátadba kerüljenek... Kész, indulás! – Felvette a gázálarcot, felrakta a fejére a sisakot, és felemelt hüvelykujjával jelt adott az őrségnek. A tiszt odalépett a kapcsolókhoz, és kinyitotta a hermetikus kapukat. Az acélfüggöny lassan felemelkedett. Az előadás megkezdődött.

Melnyik intett, hogy kimehetnek. Artyom gépkarabélyát felemelve meglökte az átlátszó ajtót, és kiugrott az utcára. S bár a sztalker azt parancsolta, hogy ne szakadjon el tőle, lehetetlen volt engedelmeskedni neki...

Az ég most teljesen másmilyen volt, mint akkor, amikor Artyom kisfiúként látta. A végtelen, áttetszően kék tér helyett hasas, szürke felhők csüngtek alacsonyan a feje fölött, és ebből a vattaszerű mennyezetből épp hullani kezdtek az első őszi esőcseppek. Lökésekben támadt a hideg szél, Artyom még a védőruha szövetén át is érezte.

Itt elképesztően, elképzelhetetlenül sok hely volt – jobbról is, balról is, elöl is. Ez a végtelen tér elvarázsolta, és egyszersmind érthetetlen szomorúsággal töltötte el. Egy pillanatig Artyom szeretett volna visszamenni a Borovickaja előcsarnokába, a föld alá, a zárt, korlátozott tér biztonságába és otthonosságába, hogy érezze a közel lévő falak védelmét. Nyomasztó érzését csak úgy tudta leküzdeni, hogy a közeli házak tanulmányozásába fogott.

A nap már lement, és a város fokozatosan kissé piszkos szürkületbe merült. Az alacsony lakóházak félig lerombolt, savas esők verte csontvázai betört, üres ablakszemekkel néztek az utazókra. Város... Zord és gyönyörű látvány. A felszólításokat meg se hallva mozdulatlanná dermedt, és elbűvölten tekingetett körbe: végre össze tudta vetni a valóságot az álmaival és homályos gyermekkori emlékeivel.

Danyila is megállt mellette, aki bizonyára szintén nem jött még fel soha a felszínre. Az előcsarnokból Gyeszjatij jött ki utoljára. Hogy magára vonja figyelmét, rácsapott Artyom vállára, és jobb felé mutatott, arra, ahol a távolban egy kupolás katedrális körvonala rajzolódott ki.

– A keresztet nézd – dünnyögte a gázálarc filterein keresztül a sztalker.

Artyom először semmi különöset nem vett észre, sőt magát a keresztet sem látta. És csak akkor értette meg, mire gondolt Gyeszjatij, amikor a keresztgerendáról elnyújtott, vérfagyasztó üvöltéssel elvált egy óriási szárnyas árnyék. A szörnyeteg pár szárnycsapással növelte a magasságot, és zsákmányt keresve széles köröket leírva siklórepülésbe kezdett.

– A Megváltó Krisztus-templomon van a fészkük – magyarázta Gyeszjatij.

A falhoz lapulva a Könyvtár bejáratához indultak. Pár lépéssel előttük Melnyik vezette a csoportot, Gyeszjatij pedig, hogy fedezze őket, félig oldalra fordulva hátrahúzódott. Mivel mindkét sztalker figyelmét más kötötte le, Artyomnak még azelőtt sikerült egy pillantást vetnie a Kremlre, hogy azok odaértek volna a karosszékben ülő öreg szobrához. Nem készült erre, de amikor meglátta az emlékművet, mintha áramütés érte volna, és a fejében valami megvilágosodott. Hirtelen felötlött benne tegnapi álmának egy épen maradt részlete. Most azonban nem érezte úgy, hogy csupán álom lett volna: az álmában látott panoráma és a Könyvtár oszlopsora szakasztott mása volt annak a látványnak, amely most eléje tárult. Jelentheti ez azt, hogy a Kreml is ugyanúgy néz ki, mint amilyennek az álmaiban elképzelte?

Senki sem nézett Artyomra, még Danyila sem volt mellette, hátul, Gyeszjatijjal időzött. Most vagy soha, mondta magában Artyom. A torka kiszáradt, a halántékán dobolt a vér. A csillag a tornyon valóban sugárzott.

– Artyom! Hé, Artyom! – rázta a vállát valaki.

Megdermedt tudata nehezen kelt életre. A szemébe éles lámpafény hasított. Artyom pislogni kezdett, és az arcát eltakarta a tenyerével. A földön ült, hátával az emlékmű gránittalapzatának támaszkodva, Danyila és Melnyik hajoltak föléje. Mindketten aggódva néztek a szemébe.

– A pupillái összeszűkültek – állapította meg Melnyik. – Hogyhogy nem vetted észre? – kérdezte mogorván Gyeszjatijtól, aki kissé távolabb állt és nem vette le a szemét az utcáról.

– Ott hátul valami zaj volt, nem tudtam erre figyelni – mentegetőzött a sztalker. – Ki gondolta volna, hogy ilyen fürge... Nahát, majdnem a Manézsig jutott egy perc alatt... El is ment volna. Szerencsére a mi brahmanunk észnél volt – és meglapogatta Danyila hátát.

– Sugárzik – mondta Melnyiknek erőtlen hangon Artyom. – Sugárzik – nézett Danyilára.

– Sugárzik, bizony, sugárzik – erősítette meg nyugtató hangon Danyila.

– Nem megmondták neked, te fajankó, hogy ne nézz oda? – vetette oda dühösen Melnyik, miután látta, hogy a veszély elmúlt. – Fogsz végre hallgatni az idősebbekre? – és kupán csapta.

A sisak kissé rontott a pedagógiai hatáson, és Artyom, értetlenül pislogva, tovább üldögélt a földön. A sztalker elkáromkodta magát, vállon ragadta, keményen megrázta, és talpra rántotta.

Artyom lassanként kezdett magához térni. Szégyellte magát, hogy ennyire nem tudott ellenállni a kísértésnek. A csizmája orrát nézegetve állt, nem bírt ránézni Melnyikre. Szerencséjére annak nem volt ideje erkölcsi prédikációt tartani, figyelmét a kereszteződésnél álló Gyeszjatij vonta magára. Az jellel magához hívta, és ujját a gázálarc szűrőjére téve hallgatást parancsolt. A további bajok elkerülése végett Artyom mindenhova követte most már Melnyiket, és a világért se fordult volna a rejtélyes tornyok felé.

Gyeszjatijhoz érve Melnyik is mozdulatlanná dermedt. A szakállas a távolba mutatott, a Kremllel ellentétes irányba, ahol idő kikezdte, szuvas agyarakként vicsorogtak a Kalinyinszkij sugárút toronyházai. Artyom óvatosan odament hozzájuk, kinézett a sztalker széles válla mögül, és rögtön rájött, hogy miről van szó.

Közvetlenül a sugárút közepén, tőlük úgy hatszáz méterre, a sűrűsödő szürkületben három emberi alakot vett ki. Emberit? Ilyen távolságból Artyom nem esküdött volna meg rá, hogy ezek valóban emberek, de középtermetűek voltak, és két lábon álltak. Ez reménnyel töltötte el.

– Kik ezek? – suttogta rekedten.

Melnyik némán ingatta a fejét, értésére adva, hogy maga sem tud többet. A mozdulatlan lények felé irányította lámpája fényét, és háromszor körözött vele, aztán kikapcsolta. Válaszképpen a távolban szintén felvillant egy fényfolt, leírt három kört, és kialudt.

A feszültség nyomban csökkent, és az elektromossággal telített légkör megenyhült.

– Sztalkerek – magyarázta a vezető. – Jegyezd meg: három kör a lámpával a megkülönböztető jelünk. Ha ugyanígy válaszolnak neked, bátran mehetsz feléjük, az övéiket nem bántják. Ha nem világítanak, vagy nem így világítanak, akkor szedd a lábad. Azonnal!

– De hiszen ha lámpájuk van, akkor az azt jelenti, hogy emberek, nem pedig valamilyen felszíni teremtmények – vetette ellen Artyom.

– Nem tudni, melyik a rosszabb – felelte élesen Melnyik, és nem szolgálva további magyarázattal, elindult a lépcsőkön felfelé, a Könyvtár bejáratához.

A majdnem két ember magasságú, nehéz tölgyfa ajtó lassan, kényszeredetten mozdult. Elrozsdásodott sarokvasai hisztérikusan visítottak fel. Melnyik a szemére szorította az éjjellátót, és a gépkarabélyt egyik kezében tartva besurrant. Egy másodperc múlva jelt adott a többieknek is, hogy jöhetnek.

Hosszú folyosó nyílt előttük, kétoldalt vas ruhaakasztók meggörbült vázaival. Távolabb, a lenyugvó nap kintről beszűrődő, gyenge fényében egy felfelé vezető széles lépcső fehér márványfokai rajzolódtak ki. A mennyezet tizenöt méter magasan lehetett, és nagyjából középen ki lehetett venni az első emelet galériáinak kovácsoltvas rácsát. Az előcsarnokban ritkás csend volt, minden lépésük visszhangot vetett benne. A falakat meg-megmoccanó, szinte lélegző moha nőtte be, a mennyezetről pedig szinte a földig leérő, furcsa, liánhoz hasonlító, karvastagságú növények csüggtek alá. Száraik zsírosan csillogtak a lámpák sugaraiban, és hatalmas, undorító virágok borították őket, melyek fojtó, bódító illatot árasztottak. Alig észrevehetően mozogtak ezek is, és Artyom nem tudta volna megmondani, hogy az első emelet betört ablakain befújó szél lebbenti-e meg őket, vagy saját maguktól hajladoznak.

– Mi ez? – kérdezte a liánhoz nyúlva Artyom Gyeszjatijtól.

– Egy kis fásítás... – mormogta amaz. – Szobanövények besugárzás után. Szulákok.

Melnyiket követve elértek a lépcsőig, és Gyeszjatij fedezete alatt elindultak felfelé, a bal oldali falhoz tapadva. Az elöl haladó sztalker nem vette le a szemét a többi helyiségbe nyíló bejárat fekete négyszögéről, a többiek lámpáikkal a márványfalakat és a vöröses mohával benőtt mennyezetet pásztázták.

A széles márványlépcső az előcsarnok emeletére vezetett. Födém nem volt felette, ezért az előcsarnok szintjei egyetlen hatalmas térré olvadtak össze. A felső szint patkó alakú volt – a közepén volt a nyílás, amelyből a lépcső emelkedett, oldalt pedig kis faszekrénykék álltak végig. A java részük elégett vagy elkorhadt, de néhányuk úgy nézett ki, mintha az emberek épp csak tegnap még használták volna őket. Minden rekeszben száz meg száz kihúzható fiókocska volt.

– Katalógusok – magyarázta halkan Danyila, miközben áhítatosan tekingetett körbe. – Ezekből a fiókokból lehet jósolni. A beavatottak tudnak. A rituálé után találomra ki kell választani az egyik szekrényt, aztán szintén találomra kihúzni az egyik fiókját, és kivenni bármelyik kartotékot. Ha a rituálét helyesen folytatták le, akkor a könyv címe megsúgja a jövőt, előre figyelmeztet vagy megjövendöli a szerencsédet.

Artyom szeretett volna odamenni a legközelebbi szekrényhez, és megtudni, hogy őt ennek a sorskatalógusnak vajon melyik részébe sorolták be. A figyelmét azonban egy óriási pókháló vonta el, mely az ablaktól néhány méterre, a távoli sarokban feszült. A vékony, de láthatólag rendkívül erős szálakba egy hatalmas madár gabalyodott bele, amely egyelőre még élt és erőtlenül rángatózott. Azt, ami ezt a rémületes hálót szőtte, legnagyobb megkönnyebbülésére, nem fedezte fel. Rajtuk kívül a tágas előcsarnokban egy lélek sem volt.

Melnyik jelt adott a megállásra.

– És most hallgatózz – fordult Artyomhoz. – Ne azt hallgasd, ami kívülről jön... Azt próbáld meghallani, ami belül, a fejedben szól. A könyvnek hívnia kell téged. A brahmanok vezetői így gondolják, valószínűleg a Fő Könyvraktár egyik szintjén lesz a fóliáns. De bárhol lehet: az egyik olvasóteremben, egy ottfelejtett könyvkocsin, a folyosón, egy teremfelügyelő asztalán... Ezért addig is, amíg mi megpróbálunk bejutni a raktárba, próbálkozz itt, hátha meghallod. Csukd be a szemedet. Lazíts.

Artyom becsukta a szemét, és feszülten hallgatózni kezdett. A teljes sötétségben a csend tucatnyi apró zajra esett szét: fapolcok nyikorgására, a folyosókon járó huzatra, tompa zúgásra, a szél kintről behallatszó süvöltésére, az olvasótermekből odahallatszó, öreges köhögésre emlékeztető hangra... De semmilyen szólításra emlékeztető hangot nem sikerült hallania. Így állt ott mozdulatlanul öt, tíz percig, és hasztalan tartotta vissza még a lélegzetét is, ami meggátolhatta volna abban, hogy kiszűrje a holt könyvekből jövő hangok keverékéből azt, amelyet az élő könyv bocsát ki magából...

– Nincs – csóválta bűnbánóan a fejét, és kinyitotta a szemét. – Nincs semmi.

Melnyik semmit sem mondott, hallgatott Danyila is, de Artyomnak sikerült elkapnia csalódott tekintetét.

– Lehet, hogy valóban nincs itt. Akkor menjünk a könyvraktárba. Illetve mondjuk úgy, hogy megpróbálunk odajutni – döntött egypercnyi szünet után a sztalker, és intett, hogy kövessék.

Előrelépett, egy széles ajtóhoz, melynek két szárnyából csak egy maradt meg, szélein elszenesedve és telerajzolva érthetetlen szimbólumokkal. Egy kisebb, hatméteres belmagasságú és négykijáratú kerek szobába vezetett. Gyeszjatij ment Melnyik után, Danyila pedig, kihasználva, hogy nem látják, odalépett a legközelebbi épen maradt szekrényhez, kihúzta az egyik kis fiókot, kivett belőle egy kartotékot, átfutotta, aztán zavartan fintorogva a belső zsebébe dugta. Amikor észrevette, hogy Artyom mindent látott, összeesküvő módjára a szájára tette az ujját, és a sztalkerek után sietett.

A kör alakú szoba falait is rajzok és feliratok borították, a sarokban pedig egy behorpadt, összevagdalt bőrhuzatú dívány állt. A négy átjáró egyikében, a padlón, egy felborult állvány hevert, mellette néhány kiszóródott brosúra.

– Ne nyúljatok semmihez! – figyelmeztetett Melnyik.

Gyeszjatij leült a díványra, a rugók nyikorogni kezdtek. Danyila követte a példáját. Artyom megbabonázva meredt a padlón szétszóródott könyvekre.

– Itt épen maradtak – dünnyögte. – Nálunk az állomáson a könyvtárat méreggel kell kezelni, különben a patkányok az egészet megennék. Hogyhogy itt nincsenek? – kérdezte, s eszébe jutottak Bourbon szavai, miszerint nem akkor kell idegeskedni, amikor patkányok hemzsegnek mindenütt, hanem akkor, amikor egyáltalán nincsenek.

– Ugyan miféle patkányok? Mit nem mondasz... – húzta el a száját elégedetlenül Melnyik. – Honnan lennének itt patkányok? Réges-régen felzabálták ezek mindet...

– Kik? – kérdezte zavarodottan Artyom.

– Hogyhogy kik? Természetesen a könyvtárosok – magyarázta Gyeszjatij.

– Akkor ezek most állatok vagy emberek? – kérdezte Artyom.

– Nem állatok, az biztos – csóválta a fejét tűnődve Melnyik, és elhallgatott.

Az egyik átjáró mélyén levő masszív faajtó váratlanul nyikorogni kezdett. A két sztalker egy szempillantás alatt két oldalra szökkent, és elrejtőzött a bolthajtás szélein a falból kiugró oszlopok mögé. Danyila lecsúszott a díványról a padlóra, és oldalt gurult. Artyom követte a példáját.

– Arra tovább a Fő Olvasóterem van – súgta a brahman. – Ott jelennek meg néha...

– Elég a locsogásból! – hallgattatta el Melnyik. – Mi van, nem tudod, hogy a könyvtárosok nem bírják a zajt? Hogy olyan az nekik, mint a bikának a vörös posztó? – Káromkodott egyet, és Gyeszjatijnak intve az olvasóterem ajtajára mutatott.

Az bólintott. A falhoz lapulva lassan elindultak a hatalmas tölgyfa szárnyak felé. Artyom és Danyila egy lépésre sem maradtak le tőlük. Elsőként Melnyik ment be. Hátával nekitámaszkodott az egyik ajtószárnynak, előreszegezte a gépkarabélyát, mélyet lélegzett, és gyors mozdulattal belökte az ajtószárnyat a vállával, s közben a fegyver csövét a Főterem szétnyíló, fekete torkára szegezte.

Egy pillanat múlva valamennyien bent voltak. Hihetetlen méretű terem volt, a mennyezete húszméteres magasságba veszett. Akárcsak az előcsarnokban itt is nehéz, zsíros, virágokkal borított liánok lógtak le a mennyezetről. Ugyanez a szörnyű folyondár futotta be a terem falait is. A falakat minden oldalról hat-hat hatalmas ablak törte meg, néhányukban még valamennyi üveg is épen maradt. A fény azonban nagyon gyér volt: a holdsugarak csak nehezen törtek át a zsírosan fénylő növényszárak sűrű szövevényén.

Balról és jobbról egykor nyilván asztalsorok voltak, ott ültek az olvasók. Ezek nagy részét széthordták, egy részét felgyújtották vagy széttörték, de vagy tucatnyi sértetlen maradt: azok, amelyek a szemközti, megrepedezett pannóval díszített falhoz voltak közel, amely előtt középtájt egy a félhomályban rosszul kivehető szobor emelkedett. Mindenütt műanyag táblácskák voltak felcsavarozva „Csendet kérünk!” felirattal.

Itt egészen másmilyen csend volt, mint az előcsarnokban. Olyan sűrű volt, hogy szinte meg lehetett volna érinteni. Mintha ezt az egész küklopszi teret betöltötte volna, és megtörni félelmes volt.

Miután lámpáikkal átvizsgálták maguk előtt a teret, addig álltak így, amíg Melnyik nem döntött:

– A szél volt, alighanem...

Ám ebben a pillanatban Artyom észrevett egy szürke árnyékot, amely elöl, két széttört asztal között villant fel, és eltűnt a könyvespolcok fekete közében. Melnyik is meglátta. A szeméhez illesztette az éjjellátót, megragadta a gépkarabélyát, és óvatosan lépve a mohával benőtt padlón, a titokzatos átjáró felé lopózott.

Gyeszjatij utána indult. Artyom és Danyila, noha intettek nekik, hogy maradjanak a helyükön, nem bírták megállni, és a sztalkerek után eredtek: túlságosan félelmetes volt magukban maradni az ajtónál. Artyom azért közben még vetett egy elragadtatott pillantást az egykori pompáját még úgy-ahogy őrző teremre. Ez mentette meg az életét, de nemcsak az övét, hanem a többiekét is.

A helyiséget körben, néhány méteres magasságban galériák övezték: fakorlátokkal elkerített, keskeny közlekedők. Ki lehetett nézni róluk az ablakokon, a falakon pedig, itt is és a régi pannóval szemben is, mindkét oldalon szolgálati helyiségek ajtói nyíltak. A galériákra páros lépcsőkön lehetett felmenni, melyek két oldalról az olvasó szoboralakhoz vezettek le, vagy pontosan ugyanolyan lépcsőkön, amelyek a bejárattól kezdve kapaszkodtak felfelé. És éppen ezeken a lépcsőkön, amelyeknek az imént háttal álltak, most lassan és hangtalanul görnyedt, szürke figurák másztak lefelé. Tucatnyinál is többen voltak ezek a félhomályba nem teljesen beolvadó teremtmények, melyek mind Artyommal egy magasságúak lettek volna, ha nem görnyedtek volna szinte kétrét, s így hosszú elülső mancsaik szinte a padlót érintették. A lények a két hátsó mancsukon jártak, kacsázva lépkedtek ugyan, de meglepően ügyesen és hangtalanul. Távolról leginkább gorillákra emlékeztették a biológia-tankönyvből, amelyből a mostohaapja tanítgatta gyermekkorában.

Mindezt Artyom egyetlen másodperc alatt figyelte meg. Alig vetült lámpájának sugara az egyik görnyedt alakra, erős fekete árnyékot vetve mögötte a falra, mindenfelől ördögi visítás hangzott fel, és immár nem próbálva rejtőzködni, a teremtmények lefelé zúdultak.

– Könyvtárosok! – kiáltott fel teli torokból Danyila.

– Feküdj! – adta ki a parancsot Melnyik.

Artyom és Danyila a földre vetették magukat. Tüzelni nem mertek, mivel emlékeztek a sztalker figyelmeztetésére, hogy a lövések, miként bármilyen erős hang is, vonzza és ingerli a könyvtárosokat. Habozásuknak az odarohanó és melléjük zuhanó Melnyik vetett véget, aki először nyitott tüzet. Egyik-másik teremtmény üvöltve csuklott össze, mások hanyatt-homlok próbáltak eltűnni a sötétben, de csak azért, hogy közelebb lopakodjanak: néhány pillanat múlva az egyik szörnyeteg váratlanul csupán két méterre tőlük bukkant fel, és egy hosszú ugrással megpróbált Gyeszjatij torkának esni, aki a padlóra zuhantában egy rövid sorozattal leterítette.

– Futás innen! Menjetek vissza a kerek szobába, és próbáljatok bejutni a raktárba! A brahmannak tudnia kell, hogyan tudtok odamenni, nekik ezt tanítják! Mi itt maradunk, fedezünk benneteket, és megpróbáljuk elintézni őket! – parancsolta Artyomnak Melnyik, és ügyet sem vetve rájuk többé, odakúszott a társához.

Artyom intett Danyilának, és a földig görnyedve a kijárathoz rohantak. Az egyik könyvtáros eléjük ugrott a sötétből, de nyomban ólomzápor söpörte el: a sztalkerek nem tévesztették szem elől a fiúkat.

Ahogy kiugrott a Fő Olvasóteremből, Danyila hátra, az előcsarnokba rohant, ahonnan jöttek. Artyomban egy pillanatra felvillant, hogy társát annyira megrémiszthették a könyvtárosok, hogy megpróbál meglépni. Danyila azonban nem a kijárathoz vezető lépcsőhöz igyekezett. Megkerülte, s az épen maradt katalógusszekrények mellett az előcsarnok szemközti végébe rohant. A helyiség ott összeszűkült, és három kétszárnyú ajtó zárta le szemből és kétoldalt. A jobb oldali egy lépcsőre vezetett, ahol koromsötét volt. Itt a brahman végre megállt és szusszant egyet. Artyom csak néhány másodperc múlva érte utol – nem gondolta, hogy ennyire fürge az útitársa. Megálltak, és mindketten hallgatóztak. A Fő Olvasóteremből lövések és kiáltások hallatszottak, még zajlott az ütközet. Kétséges volt, ki kerekedik felül, és nem vesztegethették az időt arra, hogy kivárják a harc kimenetelét.

– Miért fordulunk vissza? Miért mentünk először ellenkező irányba? – kérdezte Artyom, miután kifújta magát.

– Nem tudom, hova vezettek minket – vont vállat Danyila. – Lehet, hogy másik úton akartak menni. Nekünk a vezetőink csak egy utat tanítottak meg, és az az előcsarnoknak pontosan erről az oldaláról vezet a raktárba. Most egy emeletet felmegyünk a lépcsőn, aztán végig a folyosón, megint a lépcsőn, aztán át a tartalék katalóguson, és a raktárban leszünk.

A sötétség felé fordította a gépkarabélyát, és kilépett a lépcsőfordulóba. Artyom követte, maga elé világítva.

A lépcsőház közepén vezetett háromemeletnyit lefelé, és ugyanennyit felfelé a liftakna. Korábban láthatóan be volt üvegezve, kovácsoltvas vázából itt-ott még mindig meredeztek hegyes, a rájuk ülepedett évtizedes portól homályos üvegszilánkok. Az akna négyzet alakú kútját fogták közre a megkorhadt, törött üvegdarabokkal, kilőtt töltényhüvelyekkel és beszáradt ürülékkupacokkal borított fa lépcsőfokok. Korlátnak híre-hamva se volt, és Artyomnak a falhoz kellett húzódnia, és erősen figyelnie kellett a lába alá, nehogy megcsússzon, és az aknában találja magát.

Egy emeletet mentek fel, és egy kisebb, négyzet alakú szobában találták magukat. Innen szintén három átjáró nyílt, és Artyom mindinkább úgy látta, hogy vezető nélkül aligha tud kikeveredni ebből a labirintusból. A bal oldali ajtó egy széles, sötét folyosóra vezetett, amelynek a végéig nem ért el a lámpa sugara. A jobb oldali zárva volt, valami okból még deszkákkal is be volt szegezve rézsútosan, mellette a falon pedig korommal írt felirat figyelmeztetett: „Életveszély! Kinyitni tilos!”

Danyila egyenesen egy elkanyarodó átjáróba vezette Artyomot, amely mögött még egy szűkebb és ajtókkal teli folyosó nyílt. A brahman itt már nem haladt olyan gyorsan, gyakran megállt és hallgatózott. Itt parkettás padló volt, a sárgára festett falakon pedig, mint mindenütt a Könyvtárban, ott függtek a vészjósló táblácskák: „Csendet kérünk”. A nyitva álló ajtókon át szobákba és tönkrement dolgozószobákba lehetett belátni. A bezártak mögül néha neszezés hallatszott, egyszer meg Artyom úgy képzelte, hogy lépteket hall. Társának arckifejezéséből ítélve ez semmi jóval nem kecsegtetett, és mindketten siettek eltűnni innen, amilyen gyorsan csak lehetett.

Jobbról egy újabb lépcsőházra nyílt kijárat. A termek sötétségéhez képest itt meglehetősen világos volt – a falakon minden fordulóban ablakok voltak. Az ötödik emelet magasságából látni lehetett belőlük az udvart, a gazdasági épületeket, valamilyen műszaki berendezések szétégett vázát. Artyom azonban nem nézegethette sokáig az udvart: az épület sarka mögül két szürke, előregörnyedő alak szimatolt kifelé. Lassan mentek át az udvaron, mint akik keresnek valamit. Az egyik hirtelen megállt, felemelte a fejét, és Artyomnak úgy tűnt, hogy egyenesen arra az ablakra néz, amelynél ő áll. Artyom hátraugrott és leguggolt. Nem kellett magyaráznia a társának, mi történt, az magától is megértette.

– Könyvtárosok? – suttogta ijedten, s leguggolt ő is, nehogy kintről meglássák.

Artyom némán bólintott. Danyila kézzel végigtörölt a gázálarca plexiüvegén, mintha ez segítene leszárítani izgalomtól verejtékező homlokát, aztán összeszedte gondolatait, és Artyomot is maga után húzva felsietett a lépcsőn. Egy forduló felfelé, aztán megint a kacskaringós folyosók... A brahman végül határozatlanul megállt néhány ajtó előtt.

– Erre a helyre egyáltalán nem emlékszem – mondta zavartan. – Kell itt lennie egy bejáratnak a tartalék katalógusba. De azt nem mondta nekünk senki, hogy több átjáró is van.

Elgondolkodott, aztán bátortalanul megrántotta az egyik ajtó fogantyúját. Zárva volt. Ahogy a többi ajtó. Danyila hitetlenkedve, értetlenül csóválta a fejét, és újra megrántotta a fogantyút. Utána Artyom is megpróbálta, de ő is eredménytelenül.

– Zárva van – konstatálta elkeseredetten.

Danyila egyszer csak szaporán remegni kezdett, Artyom ijedten nézte, és a biztonság kedvéért egy lépéssel arrébb lépett tőle. De az egyszerűen csak nevetett.

– Talán kopogj be! – ajánlotta Artyomnak, és szipogva hozzátette: – Ne haragudj, azt hiszem, rám jött a hisztéria.

Artyom érezte, ahogy őt is elfogja a helyzethez nem illő nevetés. Az elmúlt órában felgyülemlett feszültség most kitört belőle, s bármennyire küzdött ellene, kitört belőle az ostoba vihogás. Egy percig mindketten háttal a falhoz dőlve álltak, és hangosan nevettek.

– Kopogj be! – ismételte el utána Artyom a hasát fogva, s közben csak azt sajnálta, hogy nem tudja levenni a gázálarcát, és letörölni a könnyeit.

Odalépett a legközelebbi ajtóhoz, és háromszor kopogtatott rajta a behajlított ujjai bütykével. És egy másodperc múlva három kongó koppanás érkezett rá válaszul a túlsó oldalról. Artyomnak azon nyomban kiszáradt a torka, a szíve eszeveszetten kalapálni kezdett a mellében. Az ajtó mögött állt valaki, hallgatta a nevetésüket, és várakozott. De mire? Danyila a félelemtől tébolyodott tekintetet vetett az ajtóra, és elhúzódott tőle. Az a valaki a túloldalról újra kopogott, hangosabban és követelőzőbben.

És akkor Artyom azt tette, amire egykor Szuhoj tanította. Ellökve magát a faltól, belerúgott a szomszédos ajtó zárjába. Nem hitte, hogy sikerül, de az ajtó nagy robajjal kitárult. A zár acélszerkezete tövestül kiszakadt a korhadt fából.

A közvetlenül az ajtó mögött nyíló helyiség semmiben sem emlékeztetett a Könyvtár más szobáira és folyosóira, és a lámpák fényében látni lehetett, hogy különös növények nőtték be sűrűn a kisebbfajta termet. Vastag szárak, nehéz, olajosan fénylő levelek, az illatoknak olyan sűrű keveredése, hogy átütött még a gázálarc szűrőjén is, törzsek és gyökerek szövevényével borított padló, tüskék, virágok... Némelyikük az épen maradt vagy eltörött virágcserepekben és dézsákban gyökerezett. A már ismerős liánok körülfonták és erősen tartották a kis faszekrények sorait, melyek ugyanolyanok voltak, mint az előcsarnokban, de a magas páratartalom miatt teljesen elkorhadtak. Ez kiderült mindjárt, amikor Danyila megpróbálta kihúzni az egyik fiókot.

– A tartalék katalógus – mondta megkönnyebbült sóhajjal Artyomnak. – Most már nincs messze.

Mögöttük újra hallatszott az ajtókopogás, utána pedig valaki óvatosan, mintha csak próbálgatná, megrángatta az ajtófogantyút. Gépkarabélyaik csövével tolva félre a liánokat és igyekezve nem felbukni a padlón kúszó gyökerekben, rohanvást csörtettek át a Könyvtár mélyén rejtőzködő, rémisztő, titokzatos kerten. A terem túlsó végén volt még egy ajtó, amely kivételesen nyitva volt. Egy utolsó folyosó, és végre megálltak.

A raktárban voltak, ezt mindjárt érezték. Állt a levegőben a könyvek pora; a könyvtár nyugodtan lélegzett, szinte hallhatóan zizegtek a lapok milliárdjai. Artyom körbenézett, és úgy tűnt a számára, hogy régi könyvek gyermekkora óta szeretett illatát érzi. Kérdőn nézett Danyilára.

– Végre helyben vagyunk – erősítette meg a társa, és reménykedéssel a hangjában hozzátette: – No, és hogy vagy?

– Hogyan volnék... Szörnyen – ismerte el Artyom, nem fogva fel azonnal, mit akar tőle a társa.

– A könyvet nem hallod? – pontosította a brahman. – Innen jóval tisztábban kellene hallatszania a hangjának.

Artyom becsukta a szemét, és megpróbált koncentrálni. A feje, akár egy elhagyatott alagút, csak üresen és visszhangosan kongott. Így állt egy kis ideig, s lassan kezdte újból megkülönböztetni a neszeket, amelyek a Könyvtár épületét betöltötték, de nem sikerült semmi olyat kiszűrnie közülük, ami hívásra hasonlított volna. Egyáltalán nem érzett semmit, s a dolgon az sem változtatott volna, ha a hang, amelyről Danyila és más brahmanok beszéltek, valójában nem is hang, hanem egy teljesen másfajta jelzés lett volna.

– Nem. Semmit sem hallok – tárta szét a karját.

– Rendben... – sóhajtott Danyila kis hallgatás után. – Menjünk egy másik szintre, itt tizenkilenc van belőle. Addig keressük, amíg meg nem találjuk. Üres kézzel jobb, ha nem is megyünk vissza.

Kimentek a szolgálati lépcsőre, és felmentek néhány emeletet, mielőtt újra szerencsét próbáltak volna. Ezen az emeleten minden ahhoz a helyhez hasonlított, ahova először mentek be: közepes méretű szoba beüvegezett ablakokkal, néhány irodai asztal, a már megszokott dzsungel a mennyezeten és a sarkokban, meg két különböző irányba vezető folyosó, teli könyvespolcok végtelen sorával a szűk közlekedő mindkét oldalán. A szobák és a folyosók mennyezete alacsonyan volt, alig több mint két méter magasan, és az előcsarnok meg a Fő Olvasóterem hihetetlen tágassága után úgy érezték, nemcsak átfurakodni nehéz itt a padló és a mennyezet között, hanem még levegőt venni se könnyű. A polcok szorosan meg voltak rakva különféle könyvek ezreivel, ugyanakkor sok közülük teljesen érintetlennek látszott, és ragyogóan megőrződött – biztosan úgy építették a Könyvtárat, hogy még akkor is megmaradt a különleges mikroklímája, amikor az emberek már elhagyták. E mesés gazdagság láttán Artyom egy kis időre még azt is elfelejtette, hogy miért van itt, s a könyvgerinceket nézegetve és tenyerével áhítattal végigsimítva rajtuk belemélyedt az egyik sor tanulmányozásába. Mivel úgy hitte, hogy társa meghallotta azt, amiért ideküldték, Danyila eleinte nem zavarta. Amikor végre rájött, mi a helyzet, meglehetősen durván karon ragadta és továbbvonszolta Artyomot.

Három, négy, hat folyosó, száz, kétszáz polc, ezer meg ezer könyv, ahogy a sárga fénycsóva kihasítja őket a raktár pokoli sötétjéből, újabb szint, még egy... Minden hiába. Artyom egyáltalán nem érzékelt semmi olyat, ami hívás lehetett volna. Egyáltalán semmi rendkívülit. Arra gondolt, hogy míg a brahmanok a Polisz Tanácsának ülésén kiválasztottnak, különös képességgel megáldottnak, a sors kiválasztottjának tekintették, addig a katonák találták meg a valódi magyarázatot a látomásaira: hallucinált.

Az utolsó emeleten valamit kezdett érezni, de egyáltalán nem azt, amit várt és szeretett volna. Ez a homályos érzés valaminek a jelenlétére utalt, amely némiképp a kárhozott alagútiszonyra emlékeztette. Habár minden szint, amelyen megfordultak, elhagyatottnak látszott, és se könyvtárosoknak, se más teremtményeknek nem lelték nyomát, itt most egész idő alatt szeretett volna hátrafordulni, mert úgy érezte, hogy a könyvespolcok mögül valaki figyelmesen szemmel tartja őket...

Danyila megérintette a vállát, és a lámpával a saját bakancsára világított. A hosszú fűzőt, amelyet a brahman nem tudott rendesen megkötni, a padlón húzta maga után.

– Amíg megkötöm, nézd meg, hogy hátha mégis meghallasz valamit ott elöl – suttogta, és leguggolt.

Artyom bólintott, és lassan, lépésről lépésre haladt előre, minden pillanatban visszanézve Danyilára. Társa ügyetlenkedett: a csúszós fűzőt vastag kesztyűs ujjaival nem volt egyszerű feladat megkötni. Ahogy ment tovább, Artyom előbb polcok jobboldalt megnyíló végtelen sorát világította meg, majd éles mozdulattal balra irányította a sugarat, megpróbálva kivenni a poros és az idők során megvetemedett könyvek sorai közt a könyvtárosok meggörnyedt, szürke árnyait. Ahogy úgy harminc méterre eltávolodott a társától, Artyom kétsornyi távolságból hirtelen tisztán hallotta a neszezést. A gépkarabélya már lövésre készen volt, és a lámpáját a csövéhez szorítva Artyom egyetlen ugrással annál a folyosónál termett, ahol számítása szerint valaki elrejtőzött.

Két újabb, könyvekkel padlótól mennyezetig zsúfolásig megrakott polcsor. Semmi. A fénysugár most balra vetült – hátha az ellenség ott rejtőzködik, ennek a végtelenségnek a másik felén? Semmi.

Artyom visszafojtotta a lélegzetét, hogy a legkisebb zajt is meghallhassa. Semmi, csupán a lapok kísérteties zizegése. Visszament a közlekedőbe, és oda világított, ahol Danyila vesződött a cipőfűzőkkel. Sehol senki. Senki?!

Nem nézve az utat, Artyom hátrarohant. Lámpájának fénye eszeveszetten ugrált egyik oldalról a másikra, egymás után kihasítva a sötétségből az egyforma polcsorokat. Hol maradhatott? Harminc méter... Körülbelül harminc méter, itt kell lennie... Senki. Hová tűnhetett anélkül, hogy szólt volna Artyomnak? Miért nem állt ellen, ha rátámadtak? Mi történt? Egyáltalán mi történhetett vele?

Nem, már túl messzire ment vissza. Danyilának sokkal közelebb kellett volna lennie... De nem volt sehol! Artyom érezte, ahogy egyre kevésbé ura a cselekedeteinek, hogy kezdi hatalmába keríteni a pánik. Ott maradt azon a helyen, ahol Danyilát hagyta, hogy befűzze a bakancsát, és erejét vesztve éppen nekitámaszkodott a polc végének, amikor a könyvsor mélyéből gyenge, nem emberi hang hallatszott, mely rémisztő rikoltásba fúlt:

– Artyom...

A rémülettől fulladozva, szinte semmit sem látva a gázálarc bepárásodott üvegén keresztül, Artyom hirtelen abba az irányba fordult, ahonnan szólították, és megpróbálva gépkarabélya ugrándozó célkeresztjén tartani a folyosót, ment a hang irányába.

– Artyom...

Ez most már egészen közel volt. A polcok között hirtelen áthatolt egy keskeny fénynyaláb, mely a padló szintjén szűrődött át a lazán álló könyvek között. A fénysugarak hátra és előre táncoltak, mintha valaki balra-jobbra, balra-jobbra mozgatta volna a lámpát... Artyom fém csörrenését hallotta.

– Artyom... – ezúttal alig hallható, közönséges suttogás volt, és kétségtelenül Danyiláé.

Artyom örvendezve lépett egy nagyot előre, remélve, hogy meglátja a társát, és akkor két lépésre tőle felhangzott az a rémisztő, torokhangú rikoltás, amit először is hallott. A lámpa sugara továbbra is eszeveszetten táncolt összevissza a padlón.

– Artyom... – hívta ez a különös hang is.

Artyom még egyet lépett, vetett egy pillantást jobbra, és érezte, hogy a látványtól minden haja szála az égnek mered.

A polcok sora itt megszakadt, és az így kialakult beugróban Danyila ült vértócsában. Letépett sisakja és gázálarca távol tőle, a padlón hevert. S bár az arca halottsápadt volt, értelmes tekintettel nézett feléje, az ajkai szavakat próbáltak formálni. A háta mögött pedig, félig a homályba veszve, egy szürke, görnyedt alak rejtőzött. Hosszú, durva, ezüstös színű szőrrel benőtt, csontos keze – nem mancsa, éppen hogy hatalmas, görbe karmú keze – tűnődve gurítgatta az elejtett és Danyilától fél méterre heverő lámpát. A másik keze a brahman feltépett hasába mélyedt.

– Megjöttél – suttogta Danyila.

– Megjöttél – csikorogta egy hang Danyila háta mögött is, pontosan utánozva a hanglejtését.

– Könyvtáros... Mögöttem. Nekem végem. Lőj, öld meg – kérlelte gyengülő hangon Danyila.

– Lőj, öld meg – ismételte az árnyék.

A lámpa újra elgördült lassan jobbra a padlón, hogy aztán visszatérjen a helyére, s kezdje az egészet elölről. Artyom úgy érezte, menten megőrül. Ott zakatoltak a fejében Melnyik szavai, hogy a lövések hangja odacsábíthatja ezeket a szörnyű teremtményeket.

– Menj innen – kérte a könyvtárost, nem is remélve, hogy az megérti őt.

– Menj innen – hangzott szinte gyengéden válaszképpen, és a karmos kéz tovább markolászott valamit Danyila hasában, aki halkan felnyögött, és a szája sarkából az álla felé kövér vércsík gördült lefelé.

– Lőj! – mondta minden erejét összeszedve Danyila.

– Lőj! – követelte a könyvtáros a háta mögül.

Ölje meg új bajtársát, és idecsaljon ezzel más szörnyetegeket, vagy hagyja itt meghalni Danyilát, és meneküljön, amíg nem késő? Megmentenie már aligha sikerülhet, feltépett hasa és kiontott belei miatt a brahmannak legfeljebb ha egy órája lehetett hátra.

Danyila hátraszegett feje mögül előbb egy hegyes, szürke fül bukkant fel, utána pedig egy hatalmas, zöld szem, mely szikrázott a lámpa fényében. A könyvtáros lassan, mintegy elfogódottan nézett ki Artyom haldokló társa mögül, és szeme Artyom tekintetét kereste. Nem elfordulni. Egyenesen oda nézni, egyenesen rá, egyenesen a pupillájába... Az állati, függőleges pupillájába. És milyen furcsa volt látni ezekben a rémisztő, kibírhatatlan szemekben az értelem csillanását!

Most, így közelről, a könyvtáros egyáltalán nem emlékeztetett gorillára, de még majomra sem. Ragadozópofáját szőr borította, hatalmas fogakkal teli szája szinte a füléig széthúzódott, a szemei pedig akkorák voltak, mint egyetlen más állaté sem, melyet Artyom az életben vagy képeken idáig láthatott.

Úgy rémlett neki, mintha ez az egész egy örökkévalóságig tartana. A szörnyeteg tekintetébe merülve képtelen volt szabadulni a pupilláitól. Artyom csak Danyila hosszú, tompa nyögésének hallatán eszmélt, és akkor, ráemelve irányzékának apró, piros pontját a könyvtáros alacsony, szürke szőrrel benőtt homlokára, átváltotta a gépkarabélyát egyes lövésre. Ahogy meghallotta a halk fémes kattanást, a teremtmény dühösen felsziszegett, és újra elbújt Danyila háta mögé.

– Menj innen... – rikoltotta onnan hirtelen, pontosan utánozva Artyom hanglejtését.

Artyom megrökönyödve torpant meg. A könyvtáros ezúttal nem visszhangozta csupán a szavait, hanem mintha megjegyezte volna őket, tudta az értelmüket. Létezhet ez?

– Artyom... Amíg egyáltalán beszélni tudok... – mondta Danyila, s összeszedve az erejét, megpróbálta egyre tompuló tekintetét Artyomra vetni. – A felső zsebemben van egy boríték... Azt mondták, adjam oda, ha megtaláltad a Könyvet...

– De hát nem találtam semmit – ingatta a fejét Artyom.

– Nem találtam semmit – erősítette meg a rémisztő hang Danyila háta mögül.

– Nem fontos. Én tudom, hogy miért vállaltad. Nem magadért... Hátha ez segít majd. Nekem meg már mindegy, hogy teljesítettem-e a parancsot, vagy sem... Az a fő, hogy tudd: a Poliszba már nem mehetsz vissza... Ha megtudják, hogy semmit sem tudtál megszerezni... És a katonák meg fogják tudni... Menj más állomásokon keresztül. Most pedig lőj, mert nagyon fáj... Én többet nem akarok...

– Nem akarok... fáj... – ismételte el sziszegve és a szavakat keverve a könyvtáros, a keze pedig egy hirtelen mozdulatot tett Danyila felhasított hasában, amitől az görcsösen összerándult, és hangosan felordított.

Artyom ezt már nem bírta tovább nézni. Fütyülve az elővigyázatosságra, újra átkapcsolt sorozatlövésre, szemét behunyva meghúzta a ravaszt, és rávert egy sorozatot a társára is meg a mögéje bújt bestiára is. A felcsattanó ropogás szétszaggatta a Könyvtár csendjét, és átható visítás követte, hogy aztán minden hang tüstént elenyésszen: a poros könyvek szivacsként szippantották magukba őket. Amikor Artyom újra kinyitotta a szemét, már mindennek vége volt.

Ahogy egy lépést tett a könyvtáros felé, aki ólommal szétzúzott fejét áldozatának vállára ejtette, és még halála után is annak háta mögé bújt félénken, Artyom rávilágított a lámpájával erre a szörnyű képre, s érezte, hogy dermed meg a vér az ereiben, és önti el a tenyerét a verejték. Aztán undorral meglökte a könyvtárost a csizmája orrával, az meg nehézkesen hátradőlt. Halott volt, semmi kétség.

Artyom sietve kezdte lehúzni Danyila védőruhájának cipzárját, s közben igyekezett nem nézni véres péppé zúzott arcára. A ruhán gyorsan átütött a sűrű, fekete vér, és a raktár hűvös levegőjében áttetsző párát eresztett. Artyom érezte, hogy mindjárt hányinger fogja el. Felső zseb... A vastag védőkesztyűben az ujjai ügyetlenül próbálták kigombolni.

A távolban tisztán kivehető surrogás hallatszott, aztán csupasz bocskorok csoszogása. Artyom idegesen megfordult, rávilágított lámpájával a közlekedőkre, majd miután meggyőződött róla, hogy a közelében egyelőre senki sincs, folytatta küzdelmét a gombbal. Az végre megadta magát, és a zseb mélyén sikerült kitapogatnia a szürke papírból készült vékony borítékot, mely egy műanyag zacskóban volt, melyet átütöttek a lövedékek. Artyom a zsebben talált még egy vér áztatta, téglalap alakú cédulát is, valószínűleg ugyanazt, amit Danyila kiemelt a katalógusdobozból. Ez volt rá nyomtatva: „Snurkov Ny. E. Az öntözés és a földművelés perspektívái a Tádzsik SZSZK-ban. Dusanbe, 1965.”

A csoszogás és az érthetetlen mormogás most már egészen közelről hallatszott. Nem maradt több idő. Magához véve Danyila gépkarabélyát és lámpáját, mely kiesett a könyvtáros karmai közül, Artyom felpattant, és amilyen gyorsan csak bírt, rohant visszafelé a könyvespolcok végtelen sorai mellett. Nem tudta pontosan, hogy követik-e: semmi mást nem hallott, csak saját csizmájának dobogását és a vér zúgását a fülében.

Miután kiugrott a lépcsőházba, és hanyatt-homlok rohant lefelé a betonlépcsőkön, eszébe jutott, hogy még azt sem tudja, melyik emeleten van a bejárat, amelyen át bejutottak a raktárba. Lemehetett volna a földszintre, és a lépcsőfordulóban kiütve az üveget, kiugorhatott volna az ablakon az udvarra. Egy pillanatra megállt, és kinézett.

Az udvar kellős közepén több szürke szörnyeteget is látott, pofájukat felszegve, mozdulatlanul álltak, és felfelé néztek, az ablakokra – úgy tűnt, egyenesen őrá. Artyom megmerevedett, az oldalfalhoz lapult, és csendben ment tovább lefelé. Most, hogy nem dobogott a csizmájával a lépcsőn, hallani lehetett, ahogy fent a betonon egyre hangosabban csusszannak a csupasz lábak. És akkor, immár teljesen elveszítve önkontrollját, újra fejvesztve rohanni kezdett lefelé.

A következő szintre jutott, lázasan kereste az ismerős ajtót, de nem találta, rohant tovább, megállt, egy sötét sarokba húzódott, szinte bepréselve magát, amikor úgy érezte, mintha valakinek a lépteit hallaná a közelben, kétségbeesetten forgatta a fejét, úgy nézte a szövevényes közlekedőket, majd újra kiugrott a lépcsőházba, de nem tudta, egy emelettel lejjebb menjen, vagy éppen két szinttel feljebb, rádöbbent, hogy a rettenetes zajjal, amit csap, miközben próbálja megtalálni a kijáratot ebből a labirintusból, idecsalogatja a Könyvtár minden szörnyeteg lakóját, de mégsem bírt lehiggadni... S amikor újra elhatározta, hogy visszamegy a lépcsőházba, rémülten fedezte fel egy kitört ablak előtt az ismerős, görnyedt sziluettet. Hátrahúzódott, be az első útjába kerülő közlekedőbe, hátával nekidőlt a falnak, a gépkarabélyt a nyílásra fogta, amelyben számítása szerint a könyvtárosnak meg kellett jelennie, és visszafojtotta a lélegzetét... Csend.

A bestia vagy nem szánta el magát arra, hogy egyedül üldözze, vagy azt várta, hogy Artyom hibát követ el, és kibújik a fedezékéből. De nem kellett feltétlenül ugyanarra mennie, a közlekedő folytatódott a másik irányba is. Pillanatnyi fontolgatás után, irányzékát továbbra is a nyíláson tartva, Artyom hátrálni kezdett.

A folyosó elkanyarodott, de pontosan azon a helyen, ahol a kanyar kezdődött, a falon egy omlás feketéllett, körülötte mindent téglatörmelék és habarcs terített be. Ösztönének engedelmeskedve Artyom belépett, és egy széttört bútorokkal teli szobában találta magát. A padlón negatívok és filmszalagok hányódtak. Elöl egy résnyire nyitott ajtó látszott, amelyen át a padlóra a sápadt holdfény keskeny éke vetült. Óvatosan lépdelve az árulkodóan nyikorgó parkettán, Artyom az ajtóhoz lopózott, és benézett rajta.

Lehetetlen volt nem felismerni ezt a helyiséget, noha most Artyom az ellenkező végén állt. Az olvasó ember impozáns szobra, a valószínűtlenül magas mennyezet és a hatalmas ablakok, a kijárat furcsa faportáljához vezető szőnyeg, meg kétoldalt a szétdúlt asztalsorok kétségtelenné tették, hogy a Fő Olvasóteremben van. A fabalusztrád övezte, szűk galérián volt, amely négyméteres magasságban fogta körbe a termet. Pontosan erről a galériáról törtek rájuk a könyvtárosok. Felfoghatatlan volt, hogyan sikerült idejutnia a raktárból, ráadásul a másik oldalról. De tűnődésre nem volt idő. A könyvtárosok a sarkában lehettek.

Artyom lefutott a szobor talapzatához szimmetrikusan levezető lépcsők egyikén, és az ajtóhoz rohant. A kijárat faragott fa boltíve közelében a padlón könyvtárosok összegörnyedt tetemei hevertek, és ahogy az összecsapás helyét megkerülte, Artyom megcsúszott a megsűrűsödött vértócsában, és kis híján elesett. A nehéz ajtó kelletlenül engedelmeskedett, és a szemébe azonnal erős, fehér fény csapott.

Eszébe jutott Melnyik okítása, a lámpáját a jobb kezébe vette, és sietve három kört írt le vele, jelezve, hogy békés szándékkal érkezik. A szemét vakító fény azonnal oldalra mozdult, és Artyom, békés szándéka jeléül, a hátára vetette a gépkarabélyát, és lassan elindult előre, az oszlopos és díványos kerek szoba felé, nem tudva egyelőre, ki vár ott rá.

A golyószóró villás állványon állt a padlón, Melnyik pedig a társa fölé hajolt. Gyeszjatij behunyt szemmel félig a díványon hevert, és aprókat nyögött. Jobb lába természetellenesen kifordult, és ahogy jobban megnézte, Artyom látta, hogy térdben eltörött, és nem hátra, hanem előre hajlott. Elképzelni sem tudta, hogyan történhetett ez, és mekkora ereje lehetett annak, aki így meg tudta nyomorítani a tagbaszakadt sztalkert.

– Hol a társad? – vetette oda Artyomnak Melnyik, egy pillanatra felnézve Gyeszjatij mellől.

– A könyvtárosok... A raktárban. Megtámadtak – próbálta magyarázni Artyom. Valamiért nem szerette volna elmondani, hogy ő maga ölte meg Danyilát, még ha könyörületből tette is.

– A könyvet megtaláltad? – kérdezte ugyanolyan szaggatottan a sztalker.

– Nem – Artyom a fejét rázta –, semmit sem hallottam és semmit sem éreztem ott.

– Segíts valahogy felemelni... Nem, jobb, ha a hátizsákokat hozod. Látod, mi történt a lábával... Kis híján letépték. Így csak háton lehet vinni – biccentett Melnyik Gyeszjatij felé.

Artyom fogta az egész felszerelést – a három hátizsákot, a két gépkarabélyt és a golyószórót, mindez együtt vagy harminc kiló lehetett, már felemelni sem volt egyszerű. Melnyiknek, aki erőlködve vette a vállára társa elernyedt testét, még nehezebb dolga volt, és a kijárathoz vezető rövid út is hosszú perceket vett igénybe a lépcsőn lefelé.

Amíg az ajtóig eljutottak, nem láttak könyvtárosokat, de amint Artyom kitárta a nehéz fa ajtószárnyakat, hogy átengedje a nyögő sztalkert, az épület legsötétebb bugyraiból vijjogó, gyűlölettel és bánattal teli rikoltás csapott fel. Artyom érezte, hogy hideg futkos a hátán, és sietett becsapni maguk mögött az ajtót. Most az a legfontosabb, hogy minél előbb eljussanak a metróhoz.

– Süsd le a szemedet! – parancsolta Melnyik, amikor kiértek. – A csillag mindjárt közvetlenül előtted lesz. Eszedbe ne jusson feljebb pillantani a tetőknél...

Artyom, aki alig vánszorgott a nagy súly alatt, engedelmesen meredt a földre, s egyre csak abban reménykedett, hogy minél gyorsabban megteszik a végtelennek tűnő kétszáz métert a Könyvtártól a Borovickaja lejáratáig.

A sztalker azonban nem engedte, hogy Artyom lemenjen vele a metróba.

– Te most nem jöhetsz a Poliszba. A könyv nincs nálad, az általuk küldött kísérődet elvesztetted – mondta zihálva Melnyik, miközben óvatosan letette a földre sebesült bajtársát. – A brahmanoknak ez aligha tetszik. S ami a lényeg, ez azt jelenti a számukra, hogy nem vagy te semmiféle kiválasztott, és a titkaikat méltatlanra bízták. Ha visszajössz a Poliszba, nyomtalanul el fogsz tűnni. Vannak specialistáik, nem ok nélkül értelmiségiek. Még én se tudlak megvédeni. Most el kell menned. A legjobb, ha a Szmolenszkajára. Egyenes az út oda, ház kevés van, a mellékutcákba nem kell befordulnod. Sikerülhet. Ha pirkadatig odaérsz.

– Miféle pirkadatig? – kérdezte értetlenül Artyom. A hír, hogy egyesegyedül kell a felszínen átverekednie magát egy másik metróállomáshoz, amelyhez a térképből ítélve két kilométert kell megtennie, úgy érte, mintha letaglózták volna.

– Napfelkelte előtt. Az emberek éjszakai állatok, és jobb, ha nappal nem mutatkoznak a felszínen. A romok közül olyasmi mászik ki a napra sütkérezni, hogy ezerszer is megbánod, hogy odavetődtél. A fényről meg nem is beszélve: egykettőre megvakulsz, és a sötét szemüveg sem véd meg.

– De hát hogy menjek oda egyedül? – kérdezte Artyom, egyre csak hitetlenkedve.

– Ne félj már. Egyenes utad van végig. Kimész a Kalinyinszkij sugárútra, és mész rajta előre, nem térsz le semerre. Az út közepén ne mutatkozz, de a házakhoz se menj túl közel, arrafelé mindegyikben lakik valami. Menj, amíg el nem jutsz a második széles sugárútig, az lesz a Szadovoje körút. Ott fordulj balra, és menj előre egy négyzet alakú, világos kővel burkolt épületig. Valamikor a Divatház volt... Rögtön rátalálsz – a Szadovoje túlsó oldalán, pontosan vele szemben áll egy félig lerombolt toronyház, a kereskedelmi központ. A Divatház mögött látsz majd egy sárga boltívfélét, rajta a felirattal, hogy „Szmolenszkaja metróállomás”. Fordulj be ott, egy kis térre jutsz, olyan, mint egy belső udvar, ott már magát az állomást is meglátod. Ha minden csendes, próbálj meg lemenni. Azok ott egy őrzött bejáratot tartanak nyitva, a saját sztalkereiknek. Így kopogj be a kapun: három rövid – két hosszú – három rövid. Ki kell hogy nyissák. Mondd, hogy Melnyiktől jöttél, és várj meg ott. Gyeszjatijt beadom a kórházba, és azonnal megyek. Délre ott leszek. Majd én megkereslek. A gépkarabélyokat tartsd meg, ki tudja, hogy alakul.

– De hát a térkép szerint van egy közelebbi is... az Arbatszkaja – jutott eszébe az állomás neve Artyomnak.

– Van ilyen állomás. De ne közelíts hozzá. Igaz, nem is lesz hozzá kedved. Mellette fogsz elmenni – maradj az utca másik oldalán, szedd a lábad, de ne fuss. Ennyi, ne vesztegesd az időt! – zárta le Melnyik, és az előcsarnok kijárata felé lökte Artyomot.

Artyom nem próbált tovább vitatkozni. Az egyik gépkarabélyt a vállára vetve, a másikat lövésre készen tartva lépett ki az utcára, és szemét a jobb kezével eltakarva, hogy véletlenül se lássa a Kreml csillagainak csábító ragyogását, visszasietett a szoborhoz.

14. FEJEZET
FENT, A FELSZÍNEN

Mielőtt a karosszékében ülő öreg kőszobrához ért volna, Artyom balra fordult, hogy a Könyvtár lépcsőin vágjon át a sarkon. Elhaladtában még egy pillantást vetett a fenséges épületre, és kirázta a hideg: eszébe jutottak a hely rémisztő lakói. A Könyvtár most újra komor némaságba burkolózott. A benne uralkodó csend őrzői alighanem szétszéledtek a sötét zugokba, sebeiket nyalogatva az ő arcátlan betörésük után, és arra készülve, hogy a következő kalandvágyóknak fizessenek meg érte.

Felrémlett előtte Danyila sápadt, vérehagyott arca. A brahman bizonyára nem ok nélkül félt olyan páni módon ezektől a teremtményektől, hogy még beszélni sem volt hajlandó róluk. Érezte volna, hogy mi vár rá? Éjszakai lidérces álmaiban látta volna a tulajdon halálát? A teste immár mindörökre ott marad a könyvraktárban, az őt megölő könyvtáros ölelésében. Már ha persze ezek a teremtmények nem élnek döghúson... Artyom összerázkódott. Vajon el tudja-e felejteni valaha is, hogyan halt meg a társa, aki mindössze két nap alatt szinte a barátja lett?

Amint kiért a széles sugárútra, Artyom gyorsan átpörgette agyában a Melnyiktől kapott instrukciókat. Egyenesen előremenni, semerre sem letérni, egészen a Kalinyinszkij sugárút és a Szadovoje körút kereszteződéséig... Próbáld meg kitalálni, melyik lehet az utcák közül ez a körút! Nem kimenni az út közepére, de nem menni szorosan a házfalak mellett sem, és ami a legfontosabb, még napkelte előtt odaérni a Szmolenszkajához.

A Kalinyin sugárút nevezetes toronyházai, amelyeket Artyom eddig csak megsárgult képeslapokon látott, fél kilométerre voltak attól a helytől, ahol állt. Itt még alacsony villák sorakoztak az utca két oldalán, s ahol hosszú soruk véget ért, az út balra fordult, és ezzel a kanyarral torkollott bele a Novij Arbatba.

A hold elbújt az alacsony felhők mögé. A gyér, tejszerű fény csak nehezen tört át rajtuk, és a házak kísérteties sziluettjei csak akkor öltöttek rövid időre testet, amikor a ködfüggöny kissé eloszlott. De balról, a mellékutcák végén, melyek száz méterenként keresztezték az utat, még ebben a fényben is kirajzolódott a régi templom roppant kontúrja. A hatalmas szárnyas árnyék újra ott körözött a kupola keresztje fölött.

Azt a másikat talán éppen azért vette észre Artyom, mert megállt, hogy megnézze a levegőben lebegő bestiát. A félhomályban nehezen tudta eldönteni, hogy nem a képzelete rajzolja-e elé a különös alakot, amely a sikátor mélyén állt, és szinte beleolvadt a félig lerombolt házak falaiba. És csak akkor rémlett neki úgy, hogy ez a sötétségcsomó kissé megmozdul és önálló életet él, amikor rendesen megnézte. Ilyen távolságból a lény formáját és méretét nem volt könnyű megállapítani, de láthatóan két lábon állt, és Artyom úgy döntött, úgy jár el, ahogy a sztalker parancsolta neki. Bekapcsolta a lámpáját, a fénysugarat a sikátorra irányította, és háromszor körözött vele.

Válasz nem érkezett. Artyom még várt rá egy percig, majd úgy döntött, veszélyes lehet, ha továbbra is ott marad ugyanazon a helyen. De mielőtt továbbment volna, nem állta meg, hogy ne világítson rá még egyszer a sikátorban álló, mozdulatlan alakra. A látvány arra késztette, hogy tüstént kapcsolja ki a lámpáját, s amilyen gyorsan csak tud, hagyja maga mögött a sikátort.

Nem ember volt, az nyilvánvaló. A fényben jobban ki tudta venni, és szinte biztosra lehetett venni, hogy legkevesebb két és fél méter magas. Válla és nyaka szinte teljesen hiányzott, s így hatalmas, kerek feje közvetlenül az óriási törzsön ült. A lény rejtőzködött, kivárt, de Artyom a bőrén érezte a belőle áradó fenyegetést.

A következő mellékutcáig hátralevő százötven métert Artyom alig egy perc alatt tette meg. Ahogy jobban megnézte, rájött, hogy nem mellékutca ez, hanem egy nyiladék, melyet valamilyen fegyver vágott: vagy lebombáztak, vagy nehézfegyverekkel egyszerűen letaroltak egy egész sor épületet. Artyom futólag rápillantott a távolba tűnő, félig összeomlott házakra, aztán tekintetét újra egy homályos, mozdulatlan árnyék vonta magára. Elég volt egy pillanatra rávillantania lámpája sugarát, és minden kétsége eloszlott: vagy ugyanaz a teremtmény volt, vagy a társa. Egy háztömbnyire állt tőle, közvetlenül a mellékutca közepén, s nem is próbált rejtőzködni. Ha ugyanaz a teremtmény volt, amely az előbb figyelte őt, akkor a sugárúttal párhuzamos utcán jöhetett át ide, gondolta Artyom. Akkor viszont ezt a távolságot kétszer gyorsabban tette meg nála, hiszen mire ő elérte a következő kereszteződést, az már ott várt rá. De még furcsább volt egy másik dolog: hasonló alakot látott ezúttal abban a mellékutcában is, amely jobbra nyílt a sugárútból. Az is, akár az első, mozdulatlanul állt a helyén, mint egy szobor. Artyom agyán egy pillanatra átvillant, hogy nem is élőlények ezek, hanem jelek, melyeket ki tudja, ki állított ide elrettentésül vagy figyelmeztetésül...

A harmadik kereszteződésig már futott, csak az utolsó villánál állt meg, hogy óvatosan benézzen a mellékutcába a sarok mögül... és meggyőződhetett róla, hogy titokzatos üldözői újra megelőzték. Már több hatalmas alak is összeverődött, és most sokkal jobban látszottak: a holdat eltakaró felhőréteg kissé elvékonyodott.

Akár az előbb, a lények most is moccanatlanul álltak, és mintha várták volna, míg megjelenik a házak közötti nyílásban. De vajon nem tévedett-e mégis, és összeomlott épületek köveit vagy betondarabjait nézte élőlényeknek? Kifinomult érzékei jó szolgálatot tehettek neki lent, a metróban. A felszín számára rejtélyes, csalóka világában minden másképp volt, az élet más szabályok szerint folyt. Itt többé már nem hagyatkozhatott érzékeire és az ösztönös megérzéseire.

Artyom minél gyorsabban és észrevétlenebbül szeretett volna átrohanni az újabb mellékutca előtt, ezért a ház falához lapult, várt egy pillanatot, és újra kinézett a sarok mögül. Elakadt a lélegzete: az alakok megindultak, méghozzá igen meglepő módon. Az egyikük, amelyik még magasabbra ágaskodott és a fejét forgatta, mintha szimatolna, váratlanul négykézlábra ereszkedett, és egyetlen hosszú ugrással eltűnt a sarok mögött. Néhány másodperc múlva a többiek is követték. Artyom visszahúzódott, és a földre ülve visszafojtotta a lélegzetét.

Nem maradt többé kétség – őt követték. A sugárút két oldalán, a párhuzamos utcákon haladva a teremtmények mintha terelték volna. Kivárták, amíg megtesz egy-egy újabb szakaszt két háztömb között, megjelentek a mellékutcában, hogy meggyőződjenek róla, nem tért-e le az útjáról, aztán folytatták a hangtalan követést. De miért? Puszta kíváncsiságból? Vagy a megfelelő pillanatot várták a támadásra? Miért nem mertek kijönni a sugarútra, s bújtak meg ehelyett a sötétbe burkolózó mellékutcákban? Megint az eszébe jutottak Melnyik szavai, aki megtiltotta neki, hogy letérjen az egyenes útról. Csak nem azért, mert őrá már lestek onnan, és Melnyik tudott erről a veszélyről?

Próbált megnyugodni, tárat cserélt a gépkarabélyában, kattintgatta a zárját, ki- és bekapcsolgatta a lézerirányzékot. Teljes harckészültségben volt, és a Könyvtártól eltérően itt minden aggály nélkül lőhetett, így ezektől a teremtményektől egyszerűbb volt megvédenie magát. Mély levegőt vett, és felállt. Bármi legyen is ott, a sztalker megtiltotta neki, hogy egy helyben maradjon és vesztegesse az idejét. Sietnie kell. Úgy látszik, itt a felszínen mindig sietni kell.

Még egy saroknyit ment, majd lelassította a lépteit, hogy körülnézzen. Az utca itt térszerűen kiszélesedett, s egy részét kerítéssel leválasztották és parkká alakították. Pontosabban látszott még rajta, hogy itt valamikor parkosítottak: a fák még ott voltak a helyükön, de ezek teljesen más fák voltak, mint amilyeneket Artyom a képeslapokon és a fényképeken láthatott. A vastag, göcsörtös törzsek dúsan elágazó koronája a park mögött álló épületnek egészen a negyedik emeletéig felért. Valószínűleg pontosan ilyen parkokba járhattak a sztalkerek tűzifáért, amivel aztán az egész metrót fűtötték és világították. A fatörzsek között fura árnyékok bukkantak fel, és valahol a fák mélyén halvány tűz pislákolt, amit Artyom tűzrakás lángjának is nézhetett volna, ha nem zöldes lett volna a fénye. Maga az épület szintén ijesztően nézett ki: olyan benyomást keltett, mintha nemegyszer kegyetlen és véres ütközetek színtere lett volna. Felső emeletei beomlottak, sok helyen rések tátongtak, helyenként csak két fal maradt épen, és az üres ablakkereteken át látni lehetett a fénytelen éjszakai égboltot.

A tér után a házak teljesen szétváltak, és az utcát egy széles bulvár vágta át. Fölötte mint valami őrtornyok emelkedtek ki a Novij Arbat első toronyházai. A térkép szerint az Arbatszkaja bejáratának közel kellett lennie, tőle balra. Artyom még egyszer rápillantott a sötét parkra. Melnyiknek igaza volt: egyáltalán nem szívesen hatolt volna be ebbe a labirintusba, hogy megtalálja benne a metrólejáratot. Minél tovább nézte ezt a fekete bozótost, mely a lerombolt épület tövében terült szét, annál inkább látni vélte, hogy az óriási fák gyökerei között ugyanazok a titokzatos alakok mozognak, amelyek korábban őt követték.

Egy hirtelen széllökés meglengette a nehéz ágakat, és a fák koronái erőlködve megnyikordultak. Valahonnan a távolból elnyújtott üvöltés hallatszott. Maga a bozótos hallgatott, de nem azért, mert kihalt lett volna. Némasága Artyom titokzatos üldözőinek hangtalanságához volt hasonló, és úgy tűnt, mintha maga is várna valamire. A gépkarabélyát megmarkolva körülnézett, nem kerültek-e hozzá túl közel a teremtmények, és indult tovább.

Pár másodperc múlva azonban újra megállt – amikor átvágott a Kalinyinszkij sugárút eleje előtti bulváron, olyan látvány tárult elé, hogy egyszerűen képtelen volt továbbmenni.

Széles utak kereszteződésében állt, amelyeken valamikor nyilván autók jártak. A csomópontot nem mindennapi módon alakították ki egykor, az aszfaltút egy része egy alagútba futott be, hogy aztán újra kibukkanjon a felszínre. Jobb felől bulvárok nyúltak el egészen messzire – azoknak a terebélyes fáknak a fekete sűrűjéről lehetett őket felismerni, amelyek ugyanolyan hatalmasak voltak, mint amilyenek mellett épp az előbb óvakodott el. Balról egy nagy, aszfalttal borított térség látszott soksávos utak bonyolult összefonódása, amelyen túl megint bozótosok kezdődtek. Innen elég messzire el lehetett látni, és Artyomban felmerült, hogy vajon nem azért van-e így, mert már közeledik a rettenetes napkelte.

Az utak tele voltak összegörbült és kiégett fémvázakkal – az egykori autók maradványaival. Itt már semmi használható nem maradt: két évtizedes felszínjárásuk során a sztalkerek mindent elhordtak, amit csak lehetett. A benzint az üzemanyagtartályokból, akkumulátorokat és generátorokat, fényszórókat és stoplámpákat, üléseket – ezeket mind meg lehetett találni a VDNH-n éppúgy, mint a metró bármelyik nagy piacán.

Az aszfaltot itt is, ott is kisebb-nagyobb tölcsérek szaggatták, mindenfelé széles repedések látszottak, fű és hajlékony növényszárak bújtak elő belőlük, melyeket szinte lehúztak nehéz, nyilván magokkal teli virágaik. Közvetlenül Artyom előtt nyúlt el a távolba a Novij Arbat komor völgye, egyik oldalán érthetetlen módon épen maradt házakkal, amelyek formára nyitott könyvekre emlékeztettek, a másik oldalán pedig részben összedőlt, legkevesebb húszemeletes toronyházakkal. Artyom háta mögött a Könyvtárhoz és a Kremlhez vezető út húzódott.

Ott állt a civilizáció e fenséges temetőjének közepén, és egy ősi várost feltáró régésznek érezte magát, amelynek egykori hatalma és szépsége romjaiban is, sok évszázad múltán is borzongató tiszteletet ébreszt maga iránt látogatóiban. Próbálta elképzelni, hogyan éltek ezek az emberek, akik ezeket a küklopszi épületeket lakták, akik autókon közlekedtek, melyeken akkor még új festék csillogott, és felhevült gumikerekeik puhán surrogtak az egyenletes útburkolaton, és akik csak azért mentek le a metróba, hogy gyorsabban jussanak el ennek a határtalan városnak az egyik pontjáról a másikra... Elképzelhetetlen volt. Mi foglalkoztatta őket? Mi nyugtalanította? Egyáltalán mi nyugtalaníthat embereket, ha nem kell minden pillanatban védelmezniük az életüket és állandóan azért harcolniuk, hogy akár csak egy nappal is meghosszabbíthassák?

Ebben a pillanatban végre eloszlottak a felhők, és előbújt a hold csorba, sárgás, különös rajzolatokkal borított korongja. Az erős fény, mely a felhők hasadékán kicsapott, elöntötte a halott várost, komor fenségességét csak még inkább kiemelve. A házak és a fák, amelyek eddig csak sík és testetlen árnyaknak tűntek, újjászülettek és tömegük lett, előtűntek korábban nem látható elemeik és részleteik.

Artyomnak nem volt ereje megmozdulni, s próbálva csillapítani a remegését, elragadtatottan és megbabonázva nézegetett körbe. Csak most kezdte megérteni igazán azt a szomorúságot, amely az öregek hangjában bujkált, amikor a múltra emlékeztek, s képzeletben visszatértek a városba, amelyben korábban éltek. Csak most kezdett tudatosodni benne, hogy korábbi eredményeitől és vívmányaitól milyen messze került most az ember.

Mint a büszkén lebegő madár, mely sebet kapott és a földre ereszkedik, hogy ott búvóhelyet leljen, és rejtekén csendben kimúljon. Eszébe jutott mostohaapja és Hunter kihallgatott vitája. Fennmaradhat-e az ember, és ha igen, ugyanaz az ember lesz-e, aki meghódította és magabiztosan irányította a világot? Most, amikor Artyom maga is megítélhette, mekkora magasságból zuhant szakadékba az emberiség, végleg elillant a hite a szép jövőben.

Az egyenes és széles Kalinyinszkij sugárút egyre szűkülve távolodott és olvadt bele a sötét messzeségbe. Most teljesen egyedül volt az úton, csupán a múlt kísértetei és árnyai vették körül, s megpróbálta elképzelni, vajon hány ember tapodhatta egykor ezeket a járdákat nappal és éjszaka, vajon hány autó haladt át fantasztikus sebességgel ugyanazon a helyen, ahol most ő áll, milyen otthonosan és melegen világíthattak a lakóházak most vak és fekete ablakai. A világ kihaltnak és elhagyatottnak látszott, de Artyom tudta, hogy ez csak illúzió: a föld nem elhagyatott és halott, egyszerűen csak gazdát cserélt. A gondolatra megfordult, vissza, a Könyvtár felé.

A lények százvalahány méterre tőle, és hozzá hasonlóan az út közepén álltak mozdulatlanul. Legalább öten voltak, már nem akartak elrejtőzni a mellékutcákban, igaz, Artyom figyelmét sem akarták felkelteni. Artyom föl nem foghatta, hogyan sikerült ilyen gyorsan és zajtalanul a közelébe jutniuk. Alakjukat a holdfényben különösen jól ki lehetett venni: hatalmasak voltak, jól fejlett hátsó végtagokkal, talán még magasabbak is, mint amilyennek először találta őket. Noha ilyen távolságból Artyom nem láthatta a szemüket, mégis pontosan tudta, hogy nézik, és a szagát vizslatva szimatolják a nyirkos levegőt. Bizonyára érezték rajta a puskapor számukra ismerős szagát is, mert a teremtmények – miközben a távolból figyelték Artyomot, és a bizonytalanság, a gyengeség jeleit kutatták a viselkedésében – egyelőre nem szánták rá magukat a támadásra. Vagy lehet, hogy egyszerűen csak saját területük határáig kísérik, és nem akarnak kárt tenni benne? Honnan tudhatná, hogyan viselkednek a teremtmények, melyek az evolúció törvényeinek fittyet hányva jelentek meg a Földön? Artyom, próbálva megőrizni az önuralmát, visszafordult, és tettetett tempóssággal indult tovább, de azért tízlépésenként hátrapillantott a válla fölött. A lények eleinte a helyükön maradtak, de aztán kezdték beteljesíteni a legrosszabb várakozásait. Négykézlábra ereszkedve lassan utánaindultak. Mihelyt azonban újra visszaállt a százméteres távolság, amelyet üldözői kezdettől fogva tartottak, újra megálltak. Bár már kezdte megszokni különös kíséretét, Artyom azért félt szem elől téveszteni őket, és gépkarabélyát lövésre készen tartotta. Így haladtak együtt az üres, holdfényes sugárúton: elöl a gyanakvó, pattanásig feszült, minden fél percben megálló- és visszanéző ember, mögötte pedig az öt vagy hat különös lény, melyek komótosan megközelítették, majd a hátsó lábaikra álltak, s valami okból újra hagyták, hogy kissé elszakadjon tőlük. Csakhogy hamar kiderült, hogy a távolság kezd egyre rövidülni. Ezenkívül az eddig csoportban maradó teremtmények legyezőszerűen kezdtek szétválni, mintha be akarnák keríteni. Artyomnak még sosem volt dolga vadászó ragadozófalkával, de kétsége sem volt afelől, hogy a teremtmények támadni készülnek. Ideje volt cselekednie. Hirtelen megfordult, felemelte a gépkarabélyát, és célba vette az egyik sötét alakot. A viselkedésük valóban megváltozott. Ezúttal nem álltak meg, hogy kivárják, amíg továbbmegy. Fokozatosan félkörbe fejlődve alig észrevehetően tovább lopták a távolságot. El kellett ijesztenie őket, mielőtt még elérik azt a határt, amelyen túl már támadásba lendülnek.

Artyom kissé felemelte a fegyvere csövét, és a levegőbe lőtt. A dörej visszaverődött a toronyházak falairól, és a visszhang a sugárút másik végéig elhallatszott. A kilőtt hüvely pengve hullott az aszfaltra. Mindjárt utána tompa, bőszült ordítás hallatszott, és a teremtmények előrevetették magukat. Az őket tőle elválasztó néhány tucatnyi métert pár másodperc alatt meg tudták tenni, de Artyom felkészült az események ilyen alakulására is. Ahogy a hozzá legközelebbi bestia megjelent az irányzékában, leadott rá egy rövid sorozatot, és a házakhoz rohant.

A teremtmény kétségbeesett jajgatásából ítélve sikerült eltalálnia. Hogy visszatartja-e ez a többit, vagy épp ellenkezőleg, felbőszíti őket, azt lehetetlen volt kiszámítani.

De ekkor egy másmilyen rikoltás hallatszott – nem a rá vadászó fajzatok fenyegető üvöltése, hanem egy hosszú, átható, vérfagyasztó visítás. Fentről érkezett, és Artyom rájött, hogy egy újabb lény csatlakozik a játékhoz. A lövések hangja kelthette fel egy ahhoz hasonló repülő szörnyeteg figyelmét, mint amelyik a templom kupoláján rakott fészket.

A feje fölött nyílként suhant el egy hatalmas árnyék. Artyom egy pillanatra megfordult, és látta, hogy a teremtmények szanaszét rohannak, és csak egy maradt az utca közepén, nyilván az, amelyet megsebesített. Az egyre visítva, esetlenül sántikált az épületek felé, azt remélve, hogy ott elbújhat. De esélye sem volt a menekülésre: miután pár tucat méter magasan még egy kört leírt, a szörnyeteg összecsukta óriási, bőrszerű szárnyait, és rácsapott áldozatára. Olyan sebesen zuhant alá, hogy Artyom meg se tudta nézni rendesen. A gigászi szörny megragadta az utoljára még velőtrázóan felvisító teremtményt, majd minden látható erőfeszítés nélkül a levegőbe emelkedett a zsákmányával, és ráérősen felvitte az egyik toronyház tetejére.

Artyom üldözői egyelőre nem óhajtottak előbújni a rejtekeikből, tartva attól, hogy a szörny még visszatérhet, Artyomnak azonban nem volt veszíteni való ideje. A házak falához lapulva előrefutott, oda, ahol számításai szerint a Szadovoje körútnak kellett lennie. Sikerült legalább fél kilométert egyetlen iramodással megtennie, majd hátrafordult, hogy ellenőrizze, nem tértek-e magukhoz a rá vadászó bestiák. A sugárút üres volt. De alig ment tovább pár métert és pillantott be a Novij Arbatról nyíló egyik mellékutcába, rémülten fedezte fel benne az ismerős mozdulatlan árnyékokat. Most már kezdte érteni, hogy ezek a teremtmények miért nem siettek kimenni a nyílt térre, s követték inkább az áldozataikat a sötét kis utcákban. Miközben rá vadásztak, féltek attól, hogy magukra vonják a nagyobb ragadozók figyelmét, és az áldozatukká váljanak.

Artyomnak most megint percenként körül kellett néznie: tudta már, hogy a teremtmények rendkívül gyorsan és gyakorlatilag hangtalanul tudnak mozogni, és attól tartott, hogy meglepetésszerűen rajtaütnek. Már látta a sugárút végét, amikor azok újra kilopóztak a mellékutcákból, és kezdték bekeríteni. Artyom, előbbi tapasztalatára gondolva, azonnal a levegőbe lőtt abban a reményben, hogy a lövés, mint az előbb is, idecsalogatja a szárnyas szörnyeteget, és elijeszti a bestiákat. Hátsó lábukra állva és a fejüket felszegve azok valóban megálltak egy időre. De az ég üres maradt – a monstrumnak, úgy látszik, még nem sikerült befalnia az első adagot. Artyom erre kicsivel hamarabb rájött, mint az üldözői, elrohant jobbra, megkerülte az egyik házat, és eltűnt a legközelebbi bejáratban. Bármennyire óvta ettől Melnyik, mondván, hogy minden háznak vannak lakói, a nyílt téren összecsapni ilyen hatalmas és mozgékony ellenfelekkel, mint az őt üldöző teremtmények, esztelenség lett volna. Darabokra tépik, mielőtt a gépkarabélyát kibiztosíthatná.

A lépcsőházban sötét volt, fel kellett kapcsolnia a lámpáját. A kerek fénycsóvában meglátta a lepusztult, évtizedekkel korábban mindenféle trágársággal telefirkált falakat, a mocskos lépcsőt, a kiégett lakások feltépett ajtajait. A lepusztultság képét a mindenütt otthonosan cikázó patkányok tették teljessé.

A lépcsőházat jól választotta ki – az ablakai a sugárútra néztek, és ahogy felment egy emeletet, meggyőződhetett róla, hogy a teremtmények még nem szánták rá magukat, hogy kövessék. Szorosan odaálltak a bejárati ajtóhoz, de ahelyett, hogy bejöttek volna a lépcsőházba, a hátsó lábukra ereszkedve körbevették, és újra kőszoborrá dermedtek. Artyom nem hitt abban, hogy visszavonulnak, és hagyják, hogy zsákmányuk meglépjen. Előbb vagy utóbb kísérletet tesznek arra, hogy kihurcolják belülről, már persze ha a lépcsőházban nem rejtőzködik valami olyan, ami miatt ő is kénytelen lesz menekülni onnan.

Egy emelettel feljebb ment, gépiesen sorban rávilágított a lakások ajtajára, és felfedezte, hogy az egyik ajtó be van csukva. Vállal meglökte, és megállapította, hogy kulcsra van zárva. Nem sokat habozott, a gépkarabély csövét a zárszerkezethez tolta, lőtt, és egy rúgással sarkig kitárta az ajtót. Végső soron mindegy lett volna, hogy melyik lakásban rendezkedik be védelemre, de nem szalaszthatta el az esélyt, hogy megismerje a letűnt kor embereinek érintetlen-épen maradt lakhelyét.

Első dolga volt, hogy betegye az ajtót, és nekitolja az előszobában álló szekrényt. Ez a barikád ugyan komoly ostromot nem bírt volna ki, de észrevétlenül legalábbis nem tudnak átjutni rajta. Ezután odament az ablakhoz, és óvatosan kinézett. Ideális tüzelőállás volt – a harmadik emeletről remekül belátta a bejárathoz vezető utakat, és az ajtó előtt félkörben ülő, tucatnyi fajzatot. Most ő volt fölényben, és ezt nem is késlekedett kihasználni. Bekapcsolta a lézer célzókészüléket, rávezette a piros pontot a lépcsőházat körülfogó bestiák legnagyobbikának fejére, kifújta a levegőt, és meghúzta a ravaszt. Rövid sorozat csattant, és a teremtmény hangtalanul felbukott. A többiek villámgyorsan szanaszét széledtek, és az utca egy pillanat alatt kiürült. Abban azonban biztos volt, hogy messzire nem óhajtanak menni. Úgy döntött, vár, és megnézi, hogy társuk halála valóban elriasztotta-e a többieket.

Addig viszont maradt némi ideje, hogy szemügyre vegye a lakást. Noha az üvegek itt is kitörtek, akár az egész házban, a bútorok és általában minden berendezés meglepően jó állapotban megmaradt. A padlón apró golyócskák voltak szétszórva, arra a patkányméregre emlékeztették, amit a VDNH-n is használtak. Alighanem ez is az volt, mert Artyom egyetlen patkánnyal sem találkozott a szobákban. Minél tovább járkált a lakásban, annál inkább biztos lett benne, hogy lakói nem fejvesztve menekültek, hanem mindent rendben hagytak maguk után abban a reményben, hogy egyszer majd visszatérnek. Eszményi rend volt, úgy tűnt, a konyhában semmilyen élelmiszert nem hagytak, ami vonzhatta volna a rágcsálókat vagy a rovarokat, a bútorok nagyobb részét pedig gondosan letakarták fóliával.

Ahogy szobáról szobára járt, megpróbálta elképzelni, milyen volt itt az emberek mindennapi élete. Hányan lakhattak itt? Hánykor keltek s mentek dolgozni, mikor vacsoráztak? Ki ült az asztalfőn? Sok foglalatosságról, rítusról, hétköznapi rutinról csak könyvekből volt fogalma, és most, látva egy valódi lakást, megbizonyosodott afelől, hogy korábban sok mindent teljesen tévesen képzelt el. Artyom óvatosan felemelte a félig átlátszó műanyag fóliát, és végignézte a könyvespolcokat. A metró könyvárusaitól ismert krimik között akadt néhány színes gyermekkönyv is. Megfogta az egyiket a gerincénél, és kihúzta. Miközben a vidám állatfigurákkal illusztrált oldalakat lapozgatta, a könyvből kiesett egy kemény papírdarab. Lehajolt, és felvette a padlóról: egy kifakult fénykép volt, rajta egy mosolygó nő, kisgyermekkel a karján.

Kővé meredt.

Hirtelen összevissza kezdett verni a szíve. Rettenetesen szerette volna levenni a gázálarcát, friss levegőt kortyolni, legyen akármilyen mérgező. Óvatosan, szinte félve a szeméhez emelte a fényképet.

Ránézésre a nő harminc körüli lehetett, a karján ülő kisgyerek pedig nem lehetett több kétévesnél, és a fején levő mulatságos kis sapka miatt nehéz volt eldönteni, hogy fiú-e vagy lány. A gyermek egyenesen a fényképezőgépbe nézett, és meglepően felnőttes, komoly volt a tekintete. Artyom megfordította a fényképet, és gázálarcának üvege elhomályosult. A hátoldalon kék golyóstollal ez volt írva:, Artyomka 2 éves és 5 hónapos”.

A lábából kiszállt az erő, lerogyott a padlóra, és a fényképet az ablakon át beeső holdfény elé tartotta. Miért tűnt olyan ismerősnek, olyan lelkét melengetőnek a fényképen a nő mosolya? Miért akadt el a lélegzete, amikor meglátta őt?

Mielőtt a város elpusztult volna, több mint tízmillió ember élt itt. Az Artyom nem tartozik a legelterjedtebb nevek közé, de egy sokmilliós megalopoliszban több tízezer ilyen nevű gyereknek kellett lennie. Annyinak, mint amennyi lakója van most a metrónak.

Az esély annyira kicsi volt, hogy szinte számolni sem volt értelme vele. De akkor miért tűnt olyan ismerősnek a fényképen látható nő mosolya?

Megpróbálta felidézni azokat a gyermekkori emlékeket, melyek néha a másodperc törtrészére felvillantak lelki szemei előtt, vagy beszüremlettek az álmaiba. Egy otthonos, kis szoba, lágy fény, egy könyvet olvasó asszony... Egy széles pamlag. Felpattant a padlóról, és sebesen végigrohant a helyiségeken, hogy talál-e valamelyikben olyasmit, ami meg-megjelent a képzeletében. Egy pillanatra úgy tűnt neki, hogy az egyik szobában ugyanúgy állnak a bútorok, mint az emlékeiben. A dívány kicsit másképp nézett ki, és az ablak nem ott volt, de végül is egy hároméves kisgyerek tudatában ez a kép kissé el is torzulhatott...

Hároméves? A fényképre más életkort írtak, de ez sem jelentett semmit. A felirat mellett nem volt dátum. Akármikor készülhetett, nem feltétlenül néhány nappal azelőtt, hogy lakóinak mindörökre el kellett hagyniuk a lakást. Készülhetett akár fél évvel, vagy akár egy évvel korábban is, győzködte magát. Akkor pedig a fényképen látható sapkás kisfiú kora egybeesne az övével... Akkor annak a valószínűsége, hogy a fénykép őt magát és az édesanyját ábrázolja, a tízszeresére nőne. „Csakhogy a fénykép készülhetett akár három, vagy akár öt évvel azelőtt is” – szólalt meg benn hidegen egy idegen hang. Készülhetett.

Hirtelen még egy gondolat villant a fejébe. Kinyitotta a fürdő ajtaját körülnézett, de csak nehezen találta meg, amit keresett: a tükröt olyan por réteg borította, hogy még a lámpája fényét sem verte vissza. Artyom levett az akasztóról egy ottfelejtett törülközőt, és egy helyen letörölte. A letörölt foltban feltűnt gázálarcos, sisakos alakja. Magára irányította a fényt, és belenézett a tükörbe.

Sovány, elcsigázott arca alig látszott a gázálarc plexiüvege mögött, de mélyen beesett, fekete szeme hasonlónak tűnt a számára a fényképen levő fiúcskáéhoz. Artyom közel emelte arcához a fényképet, figyelmesen belenézett a kisfiú arcocskájába, aztán újra a tükörre pillantott. Újra rávilágított a fotóra, és újra ránézett a gázálarc alatti arcára, próbálva felidézni, hogyan nézett ki utolsó alkalommal, amikor a tükörképét látta. Mikor is lehetett? Nem sokkal azelőtt, hogy eljött a VDNH-ról, de hogy mennyi idő telt el azóta, meg nem tudta volna mondani. Abból az emberből ítélve, akit a tükörben látott most, néhány év... Ha legalább lecibálhatná ezt az átkozott maszkot, és összehasonlíthatná magát a fotón lévő kisgyerekkel! No persze, ahogy nő az ember, idővel a felismerhetetlenségig megváltozik, de azért mindenkinek az arca megőriz valamit a messzi gyermekkorból.

Csak egy lehetőség marad: amikor visszaér a VDNH-ra, megkérdezi Szuhojt, hasonlít-e az erről a papírdarabról rámosolygó nő arra az asszonyra, aki az ő kezébe adta a gyermek életét azon a patkányok elemésztette állomáson... Az édesanyjára. Még ha kétségbeesés és könyörgés torzította is el akkor az arcát, Szuhojnak rá kell ismernie. Profi memóriája van, pontosan meg tudja mondani, ki van a fotón. Ő az, vagy sem?

Artyom még egyszer megnézte a képet, aztán a maga számára is váratlan gyengédséggel megsimogatta a nő arcát, majd óvatosan betette a fényképet a könyvbe, amelyből kiesett, s berakta a hátizsákjába. Különös, gondolta, néhány órával ezelőtt a kontinens legnagyobb tudástárában volt, ahonnan bármelyiket elhozhatta volna csak úgy a legkülönfélébb könyvek milliói közül, amelyek közül sok egyszerűen felbecsülhetetlen értékű volt. Ő viszont nemhogy otthagyta őket a polcokon porosodni, de még csak eszébe se jutott, hogy kincseket zsákmányoljon a Könyvtárból. Ehelyett fogja, és elviszi ezt az olcsó könyvecskét a gyerekek számára készített együgyű rajzokkal, és mégis úgy érzi magát, mintha a földi kincsek legnagyobbikához jutott volna hozzá.

Visszament a folyosóra, hogy átlapozza a többi könyvet is a polcról, meg talán benézzen a szekrényekbe is, hátha talál fotóalbumokat. De ahogy az ablakra nézett, alig érzékelhető változásokat érzett. Nyugtalanság fogta el: valami megváltozott. Aztán rájött, miről van szó: megváltozott az éjszaka színe, sárgás-rózsaszín árnyalatok tűntek fel benne. Pirkadt. A teremtmények megint ott ültek sorban a bejárat előtt, de továbbra sem szánták rá magukat, hogy bejöjjenek. Megölt fajtársuk tetemét sehol sem lehetett látni, de hogy a szárnyas óriás ragadta-e el, vagy ők maguk marcangolták szét, nem lehetett tudni. Artyom nem értette, mi tartja vissza őket attól, hogy ostrommal vegyék be a lakást, de ez az állapot egyelőre teljesen megfelelt neki.

Sikerül-e vajon még napkelte előtt eljutnia a Szmolenszkajára? És főleg le tudja-e szakítani az üldözőit? Maradhatna az elbarikádozott lakásban, elbújhatna a nap sugarai elől a fürdőszobában, kivárhatná, amíg a napfény elűzné innen ezeket a ragadozókat, és a sötétség beálltával útnak indulhatna. De mennyit bír ki a védőruhája? Mennyi ideig tart ki a gázálarc szűrője? Mit tesz Melnyik, ha nem találja a megbeszélt helyen és időben?

Artyom odament a lépcsőházba nyíló ajtóhoz, és hallgatózott. Csend volt. Óvatosan elhúzta a szekrényt, és lassan résnyire nyitotta az ajtószárnyat. A lépcsőfordulóban nem volt senki, de ahogy bevilágított a lépcsőházba, észrevett valamit, amit korábban nem látott.

A lépcsőfokokat áttetsző nyálka borította. Úgy nézett ki, mintha valami épp csak elmászott volna rajtuk. A lakáshoz, amelyben egész idő alatt tartózkodott, a nyom nem közelített, de Artyomot ez nem nyugtatta meg. Lehet, hogy az elhagyatott házak valóban nem olyan üresek, mint amilyeneknek látszanak?

Most már egyáltalán nem szeretett volna ebben a lakásban maradni, még kevésbé itt aludni. Nem maradt más, el kell riasztania valahogy a változatlanul a húsára áhítozó bestiákat, s aztán rohanni a Szmolenszkajáig. És még azelőtt, hogy a nap kiégetné a szemét, és felébrednének a soha nem látott szörnyek, amelyekre Melnyik figyelmeztette.

Ezúttal nem célzott olyan gondosan, egyszerűen az volt a célja, hogy, ha lehet, minél több ragadozót eltaláljon a sorozattal. Kettő közülük felordított és a földre zuhant, a többiek eltűntek a mellékutcákban. Úgy tűnt, szabad az út.

Artyom leszaladt, óvatosan, csapdától tartva kinézett a lépcsőházból, és elrohant a Szadovoje körút felé. Vajon miféle rettenetes sűrűség lehet ennek a körútnak a kertjeiben, hogyha az évek során a keskeny fasorok is ilyen sötét rengeteggé változtak a bulvárokon?

Üldözői adtak neki egy kevés előnyt azzal, hogy előbb falkába verődtek, és sikerült majdnem a sugárút végéig eljutnia. Egyre világosabb lett, de ezeket a teremtményeket a napsugarak láthatóan egyáltalán nem zavarták: két csoportra válva ügettek a házak tövében, minden másodperccel rövidítve az Artyomot tőlük elválasztó távolságot. Itt, a nyílt téren ők voltak fölényben: Artyom nem állhatott meg, hogy rendesen célozhasson. Ráadásul a teremtmények négykézlábra ereszkedve haladtak, és így a testük, szinte belesimulva az útba, nem emelkedett egy méternél magasabbra a földtől. Akármilyen gyorsan igyekezett is futni Artyom, a védőruha, a hátizsák, a két gépkarabély meg a fáradtság, amely a végtelennek tetsző éjszaka alatt felhalmozódott benne, megtette a magáét.

Ezek a pokoli üldözők mindjárt utolérik és szétmarcangolják, gondolta elkeseredetten. Felötlött benne a ragadozók torz, hatalmas teste, ahogy a lépcsőház előtt vértócsában hevertek, miután a gépkarabély-sorozat lekaszálta őket. Artyomnak egyáltalán nem volt ideje megnézni őket, de egy pillantás is elég volt, hogy sokáig belevésődjön az emlékezetébe fénylő, barna szőrük, hatalmas, kerek fejük, rengeteg apró, éles foggal teli pofájuk, amelyek mintha több sorban nőttek volna. Artyom emlékezetében sorra vette az általa ismert állatokat, de nem tudott felidézni egyetlenegyet sem, amely a sugárzás hatása alatt ilyen teremtményeket szülhetett volna.

Szerencséjére a Szadovoje körúton, már persze ha ez valóban az volt, nem nőtt semmilyen fa. Ez egyszerűen csak egy széles utca volt, amely a kereszteződéstől balra és jobbra nyúlt el, ameddig csak a szem ellát. Mielőtt újra futásnak indult volna, Artyom vaktában leadott egy rövid sorozatot a bestiákra. Már ötven méterre sem voltak tőle, és újra félkaréjba fejlődtek, úgy, hogy egyik-másik már majdnem vele egy vonalban haladt.

A Szadovojén néhány hatalmas, öt-hat méter mély bombatölcsér között kellett utat találnia, egy helyen jókora kerülőt kellett tennie, hogy túljusson egy mély repedésen, mely kettévágta az úttestet. A közelben álló épületek nagyon furcsán mutattak: nem is annyira kiégtek, mint inkább megolvadtak. Olyan benyomása támadt, hogy itt valami különleges dolog történt, ami miatt ez a körzet sokkal többet szenvedett, mint a Kalinyinszkij sugárút. Ennek a riasztó látványnak valami fenséges és komor háttereként viszont, pár száz méterre innen, egy sem az idő, sem a tűz nem pusztította, hihetetlen méretű, középkori várkastélyra emlékeztető épület magasodott. Artyom egy pillanatra felnézett, és a megkönnyebbülés sóhaja szakadt ki belőle: a várkastély felett egy félelmetes szárnyas árnyék lebegett, amely most a megmentője lehetett. Csak fel kellett keltenie a figyelmét, hogy az üldözőivel foglalkozzon. Egy kézzel felemelte a gépkarabélyát, ráfogta a csövét a repülő szörnyre, és meghúzta a ravaszt.

Nem történt semmi.

Elfogyott a tölténye.

Futás közben csak nehezen tudta volna előrerángatni a hátán lógó tartalék gépkarabélyt. Befordult az egyik legközelebbi mellékutcába, a falhoz támaszkodott, és fegyvert cserélt. Addig, amíg tart ennek a gépkarabélynak a tárja, távol tarthatja őket.

Az első közülük már kibukkant a sarok mögül, és a szokásos mozdulattal leült a hátsó lábára. Annyira közel volt, hogy Artyom most először nézhette meg kicsi, a masszív szemhéjak mögött megbújó szemeit, melyek hasonló gonosz, zöld fénnyel égtek, mint az a parkbeli, titokzatos tűz.

Danyila Kalasnyikovján nem volt lézerirányzék, de ilyen távolságból a hagyományossal sem téveszthette el. Artyom nyugodtan célba vette a bestia mozdulatlan alakját, erősen a vállához szorította a fegyvert, és meghúzta a ravaszt. A zár félútig puhán csúszott, de aztán elakadt. Mi történhetett? Csak nem keverte össze siettében a gépkarabélyokat? Az nem lehet, az ő fegyverén lézerirányzék van. Artyom megpróbálta újra kibiztosítani. Beszorult.

A fejében egymást kergették a gondolatok. Danyila, a könyvtárosok... Hát ezért nem harcolt, amikor a könyvlabirintusban rátámadt az a szürke szörnyeteg! Egyszerűen nem működött a fegyvere! Biztosan ő is ugyanilyen hideglelősen rángatta a zárat, miközben a könyvtáros a folyosók mélyébe hurcolta...

Az első bestia mellett halkan, mint a kísértet, még kettő tűnt fel. Figyelmesen nézték Artyomot, aki már feladta a reményt, hogy boldoguljon Danyila gépkarabélyával, és úgy tűnt, levonták a következtetést. A legközelebbi, alighanem a vezér, ugrott egyet, és öt méterre került Artyomhoz.

Ebben a pillanatban a fejük felett megjelent a gigászi árnyék. A teremtmények a földre lapultak, és felemelték a fejüket. Zavarukat kihasználva Artyom beugrott az egyik boltív alá, nem is remélve már, hogy élve kikerül szorongatott helyzetéből, csak próbálta elodázni a halála pillanatát, mint egy megrémült állat. A mellékutcákban semmi esélye sem volt velük szemben, a visszautat pedig a Szadovoje körútra már elvágták előle.

Egy négyzet alakú térség közepén találta magát, melyet boltívek és átjárók áttörte házfalak zártak körül. A vele szemben álló épület mögött ugyanaz a komor várkastély magasodott az égnek, amely úgy ámulatba ejtette már a Szadovoje körúton is. Miután végre levette róla a tekintetét, az előtte emelkedő épületen meglátta a feliratot: „V. I. Lenin Moszkvai Metró”, és kicsit lejjebb – „Szmolenszkaja állomás”. A magas tölgyfa ajtók résnyire nyitva voltak.

Nehéz lenne megmondani, hogyan sikerült félreugrania. Különös keveréke volt ez a veszély megérzésének és a zsákmányára ugró ragadozó által keltett könnyű légáramlat érzékelésének. A bestia mindössze fél méterre tőle ért földet. Artyom oldalra siklott, és ahogy csak bírt, futni kezdett a metró bejárata felé. Ott volt az otthona, az ő világa, ott, a föld alatt újra a helyzet ura lesz.

A Szmolenszkaja előcsarnoka pontosan olyan volt, amilyennek Artyom várta: sötét, nyirkos, üres. Rögtön látszott, hogy ezen az állomáson az emberek gyakran mennek fel a felszínre: a pénztárak és a szolgálati helyiségek nyitva és üresen álltak, már sok évvel ezelőtt elvittek belőlük minden használhatót. Nem maradtak se forgókeresztek, se őrfülkék – csak a beton alapjuk emlékeztetett rájuk. Hátul látszott az alagút félköríves bejárata, a hihetetlen mélységbe néhány mozgólépcső vezetett. A fény valahol a közepük táján elveszett, és Artyom nem tudott megbizonyosodni arról, hogy valóságosan hol van a bejárat. De a helyén sem maradhatott: a teremtmények már behatoltak az előcsarnokba, ezt jól tudta az ajtó nyikorgásából. Még egy pillanat, és a mozgólépcsőknél teremnek, és a még megmaradt csekély előnye elolvadhat.

Bakancsainak vaskos talpával ügyetlenül bukdácsolva a tönkrement, rovátkolt lépcsőfokokon, Artyom elindult lefelé. Megpróbált néhány fokot átugrani, de lába a nedves fokokon kicsit továbblendült, mint kellett volna, és tarkóját a lépcső élébe verve nagy robajjal lezuhant. Megállnia csak akkor sikerült, amikor a sisakja és a feneke már vagy tíz fokon is átzötykölődött. Mikor hátravilágított a megtett útszakaszra, Artyom pontosan azt vette észre ott, amitől annyira tartott: a mozdulatlan, sötét alakokat. Szokásuk szerint, mielőtt támadásba lendültek, mozdulatlanná merevedtek, hogy tanulmányozzák a helyzetet, vagy hangtalanul tanácskozzanak. Artyom megfordult, és megint megpróbált két lépcsőfokot átugrani. Ezúttal jobban sikerült neki, és jobb kezét a korlát gumiszalagján csúsztatva, baljában pedig a lámpáját szorongatva még vagy húsz másodpercig futott, míg újra el nem esett.

Mögötte nehéz dobogás hallatszott. A teremtmények elhatározták magukat.

Artyom teljes lelkéből remélte, hogy az ő nem túl nagy súlya alatt panaszosan nyikorgó, öreg lépcsőfokok nem tudják megtartani üldözőit, és egyszerűen beomlanak. De a sötétségből hozzá elérő kopogás arról tanúskodott, hogy a mozgólépcső tökéletesen bírta a terhet.

A lámpa fényében feltűnt egy téglafal, a közepén egy nagy ajtóval. Legfeljebb ha húsz méterre lehetett tőle. Artyom nagy nehezen felállt, s az utolsó szakaszt egy örökkévalóságnak tűnő tizenöt másodperc alatt gyűrte le. Az ajtó acéllemezekből készült, és ökölcsapásait úgy zengette vissza, mint valami harang. Artyom teljes erejéből dörömbölt – sürgették a közeledő árnyékok, amelyeket ködösen látott a félhomályban. Másodpercekbe telt, míg rémülten rádöbbent, milyen rettenetes hibát követett el: ahelyett, hogy az egyezményes kódot kopogta volna le az ajtón, csak megriasztotta az őrséget, mely most, ilyen körülmények között, nem fog ajtót nyitni. Sokan próbálnak lejutni ide a felszínről... Különösen, ha már felkelt a nap.

Hogy is volt az egyezményes jel? Három rövid – három hosszú – három rövid? Dehogy, ez az SOS. Biztos, hogy három volt az elején is, meg a végén is, de hogy rövid-e vagy hosszú, nem tudta felidézni. Ha viszont most kísérletezni kezd, minden reményéről lemondhat, hogy bejusson ide. Akkor már jobb az SOS... Legalább az őrség rájön, hogy ember van a túlsó oldalon. Bár, mint azt Melnyik fogalmazta, egyelőre nem tudni, melyik a szörnyűbb.

Még egyszer megdöngette az ajtót, aztán lekapta a válláról a gépkarabélyt, és remegő kézzel tárat cserélt benne. Jó, hogy Danyila gépkarabélyában volt töltény. Hozzászorította a fegyver csövéhez a lámpáját, és idegesen rávilágított a boltozatra. Az épségben maradt lámpatestek hosszú árnyékai egymásra torlódtak az ugráló fénysugárban, és nem lehetett biztos benne, hogy nem bújt-e meg mögöttük valahol egy sötét árnyék...

A vasajtó másik oldalán továbbra is teljes csend volt. Uramisten, lehet, hogy ez nem is az a Szmolenszkaja, gondolta. Lehet, hogy ezt a bejáratot évtizede eltorlaszolták, és azóta senki sem használta? Hiszen teljesen véletlenül, egyáltalán nem a sztalker instrukcióit követve talált ide. El is téveszthette!

Egészen közel, vagy tizenöt méterre, megreccsent a lépcső. Artyom nem bírta tovább, és eleresztett egy sorozatot arrafelé. A visszhang fájdalmasan csapott Artyom fülébe, és felfelé dübörgött a mozgólépcsőn a felszínre. De semmi olyat nem lehetett hallani, ami sebesült bestia ordítására hasonlított volna. Hiába lőtte ki a golyókat.

Nem merve levenni tekintetét a lépcsőről, miközben az ajtónak dőlt, és újra megdöngette a vaslemezt: három rövid, három hosszú, három rövid. Az ajtó mögül mintha nehéz, fémes csikordulást hallott volna. És ugyanebben a pillanatban a sötétből elképesztő gyorsasággal kivágódott egy ragadozó.

Artyom a gépkarabélyt a jobb kezében tartotta, s szinte véletlenül húzta meg, amikor ösztönösen visszahőkölt. A golyók a levegőben hátravetették a teremtmény testét, s így ahelyett, hogy a torkának eshetett volna, két métert se repülve lezuhant a mozgólépcső utolsó fokaira. De szempillantás múlva felállt, és ügyet sem vetve a sebéből ömlő vérre, megindult Artyom felé. Majd imbolyogva újra ugrott, és nekipréselte Artyomot az ajtó hideg acéljának. Támadni már nem tudott: az utolsó rálőtt golyók a fején találták, és ugrásának végén a teremtmény már halott volt. De a tehetetlenségi erő, amellyel teste Artyomot érte, elég lett volna, hogy betörje a fejét, ha nem lett volna rajta a sisak...

Az ajtó kinyílt, és erős fehér fény csapott ki rajta. A mozgólépcsők felől riadt üvöltés hallatszott: a hangokból ítélve még legkevesebb öten lehettek ott. Erős kezek ragadták galléron és húzták be a fal mögé, majd újra fém csörrent – az ajtószárnyat becsukták, és a reteszt a helyére tolták.

– Megsebesült? – kérdezte egy hang mellette.

– Az ördög tudja... – felelt egy másik. – Láttad, kit hozott magával? Nagy nehezen szabadultunk meg tőlük legutóbb, akkor is csak gázzal. Még csak az kéne, hogy most a Szmolenszkaján rendezkedjenek be, nem elég nekik az Arbatszkaja? Szeretik az emberhúst...

– Hagyjátok. Velem van. Artyom! Hé, Artyom! Térj magadhoz! – szólongatta egy ismerős, és Artyom kínlódva kinyitotta a szemét.

Három ember hajolt fölé. Ketten közülük nyilván kapuőrök voltak, meleg, szürke pufajkát és kötött sapkát visellek, és mindkettőn golyóálló mellény volt. A harmadikban Artyom megkönnyebbülten ismerte fel Melnyiket.

– Csak nem ő az? – kérdezte enyhe csalódottsággal a hangjában az egyik őr. – Akkor vigyétek, csak a karantént és a fertőtlenítést ne felejtsétek el.

– Mintha nélküled nem tudnánk – nevette el magát a sztalker. – Kelj fel, Artyom. Sokáig elmaradtál... – mondta neki, feléje nyújtva a kezét.

Artyom megpróbált felállni, de lába felmondta a szolgálatot. Szédült és émelyegni kezdett, a feje kóválygott.

– Kórházba kell vinni. Te segíts nekem, te meg csukd be a hermetikus kaput! – rendelkezett Melnyik.

Amíg az orvos vizsgálta, Artyom a műtő falait borító fehér csempét nézegette. A szoba ragyogott a tisztaságtól, a levegőben erős klórszag terjengett, a mennyezetre több nappali fényű lámpa is volt erősítve. A műtőasztalokból sem volt kevés, és mindegyikhez egy használatra kész eszközökkel teli szekrény volt erősítve. Az itteni kis kórház állapota lenyűgözte, de nem volt világos, hogy az Artyom tudomása szerint békés Szmolenszkajának miért van szüksége rá.

– Törés nincs, csak zúzódások. Néhány karmolás, fertőtlenítettük őket – foglalta össze a doktor, miközben egy tiszta törülközőbe törölte a kezét.

– Nem hagyna egy kicsit magunkra? – kérte az orvost Melnyik. – Szeretnék négyszemközt tisztázni vele egy s mást.

Az orvos megértően bólintott, és kiment. A sztalker, miután leült a heverő szélére, amelyen Artyom feküdt, részletes beszámolót kért tőle a történtekről. Számításai szerint két órával hamarabb kellett volna Artyomnak a Szmolenszkaján lennie, és Melnyik már arra készült, hogy felmegy a felszínre, és megpróbálja megtalálni. Az üldözéses történetet végighallgatta, bár látható érdeklődés nélkül, a repülő szörnyeket tudományosan hangzó szóval „pterodactylusnak” nevezte, de igazán csak az a rész hozta izgalomba, amikor Artyom elmesélte, hogyan rejtőzött el a lépcsőházban. Mikor megtudta, hogy amíg a lakásban lapult, a lépcsőházban valaki elmászott, a sztalker elkomorodott.

– Biztos vagy benne, hogy a lépcsőn nem léptél bele a nyálkába? – csóválta a fejét. – Ne adja az ég, hogy behozd ide az állomásra ezt a mocskot. Megmondtam neked, hogy a házakhoz ne menj! Hihetetlen szerencséd volt, hogy amikor bent voltál a lakásban, az a valami nem döntött úgy, hogy benéz hozzád vendégségbe...

Melnyik felállt, odament Artyom bakancsaihoz, melyek a bejáratnál voltak, és alaposan megnézte mindegyiknek a talpát. Miután semmi gyanúsat nem talált rajtuk, visszatette őket a helyükre.

– A Poliszra, mint már mondtam, nem teheted be a lábadat egyelőre. A brahmanoknak nem mondhattam meg az igazat, ezért azt hiszik, hogy a Könyvtárban történt expedíción mindketten eltűntetek, én pedig elindultam, hogy megkeresselek benneteket. Mi történt valójában a társaddal?

Artyom még egyszer elmesélte az elejétől a végéig a történetet, ezúttal azonban őszintén feltárta azt is, hogyan halt meg pontosan Danyila. A sztalker fintort vágott.

– Ezt a befejezést jobb, ha megtartod magadnak. Őszintén szólva, az első változat nekem jobban tetszik. A második túl sok kérdést váltana ki a brahmanokból. Az emberüket megölted, a Könyvet nem találtad meg, ráadásul a jutalom is nálad maradt. Apropó – tette hozzá, bizalmatlanul nézve Artyomra –, mi volt abban a borítékban?

Artyom felkönyökölt, kivette a zsebéből a beszáradt vérrel borított zacskót, figyelmesen ránézett Melnyikre, és kinyitotta.

15. FEJEZET
A TÉRKÉP

Egy iskolai füzetből kitépett, négyrét hajtott papír volt benne, meg egy darab rajzlap az alagutak ceruzás vázlataival. Pontosan erre számított Artyom is – egy térképre és melléje egy térképmagyarázatra. Miközben a Kalinyin sugárúton a Szmolenszkaja felé rohant, egyáltalán nem volt ideje azon gondolkodni, mi lehet a borítékban, melyet Danyila adott át neki. Egy nyilvánvalóan megoldhatatlan probléma mintegy varázsütésre való megoldása, valami, amivel el lehet hárítani a VDNH és az egész metró feje fölött lebegő Damoklesz kardját, a felfoghatatlan és megfoghatatlan veszélyt? A magyarázatokat tartalmazó füzetlap közepén egy vörösbarna folt terült szét. A brahman vérétől összeragadt papírt egy kicsit meg kellett nedvesíteni a széthajtogatásához, nehogy olvashatatlanná váljanak rajta az apró betűkkel írt instrukciók.

„...számú egység... alagút... D6... épen maradt lövegek... 400 000 négyzetméterig... légörvény... üzemképtelen... előre nem látható...” Az izgalomtól ugráltak Artyom szeme előtt a szavak, összegubancolódtak, a jelentésük pedig teljesen felfoghatatlan volt a számára. Miután feladta a reményt, hogy valami értelmessé rakja össze őket, odaadta a levelet Melnyiknek. Az vigyázva vette kezébe a papírlapot, és mohó tekintettel meredt a betűkre. Egy ideig semmit se szólt, de aztán Artyom látta, hogy kétkedve rántja fel a szemöldökét.

– Ez nem lehet – suttogta a sztalker. – Ez az egész egy átverés! Hogy nem vették észre... – Megfordította a lapot, megnézte a hátoldalát is, aztán újra elkezdte olvasni az elejétől.

– Maguknak tartották meg. A katonáknak nem szóltak. Nem csoda... ha egy ilyet megmutattak volna nekik, azok megint a régi nótával jöttek volna elő – mormogta alig érthetően Melnyik, miközben Artyom türelmesen várta a magyarázatokat. – De csakugyan nem vették észre? Üzemképtelen... De, tegyük fel, igaz... Akkor mégiscsak hittek benne!

– Ez valóban segíthet? – kérdezte Artyom türelmetlenül.

– Ha mindaz, ami ide van írva, igaz, akkor van reményünk – bólintott a sztalker.

– Miről van szó? Én semmit sem értettem belőle.

Melnyik nem felelt azonnal. Még egyszer végigolvasta a levelet, aztán néhány másodpercig elgondolkozott, és csak ezután fogott bele az elbeszélésbe:

– Ilyenről már hallottam korábban is. Mindig is keringtek legendák, de hát a metróban legenda ezerszám akad. Nemcsak kenyérrel él az ember, hanem legendákkal is. Az Egyetemről is, a Kremlről is, a Poliszról is, nem tudod kihüvelyezni belőlük, mi az igazság, meg mi az, amit csak a Ploscsagy Iljicsa tüze mellett ötlöttek ki. Itt van ez, például... Beszélték azt is, hogy valahol Moszkvában vagy Moszkva alatt épségben maradt egy rakétaegység. Amiről persze szó sem lehet. Mindig a katonai célpontokat támadják először. De ez állítólag mégis kimaradt, vagy nem vették észre, vagy csak elfelejtették – szóval egy rakétaegység egyáltalán nem szenvedett kárt. Valaki állítólag még járt is ott, és azt mesélte, hogy ott állnak a lövegek a hangárokban, védőponyvában, vadonatújak... A metrónak persze semmi haszna nincs belőlük – ha ott állnak, hát csak álljanak.

– De hogy jönnek ide a rakéták? – Artyom csodálkozva nézett a sztalkerre, és lerakta a lábát a heverőről.

– A feketék a Botanyicseszkij Szad felől jönnek a VDNH-ra. Hunter úgy gyanította, hogy pontosan ebben a körzetben mennek le a metróba a felszínről. Logikusan azt lehet feltételezni, hogy pontosan ott élnek. Tulajdonképpen két eset lehetséges. Az első, hogy az a hely, ahonnan jönnek, képletesen szólva egy kaptár, odafent van, nem messze a metró bejáratától. A második, hogy valójában semmiféle kaptár nincs, és a feketék kívülről támadnak a városra. Akkor viszont kérdés, hogy miért nem látták őket sehol máshol? Nem logikus. Bár lehet, hogy csak idő kérdése. Mindent összevetve a helyzet a következő: ha valahonnan messziről jönnek, akkor egyáltalán semmit sem tudunk tenni velük. Berobbanthatjuk az alagutakat a VDNH-n vagy még akár a Proszpekt Mira után is – előbb vagy utóbb új bejáratokat találnak. Marad, hogy elbarikádozzuk magunkat a metróban, teljesen bezárkózunk, felhagyunk a reménnyel, hogy visszatérünk valaha is a felszínre, és csak disznón meg gombán élünk. Sztalkerként biztosra állíthatom, hogy úgy nem fogjuk sokáig húzni. De! Ha van kaptáruk, és az itt van valahol a közelben, ahogy azt Hunter gondolta...

– A rakéták? – döbbent rá végre Artyom.

– Tizenkét repesz- és robbanóanyaggal töltött kazettás rakéta össztüze 400 000 négyzetméteres területet borít be – olvasta a megfelelő helyet megtalálva a papírról Melnyik. – Néhány ilyen össztűz, és a Botanyicseszkij Szádból, vagy abból, ahol laknak, csak hamu marad.

– De hát maga mondja, hogy ezek csak legendák – vetette ellen kétkedve Artyom.

– Csakhogy a brahmanok épp azt mondják, hogy nem – lengette meg a papírlapot a sztalker. – Ezen még azt is elmagyarázzák, hogyan lehet ennek a katonai egységnek a területére eljutni. Igaz, azt is írják itt, hogy a lövegek egy része nem működőképes.

– No és hogyan lehet odajutni?

– D-6. Itt a D-6-ot említik. A Metró-2-t. Meg van jelölve az egyik metróbejárat. Azt állítják, hogy onnan vezet az alagút többek között ehhez az egységhez is. De figyelmeztetnek, hogy a Metró-2-be történő behatolás során előre nem látható akadályok is adódhatnak.

– A Láthatatlan Megfigyelők? – jutott eszébe Artyomnak a valamikor hallott beszélgetés.

– Megfigyelők – ez csak hülyeség meg fecsegés – húzta el a száját Melnyik.

– A rakétaegység is csak legenda volt – vetette közbe Artyom.

– Legenda is marad, amíg a saját szememmel nem látom – torkolta le a sztalker.

– És hol van a kijárat a Metró-2-be?

– Itt az van írva, hogy Majakovszkaja állomás. Furcsa... Számtalanszor jártam a Majakovszkaján, de soha semmi hasonlóról nem hallottam.

– És akkor most mit fogunk csinálni? – kérdezte Artyom.

– Gyere velem! – felelte a sztalker. – Eszel, pihensz, én meg addig végiggondolom. Holnap megbeszéljük.

Artyom csak akkor jött rá, mennyire éhes, amikor Melnyik az evést említette. Leugrott a hideg padlólapra, és sántikálni kezdett a bakancsai felé, de a sztalker egy mozdulattal megállította.

– A cipődet meg minden ruhádat hagyd itt, tedd bele abba a ládába. Ki fogják tisztítani, meg fertőtlenítik. A hátizsákodat is átnézik. Ott van a széken egy nadrág meg egy kabát, vedd fel azokat.

A Szmolenszkaja elég nyomasztó volt a maga alacsony, félköríves mennyezetével, a valamikor fehér márvánnyal burkolt, vaskos falaiba vágott szűk boltíveivel. Bár a sarkokon a boltívekből díszes oszlopok ugrottak ki, fent pedig a falakat jó állapotban megmaradt stukkó díszítette, mindez csak az első benyomást erősítette. A két végén a hermetikus kapuk kettős cementfala a masszív acélajtókkal, a beton harcálláspontok az alagutak bejáratánál – minden arról tanúskodott, hogy a mai lakóknak van okuk nyugtalankodni a biztonságukért. A Szmolenszkaján nőt szinte nem lehetett látni, a férfiak meg, akikkel találkozott, kivétel nélkül mind fegyvert viseltek. Amikor Artyom egyenesen rákérdezett Melnyiknél, hogy mi folyik ezen az állomáson, az csak bizonytalanul ingatta a fejét, és azt mondta, hogy ő semmi különöset nem lát.

Artyom azonban továbbra is érzékelte a furcsa feszültséget a levegőben. Mintha itt mindenki várt volna valamire, és ez az érzés gyorsan átragadt az újonnan érkezettekre. A sátrak, amelyekben az emberek laktak, láncban épültek a csarnok közepén, és minden bolthajtást szabadon hagytak, mintha féltek volna őket eltorlaszolni, nehogy akadályozzák a sürgős kiürítést. Emellett a sátrakat kizárólag a bolthajtások közötti térközökben állították fel, így az egyik vágányról az átjárókon keresztül látni lehetett a másikat.

A beszállóperonok közepén, a sínekhez vezető lejárónál őrök ültek, akik mindkét oldalról folyamatosan szemmel tartották az alagutakat. Az állomást szinte teljesen uraló csend tette teljessé a képet. Az emberek itt halkan beszéltek egymással, néha szinte csak suttogva, mintha attól félnének, hogy a beszédük elnyomhatja az alagutakból érkező riasztó hangokat.

Artyom megpróbálta felidézni, mit tud a Szmolenszkajáról. Lehet, hogy veszélyes szomszédjai voltak? Nem, egyik oldalon a sínek a boldog és szerencsés Poliszhoz, a metró szívébe vezettek, a másikon pedig a Kijevszkajához, amelyről Artyomnak csak az jutott az eszébe, hogy elsősorban azok a „kaukázusiak” lakják, akiket a Kitaj-Gorodban és a fasiszták börtöncelláiban, a Puskinszkaján látott. De ezek végeredményben normális emberek voltak, és tőlük aligha kellett tartani...

Az étkezde a központi sátorban volt. Az ebédidő a jelek szerint már véget ért, mert a durva, saját készítésű asztalok mellett már csak néhány ember ült. Melnyik leültette Artyomot az egyik asztalhoz, és pár perc múlva egy tállal tért vissza, amelyben valamilyen nem éppen étvágygerjesztő, szürke pempő gőzölgött. A sztalker biztató pillantására Artyom elszánta magát, hogy belekóstoljon, és aztán már abba sem hagyta, amíg csak volt a tálban. A helyi étel íze egyszerűen fenséges volt, bár csak nehezen tudta volna meghatározni, hogy pontosan miből készült. Biztosan csak egyet lehetett állítani: a szakács nem sajnálta belőle a húst.

Miután végzett az evéssel és félretolta a tálját, Artyom megbékélten tekingetett körbe. A szomszéd asztalnál, halkan beszélgetve, még mindig ült két ember. Bár közönséges pufajka volt rajtuk, a kinézetükben volt valami ami arra késztette, hogy teljes védőöltözékben és előreszegezett golyószórókkal képzelje el őket. Artyom elcsípett egy figyelmes pillantást, melyet az egyikük Melnyikkel váltott. Hangos szó viszont egyetlenegy sem hangzott el. A pufajkás ember végigmérte Artyomot, és visszatért ráérős beszélgetéséhez. Még néhány perc telt el hallgatásban. Artyom újból megpróbálta faggatni Melnyiket az állomásról, de az csak kelletlenül és szűkszavúan válaszolgatott.

Aztán a pufajkás felkelt a helyéről, odament az asztalukhoz, és Melnyikhez hajolva így szólt:

– Csinálunk valamit végre a Kijevszkajával? Ideje volna...

– Na jó, Artyom, eridj pihenni – mondta a sztalker. – Innen a harmadik sátor a vendégeké. Az ágyad már meg van vetve, intézkedtem. Én még itt maradok, meg kell beszélnem valamit.

Artyom engedelmesen felállt, és azzal a kellemetlen érzéssel ballagott el a kijárat felé, hogy elzavarták, mint egy taknyos gyereket, nehogy kihallgassa a felnőttek beszélgetését. De így legalább saját maga nézhet körül az állomáson, vigasztalta magát.

Most, hogy lehetősége nyílt figyelmesebben körbenézni, Artyom még néhány apró furcsaságot fedezett fel. A csarnok tökéletesen ki volt takarítva, és nyoma sem volt annak a temérdek kacatnak, ami a metró lakott állomásainak többségét elborította. A Szmolenszkaja nem is keltette lakott állomás benyomását. Hirtelen az egyik történelemtankönyvben látott képet juttatta eszébe, mely a római légió egyik táborát mutatta be. Szabályos, szimmetrikusan szervezett, minden irányban átlátható tér, semmi felesleges, mindenfelé elhelyezett őrszemek, megerősített be- és kijáratok...

Nem sokáig tudott zavartalanul sétálgatni az állomáson. Miután lakóinak nyíltan gyanakvó pillantásai kísérték, Artyom már néhány perc elteltével felfogta, hogy követik, és jobbnak látta visszavonulni a vendégsátorba. Valóban ott várta a megvetett kempingágy, a sarokban pedig egy műanyag zacskó, rajta egy cetli a nevére szólóan. Artyom leült a nyikorgó rugójú fekhelyre, és kibontotta. A hátizsákjában hagyott személyes holmija volt benne hátizsákostul. Rövid kotorászás után kivette belőle a felszínről hozott gyermekkönyvet. Kíváncsi lett volna, vajon ellenőrizték-e a kincsét Geiger-Müller-számlálóval. A dózismérő biztosan idegesen ketyegni kezdett volna a könyv közelében, de Artyom jobbnak látta, ha nem gondol erre. Átlapozott néhány oldalt, nézegette a kifakult képeket az elsárgult papíron, és egyre halogatta a pillanatot, amikor elérkezik a fényképéhez.

De az övé-e?

Történjék bármi is vele, a VDNH-val, az egész metróval, neki előbb vissza kell jutnia a saját állomására, hogy megkérdezze Szuhojt: ki van ezen a fotón. Az édesanyja, vagy sem? Artyom megcsókolta a fotót, aztán újra visszatette a lapok közé, és visszadugta a könyvet a hátizsákba. Egy pillanatra úgy érezte, hogy valami az életében fokozatosan a helyére kerül. És egy újabb pillanat múlva már aludt.

Amikor kinyitotta a szemét és kiment a sátorból, nem jött rá rögtön, hova is került, mert az állomás annyira megváltozott. Ép lakhely jó ha tíz maradt, a többit szétdúlták vagy porig égették. A falakat korom borította és golyók szaggatták, a mennyezet vakolata lepotyogott, és nagy darabokban hevert a földön. A peron szélein baljós, fekete patakok folytak, egy eljövendő elöntés előjelei. A csarnokban szinte senki sem volt, csak az egyik sátor mellett pepecselt a játékaival egy picike kislány. A túloldalról, ahol az állomás új kijáratának lépcsője emelkedett, fülsiketítő ordítások hallatszottak, és a falakat itt-ott lángok világították be. A csarnok sötétjét ezen kívül csak két épen maradt vészlámpa törte meg.

A gépkarabély, melyet Artyom a kempingágy fejrészénél talált, eltűnt valahová. Miután mindhiába tette tűvé érte az egész sátrat, belenyugodott, hogy fegyvertelenül kell elindulnia.

Mi történhetett itt? Artyom meg akarta kérdezni a játszó kislányt, de az, alighogy meglátta őt, kétségbeesetten bőgni kezdett.

Artyom otthagyta a fuldokolva zokogó kicsit, óvatosan átment a boltív alatt, és kinézett a sínekre. Az első, ami magára vonta a tekintetét, három, a márványburkolatra csavarozott bronzbetű volt: „V NH”. A másodiknak, ahol a „D”-nek kellett volna lennie, csak a sötét nyoma látszott. A felirat alatt a márványon mély repedés húzódott.

Ellenőriznie kell, hogy mi folyik az alagutakban. Ha az állomást valakik elfoglalták, akkor, mielőtt visszamenne segítségért, Artyomnak fel kell derítenie a helyzetet, hogy déli szövetségeseiknek elmagyarázhassa, miféle veszély fenyegeti őket.

Mindjárt a szakasz bejárata után olyan átláthatatlan sötétség szakadt le, hogy a tulajdon kezét is csak a könyökéig látta. Az alagút mélyén valami furcsa, csámcsogó hangokat adott ki magából – esztelenség lett volna fegyvertelenül odamenni. Amikor a hangok egy kis időre elhalkultak, hallani lehetett, ahogy a földön csordogál a víz, körbefolyja Artyom szurkosvászon csizmáját, és hátra, a VDNH felé igyekszik.

Remegett a lába, és sehogy sem akart engedelmeskedni az akaratának. Egy rémült hang a fejében azt sulykolta, hogy továbbmenni veszélyes, túl nagy a kockázat, és ilyen sötétségben úgyse láthat semmit. Másik énje azonban, ügyet sem vetve az észérvekre, tuszkolta volna előre, bele a sötétségbe. Ő pedig, engedve neki, mintha felhúzták volna, még egy lépést tett előre.

Körülötte koromsötét lett, már egyáltalán semmit sem lehetett látni, és ettől Artyomnak az a furcsa érzése támadt, mintha eltűnt volna a teste. Korábbi énjéből csupán a hallása és a magát teljesen a fülére bízó értelme maradt meg. Artyom egy ideig így haladt előre, de a hangok, amelyek felé igyekezett, nem kerültek hozzá közelebb. Hallatszottak viszont újabbak. Léptek surrogása, szakasztott olyanok, mint azok, amelyeket korábban, ugyanilyen sötétben hallott, de Artyom akárhogy próbálta is, nem tudta felidézni, pontosan hol és milyen körülmények között és az alagút láthatatlan mélyéből idehallatszó minden egyes lépéssel érezte, ahogy a szívébe cseppenként szivárog be a fekete, hideg rémület. S aztán nem bírta tovább, megfordult, és hanyatt-homlok futásnak eredt az állomás felé, de mert a sötétben nem látta a talpfákat, megbotlott az egyikben és elesett, és úgy érezte, most mindjárt eléri az elkerülhetetlen vég.

Verejtékben úszva ébredt, és csak kisvártatva jött rá, hogy álmában leesett a kempingágyról. A feje rettenetesen nehéz volt, a halántékában tompa fájdalom lüktetett, és még néhány percig a padlón hevert, míg végre magához tért, és lábra tudott állni.

Lassan kitisztult a feje, aztán teljesen kiszellőzött a rémálom utolsó maradéka is, és már hozzávetőleg sem tudta felidézni, hogy mit látott álmában. Felemelte a sátorlapot, és kinézett. Néhány őrön kívül senkit sem látott – nyilván éjszaka volt. Néhányszor mélyen beszívta és kifújta a megszokott nyirkos levegőt, aztán visszament a sátorba, elnyúlt a kempingágyon, és mély, álomtalan álomba merült.

Melnyik ébresztette. Sötét, felhajtott gallérú, bélelt dzsekiben és zsebes katonai nadrágban volt, és úgy nézett ki, mintha pillanatokon belül el akarná hagyni az állomást. A fején ugyanaz a régi, fekete tábori sapka volt, a lába mellett meg két nagy táska állt, azok is valahogy ismerősnek tűntek Artyom számára. Melnyik odatolta a lábával az egyiket Artyom elé:

– Tessék. Cipő, ruha, hátizsák, fegyver. Válts cipőt, készülj! A védőruhát nem kell felvenni, nem a felszínre készülünk, csak hozd magaddal. Fél óra múlva kimegyünk.

– Hová? – kérdezte Artyom, értetlenül pislogva, és keservesen küzdött az ásítással.

– A Kijevszkajára. Ha minden rendben lesz, akkor utána a Gyűrűn a Belorusszkajára, és aztán a Majakovszkajára. Ott meg majd meglátjuk. Készülj!

A sztalker leült a sarokban álló hokedlire, előhúzott a zsebéből egy újságpapírt, és nekiállt sodorni egy cigarettát, időről időre rápillantva Artyomra. Artyomnak minden kiesett a kezéből, sokkal gyorsabban ment volna minden, ha Melnyik magára hagyja, de azért húsz perc alatt így is elkészült. Végül Melnyik szó nélkül felkelt a hokedliről, fogta a táskáját, és kiment a peronra, a nyomában Artyommal.

Átmentek a bolthajtás alatt, aztán ki a vágányokhoz. Miután leértek az odatámasztott falépcsőn a sínekre, Melnyik biccentett az őrnek, és elindultak az alagútba. Artyom csak most vette észre, milyen különösen építették meg itt a szakaszbejáratokat. A peronnak arról a feléről, ahonnan a Kijevszkaja felé indultak a sínek, a vágány felét szűk lőrésekkel ellátott beton harcállás foglalta el. Az átjárást vaskerítés zárta el, mellette két őr volt szolgálatban. Melnyik rövid, érthetetlen mondatokat váltott velük, majd az egyik őr kinyitotta a lakatot, és kilökte a rácsot.

Az alagút egyik fala mellett fekete ragasztószalaggal áttekercselt vezeték húzódott, amelyről minden tíz-tizenöt méteren gyenge fényű lámpák lógtak, de a szakaszban még az ilyen világítás is igazi fényűzésnek tetszett Artyom számára. Háromszáz lépés után a vezeték már nem ment tovább, és itt még egy őrség várta őket. Az őrök nem viseltek semmilyen egyenruhát, mégis sokkal felkészültebbnek látszottak, mint a Polisz katonái. Miután arcról felismerték Melnyiket, az egyikük biccentett neki, és átengedte őket. Itt, a megvilágított szakasz határán a sztalker elővette a táskából a lámpáját, és felkapcsolta.

Újabb pár száz méter után hangok hallatszottak előttük, és lámpafények villantak fel. Melnyik gyors mozdulattal lecsúsztatta válláról a gépkarabélyát, és a kezébe kapta. Artyom követte a példáját.

Alighanem ez még egy mélységi járőr volt a Szmolenszkajáról. Két erős, fegyveres, meleg, műprém galléros dzsekit viselő férfi vitatkozott három kereskedővel. A járőrök fején kerek kötött sapka volt, s mindkettőnek a mellén éjjellátó készülék lógott bőrszíjon. Két csencsernek volt fegyvere, de Artyom bármibe fogadott volna, hogy attól még kereskedők. Nagy rongybálák, a kezükben az alagutak térképe, különösen ravasz tekintet, a lámpák fényében kihívóan csillogó szemek – nemegyszer látta már ezt. A csencsereket rendszerint gond nélkül beengedték minden állomásra, talán csak azokra nem, amelyek a Hanzához tartoztak. Úgy tűnik azonban, hogy a Szmolenszkaján nem látták őket szívesen.

– Ugyan, barátom, ne akadékoskodj már, nem is a te Szmolenszkajádon van dolgunk, csak átmegyünk rajta – győzködte a járőrt az egyik kereskedő, egy kurta pufajkás, hórihorgas, bajszos ember.

– Mindenféle cuccok vannak nálunk, magad is láthatod, a Poliszba megyünk árulni – kontrázott rá a másik, egy zömök, csupa szőr képű kereskedő.

– Ugyan miféle károd volna belőlünk, csak nyersz velünk, tessék, nézd, a farmer szinte új, a te méreted, márkás, ingyen odaadom – vette át a kezdeményezést a harmadik.

Az őr, elállva az utat, némán rázta a fejét. Szinte semmit sem válaszolt, de mihelyt az egyik csencser, aki a hallgatását beleegyezésnek vette, megpróbált előrelépni, a két járőr szinte egyszerre rácsapott a gépkarabélya zárjára. Melnyik és Artyom öt lépésre állt a hátuk mögött, és bár a sztalker leengedte a fegyverét, testtartásában érződött a feszültség.

– Állj! Öt másodpercet adok, hogy megforduljatok, és elmenjetek. Ez egy zárt állomás, ide senki nem jöhet be. Öt... négy... – kezdte a számolást az egyik járőr.

– De hát hogyan menjünk megint oda, a Gyűrűn keresztül? – háborgott az egyik csencser, de a másik, fejét reményvesztetten csóválva megrántotta a karját, s a kereskedők felszedték a földről a bugyraikat, és elbotorkáltak visszafelé.

Egypercnyi várakozás után a sztalker intett Artyomnak, és elindultak a Kijevszkaja felé a csencserek után. Amikor elhaladtak az őrök mellett, az egyikük némán biccentett Melnyik felé, és mintegy tisztelgésképpen a halántékához emelte két ujját.

– Zárt állomás? – kíváncsiskodott Artyom, miután elhagyták a járőrt. – Ez mit jelent?

– Menj vissza, és kérdezd meg – vetette oda Melnyik, és Artyomnak ezzel végleg elvette a kedvét a további kérdezősködéstől.

Bár igyekeztek távolabb maradni az előttük haladó csencserektől, a hangjuk egyre közelebbről hallatszott, aztán hirtelen elhalt. De alig mentek vagy húsz métert, amikor az arcukba csapott egy fénysugár.

– Hé, ki van ott? Mit akarsz? – kiáltotta valaki idegesen, és Artyom ráismert a kereskedők egyikének a hangjára, akiket a Szmolenszkaja előtt felállított őrség félútról visszafordított.

– Nyugalom. Engedjetek tovább, nem zavarunk benneteket. A Kijevszkajára megyünk – felelte halkan, de jól érthetően a sztalker.

– Eredjetek, előreengedünk benneteket. Fölösleges egymás nyakába lihegnünk – hallatszott némi tanácskozás után a sötétből.

Melnyik morcosan vállat vont, és ráérősen indult tovább. Úgy harmincméternyire valóban ugyanaz a három csencser várta őket. Artyom és Melnyik közeledtére a kereskedők udvariasan leengedték a fegyverüket, félreálltak, és engedték őket elhaladni. A sztalker úgy ment tovább, mintha mi sem történt volna, Artyom azonban észrevette, hogy a járása megváltozott: most hangtalanul lépkedett, mintha óvakodna elnyomni a háta mögött hallatszó hangokat. S bár a csencserek nyomban követték őket, Melnyik egyszer sem nézett vissza rájuk. Maga Artyom elég sokáig, vagy három percig is próbálta leküzdeni magában a vágyat, hogy visszanézzen, de aztán mégiscsak visszapillantott.

– Hé! – hallatszott mögöttük egy feszült hang. – Várjatok csak!

A sztalker megállt. Artyom kezdett értetlenkedni, vajon miért teljesíti ilyen engedelmesen efféle kiskereskedők minden követelését.

– Ezek ott a Kijevszkaja miatt mérgesek ennyire, vagy mert a Poliszt védik? – kérdezte az egyik csencser, ahogy beérték őket.

– Nyilvánvaló, hogy a Kijevszkaja miatt – vágta rá azonnal Melnyik, és Artyomba beleszúrt a féltékenység: neki a sztalker semmit sem akart mondani.

– Hát ezt meg lehet érteni. A Kijevszkaján most rettenetes a helyzet. No, mindegy. Ezeknek a szőrszálhasogatóknak ott az őrségetekben hamarosan melegük lesz. Ahogy a Hanza lezárja a határát, a Kijevszkajáról mindenki hozzátok szalad majd. Tudod te is, hogy ha így történik, senkinek nem lesz maradása az állomáson. Akkor már jobb, ha harcolunk... – dörmögte hol a sztalkernek, hol magamagának a hórihorgas csencser.

– Mert te annyira harcoltál eddig, mi? – hümmögött epésen a másik. – Nesze neked, itt egy újabb hős Matroszov!

– Na jó, eddig nem volt annyira sürgős – felelte a hórihorgas.

– De hát mi zajlik ott? – Artyom már nem bírta tovább magába fojtani a kérdést.

A két csencser úgy nézett rá, mintha valami olyan ostoba kérdést tett volna fel, amire minden kisgyerek tudja a választ. A sztalker továbbra is hallgatott. Hallgattak a kereskedők is, úgyhogy egy ideig teljes némaságban haladtak előre. A hórihorgas végül kelletlenül belekezdett:

– Onnan vezetnek az alagutak a Park Pobjedi felé, úgyhogy...

Ahogy meghallották az állomás nevét, két útitársa összehúzta magát, és Artyomnak egy pillanatra úgy tűnt, hogy a dohos alagúthuzat támadt fel, az alagút falai pedig összepréselődtek. Még Melnyik is húzogatta a vállát, mintha próbálna felmelegedni. Artyomnak nem rémlett, hogy valaha is hallott volna valami rosszat a Park Pobjediről, de még csak olyan mendemondát sem tudott volna felidézni, mely ezzel az állomással lett volna kapcsolatban. De akkor miért támadt váratlanul ilyen kényelmetlen érzése az elnevezés hallatán?

– Mi az, rosszabbodik a helyzet? – kérdezte komoran a sztalker.

– Mi azt honnan tudhatnánk? Alkalmi látogatók vagyunk. Mellette megyünk el néha. De ott maradni, ti is tudjátok... – motyogta bizonytalanul a szakállas.

– Eltűnnek emberek – mondta suttogva a tömzsi csencser. – Sokan félnek, menekülnek. Ott már azt sem lehet tudni, ki tűnt el, ki menekült el maga, és a többieknek ettől még rettenetesebb.

– Elátkozott alagutak ezek mind – köpött a földre a hórihorgas.

– De hát el vannak torlaszolva – kérdezte is, mondta is egyszerre Melnyik.

– Réges-rég eltorlaszolták őket, s mi haszna? Ha idevalósi vagy, akkor jobban kell tudnod nálunk! Ott mindenki tudja, hogy a szörnyűség az alagutakból jön, akárhányszor robbantják is be és torlaszolják el őket. És ezt a saját bőrén érzi az ember, alighogy bedugja oda az orrát, Szergejics a megmondhatója – mutatott a hórihorgas szakállas útitársára.

– Pontosan – erősítette meg a csupa szőr Szergejics, és valami okból keresztet vetett.

– De hát őrzik az alagutakat, nem? – kérdezett rá Melnyik.

– Mindennap ott vannak az őrök – bólintott a bajszos.

– És legalább elkaptak már legalább egyszer is valakit? Vagy láttak? – faggatta a sztalker.

– Mi azt honnan tudnánk? – tárta szét a karját a csencser. – Én nem hallottam róla. Talán nincs is kit elkapni ott.

Melnyik nem tágított:

– És a helyiek mit mondanak?

A hórihorgas semmit sem válaszolt, csak legyintett elkeseredetten, Szergejics viszont hátrapillantott, és hangosan suttogva mondta:

– Holtak városa... – és megint kezdte hányni magára a keresztet.

Artyomnak nevethetnékje támadt: túlságosan is sok történetet, mesét, legendát és teóriát hallott már arról, hogy pontosan hol laknak a metróban a holtak. A lelkek az alagutak falán futó csövekben, aztán a pokol kapui, melyeket az egyik állomáson ásnak ki... most meg itt a holtak városa a Park Pobjedin. De a kísérteties huzat elfojtotta benne a nevetést, és a meleg ruha ellenére kirázta a hideg. A legrosszabb az volt, hogy Melnyik elhallgatott, és abbahagyta a kérdezősködést, bár Artyom reménykedett benne, hogy csupán megvetően legyint az efféle képtelenségekre.

Az egész hátralévő utat szó nélkül, ki-ki magába merülve tette meg. Az alagút egészen a Kijevszkajáig teljesen nyugodtnak, üresnek, száraznak és tisztának bizonyult, ám mindezek ellenére a komor, szorító érzés, hogy valami rossz várja őket ott elöl, minden lépéssel nyomasztóbbá vált.

Alighogy beléptek az állomásra, ez a feltörő talajvízhez hasonlóan feltartóztathatatlan, zavaros és jéghideg érzés elárasztotta őket. Itt a rettegés volt az úr, és ez első pillantásra érződött. Ez volna az a „napfényes Kijevszkaja”, amelyről a kaukázusi mesélt neki, aki együtt ült vele a zárkában a fasiszta fogság idején? Vagy ő az ugyanilyen nevű másik állomásra gondolt, a Filjovszkaja vonalon?

Azt nem lehetett állítani, hogy az állomás elhagyatott lett volna, s hogy a lakói mind elmenekültek. Meglehetősen sok ember volt itt, de valahogy minden azt sugallta, mintha a Kijevszkajának nem a lakói volnának a gazdái. Igyekeztek csoportban maradni, a sátrak a csarnok közepén szorosan a falakhoz és egymáshoz tapadtak. A tűzbiztonsági előírások szerint feltétlenül szükséges távolságot sehol sem tartották be: az ezekben a sátrakban élő emberek a tűznél alighanem nagyobb veszélytől tartottak. Ha Artyom rájuk nézett, a mellettük elmenők máris űzötten elkapták a tekintetüket, és óvakodva az idegenektől, úgy rebbentek szét az útjukból, mint valami búvóhelyet kereső svábbogarak.

A két alacsony, kerek boltívsor közé préselt peronról egyik oldalon néhány mozgólépcső vezetett lefelé, a másik felén pedig egy kis lépcsőn át lehetett eljutni a másik állomásra. Itt-ott szén parázslott és sült hús ínycsiklandó illata érzett, valahol egy kisgyermek sírt. Lehet, hogy a Kijevszkaja a rémült csencserek fantáziálta halott város előcsarnoka volt, de attól még igen eleven volt benne az élet.

A csencserek sietve elbúcsúztak, és eltűntek a másik vonalhoz vezető átjáróban. Melnyik úgy nézett körül, mint aki otthon van, aztán határozottan indult az egyik átjáró felé. Rendszeresen megfordult itt, ez mindjárt látszott. Artyom föl nem tudta fogni, hogy a sztalker miért faggatta olyan részletesen a csencsereket az állomásról. Arra számított, hogy a lódításaik közben véletlenül csak elejtenek valamit a dolgok valódi állásáról? A lehetséges kémeket próbálta leleplezni?

Egy pillanat múlva megálltak a szolgálati helyiségekbe vezető bejáratnál. Nyitva volt az ajtó, de egy őr állt előtte. A vezetőség, jött rá Artyom.

A sztalker fogadására egy idős, simára borotvált képű férfi jött ki, a haja gondosan meg volt fésülve. Régi, kék, agyonmosott és kifakult, de meglepően tiszta metrómunkásruhát viselt. Érthetetlen volt, hogyan sikerült ezen az állomáson ennyire adnia a külsejére. Tisztelgett Melnyiknek, valami okból csak a két ujját emelve a halántékához, inkább csak karikírozva a mozdulatot, nem olyan komolyan, ahogy ezt a járőrök tették az alagútban. Szeme hamiskásan hunyorgott.

– Jó napot – mondta kellemes, mély hangon.

– Erőt, egészséget – viszonozta a sztalker, és elmosolyodott.

Tíz perc múlva a meleg szobában ültek, és itták az elengedhetetlen gombateát. Ezúttal Artyomot nem parancsolták ki, hogy ott várjon, hanem megengedték neki, hogy részt vegyen a komoly dolgokról folyó eszmecserén. Sajnos, a sztalkernek és az állomás általa Arkagyij Szemjonovicsként szólított vezetőjének a beszélgetéséből Artyom így se értett semmit. Előbb Melnyik kérdezett valami Tretyjak felől, aztán meg azt kezdte firtatni, nincsenek-e változások az alagutakban. A vezető közölte vele, hogy Tretyjaknak valami dolga van, de most már hamarosan vissza kell jönnie, és azt javasolta, hogy várja meg őt. Ezután valamiféle szerződések részleteibe mélyedtek bele, úgyhogy Artyom rövidesen teljesen elvesztette a fonalat. Csak ült ott, kortyolgatta a forró teát, melynek gombás illata az otthonára emlékeztette, és nézelődött. A Kijevszkaja láthatóan jobb napokat is látott egykor: a falakat molyette, de mintázatukat őrző szőnyegek borították, néhány helyen közvetlenül a szőnyegek fölé széles, aranyozott keretekben alagútágak ceruzavázlatai voltak felakasztva, az asztal pedig, amelynél ültek, igazi régiségnek tűnt, és Artyom el sem tudta képzelni, hány sztalker kellett hozzá, hogy lehozzák fentről egy üres lakásból, és az állomás vezetői mennyit fizethettek érte. Az egyik falon egy ősrégi, megfeketedett szablya függött, mellette pedig egy vízözön előtti pisztoly, mely nyilvánvalóan alkalmatlan volt arra, hogy lőjenek vele. A szoba távolabbik végében, egy ruhásszekrényen egy ismeretlen lény hatalmas koponyája fehérlett.

– Nincs ott semmi ezekben az alagutakban – rázta a fejét Arkagyij Szemjonovics. – Csak azért őrködünk, hogy az emberek nyugodtabbak legyenek. De hisz magad is ott jársz, pontosan tudod, hogy az állomástól úgy háromszáz méterre mindkét szakaszt eltorlaszoltuk. Nem tud ott átjönni senki és semmi. Ezek csak babonák.

– Csak éppen emberek tűnnek el – komorodott el Melnyik.

– Tűnnek el, igaz – értett egyet a vezető –, csak azt nem tudni, hova. Úgy gondolom, hogy félnek, ezért menekülnek innen. Az átjárókba mi nem állítunk őröket, amott meg – kezével a lépcsők felé intett – ott egy egész város. Van hová menniük. A Gyűrűre is, meg a Filjovszkajára is. Azt mondják, hogy a mi állomásunk felől a Hanza mostanában beengedi az embereket.

– De mitől félnek? – kérdezte a sztalker.

– Hogy mitől? Attól, hogy eltűnnek emberek. És ezzel a kör be is zárult – tárta szét a kezét Arkagyij Szemjonovics.

– Furcsa – mondta bizalmatlanul elnyújtva a szót Melnyik. – Tudod mit, amíg Tretyjakra várunk, mi kimegyünk egyszer őrségbe. Csak úgy, tájékozódásképpen. A Szmolenszkaján ugyanis aggódnak.

– Értem – bólintott rá a vezető. – Menjetek akkor a hármas sátorba, ott lakik Anton. Ő a következő váltás parancsnoka. Mondd neki, hogy tőlem jöttök.

A sátorból, melyre egy hármas szám volt pingálva, lárma hallatszott. A padlón két tíz év körüli kisfiú – mindkettő albínó, mint újabban a metróban született gyerekek többsége – üres gépkarabélyhüvelyekkel játszott. Egy apró kislány ült mellettük, s a kíváncsiságtól kikerekedett szemmel nézett bátyjaira, de nem mert beleavatkozni a játékukba. Egy középkorú, ápolt nő kötényben valamilyen élelmet vagdosott fel ebédre. Kellemes volt itt, a levegőben jóízű, otthoni hangulat érződött.

– Anton kiment, foglaljanak helyet, várják meg – invitálta őket szívélyesen mosolyogva.

A fiúk eleinte gyanakodva pillantgattak rájuk, aztán az egyikük odament Artyomhoz.

– Van töltényhüvelyed? – kérdezte a homlokát ráncolva.

– Oleg, azonnal fejezd be a kunyerálást! – szólt oda szigorúan a nő, anélkül, hogy abbahagyta volna a főzést.

Artyom meglepetésére Melnyik belenyúlt a nadrágzsebébe, kotorászott benne, és előszedett néhány szokatlanul hosszúkás, nyilvánvalóan nem Kalasnyikovba való töltényhüvelyt. A markába szorítva rázogatta kicsit őket, mint valami csörgőt, aztán odanyújtotta a kincseket a kisfiúnak. Annak azonnal felragyogott a szeme, de az ajándékot nem merte elvenni.

– Vedd csak el! – A sztalker rákacsintott, és belepotyogtatta a hüvelyeket a gyermek kinyújtott tenyerébe.

– Véged, most én fogok győzni! Nézd, mekkorák! Ez lesz a különleges egység! – kiabálta örömmel a gyerkőc.

Artyom, ahogy jobban odanézett, meglátta, hogy a hüvelyek, amelyekkel játszottak, egyforma sorokba voltak rendezve, és minden bizonnyal katonákat jelképeztek. Ő maga is így játszott egykor, de ő szerencsésebb volt: neki még voltak igazi kis ólomkatonái, még ha más-más készletből is.

Miközben a padlón kibontakozott az ütközet, belépett a sátorba a kisfiúk apja, egy alacsony, sovány, gyér szőke hajú ember. Az idegeneket meglátva némán bólintott, és egy szót se szólva, feszülten meredt Melnyikre.

– Papa, papa, hoztál még nekünk hüvelyeket? Olegnek most több van, hosszúkat adtak neki! – kezdte rángatni apja nadrágszárát a másik kisfiú.

– A vezetőségtől jöttünk – magyarázta a sztalker. – Magukkal megyünk őrségbe az alagútba. Afféle erősítésnek.

– Kell is oda erősítés... – dohogott a sátor gazdája, de arcvonásai megenyhültek. – Anton vagyok. Csak megebédelünk, és mehetünk is. Üljetek le – s a tömött zsákokra mutatott, melyek itt a székeket helyettesítették.

A vendégek hiába ellenkeztek, egy szempillantás alatt ott is volt előttük az Artyom számára ismeretlen gumókkal teli gőzölgő tál. Kérdőn nézett a sztalkerre, de az tétovázás nélkül felszúrt egy darabot a villájára, a szájába vette, és elkezdte rágni. Rezzenéstelen arcán még mintha valami elégedettség is látszott volna, s ettől Artyom is bátorságra kapott. Ízre a gumók egyáltalán nem hasonlítottak gombára, kissé édeskések és zsírosak voltak, és nagyon hamar eltelt velük. Az elején meg akarta kérdezni, hogy mit esznek, de aztán belegondolt, hogy jobb, ha nem tudja. Finom, és ennyi elég. Néhol még a patkányvelőt is csemegének tartják...

– Apu, elmehetek én is veled őrségbe? – kérdezte az a kisfiú, akinek a sztalker a hüvelyeket adta, miután megette az adagja felét, a maradékot meg szétkente a tálja szélén.

– Nem, Oleg, tudod jól – felelte elkomorodva a házigazda.

– Olegocska! Még hogy őrségbe! Mit képzelsz! Kisfiúkat nem visznek oda! – ripakodott rá a kezét megmarkolva az asszony.

– Anyu, de én már nem vagyok kisfiú! – nézett félszegen a vendégekre és próbált mély hangon beszélni Oleg.

– Eszedbe ne jusson! Az őrületbe akarsz kergetni? – emelte fel a hangját az anyja.

– Jól van na, jól van... – mormogta a kisfiú.

De alighogy átment az anyja a sátor másik végébe, hogy hozzon még valamit az asztalra, megfogta az apja karját, és hangosan suttogta:

– Hiszen legutóbb is elvittél...

– A téma lezárva! – mondta szigorúan a házigazda.

– Akkor is... – az utolsó szavakat Oleg már csak az orra alatt dünnyögte, úgyhogy nem lehetett érteni.

Miután befejezte az evést, Anton felkelt az asztaltól, kinyitotta a padlón álló vasláda tetejét, kivett belőle egy régi, katonai AK-47-est, és így szólt: – Mehetünk? Ma rövid szolgálat lesz, hat óra múlva itthon is vagyok – mondta a feleségének.

Melnyik és Artyom is felkerekedett. A kis Oleg elkeseredetten nézte az apját, és nyugtalanul fészkelődött a helyén, de nem mert megszólalni.

Az alagút fekete torkánál, a peron szélén két őr ült a lábát lógatva, a harmadik a vágányon állt, és a sötétséget kémlelte. A falon egy sablonnal készült felirat látszott: „Arbat Konföderáció. Isten hozta!” A betűk már félig lekoptak, látszott, hogy rég nem festették át őket. Az őrök suttogva beszélgettek, sőt le is pisszegték, ha valamelyik mégis megemelte a hangját.

A sztalkeren és Artyomon kívül két helybéli ment Antonnal. Mindketten komorak és hallgatagok voltak, a vendégeket rosszindulatúan méregették, a nevüket meg Artyom nem hallotta tisztán.

Miután pár rövid mondatot váltottak az alagút bejáratánál őrködőkkel, leléptek a vágányra, és lassan elindultak előre. Az alagút kerek bolthajtásai itt teljesen átlagosak voltak, a padlón és a falakon nem látszott az idő nyoma. És mégis, Artyomot már az első lépésektől kezdve kezdte elfogni az a kellemetlen érzés, amelyről a csencserek meséltek. Az alagút mélyéből sötét, megmagyarázhatatlan iszonyat kúszott feléjük. A szakaszban csend volt, csak a távolból hallatszottak emberi hangok: bizonyára onnan, ahol a járőr tartózkodott.

Ez volt az egyik legfurcsább őrhely, amelyet Artyom valaha is látott. A homokkal töltött zsákokon néhány ember ült körben, középen egy kis vaskályha állt, kissé oldalt tőle egy vödör fűtőolaj. A járőrök arcát megvilágították a kályha résein épp csak kicsapó tűznyelvek és a mennyezetről lelógó olajlámpa kanócán pislákoló kis láng. Az alagutak áporodott leheletétől a lámpa kissé himbálózott, és ettől úgy tűnt, mintha a mozdulatlanul ülő emberek árnyéka önálló életet élne. Elsősorban az lepte meg Artyomot, hogy az őrök háttal fordultak az alagút felé, és nyugodtan beszélgettek.

Szemüket a váltás kézilámpáinak vakító fénye elől tenyerükkel eltakarva az őrök kezdtek hazafelé készülődni.

– No, mi a helyzet? – kérdezte tőlük Anton, miközben olajat lottyantott a tűzre egy merítőkanállal.

– Ugyan mi lehetne? – mosolyodott el fanyarul a váltás parancsnoka. – Mint máskor. Semmi. Csend. Csend... – szívott egyet az orrán, és görnyedten elindult az állomás felé.

Míg a többiek közelebb tolták a zsákjukat a kályhához és elhelyezkedtek, Melnyik Antonhoz fordult:

– No, nem megyünk tovább, hogy megnézzük, mi van arrébb?

– Nincs ott mit nézni, torlasz torlasz hátán, én már százszor láttam.

– Nézd meg, ha akarod, innen úgy tizenöt méterre – Anton a válla fölött a Park Pobjedi felé mutatott.

A torlasz előtt az alagút félig beomlott. A padlót kő- és földtörmelék borította, a mennyezet itt-ott megsüllyedt, a falak pedig bedőltek és az út összeszűkült. Oldalt egy ismeretlen rendeltetésű szolgálati helyiségekbe nyíló ajtó deformálódott nyílása feketéllett, és ennek a járatnak a legvégén a rozsdás sínek egy halom széttört, macskakövekkel és földdel borított betontömbbe ütköztek bele. Ebbe a földrétegbe süllyedtek bele a falak mentén húzódó közműcsövek is.

Miután lámpájával körbevilágította a beomlott alagutat, és nem talált semmilyen titkos búvóhelyet, Melnyik vállat vont, és visszament a deformálódott ajtóhoz. Bevilágított rajta és benézett, de a küszöböt azért nem lépte át.

– A második vonalszakaszban sincs semmilyen változás? – kérdezte Antontól, amikor visszament a kályhához.

– Most is úgy van minden, ahogy tíz évvel ezelőtt volt – felelte Anton.

Sokáig hallgattak. Most, hogy a lámpáikat eloltották, csak a félig-meddig lefedett kályha és az olajlámpa bekormozódott üvege mögötti apró láng adott fényt újra, és körülöttük olyan sűrű lett a sötétség, hogy, mint a sós víz, szinte kilökte magából az idegen testeket. Alighanem ezért is húzódott mindegyik járőr a dobkályhához, amennyire csak lehetett: a sötétséget és a hideget itt enyhítették a sárga sugarak, és levegőt is könnyebben lehetett venni. Artyom türelemmel volt, amíg bírt, de a vágy, hogy legalább valamilyen hangot halljon, erőt vett a bátortalanságán:

– Korábban még sosem voltam a maguk állomásán – mondta egy köhintés után Antonnak –, így nem igazán értem, miért őrködnek itt, ha ott elöl semmi nincs. Még csak nem is néznek arra!

– Ez a rend – magyarázta a váltásparancsnok. – Azt mondják, hogy éppen azért nincs itt semmi, mert őrködünk.

– És ott, túl a torlaszon, mi van?

– Alagút, mi más? Egészen – egy pillanatra hátrafordult, és a vakvágányra pillantott –, egészen a Park Pobjediig.

– És ott laknak?

Anton erre nem válaszolt, csak bizonytalanul megrázta a fejét, hallgatott, de aztán visszakérdezett:

– Mi az, te egyáltalán semmit sem tudsz a Park Pobjediről? – És meg sem várva Artyom válaszát, folytatta: – Isten tudja, most mi van ott, de egykor egy hatalmas kettős állomás volt, egyike azoknak, amiket utoljára építettek. Az idősebbek még jártak is ott... mármint, szóval, annak előtte azt mondják, nagyon fényűzően csinálták meg, meg hogy nagyon mélyen volt az állomás, nem úgy, mint általában az új építésűek. Gondolhatod, milyen jó dolguk volt ott az embereknek. De nem sokáig. Csak addig, amíg az alagutak be nem omlottak.

– Hogyan történt? – kérdezte Artyom.

– Mifelénk azt beszélik – Anton a többiekre nézett –, hogy magától omlott be. Rosszul tervezték meg, vagy kilopták belőlük az anyagot, amikor építették, vagy ki tudja. De ez már régen volt, úgyhogy senki sem emlékszik rá pontosan.

– Én viszont úgy hallottam – mondta halkan az egyik járőr –, hogy a mi vezetőségünk robbantatta be a francba mindkét vonalszakaszt. Vagy konkurencia volt nekik a Park Pobjedi, vagy valami más... Talán attól féltek, hogy a Park idővel a fejükre nő. Te is tudod jól, hogy itt nálunk, a Kijevszkaján, ki volt a főnök akkoriban... Aki korábban a piacon gyümölccsel kereskedett. Forrófejű népség, vérében van a balhézás. Egy láda dinamitot ebbe az alagútba, egy ládát amabba, a saját állomástól távolabb, és mehet. Vér egy csöpp se, a probléma megoldva.

– És aztán mi lett velük? – faggatózott Artyom.

– Azt már nem tudjuk, mi csak később... – kezdte mondani Anton, de a beszédes járőr félbeszakította:

– Mi lett volna? Mind meghaltak. Tudhatnád jól, hogyha egy állomást elvágnak az alagúttól, ott nem lehet sokáig húzni. A szűrők vagy a generátorok lerobbantak, vagy elárasztotta a víz – és vége, a felszínre meg aligha mehettek. Úgy hallottam, hogy előbb ásni kezdtek, de aztán felhagytak vele. Azok, akik kezdetben itt őrködtek, azt mondják, hogy a csöveken keresztül kiáltásokat hallottak... De aztán ennek is hamar vége lett.

Köhintett, és tenyerét a kályha felé tartotta. Miután megmelegítette a kezét, Artyomra nézett, és hozzátette:

– És ez még csak nem is háború volt. Ugyan ki harcolna így? Hiszen asszonyaik, gyermekeik voltak. Öregeik... Egy egész város. És miért? Csak úgy, a pénzen vesztek össze. Mintha maguk nem is öltek volna meg senkit, és mégis. Azt kérdezted, mi van ott, a torlasz másik felén. Halál van.

Anton a fejét csóválta, de nem szólt semmit. Melnyik figyelmesen nézett Artyomra, már nyitotta volna a száját, mint aki ki akarja egészíteni a hallott történetet, de meggondolta magát. Artyom teljesen átfagyott, és ő is közelebb húzódott a kályhaajtón kicsapó lángnyelvekhez. Próbálta elképzelni, milyen lehet ezen az állomáson élni, amelynek a lakói úgy hiszik, hogy az otthonuktól induló sínek egyenesen a halál birodalmába vezetnek.

Artyom fokról fokra kezdte megérteni, hogy a furcsa őrködés ebben a félbevágott alagútban nem annyira szükség, hanem sokkal inkább rituálé. Kit próbáltak itt ülve elriasztani? Kit akadályozhattak volna meg abban, hogy bemenjen az állomásra, vagy akár a metró többi részébe? Egyre hidegebb lett, és a reszketéstől már sem a dobkályha, se a Melnyiktől kapott meleg dzseki nem óvta meg.

A sztalker hirtelen a Kijevszkaja felé fordult, kissé felemelkedett, hallgatózott és figyelt. Gyors, könnyű lépések hallatszottak az alagútból, és a távolban egy gyenge kis lámpa apró fénye ugrált ide-oda, mintha valaki a talpfákat átugorva teljes erejéből rohanna feléjük.

A sztalker felpattant, a falhoz lapult, és a fényfoltra szegezte a gépkarabélyát. Anton nyugodtan állt és figyelt a sötétbe, laza testtartásából rögtön látni való volt, hogy el sem tud képzelni semmiféle veszélyt az alagútnak erről a feléről.

Melnyik felpöccintette lámpája kapcsolóját, és a sötétség kelletlenül hátrább húzódott. Úgy harminclépésnyire tőlük, a pályatest közepén, egy törékeny kis figura állt meg, feltartott kezekkel.

– Apa, apa, én vagyok, ne lőjetek! – A hang kétségtelenül egy gyermeké volt.

A sztalker elfordította a lámpája fényét, és a ruháját porolgatva felkelt a földről. Egy perc múlva a kisfiú már a kályha mellett állt, s zavartan bámulta a cipője hegyét. Anton fia volt, az, amelyik őrködésre kéredzkedett.

– Történt valami? – kérdezte aggódva az apja.

– Nem... Csak szerettem volna veled lenni. Már nem vagyok kicsi, hogy a mamával üljek a sátorban.

– Hogyan kerültél ide? Hiszen ott az őrség!

– Azt hazudtam, hogy a mama küldött hozzád. Petya bácsi van ott, ő ismer. Csak annyit mondott, hogy semmilyen oldaljáratba ne nézzek be, meg hogy menjek minél gyorsabban, és átengedett.

– Petya bácsival majd még számolunk – közölte komoran Anton. – Te meg egyelőre gondolkozz azon, hogy fogsz ezzel a mamának elszámolni. Egyedül nem engedlek vissza.

– Itt maradhatok veletek? – A kisfiú nem tudta elfojtani lelkesedését, és ugrándozni kezdett.

Anton arrébb húzódott, s miután leültette a fiát az átmelegedett zsákokra, levetette a dzsekijét és bebugyolálta vele, de a kisfiú szinte nyomban lemászott a földre, és a zsebéből kipakolta egy rongyra a magával hozott kincseket: egy marék töltényhüvelyt és még néhány más holmit. Artyom mellett ült, akinek volt ideje, hogy jól szemügyre vegye mindegyiket. A legérdekesebb egy kis fémdobozka volt, rajta forgókarral. Amikor Oleg az egyik kezébe fogta, és a másikkal megtekerte a kart, a doboz csengő fémhangokat adva egyszerű, gépi dallamot kezdett játszani. Érdekes volt az is, hogy elég volt egy másik tárgyhoz érinteni, és az, sokszorosan felerősítve a hangot, tüstént rezonálni kezdett. A legjobban ez a vaskályhával sikerült, de sokáig nem lehetett ott tartani a szerkezetet, mert túl hamar felmelegedett volna. Artyomot ez olyan kíváncsivá tette, hogy maga is ki akarta próbálni.

– Ez még semmi! – mondta neki a kisfiú, miközben odaadta neki a forró dobozt, s aztán fújdogálta megégett ujjait. – Később majd mutatok olyat, hogy na! – Ígérte titokzatosan.

A következő félóra lassan pergett le – Artyom, akinek fel sem tűnt, hogy az őrök elégedetlenkedő pillantásokat vetnek rá, megállás nélkül tekergette a kart és hallgatta a zenét, Melnyik valamiről suttogott Antonnal, a kisfiú pedig a töltényhüvelyekkel bíbelődött a földön. A dallam, melyet ez az apró verkli játszott, meglehetősen bánatos volt, de titokzatos módon megbabonázta, és egyszerűen képtelen volt betelni vele.

– Nem, nem értem – mondta a sztalker, és felkelt a helyéről –, ha mindkét alagút be van omlasztva, és őrzitek, akkor szerintetek hová tűnnek az emberek?

– És ki mondta, hogy ezekről az alagutakról van szó? – Anton alulról nézett fel rá. – Vannak itt átjárók is más vonalakra, kettő is, meg vonalszakaszok is a Szmolenszkaja felé... Úgy gondolom, hogy valaki egyszerűen kihasználja a babonáinkat.

– Ugyan, miféle babonákat? – szólt közbe az a járőr, aki a berobbantott alagutakról meg a túloldalon rekedt emberekről mesélt. – Amiatt van elátkozva a mi állomásunk, ami a Park Pobjedivel történt. És mi mind, akik itt élünk, el vagyunk átkozva...

– Szanics, te csak ne kavard – szakította félbe elégedetlenül Anton. – Komoly emberek érdeklődnek itt, te meg a meséiddel jössz.

– Gyere csak járjunk egyet, az úton ajtókat láttam és egy oldalfolyosót, meg akarom nézni – javasolta neki Melnyik. – A Szmolenszkaján is félnek az emberek. Maga Kolpakov érdeklődött.

– Csak nem érdeklődni méltóztatott? – mosolyodott el kesernyésen Anton. – Ugyan már, ne áltassuk magunkat, ebből a mi konföderációnkból mára egyedül csak a neve maradt, mindenki magáért harcol...

– A Poliszban már kérdezősködnek. Tessék, itt van, olvasd el! – A sztalker kihúzott a zsebéből egy összehajtogatott újságpapírt.

Artyom látott ilyen újságokat a Poliszban. Az egyik átjáróban volt egy bódé, ahol árusították őket, de tíz tölténybe kerültek, és ő nem akart ennyit fizetni egy csomagolópapírért, rajta silányul kinyomtatott pletykákkal. Melnyik, úgy látszik, nem sajnálta rájuk a töltényt.

„A metró hírei” büszke cím alatt az elnagyoltan körbevágott, sárgás papíron néhány rövidebb cikk szorongott, az egyikhez még egy fekete-fehér fényképet is betettek. A címe így hangzott: „A Kijevszkaján folytatódnak a titokzatos eltűnések”.

– Csalánba nem üt a ménkű, még mindig firkálnak. – Anton óvatosan a kezébe vette az újságot, és kisimította. – Jól van, menjünk, megmutatom neked ezeket a te oldalfolyosóidat. Itt hagyod elolvasni?

A sztalker bólintott. Anton felállt, ránézett a fiára, és így szólt:

– Mindjárt jövök. De vigyázz, ne rendetlenkedj, míg nem vagyok itt. – Aztán Artyomhoz fordult: – Ügyelj rá, légy szíves.

Artyom, mit tehetett volna mást, rábólintott.

Alighogy az apja és a sztalker kicsit távolabbra ért, Oleg felugrott, huncut képpel kikapta Artyom kezéből a dobozkát, s „Kapj el!” felkiáltással futásnak eredt a vágánycsonk felé. Észbe kapva, hogy a kisfiúért most ő felel, Artyom bűntudatos pillantást vetett az őrökre, felkapcsolta a lámpáját, és utánaindult.

Bár Artyom ettől tartott, Oleget nem a félig romba dőlt szolgálati helyiségek felfedezése érdekelte. Közvetlenül a torlasznál várta.

– Figyelj csak, mi fog történni! – mondta a kisfiú.

Oleg felkapaszkodott a köveken a torlaszban eltűnő csövek magasságáig. Aztán elővette kis dobozát, hozzászorította a csőhöz, és megtekerte a kart.

A cső rezonált és felbúgott, s mintha teljesen betöltötte volna az egyszerű, szomorú dallam, melyet a skatulya játszott. A kisfiú rátapasztotta a fülét a csőre, s mint akit megbabonáztak, egyre csak forgatta a kart, és csalogatta elő a hangokat a fémdobozból. Egy pillanatra megállt, mosolyogva, szinte üdvözült képpel hallgatózott, aztán leugrott a kőhalomról, és odaadta a skatulyát Artyomnak:

– Nesze, próbáld meg te is!

Artyom pontosan el tudta képzelni, hogyan változik meg a hang, ha átjárja az üreges fémcsövet. De látva a kisfiú csillogó szemét, úgy döntött, nem viselkedik undok fráter módjára. Hozzányomta a dobozt a csőhöz, rátapasztotta a fülét a hideg vasra, és forgatni kezdte a kis kart. A zene olyan hangosan dübörgött fel, hogy kis híján elkapta onnan a fejét. Az akusztika törvényeit Artyom nem ismerte, így fel nem foghatta, hogy ez a vasdarab milyen csoda folytán képes ennyire felerősíteni és öblössé tenni a dallamot, amely azelőtt oly gyámoltalanul nyekergett a doboz belsejében.

Még néhány másodpercig tekergette a kart, és háromszor is lejátszotta a rövidke motívumot, aztán biccentett Olegnek:

– Remek.

– Hallgasd tovább! – nevetett fel Oleg. – Ne játszd le újra, csak hallgasd!

Artyom vállat vont, odapillantott a posztra – nem jöttek-e vissza a járőrök és újra hozzátapasztotta fülét a csőhöz. Ugyan mit hallhatni benne? Szélzúgást? Annak a szörnyű zúgásnak a mását, amely az Alekszejevszkaja és a Proszpekt Mira közötti alagutat töltötte el?

Elképzelhetetlenül messziről, csak nehezen áthatolva a földtömegen, tompa hangok hallatszottak. A kihalt Park Pobjedi felől jöttek, efelől semmi kétség sem volt. Artyom megdermedt, ahogy hallgatta, és egyre inkább elborzadva ébredt rá, hogy valami lehetetlent hall – zenét.

Valaki vagy valami tőle kilométerekre hangról hangra elismételte a zenedoboz szomorú dallamát. De ez nem visszhang volt: egyik-másik helyen a titokzatos előadó tévesztett, itt-ott elnyújtotta a hangot, de a motívum teljesen felismerhető maradt. És a legfőbb, hogy egyáltalán nem az a fémes hang volt, inkább dúdolásra emlékeztetett... Vagy énekre? Rengeteg hang elmosódott kórusára? Nem, mégis inkább dúdolásra...

– Mi van, játszik? – kérdezte elégedett képpel Oleg. – Én is hadd hallgassam még!

– Mi ez? – mormogta rekedt hangon, szinte összezárt szájjal Artyom.

– Zene! Zenél a cső! – magyarázta egyszerűen a kisfiú.

Az a gyötrelmes, nyomasztó hatás, melyet ez a baljós éneklés Artyomra gyakorolt, a kisfiúra, úgy látszik, nem terjedt át. Számára ez csak egy vidám játék volt, és aligha tette fel magának a kérdést, hogy mi válaszolhat a dallamra az egész világtól elzárt állomásról, ahol az élet már több mint tíz éve a semmibe enyészett.

Oleg újra felmászott a kövekre, és éppen készült beindítani kis szerkentyűjét, de Artyomot hirtelen megmagyarázhatatlan rettegés kerítette hatalmába. Megragadta a kisfiú kezét, és ügyet sem vetve a tiltakozására, maga után húzta a kályha felé.

– Gyáva vagy! Gyáva vagy! – kiabálta Oleg. – Csak a kicsik hisznek az efféle meséknek!

– Miféle meséknek? – Artyom megállt, és a szemébe nézett.

– Hogy elviszik a gyerekeket, akik az alagutakba járnak csöveket hallgatni!

– Kik viszik el? – Artyom tuszkolta tovább, a kályha felé.

– A halottak!

A párbeszéd megszakadt: az az őr, aki az átokról beszélt, felriadt, és olyan feszülten nézett rájuk, hogy nyomban a torkukra forrott a szó. A lehető legjobb pillanatban ért véget a kalandjuk: Anton és a sztalker visszatért az őrhelyre, és még valaki jött velük. Artyom gyorsan leültette a kisfiút a helyére. A kisfiú apja arra kérte, hogy ügyeljen Olegre, nem pedig arra, hogy engedjen a szeszélyeinek... Aztán meg ki tudja, hogy Anton maga milyen babonákban hisz?

– Elnézést, kicsit elment az idő. – A parancsnok leült Artyom mellé a zsákokra. – Nem rosszalkodott?

Artyom megrázta a fejét, remélve, lesz elég esze a fiúnak, hogy ne dicsekedjen el a kalandjukkal. De úgy látszott, ezzel Oleg is tisztában van: elragadtatott képpel újra elkezdte szétrakni a töltényhüvelyeit.

A harmadikat, aki a parancsnokkal és a sztalkerrel jött, egy őszülő, sovány, beesett arcú és táskás szemű férfit Artyom nem ismerte. Csak egy percre ment oda a kályhához, biccentett az őröknek, Artyomra viszont kutatóan nézett, de semmit sem mondott neki. Melnyik bemutatta.

– Ő Tretyjak – mondta Artyomnak. – Velünk jön tovább. Szakember. Rakétás.

16. FEJEZET
A HOLTAK DALAI

– Nincsenek ott semmilyen bejáratok, és nem is voltak soha. Te tényleg nem tudod? – Tretyjak elégedetlenül emelte fel a hangját, és szavai elhallatszottak Artyomhoz is.

Visszatértek az őrségből – vissza a Kijevszkajára. A sztalker és Tretyjak kissé a többiek mögött lépkedtek, és élénken tárgyaltak valamit. Amikor Artyom szintén visszamaradt, hogy részt vegyen a beszélgetésükben, azok suttogóra fogták, és kénytelen volt újra a fő csoporthoz csatlakozni. A kis Oleg, aki igencsak szedte a lábát, hogy ne maradjon le a felnőttektől, és nem akarta, hogy az apja a nyakába vegye, tüstént megragadta Artyom kezét.

– Én is rakétás vagyok! – jelentette ki.

Artyom meglepetten nézett a kisfiúra. Ott volt mellette, amikor Melnyik bemutatta neki Tretyjakot, és véletlenül bizonyára meghallhatta ezt a szót. Vajon értette is, hogy mit jelent?

– Csak meg ne mondd senkinek! – tette hozzá sietve Oleg. – Ezt mások nem tudhatják. Titok. Ez a bácsi biztos a barátod, ha ezt elárulta magáról neked.

– Jól van, nem mondom el senkinek – állt rá a játékra Artyom.

– Ez nem szégyen, ellenkezőleg, erre büszkének kell lenni, de mások irigységből rossz dolgokat mondhatnak rólad – magyarázta a kisfiú, noha Artyom nem is akart kérdezni semmit.

Anton vagy tíz lépéssel előttük ment, az utat megvilágítva. Cingár alakja felé biccentve a kisfiú hangosan suttogta:

– A papa azt mondta, hogy ne mutassam meg senkinek, de te tudsz titkot tartani. Nézd! – és elővett a zsebéből egy kis darabka ruhaszövetet.

Artyom rávilágított a lámpájával. Egy lefejtett fegyvernemi jelzés volt egy tartós, gumírozott anyagból készült korong, úgy hét centi átmérőjű. Az egyik oldala teljesen fekete volt, a másik sötét háttérben három, egymást keresztező rejtélyes, hosszúkás tárgyat ábrázolt, valami olyasmit, mint a hatágú papírból kivágott hópelyhek, amelyekkel újévkor feldíszítették a VDNH-t. Abban, amelyik függőlegesen állt, Artyom, jobban megnézve, egy töltényre ismert, talán géppuskáé vagy mesterlövész puskáé lehetett, de valami célból az aljához kis szárnyakat illesztettek, a másik kettőt viszont, melyek egyformák voltak, sárgák, mindkét végükön megvastagítva, nem tudta azonosítani. A rejtélyes hópehely egy stilizált koszorúba volt berajzolva, mint a régi sapkarózsákon, a rangjelzést pedig betűk keretezték. A színük azonban annyira kikopott, hogy Artyom csak ennyit tudott kivenni: „...csapatok és hads...”, meg még lent, a rajz alatt azt, hogy „...roszország”. Ha egy kicsivel több ideje lett volna, talán ráismer, mit is mutat neki a kisfiú, de másképp alakult.

– Hé, Olezska! Gyere ide, beszédem van veled! – kiáltott oda a fiának Anton.

– Mi ez? – Artyomnak még volt érkezése megkérdezni a kisfiútól, mielőtt az kikapta volt a kezéből a rangjelzést, és visszadugta a zsebébe.

– Rakétacsapatok és tüzérség – vágta ki büszkén ragyogó képpel Oleg, aztán rákacsintott, és odaszaladt az apjához.

Miután az odatámasztott lépcsőn felmentek az állomásra, a járőrök elszéledtek az otthonaikba. Antont mindjárt a kijáratnál várta a felesége. Könnyekkel a szemében szaladt a kis Oleg elé, a karjába kapta, aztán pedig rátámadt a férjére:

– A vesztemet akarod? Azt se tudtam, mit gondoljak! Hány órája már, hogy elment hazulról a gyerek?! Miért nekem kell mindennel törődnöm? Olyan vagy te is, akár egy gyerek, nem tudtad volna hazahozni?! – zsörtölődött.

– Len, ne az emberek előtt... – mormogta zavartan körülnézve Anton. – Hogy jöhettem volna el őrségről? Gondold meg, mit beszélsz, az őrség parancsnoka fogja, és csak úgy otthagyja az őrhelyet...

– Úgy, parancsnok! Hát akkor legyél is parancsnok! Mintha nem tudnád, mi folyik itt! Tessék, a szomszédék kisebbik gyereke egy hete elveszett...

Melnyik és Tretyjak meggyorsították lépteiket, még csak el se búcsúztak Antontól, kettesben hagyták a feleségével. Artyom utánuk sietett, de még sokáig hallották Anton feleségének sírását és szemrehányásait, bár a szavakat már nem lehetett kivenni.

Mindhárman a szolgálati helyiségekhez igyekeztek, ahol az állomás vezetőjének szobája volt. Néhány perc múlva már a kopott szőnyegekkel teleaggatott szobában ültek, maga a vezető pedig, aki megértően bólintott, amikor a sztalker megkérte, hogy hagyja őket magukra, kiment.

– Ugye nincs útleveled? – kérdezte Melnyik, Artyomhoz fordulva. Bár nem is annyira kérdés volt, mint inkább megállapítás.

Artyom megrázta a fejét. A fasiszták által elkobzott dokumentum nélkül kiközösített lett, aki előtt bezárult az út a metró valamennyi civilizált állomására. Se a Hanza, se a Vörös Vonal, se a Polisz nem engedte volna be. Amíg a sztalker mellette volt, Artyomnak senki sem tett fel felesleges kérdéseket, de egyedül maradva olyan elhagyatott megállóhelyek és elvadult állomások között kellene hányódnia, mint a Kijevszkaja. És arról már nem is álmodhatna, hogy visszatérhet a VDNH-ra.

– A Hanzára útlevél nélkül nem tudlak bevinni, ahhoz előbb meg kell találnom ott a megfelelő embereket – mondta Melnyik, mintegy a gondolataira válaszolva. – Ki lehetne állítani egy újat, de az időbe telik. A legrövidebb út a Majakovszkajáig a Gyűrűn át vezet, ha tetszik, ha nem. Mit tegyünk?

Artyom megvonta a vállát. Érezte, mire akar kilyukadni a sztalker. Várni nem szabad, és ha kikerülik is a Hanzát, ő maga akkor se jut el a Majakovszkajára. Az alagút, amely a másik oldalról csatlakozik be oda, egyenesen a Tverszkajáról jön. Visszamenni a fasiszták fészkébe, sőt a kazamatává átalakított állomásukra, esztelenség volna. Zsákutca.

– Jobb lesz, ha most csak mi ketten megyünk Tretyjakkal a Majakovszkajára – summázta Melnyik. – Megkeressük a D-6 bejáratát. Ha megtaláltuk, visszajövünk érted, talán addig az útleveleddel is lesz valami, egyelőre beszélek a megfelelő emberrel, hogy kerítsenek egy űrlapot. Ha nem találjuk meg, akkor is visszajövünk. Nem kell sokat várnod ránk. A Gyűrűn ketten hamar átjutunk, egy nap alatt megjárjuk. Megvársz? – nézett kutatva Artyomra.

Artyom megint megvonta a vállát. Nem volt kedve hozzá, hogy bólintson és egyetértsen vele. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy úgy bánnak vele, mintha valami elhasználódott anyag volna. Most, mikor már teljesítette fő feladatát, hírt hozott a veszélyről, a felnőttek vállaltak magukra minden egyebet, őt meg egyszerűen félreállítják, hogy ne legyen láb alatt.

– Akkor remek – zárta le a sztalker. – Reggelre számíts ránk. Étel és szállás ügyében Arkagyij Szemjonoviccsal mindent elintézünk, jól fog tartani. Ez minden, azt hiszem... Nem, mégsem... – Benyúlt a zsebébe, és előhúzta onnan ugyanazt az összevérzett papírlapot, amelyen a térkép és a magyarázatok voltak. – Tessék, én lemásoltam magamnak. Ki tudja, hogy alakul. Csak ne mutogasd senkinek...

Melnyik és Tretyjak nem egészen egy óra múlva mentek el, előtte beszéltek az állomásvezetővel. A gondos Arkagyij Szemjonovics mindjárt a szállására vezette Artyomot, majd miután meghívta, hogy vacsorázzon vele, hagyta pihenni.

A vendégsátor egy félreeső helyen állt, és bár igen kiváló állapotban volt, Artyom kezdettől fogva nagyon kényelmetlenül érezte magát benne. Kinézett, és újra meggyőződött róla, hogy a többi lakhely egymás közvetlen közelében van, és olyan távol helyezkednek el az alagutak bejárataitól, amennyire csak lehetséges. Most, hogy a sztalker elment, és Artyom egyedül maradt az ismeretlen állomáson, újra elfogta az elején már megtapasztalt kellemetlen érzés. A Kijevszkaján minden félelmetes volt, minden látható ok nélkül egyszerűen félelmetes. Későre járt, a gyerekek már elcsendesedtek, és az állomás felnőtt lakói is egyre ritkábban jöttek elő a sátraikból. A peronon Artyomnak egyáltalán nem volt kedve sétálni. Miután háromszor is újra elolvasta a haldokló Danyilától kapott papírt, nem bírt tovább várni, és a megbeszéltnél fél órával korábban elindult Arkagyij Szemjonovicshoz vacsorára.

A szolgálati helyiség előtere most konyhává alakult át, amelyben egy Artyomnál kicsivel idősebb, rokonszenves lány tüsténkedett. Egy nagy serpenyőben húst párolt valamilyen zöldségekkel, mellette olyan fehér gumókkal, mint amilyenekkel Anton felesége kínálta. Az állomás vezetője ott ült közel egy hokedlin, és egy elnyűtt könyvecskét lapozgatott, amelynek a borítóján egy revolver és fekete harisnyás női lábak díszelegtek. Ahogy meglátta Artyomot, Arkagyij Szemjonovics zavartan félretette a könyvet.

– Biztosan unatkozik most itt nálunk – mosolygott megértően a fiatalemberre. – Menjünk be az irodámba, Katyerina ott fog teríteni nekünk. Mi meg addig felhajtunk valamit – kacsintott.

A szőnyeges-koponyás szoba most egészen másként mutatott: a zöld selyemernyős asztali lámpa fényében sokkal otthonosabb lett. A barátságos fényben nyomtalanul elenyészett a feszültség, amely Artyomot a peronon nyomasztotta. Arkagyij Szemjonovics előhúzott a szekrényből egy kis palackot, és egy különös, öblös pohárba barna színű, bódító illatú folyadékot töltött. Egészen keveset, talán egyujjnyit, és Artyom arra gondolt, hogy egy ilyen palack alighanem legalább annyiba kerül, mint egy ládával abból a sörből, amit a Kitaj-Gorodon kóstolt.

– Egy kis konyak – reagált kíváncsi tekintetére Arkagyij Szemjonovics –, örmény, természetesen, s hozzá még majdnem harmincéves érlelésű. Fentről való – emelte szemét álmodozva a mennyezet felé. – Ne félj, nem szennyezett, magam ellenőriztem a dózismérővel.

Az ismeretlen ital rendkívül erős volt, de kellemes íze és fanyar illata enyhítette a hatást. Artyom nem kortyolt bele azonnal, hanem a házigazda példájára próbálta ízlelgetni. A bensőjét mintha tűz öntötte volna el, mely aztán fokozatosan lelohadt, és kellemesen bizsergető meleggé változott. A szoba még otthonosabbá vált, Arkagyij Szemjonovics pedig még rokonszenvesebbé.

– Csodálatos – értékelte elégedetten hunyorogva Artyom.

– Jó, igaz? Jó másfél éve a sztalkerek egy teljesen érintetlen kis boltot fedeztek fel a Krasznopresznyenszkajánál – magyarázta az állomás vezetője –, egy kis pincehelyiségben, amilyen sok volt korábban. A cégér leesett – így nem vette észre senki. De az egyik sztalkernek eszébe jutott, hogy korábban, még azelőtt, hogy a robbanás volt járt ott néha, így aztán úgy döntött, hogy átvizsgálja. Annyi éven át hevert ott, csak jobb lett tőle. Ismerős volt, száz golyóért adott két palackkal. A Kitaj-Gorodon kétszázat kérnek egyért.

Öntött még egy kis kortyot, aztán tűnődve nézett a konyakon keresztül a lámpa fényébe.

– Vaszjának hívták ezt a sztalkert – mondta a vezető. – Jó ember volt. Nem valami piti alak, amilyenek ott ezeknek tűzifáért szaladgálnak, hanem komoly fiatalember, minden értékes holmit idehozott. Alighogy visszajött fentről, az első útja hozzám vezetett. Nézd, mondja, Szemjonics, ezek az új szerzemények – mondta Arkagyij Szemjonovics halvány mosollyal.

– Csak nem baja esett? – kérdezte együtt érzően Artyom.

– Nagyon szerette a Krasznopresznyenszkaját, folyton azt mondogatta, hogy egy igazi Eldorádó – mondta szomorúan Arkagyij Szemjonovics. – Minden érintetlen, még a sztálini toronyháznak is kutya baja... Persze érthető, hogy miért maradt ott meg minden épségben és sértetlenül... Ott van az állatkert, közvetlenül az út túloldalán. Ugyan ki dugná oda az orrát, a Krasznopresznyenszkajára? Csupa szörnyűség... Ám ez a Vaszja vakmerő volt, folyton kockáztatott, de keresett is sokat. És végül rajtavesztett. Bevonszolták az állatkertbe, a társának alig sikerült elmenekülnie. Igyunk az emlékére! – A vezető leverten sóhajtott, és töltött még egy keveset. A konyak elképesztő árára gondolva Artyom ellenkezni kezdett, de Arkagyij Szemjonovics határozottan a kezébe nyomta az öblös poharat, és értésére adta, hogy az elutasítás sérti a rettenthetetlen sztalker emlékét, aki ezt a mennyei italt szerezte.

Időközben a lány megterítette az asztalt, Artyom és Arkagyij Szemjonovics meg csendben áttértek a közönséges, de jól finomított kisüstire. A hús remekül volt elkészítve, és a szinte áttetsző folyadék meglepően könnyen csúszott rá.

– Nem valami kellemes itt maguknál az állomáson – bökte ki Artyom másfél óra múlva. – Olyan nyomasztó...

– Megszokás kérdése – ingatta a fejét bizonytalanul Arkagyij Szemjonovics –, itt is emberek élnek. Nem rosszabb, mint némelyiken...

– Nem, ne értsen félre, tudom én – sietett megnyugtatni Artyom, látva, hogy a Kijevszkaja vezetője megbántódott. – Maga biztosan mindent megtesz, amit lehet... De ha egyszer ez a helyzet. Másról se beszélnek, csak hogy emberek tűnnek el.

– Hazudnak – torkolta le Arkagyij Szemjonovics. De aztán egy újabb pohár kisüsti után elismerte: – Nem mindenki tűnik el. Csak gyerekek.

– A halottak viszik el őket? – Artyom még bele is borzongott.

– Ki tudja, ki viszi el őket? Jómagam a halottakban nem hiszek. Láttam én elég halottat az életemben, légy nyugodt, azok már senkit sehova nem visznek el. Csendben fekszenek. De ott, a torlaszokon túl – Arkagyij Szemjonovics a Park Pobjedi felé intett a kezével, s közben kis híján elvesztette az egyensúlyát –, ott van valaki. Ez biztos. És nem szabad odamennünk.

– Miért? – Artyom igyekezett a poharára koncentrálni, de az folyton elmosódott a szeme elől, és elkacsázott valamerre.

– Várj csak, mindjárt megmutatom...

Az állomás vezetője nagy robajjal eltolta magát az asztaltól, nagy nehezen felállt, és támolyogva a szekrényhez ment. Kotorászott az egyik polcon, aztán óvatosan a fény felé tartott egy hosszú, a tompa végén feltollazott fémtűt.

– Ez mi? – komorodott el Artyom.

– Ezt szeretném tudni én is...

– És honnan szerezte?

– Annak a járőrnek a nyakából, aki a jobb oldali alagutat őrizte. Jóformán semmi vért nem vesztett, de elkékülve, habzó szájjal hevert a helyén.

– A Park Pobjediről jöttek? – találgatta Artyom.

– Tudja az ördög – dünnyögte Arkagyij Szemjonovics, és egy hajtásra kiitta a poharát. – Hanem idehallgass – tette hozzá, miközben visszatette a tűt a szekrénybe –, ezt el ne mondd senkinek.

– De maga miért nem mondja el senkinek? Segítenének magának, s aztán megnyugodnának az emberek.

– Itt ugyan nem nyugszik meg senki, úgy szétszaladnak, mint a patkányok. Már most is menekülnek... Nem valaki ellen védik magukat, nincs itt semmiféle ellenség. Nem lehet látni, ezért is olyan rémisztő. És ha megmutatom nekik ezt a tűt, akkor mi van? Azt hiszed, minden megoldódik? Nevetséges. Mind elpucolnak, a tetvek, engem meg itt hagynak egyedül. És miféle állomásvezető leszek akkor, lakosok nélkül? Kapitány, hajó nélkül! – hördült fel, de megbicsaklott a hangja, és elhallgatott.

– Arkasa, Arkasa, hagyd abba, nincs semmi baj... – A lány ijedten leült mellé, simogatta a fejét, és Artyom csalódottan érzékelte ködös fejével, hogy a lány mégse a lánya lehet a vezetőnek.

– Menekülnek mind, a rohadékok! – heveskedett tovább Arkagyij Szemjonovics. – Mint a patkányok a hajóról! Egyedül fogok maradni! De nem adom fel!

Artyom erőlködve felkelt, és a kijárathoz, botorkált. Az ajtónál álló őr kérdő tekintettel Arkagyij Szemjonovics irodája felé biccentett.

– Merevrészeg – bökte ki nagy nehezen Artyom. – Reggelig jobb, ha nem zavarják. – És eltántorgott a sátra felé.

Alig találta az utat. Egypárszor idegenekhez próbált bemászni, és csak a durva szitkozódásból és velőtrázó női sikolyokból értette meg, hogy megint nem a megfelelő sátorba került. A kisüsti alattomosabbnak bizonyult, mint az olcsó sör, és még csak most kezdett igazán hatni. A boltívek és az oszlopok összefolytak a szeme előtt, s mindennek a tetejébe émelyegni kezdett a gyomra. Rendes időben valaki talán segített volna neki, hogy eljusson a vendégsátorhoz, de az állomás most teljesen kihalt volt. Biztosan még a kijárati őrhelyeknél se volt senki.

Éjszaka az egész állomáson csak három-négy halvány fényű kis lámpát hagytak égve, s így jóformán az egész peronon sötét volt. Amikor Artyom megállt és figyelmesebben körülnézett, olyan érzése támadt, hogy a félhomályt kitölti valami, és csendesen mozog. Nem akart hinni a szemének, s kíváncsian, a részegek bátorságával kecmergett az egyik különösen gyanús hely felé: nem messze a Filjovszkaja vonalra vezető átjárótól, az egyik bolthajtásnál a sötétségfoltok nem egyenletesen mozogtak, mint más sarkokban, hanem ugrásszerűen, és szinte tudatosan.

– Hé! Ki van ott? – kiáltotta, amikor már csak olyan tizenöt lépésre volt onnan.

Senki sem válaszolt, de az egynemű, sötét foltból lassan mintha kivált volna egy hosszúkás árnyék. Artyom megtántorodott, de aztán még egy lépést tett felé.

Az árnyék hirtelen összement, mintha összegömbölyödött volna, és előrekúszott. Artyom orrát maró, émelyítő szag csapta meg, és hátratántorodott. Mi ez a szag? Szeme előtt az a kép rémlett fel, melyet a Negyedik Birodalomhoz vezető úton látott az alagútban: az egymásra dobált, hátrakötözött kezű hullák képe. Az oszlás szaga?

Ebben a pillanatban, mint egy számszeríjból kilőtt nyíl, az árnyék ördögi gyorsasággal feléje szökkent. Egy pillanatra felvillant a szeme előtt egy beesett szemű, különös foltokkal borított, sápadt arc.

– Egy halott! – hörögte Artyom.

Aztán a feje ezer darabra robbant szét, a mennyezet táncolni kezdett és felfordult, és minden elsötétült előtte. Hol feleszmélt, hol visszasüllyedt valami tompa csendbe, hangok szűrődtek el hozzá, képek villantak fel előtte és homályosultak el.

– ...a mama nem engedi meg, idegeskedni fog – mondta nem messze egy kisgyerek. – Ma egyáltalán nem lehet, egész este csak sírt. Nem, nem félek, te nem vagy félelmetes, és szépen énekelsz. Csak nem szeretném, ha a mama megint sírna. Ne sértődj meg! Na jó, csak ha nem sokáig... Reggelig visszaérünk?

– ...sietni kell. Sietni kell – ismételte egy mély férfihang. – Kevés az, idő. Már közel vannak. Kelj fel, ne feküdj, kelj fel! Ha elveszted a reményt, ha meginogsz, kapitulálsz, a helyedet hamar elfoglalják mások. Én folytatom a harcot. Neked is folytatnod kell. Kelj fel! Nem érted, hogy...

– ...ez meg ki? A vezetőhöz? A vendégsátorba? Persze, egyedül is elviszem! Segíts te is... Legalább lábra állítani. Nehéz... Kíváncsi vagyok, mi zörög a zsebében. Na jó, csak viccelek. Kész, elhoztuk. Dehogy fogom, dehogy fogom. Elmegyek...

A sátorlapot félrehúzták, az arcába lámpafény csapódott.

– Te vagy Artyom? – a belépő arcát nem lehetett kivenni, de a hangja fiatalos volt.

Artyom felugrott a fekhelyéről, de azonnal szédelegni és émelyegni kezdett. A tarkóján tompa fájdalom lüktetett, minden érintésre belesajdult. A haja összetapadt, alighanem a beszáradt vértől. Mi történt vele?

– Bejöhetek? – kérdezte az érkező, és meg se várva a választ, belépett a sátorba, s leeresztette maga után a sátorlapot.

Egy apró fémtárgyat csúsztatott Artyom kezébe. Mikor végre felkapcsolta a lámpáját, Artyom megnézte. Egy csavaros fedelű kapszulává átalakított gépkarabély-töltényhüvely volt – pontosan ugyanolyan, mint amilyet egykor Hunter adott neki. Artyom nem hitt a szemének, megpróbálta lecsavarni a tetejét, de a hüvely ide-oda csúszkált izgatottságtól izzadó markában. Végre kiesett belőle egy kis papírdarab. Csak nem Hunter üzent?

„Váratlan akadályok. Kijutás a D-6-ra meghiúsítva. Tretyjakot megölték. Várj meg, ne menj sehova. Idő kell a szervezésre. Igyekszem visszatérni, amint csak lehet. Melnyik.”

Artyom még egyszer elolvasta az üzenetet, próbált eligazodni rajta. Tretyjakot megölték? Kijutás a D-6-ra meghiúsítva? De hiszen akkor ez azt jelenti, hogy minden tervük és minden reményük dugába dőlt! Értetlenül nézett a hírhozóra.

– Melnyik azt parancsolta, hogy maradj itt és várd meg – erősítette meg az ismeretlen. – Tretyjak halott. Megölték. Melnyik azt mondta, hogy mérgezett tűvel. Nem tudni, ki tette. Melnyik most mozgósít. Ennyi, mennem kell. Válasz lesz?

Artyom gondolkodott, mit írhatna a sztalkernek. Mit tegyen? Miben reménykedhet most? Hagyjon mindent, és menjen vissza a VDNH-ra, hogy az utolsó percekben a hozzá közel álló emberek között legyen? Megrázta a fejét. A hírhozó némán megfordult, és kiment.

Artyom visszaült az ágyra, és elgondolkozott. Most egyszerűen nincs hova mennie. Útlevél és kísérő nélkül se a Gyűrűre nem juthat ki, se a Szmolenszkajára nem mehet vissza. Annyi reménye maradt csupán, hogy Arkagyij Szemjonovics a legközelebbi napokban is olyan vendégszerető lesz, mint tegnap.

A Kijevszkaján „nappal” volt. Kétszer annyi kis lámpa égett, a szolgálati helyiségek mellett pedig, ahol az állomás vezetőjének a lakása is volt, még egy nappali fényt árasztó higanygőzlámpa is világított. Artyom a fejfájástól eltorzult arccal vánszorgott el a vezető irodájához. Az őr a bejáratnál egy mozdulattal megállította. Bentről lárma hallatszott. Néhány férfi beszélgetett emelt hangon.

– El van foglalva – mondta az őr. – Várd meg, ha akarod.

Néhány perc múlva, mintha puskából lőtték volna ki, Anton vágódott ki a helyiségből, annak a járőrnek a parancsnoka, amellyel előző nap Artyom együtt volt. A nyomában kiszaladt a küszöbre az iroda gazdája is. Habár a haja most is gondosan meg volt fésülve, a szemei alatt megduzzadtak a táskák, az arca láthatóan felpuffadt, és ezüstös borosta borította. Artyomon átvillant, hogy maga sem nézhet ki sokkal különbül a tegnapi este után.

– És én mit tehetnék? Mit?! – kiabálta Anton után a vezető, aztán kiköpött, és a homlokát csapkodta a tenyerével. – Á... Felébredtél? – mosolyodott el cinkosan, mikor észrevette Artyomot.

– Alkalmatlankodnom kell itt maguknak, amíg Melnyik vissza nem jön – mondta neki mentegetőző hangon Artyom.

– Tudom, tudom. Jelentették. Menjünk csak be, veled kapcsolatban megbíztak valamivel – invitálta Arkagyij Szemjonovics a szobába. – Nos, amíg Melnyikre vársz, le kell fényképezzelek az útlevélhez. Megmaradt a felszerelésem még abból az időből, amikor a Kijevszkaja normális állomás volt... Aztán majd ő talán szerez útlevélűrlapot, s akkor csinálunk neked papírokat.

Miután leültette Artyomot a hokedlire, ráirányította a kis, műanyag fényképezőgép objektívjét. Villant a vaku, és a következő öt percet, gyámoltalanul tekingetve körbe, Artyom teljes sötétségben töltötte.

– Ne haragudj, elfelejtettelek figyelmeztetni... Biztosan éhes vagy – menj, Katya majd ad enni, de nekem ma nem lesz időm rád. Itt most súlyos a helyzet... Anton idősebbik fia az éjjel eltűnt. Anton most az egész állomást fellármázza... Micsoda élet! Ja, most mondták, hogy reggel téged meg a peron közepén találtak. Véres a fejed? Mi történt?

– Nem emlékszem... Biztos részegen elestem... – felelte kis késéssel Artyom.

– Igen... Alaposan belehúztunk az este – mosolygott a vezető. – Na, jól van, Artyom, ideje dologhoz látnom. Nézz be később.

Artyom leszállt a hokedliről. A kis Oleg arcát látta maga előtt. Anton idősebbik fia... Valóban ő? Eszébe jutott, hogyan tekergette előző este a zenedobozának a karját a cső vasához tapasztva, meg hogy aztán azt mondta, hogy csak a kicsik félnek, hogy elviszik őket a holtak, ha az alagutakba mennek, és a csöveket hallgatják. Artyomot jeges rémület fogta el. Ez igaz volna? Csak nem miatta történt mindez? Tehetetlenül nézett megint Arkagyij Szemjonovicsra, s már nyitotta volna a száját, de aztán mégsem szólt semmit, és kiment.

Amikor visszaért a sátrába, leült a padlóra, és a semmibe bámulva csak üldögélt egy ideig némán. Bárki volt is, aki kiválasztotta őt erre a küldetésre, egyszersmind el is átkozta: sorban mindenki meghal, aki az útja egy részén elkíséri. Hosszú volt a sora azoknak, akik ezen az úton lelték a halálukat. Bourbon, Mihail Porfirjevics és az unokája, Danyila... Kán nyomtalanul eltűnt, de még az Artyomot megmentő forradalmi brigád harcosai is odaveszhettek, akár már a következő vonalszakaszon. Végül Tretyjak. De hogy a kis Oleg?... Akaratán kívül halált hozna a társaira? Föl sem fogva, mit cselekszik, felugrott, hátára vette a hátizsákját és a gépkarabélyát, fogta a lámpáját, és kiment a peronra. A lába magától odavitte arra a helyre, ahol éjjel rátámadtak. Ahogy közelebb ért, mozdulatlanná merevedett. Részeg emlékezetének zavaros fátyolán át halott, mélyen a szemüregben ülő pupillák néztek rá. Mindenre emlékezett. Ez nem álom volt.

Meg kell találnia Oleget! Bárhogyan is, de segítenie kell a járőrparancsnoknak a fia felkutatásában. Ez az ő bűne, Artyom bűne, nem ügyelt a kisfiúra, hagyta, hogy játssza furcsa játékát a csövekkel, és míg ő itt van, épségben és sértetlenül, a kisfiúnak nyoma veszett. És Artyom biztos volt abban, hogy nem magától szökött meg az állomásról. Ezen az éjszakán itt valami rossz, valami megmagyarázhatatlan történt, és ő kétszeresen is bűnös, mert megakadályozhatta volna, de nem volt rá képes.

Alaposan megnézte azt a helyet, ahol este az árnyékban megbújt a félelmetes jövevény. Egy kupac szemét volt odaborítva, és ahogy széttúrta, Artyom csak egy kóbor macskát ugrasztott meg. Miután hiába vizsgálódott a peronon, odament a vágányhoz, és leugrott a sínekre. Az őrök az alagút bejáratánál lustán méregették, és figyelmeztették, hogy csak a saját felelősségére mehet a szakaszokba, és hogy ott senki sem vállal érte felelősséget.

Artyom ezúttal nem abban az alagútban haladt, amelyben előző este Melnyikkel őrködött, hanem a vele párhuzamos másikon. Ahogy a járőrparancsnok mondta is, ezt az alagutat szintén betemették, körülbelül ugyanolyan távolságra az állomástól. A vágánycsonknál egy őrhely volt: egy kályhaként szolgáló vashordó, körülötte zsákok. Mellettük a síneken egy kézihajtány állt, teli szenesvödrökkel megrakva. A zsákokon ülő járőrök suttogva beszélgettek, és Artyom érkeztére felpattantak a helyükről, és feszülten néztek rá. De aztán az egyikük lefújta a riadót, s a többiek megnyugodtak, és visszatelepedtek a helyükre. Ahogy jobban odanézett, Artyom a parancsnokban Antont ismerte fel, és sután mormogva valamit megfordult, és visszafelé indult. Égett az arca; nem tudott a szemébe nézni annak az embernek, aki miatta veszítette el a fiát. A fejét lehorgasztva vánszorgott, fojtott hangon ismételgetve: „Nincs közöm hozzá... Nem tudtam... Mit tehettem volna?” Lámpája fényének elmosódó foltja egy lépéssel előtte ugrált.

Hirtelen észrevett egy kis tárgyat, mely árván hevert az árnyékban két talpfa között. Már távolról is ismerősnek tűnt neki, és felgyorsult a szívverése. Lehajolt, és felvette a földről a kis dobozt a belőle kimeredő, görbe karral. Elfordította a kart, és a kis doboz a csörömpölő, szomorú dallammal válaszolt. Oleg zenedoboza.

Artyom ledobta a hátizsákját oda, ahol a dobozkát találta, és kettőzött figyelemmel kezdte vizsgálni az alagút falait. Nem messze volt egy kis ajtó, mely szolgálati helyiségekbe vezetett, de Artyom csak egy szétvert vécét talált mögötte. További húszperces vizsgálódása sem hozott eredményt. Visszament a hátizsákjához, leült a földre, hátát a falnak vetette, s hátraszegett fejjel, fáradtan bámulta a mennyezetet. Aztán újra talpra ugrott, és lámpája fényét remegve arra a fekete résre irányította, melyet alig lehetett észrevenni a födém megsötétedett betonjában. Egy nem szorosan lezárt lyuk nyílása – pontosan afölött, ahol Artyom felvette a földről Oleg kis dobozát. Arra azonban gondolni sem lehetett, hogy felérjen odáig: a mennyezet valamivel több mint három méter magasan volt.

Egy pillanat alatt meghozta a döntést. A markába szorította a dobozt, a sínekre dobta a hátizsákját, és visszasietett a járőrökhöz. Már nem félt Anton szemébe nézni.

Az őrhelyhez közeledve kicsit lassított, nehogy a járőrök ijedtükben leszedjék, aztán odalépett Antonhoz, és suttogva elmesélte neki, hogy mit talált. Két perc múlva már a többiek kérdő tekintetétől kísérve hajtottak is ki a hajtánnyal az őrhelytől.

A hajtányt közvetlenül a nyílás alatt állították meg. A magasság így már megfelelt ahhoz, hogy Artyom, Anton vállára állva, eltolja a fedélt, bemásszon, és aztán segítsen felhúzódzkodni a társának is.

A nyiladék eléggé szűk volt, teljesen nem is tudtak felegyenesedni benne. Az alagúttal párhuzamosan vitt másfél méterrel a mennyezet felett, de hogy miért építették, Artyom elképzelni sem tudta. Elszívónak? Vészkijáratnak? A patkányoknak? Vagy már azután ásták ki, hogy az alagutat berobbantották?

Bár a szűk folyosó mindkét irányban folytatódott, Anton határozottan a Park Pobjedi irányába indult. Néhány másodperc múlva ki is derült, hogy nem tévedett: a padlón a lámpa fényében halványan megcsillant egy hosszúkás töltényhüvely – egyike azoknak, amelyeket Melnyik ajándékozott a kisfiúnak az előző este. A leleten fellelkesülve Anton futni kezdett. Még vagy húsz métert haladtak, addig a helyig, ahol a járat falba ütközött, és a padlón még egy szintén félig fedetlen nyílás sötétlett. Anton elszántan indult lefelé, s mielőtt Artyom ellenkezhetett volna, már el is tűnt. A nyílásból robaj, szentségelés hallatszott, aztán egy fojtott hang közölte:

– Óvatosan ugorj – itt vagy három méter magas. Várj, világítok. Kezével a nyílás szélébe kapaszkodva Artyom függeszkedett, és pár lengés után szétnyitotta az ujjait, és igyekezett mindkét lábbal a talpfák közé leérkezni.

– Hogyan jutunk vissza innen? – kérdezte, miután felegyenesedett, és leporolta a tenyerét.

– Majd kitaláljuk – legyintett Anton. – De biztos vagy abban, hogy azt a halottat tegnap nem csak álmodtad?

Artyom megvonta a vállát. Sajgó tarkóját nem számítva józan fejjel már a gondolat is abszurdnak tűnt a számára, hogy a múlt éjjel a Kijevszkaján valamilyen természetfölötti lény támadt volna rá.

– Elmegyünk a Park Pobjediig – döntött Anton. – Ha készül is valami szörnyűség itt nálunk, a fenyegetés csak onnan érkezhet. Neked is érezned kell, hiszen te is ott voltál az állomáson.

– És tegnap este maga miért nem mondott semmit? – kérdezte Artyom, miután utolérte a járőrt, és próbálta a lépést tartani vele.

– A vezetőség megtiltotta – felelte az mogorván. – Szemjonovics nagyon fél a pániktól, azt mondta, ne terjesszünk rémhíreket. Félti a helyét. De mindennek van határa. Már régen mondogatom neki, hogy ezt nem tarthatja örökké titokban... Az utóbbi két hónapban három gyerek tűnt el, és négy család szökött meg az állomásról. Aztán az őr, a nyakában ezzel a tűvel. Nem, mondja, pánik tör ki, elveszítjük az ellenőrzést. Gyáva... – Anton mérgében köpött egyet.

– És az a tű... – Artyomnak elakadt a hangja, ahogy Anton hirtelen megdermedt mellette.

– Ez meg mi lehet? Te láttál már ilyet valaha? – kérdezte a járőr hökkenten.

Artyom semmit sem felelt. Továbbra is meredten nézte a padlót és csak körözött ide-oda a lámpájával, hogy jobban lássa, amit a járőr mutatott. Fehér festékkel elnagyoltan odapingált óriási rajz éktelenkedett a padlón: egy kígyóra vagy féregre emlékeztető, vagy negyven centi széles és két méter hosszú kacskaringós vonal. Az egyik végén egy dudorféle látszott mely fejre emlékeztetett, és még inkább hasonlóvá tette egy hatalmas csúszómászóhoz.

– Kígyó – találgatta Artyom.

– Nem lehet, hogy csak valamilyen festék folyt ki? – próbálta tréfára venni Anton.

– Nem, biztos nem. Itt a feje... Abba az irányba néz. A Park Pobjedi felé mászik...

– Akkor egy az utunk vele...

Újabb pár száz méter után a feltételezésük beigazolódott. Az irány helyes volt, erről mindjárt meggyőzte őket az út közepére ledobott három töltényhüvely. Meggyorsították a lépteiket.

– Ügyes legény! – mondta büszkén Anton. – Csak kitalálta, hogyan hagyjon nyomot!

Artyom bólintott. Őt leginkább az foglalkoztatta, hogy az ismeretlen lény hogyan tudta zajtalanul magával hurcolni a minden jel szerint még élő fiút. Valóban az történt, amit ő a kábulatában hallott? Oleg ráállt volna, hogy önként megy el rejtélyes elrablójával? De akkor meg miért és kinek hagyott jeleket az úton?

Artyom néhány percig nem szólt, és hallgatott Anton is. Most, amikor csak mentek előre a talpfákat számolgatva, a borzongató sötétség pedig fokozatosan elnyelte előbbi örömüket és reményüket, egy kicsit újra elfogta a félsz. Abban a reményben, hogy jóváteheti bűnét a fiúval és az apjával szemben, elfeledkezett minden intésről és minden rémisztő, suttogva terjedő mendemondáról. Nem gondolt a sztalker parancsával sem, hogy ne menjen sehova a Kijevszkajáról, és feltétlenül várja meg őt az állomáson. Egy pillanatra eszébe jutottak azok a furcsa emberek a Poljankán, akik a sorsról beszéltek neki. Valami okból megkönnyebbült a lelke. Igaz, a harci kedve nem tartott tovább tíz percnél. Egészen pontosan csak a következő, kígyót ábrázoló jelig.

Ez a rajz kétszer akkora volt, mint az előző, és ez végképp meggyőzte őket arról, hogy a helyes irányba mennek. Abban azonban Artyom egyáltalán nem volt biztos, hogy örül-e ennek.

Az alagút végeérhetetlennek látszott. Csak mentek és mentek, Artyom számítása szerint már legkevesebb két órája. De lehet, hogy csak így képzelte – Anton egyre csak hallgatott, és a sötétben meg a csendben a percek múlását kétszer hosszabbnak érzi az ember.

A következő óriási kígyórajz, mely már több mint tíz méter hosszú volt, egyúttal a csend határát is jelölte: Anton mozdulatlanná dermedt, fülét az alagút felé fordítva, és vele együtt Artyom is hallgatózni kezdett. A vonalszakaszok mélyéről különös hangok jöttek hullámokban; először nem tudta megkülönböztetni őket, de aztán felfogta: tompa dobütésekkel kísért egyházi ének volt, hasonló ahhoz, amellyel a doboz zenéjére a csövek a Kijevszkaján válaszoltak.

– Már nincs messze – bólintott Anton.

Az idő, amely eddig is csak komótosan folydogált, egyszeriben zseléssé sűrűsödött, és szinte teljesen megállt: ahogy a társára nézett, Artyom meghökkentő világossággal látta, hogy Anton igen hevesen bólogat, szinte görcsösen rángatja a fejét, aztán meg azon csodálkozott, hogy az álla sehogy sem tér vissza szokott helyzetébe. És amikor Anton kezdett lassan az oldalára dőlni, mulatságosan emlékeztetve egy ronggyal kitömött bábura, Artyomban felvillant, hogy elkaphatja, mert erre még van ideje. Ebben azonban megakadályozta egy apró szúrás a vállában. Meglepődve pillantott oda, és azt látta, hogy egy kis acéltű fúródott a kabátjába. Próbálta kihúzni, de nem sikerült: egész teste megmerevedett, aztán mintha hirtelen megszűnt volna. Erőtlen lábai összecsuklottak, és Artyom a földön találta magát. A tudata mindeközben szinte tiszta maradt, hallását és látását a tű szintén megkímélte, levegőt vennie ugyan nehezebb lett, de sok levegőre most nem is volt szüksége. A végtagjait azonban nem tudta mozgatni.

Gyors és súlytalan lépések hallatszottak a közelben. A közeledő lény nem lehetett ember. Az emberi lépteket Artyom már réges-régen megtanulta megkülönböztetni, még a VDNH-n, az őrségben: a szurkosvászon csizmák – a metróban legelterjedtebb lábbelik – durva talpai súlyosan dübörögnek. Látni továbbra is csak a talpfák egy részét és a hátrafelé, a Kijevszkaja felé vezető sínt lehetett. Az orrát maró, kellemetlen szag csapta meg.

– Egy, kettő. Idegenek, fekszenek – mondta valaki felette.

– Pontosan lövök, messze. Nyak, váll – válaszolta a másik. Különös hangok voltak: hanglejtés nélküliek, fakók, leginkább az alagutak szelének zúgására emlékeztettek. Mégis éppen hogy emberi és nem másmilyen hangok voltak.

– Igenis, pontosan. Így akarja a Nagy Féreg – folytatta az első hang.

– Igenis. Egy – te, kettő – én, visszük idegeneket haza – tette hozzá a másik.

Artyom szeme előtt összezavarodott a kép: durván felrántották a földről. Egy pillanatra feltűnt előtte egy keskeny arc, mély, sötét szemgödrökkel. Aztán mindkét földön heverő lámpát – az övét és Antonét – elolták. Vaksötét lett. És csak a fejébe toluló vér tudatta Artyommal, hogy mint egy zsákot, durván vonszolják valahová.

A különös beszélgetés közben folytatódott, bár a mondatokat most erőlködő nyögések szakították meg.

– Paraliztű, nem méregtű. Miért?

– A parancsnok így parancsolja. A pap így parancsolja. A Nagy Féreg így parancsolja. A hús jól eltart.

– Te okos vagy. Te és a pap barátok. Pap tanít.

– Igenis.

– Egy, kettő, ellenségek jönnek. Lőporszag, tűzszag. Rossz ellenség. Hogyan jön?

– Nem tudom. A parancsnok és Vartan vallatást csinál. Én és te elkapjuk. Jó, a Nagy Féreg örül. Én és te jutalmat kapunk.

– Sok enni. Bakancs? Kabát?

– Sok enni. Kabát nem. Bakancs nem.

– Én fiatal. Ellenségek fogok. Jó. Sok enni. Ju-ta-lom... Örülök.

– Ez a nap jó. Vartan hoz új kicsi. Én, te – ellenségek fogunk. Nagy Féreg örül, emberek énekelnek. Ünnep.

– Ünnep! Örülök. Tánc? Vodka? Én táncolok Natasa.

– Natasa és a parancsnok táncolnak. Te nem.

– Én fiatal, erős, parancsnok sok év. Natasa fiatal. Én fogok ellenségek, bátor, jó. Natasa és én táncol.

A közelben új hangok hallatszottak, és a vita félbeszakadt. Artyom rájött, hogy egy állomásra hozták őket. Itt majdnem olyan sötét volt, mint az alagutakban, az egész állomáson csak egy kis tűz égett, durván amellé lökték le őket a földre. Acélos ujjak ragadták nyakon Artyomot, és fordították a hátára.

Néhány elképzelhetetlenül furcsa kinézetű ember állta körül őket. Szinte teljesen meztelenek voltak, a fejük pedig kopaszra volt nyírva, ugyanakkor láthatólag nem fáztak. Mindegyiknek a homlokán hullámvonal volt, hasonló a szakaszban lévő rajzokhoz. Alacsonyak voltak, és betegesnek látszottak: az arcuk beesett, a bőrük hamuszínű volt, ugyanakkor emberfeletti erő áradt belőlük. Artyomnak eszébe jutott, hogy Melnyik milyen nehezen hozta ki a sebesült Gyeszjatijt a Könyvtárból, és összehasonlította azzal, amilyen gyorsan ezek a furcsa teremtmények idehurcolták őket az állomásra.

Szinte mindegyiknek a kezében volt egy hosszú, keskeny cső, és Artyom meglepődve ismerte fel bennük azokat a műanyag csöveket, melyeket az elektromos vezetékek nyalábjainak lefektetéséhez és szigeteléséhez használtak. Az övükön olyan hatalmas acélszuronyok lógtak, mint a régi típusú Kalasnyikov gépkarabélyoké. Ezek a furcsa emberek körülbelül egykorúak voltak, harmincnál idősebb egy se volt közöttük.

Egy ideig némán nézegették őket, aztán az egyik férfi – akinek a homlokán vörös vonal húzódott, és mind közül egyedül viselt szakállt – így szólt:

– Jól van. Örülök. Ezek a Nagy Féreg ellenségei, a gépek emberei. Gonosz emberek, finom hús. A Nagy Féreg elégedett. Sarap, Vovan bátrak. Viszek gépek emberei börtönbe, vallatást folytatok. Holnap ünnep, minden jó ember eszik ellenséget. Vovan! Milyen tű? Paraliz?

– Igenis, paraliz – erősítette meg a tömzsi, kék csíkos homlokú férfi.

– Paraliz jó. Hús nem romlik – helyeselt a szakállas. – Vovan, Sarap! Fogd az ellenségeket, gyere velem a börtönbe.

Szemük előtt újra vibrálni kezdett a kép, és a fény eltávolodott. Új hangok szólaltak meg a közelükben, valaki artikulálatlanul lelkendezett, valaki panaszosan üvöltött, aztán mély, alig hallható és rosszindulatú ének hallatszott. Úgy tűnt, hogy valóban énekelnek a holtak, és Artyomnak eszébe jutottak a Park Pobjediról terjengő mendemondák. Aztán újra lerakták a földre, melléje dobták Antont, és hamarosan elájult.

...Valami mintha meglökte volna, azt súgta, hogy gyorsan fel kell kelnie. Kinyúlva felkapcsolta a lámpáját, de eltakarva a kezével, hogy ne bántsa a fény a félálomban még érzékeny szemét, körülnézett a sátorban (vajon hol a gépkarabélya?!), és kiment az állomásra. Már annyira vágyódott haza, hogy most, amikor végre újra a VDNH-n volt, már egyáltalán nem tudott örülni neki. A kormos mennyezet, a golyók lyuggatta és elnéptelenedett sátrak, a nehéz égésszag a levegőben... Valami szörnyűség történhetett itt, alig ismert rá az állomásra. Távolról, valószínűleg a peron túlsó végén levő átjáróból eszelős ordítások hallatszottak, mintha valakit éppen feldarabolnának. Két vészlámpa világította meg gyéren az állomást, gyenge sugaraik csak nehezen hatoltak át a lomha füstgomolyagokon. Senki sem volt az egész peronon, csak az egyik szomszédos sátor mellett játszott a padlón egy kicsi lány. Artyom szerette volna megtudni tőle, hogy mi történt, és hová tűntek a többiek, de a kislány, mihelyt meglátta őt, hangosan sírni kezdett. Az alagutak. Az alagutak a VDNH-tól a Botanyicseszkij Szad felé. Ha a lakók elmentek valahová, csak arra az elátkozott helyre mehettek. Ha a központba, a Hanza felé menekültek volna, őt és a kicsit nem hagyták volna itt magukra.

Artyom leugrott a vágányra, és a bejárat fekete korongja felé indult. Fegyvere nincs, fegyver nélkül veszélyes, jutott eszébe. De nincs mit veszítenie, fel kell derítenie a helyzetet. A feketék áttörték volna a védelmet? Akkor már csak egyedül ő mentheti meg a helyzetet. Meg kell tudnia az igazságot, és értesítenie kell déli szövetségeseiket.

A sötétség mindjárt a bejárat után rászakadt – elég volt átlépnie a vonalat, amely után véget ért az állomás, és elkezdődött az alagút. A sötétséggel együtt rontott rá a félelem is. Jóformán semmit sem lehetett látni, hallani viszont annál inkább: visszataszító, csámcsogó hangokat. Artyomba megint belehasított az érzés, hogy gépkarabély nélkül olyan, mintha meztelen volna, de már késő volt visszafordulni.

Távolról, aztán egyre közelebbről lépések hallatszottak. Amikor Artyom ment előre, mintha közeledtek volna, amikor megállt, azok is megálltak. Valamikor már megesett vele hasonló, de hogy mikor és hogyan, nem tudta felidézni. Rettenetes érzés – menni egy láthatatlan és ismeretlen... ellenség felé? Árulkodón remegő térdeit sehogy sem tudta gyorsabb mozgásra ösztökélni, az idő a rémület pártjára állt. A halántékán hideg verejték patakzott. Minden pillanattal egyre rosszabbul érezte magát.

Végül, amikor a lépések már csak vagy három méterre hallatszottak, Artyom nem bírta tovább, és botladozva, elesve és újra felpattanva visszarohant az állomásra. Amikor harmadszor is elesett, elgyengült lábai többé már nem tudták megtartani, és megértette, hogy a halál elkerülhetetlen.

– ...Ezen a világon minden a Nagy Féreg szüleménye. Valamikor az egész világ kőből állt, és nem volt benne más a kövön kívül. Nem volt levegő, és nem volt víz, nem volt fény, és nem volt tűz. Nem volt ember, és nem volt állat. Csak a holt kő volt. És akkor beleköltözött a Nagy Féreg.

– És a Nagy Féreg honnan való? Honnan jön? Ki szüli őt?

– A Nagy Féreg mindig volt. Ne szakíts félbe. Beköltözött a világ kellős közepébe, és azt mondta: ez a világ az enyém lesz. Kemény kőből van, de én kirágom benne az én járataimat. Hideg, de én átmelegítem a testem melegével. Sötét, de én bevilágítom a szemeim fényével. Halott, de én benépesítem az én teremtéseimmel.

– Kik a teremtések? Mik?

– A teremtések azok a teremtmények, akiket a Nagy Féreg kibocsátott az ő méhéből. Te is, én is – mi mind az ő teremtései vagyunk. Mondom tovább. És akkor így szólt a Nagy Féreg: minden úgy lesz, ahogyan én mondtam, mert mostantól ez a világ az enyém. És elkezdte kirágni a járatokat a kemény kövön keresztül, és meglágyította a követ az ő méhében, nyála és nedvei átitatták, és a kő élővé vált, és gombákat kezdett teremni. És rágta a Nagy Féreg a követ, és átengedte azt magán, és így cselekedett ezer esztendőkig, amíg az ő járatai át nem járták az egész földet.

– Ezer? Egy, kettő, három? Mennyi? Ezer?

– Tíz ujj van a két kezeden. Sarapnak is tíz ujja van... Nem, Sarapnak tizenkettő van... Ő nem jó ide. Gromnak tíz ujja van. Ha veszünk téged, Gromot és még annyi embert, hogy mind együtt annyian legyenek, ahány ujjad neked van, akkor az tízszer tíz lesz. Ez száz. Ezer meg akkor, amikor tízszer száz.

– Sok ujj. Nem tudok számolni.

– Nem számít. Mondom tovább. Amikor a földön megjelentek a Nagy Féreg járatai, az ő első munkája bevégeztetett. És akkor így szólt: rágtam hát a kemény kőben ezerszer ezer járatot, és a kő morzsáira hullott. És átment a morzsa az én méhemen, és átivódott az én életem nedvével, és maga is élővé vált. Korábban a kő minden teret elfoglalt a világban, és most üres hely jelent meg benne. Most van hely az én gyermekeimnek, akiket szülök. És kijöttek az ő méhéből az ő első teremtései, akiknek a nevére most nem emlékeznek. Nagyok voltak és erősek, a Nagy Féregre hasonlatosak. És a Nagy Féreg megszerette őket. De nem volt mit inniuk, mivel a világban nem volt víz, és elpusztultak szomjúságukban. És akkor a Nagy Féreg elszomorodott. Korábban nem ismerte a szomorúságot, mivel nem volt kit szeretnie, és nem ismerte a magányt sem. De miután új életet teremtett, megszerette őt, és nehéz volt megválnia tőle. És akkor a Nagy Féreg sírni kezdett, és a könnyei elárasztották a világot. Így keletkezett a víz. És akkor így szólt: immár van hely is, hogy éljetek benne, és víz is, hogy igyátok. És a föld, melyet méhem nedve átitatott, él, és gombákat terem. Teremtek hát most teremtményeket, megszülöm az én gyermekeimet. A járatokban fognak élni, amelyeket én rágtam ki, és az én könnyeimet fogják inni, és a gombákat fogják enni, amelyek az én méhem nedvén nőttek. És félt újra magához hasonló, nagy teremtéseket szülni, hisz nekik nem lehetett elegendő a hely, a víz és a gomba. Először hát bolhákat teremtett, aztán patkányokat, aztán macskákat, aztán tyúkokat, aztán kutyákat, aztán disznókat, aztán az embert. De nem a szándéka szerint alakult: a bolhák vért kezdtek inni, a macskák pedig patkányokat enni, a kutyák pedig megfojtani a macskákat, az ember pedig megölni és megenni mindet. És amikor az ember először ölt és evett meg egy másik embert, megértette a Nagy Féreg, hogy gyermekei méltatlannak bizonyultak rá, és sírva fakadt. És minden alkalommal, amikor ember eszik embert, a Nagy Féreg sír, és könnyei folynak a járatokban, és elöntik azokat.

– Ember jó. Hús finom. Édes. De enni csak ellenségeket szabad. Én tudom.

Artyom összeszorította és szétnyitotta az ujjait. A kezei hátra voltak kötve egy darab dróttal és nagyon bedagadtak, de legalább újra engedelmeskedtek. Most még az is jó jel volt, hogy az egész teste sajgott. A mérgezett tű okozta bénulás átmeneti volt. Az az ostoba gondolat járt a fejében, hogy az ismeretlen mesélőtől eltérően neki fogalma sincs, honnan kerültek a metróba tyúkok. Nyilván valamelyik piacról sikerült lehozniuk a kereskedőknek. A disznókat a VDNH egyik pavilonjából hozták, ezt tudta, de hogy a tyúkokat...

Megpróbált körülnézni, de mindenünnen végestelen, tintafekete sötétség vette körül. De a közelében volt valaki. Már fél órája, hogy Artyom magához tért, és a lélegzetét visszafojtva hallgatta a különös párbeszédet. Fokozatosan kezdte megérteni, hogy hová került.

– Mozog, hallom – hallatszott egy rekedtes hang –, hívom a parancsnokot. A parancsnok vallatást csinál.

Valami elcsoszogott, és csend lett. Artyom megpróbálta megmozgatni a lábait. Azok is meg voltak kötözve. Megpróbált a másik oldalára fordulni, és valami puhába ütközött. Elnyújtott, fájdalommal teli nyögés hallatszott.

– Anton! Te vagy? – suttogta Artyom.

Válasz, nem érkezett.

– Aha... A Nagy Féreg ellenségei magukhoz tértek... – jegyezte meg csúfondárosan valaki a sötétben. – Jobb lett volna nektek, ha nem tértek magatokhoz.

Ugyanaz a recsegő, bölcs hang volt, amely az utóbbi félórában olyan ráérősen mesélt a Nagy Féregről és az élet teremtéséről. Rögtön világossá vált, hogy a tulajdonosa más, mint az állomás többi lakója: a primitív, szaggatott mondatok helyett normális, talán kissé dagályos mondatokban beszélt, sőt még a hangszíne is teljesen más volt, mint a többieké.

– Ki maga? Engedjen el bennünket! – hörögte nehezen forgó nyelvvel Artyom.

– Igen-igen. Mind ugyanezt mondják. Nem, sajnos, bárhova indultak is, a vándorlásuk itt véget ért. Megkínozzák és megsütik magukat. Mit lehet tenni? Vademberek... – felelte közömbösen a hang a sötétből.

– Maga is... fogoly? – találgatta Artyom.

– Valamennyien foglyok vagyunk. De magukat nemsokára megszabadítják – vihogott a láthatatlan beszélgetőpartner.

Anton újra felnyögött, mozgolódott a padlón, érthetetlenül morgott valamit, de most sem tért eszméletre.

– No de miért ülünk itt sötétben magukkal? Mint valami barlanglakók!

Öngyújtó sercent, és a tűzfolt megvilágította a beszélő arcát: hosszú, ősz szakállát, piszkos, gubancos haját és szürke, ráncok hálójába vesző, csúfondáros szemeit. Külsőre legalább hatvanéves volt. Egy széken ült a szobát kettévágó vasrács túloldalán. A VDNH-n is volt ilyen: különös neve volt, „majomketrec”, bár Artyom csak a biológia-tankönyvekben és gyerekkönyvekben látott majmot. A helyiség valójában börtönként szolgált.

– Sehogy sem tudok hozzászokni ehhez a pokoli sötéthez, használnom kell ezt a vacakot – panaszkodott a szemét eltakarva az öreg. – Na, és ti miért másztatok be ide? A túloldalon talán nem elég a hely, vagy...?

– Idehallgasson – vágott a szavába Artyom. – Maga szabad... Maga kiengedhet minket! Amíg vissza nem térnek az emberevők! Hisz maga normális ember...

– Kiengedhetlek, hogyne – felelte az –, de nem teszem meg. A Nagy Féreg ellenségeivel nem egyezkedünk.

– Miféle Nagy Féreg? Miről beszél itt maga? Még soha nem is hallottam róla, nemhogy az ellensége legyek...

– Nem számít, hogy hallottatok-e róla, vagy sem. A másik oldalról jöttetek, onnan, ahol az ő ellenségei élnek, ami azt jelenti, hogy csak kémek lehettek. – Az öreg hangjában a csúfondáros recsegést fémes keménység váltotta fel. – Tűzfegyvereitek és lámpáitok vannak! Ördögtől való mechanikus játékszerek! Gyilkológépek! Ugyan mennyi bizonyíték kellene még, hogy megállapítsuk, hitetlenek vagytok, az élet ellenségei, a Nagy Féreg ellenségei? – Felpattant a székéről, és odament a rácshoz. – Mindenben a ti fajtátok a bűnös!

Az öreg eloltotta az átforrósodott öngyújtót, és a beállt sötétségben hallani lehetett, hogyan fújdogálja megégetett ujjait. Aztán új, sziszegő, vérfagyasztó hangok hallatszottak. Artyom félni kezdett. Eszébe jutott a mérgezett tűvel megölt Tretyjak.

– Kérem! – suttogta hevesen. – Amíg nem késő! Miért csinálja ezt?

Az öreg semmit se válaszolt. Egy perc múlva a helyiség hangokkal telt meg: meztelen talpak topogásával a betonon, rekedtes zihálással, az orron át beszívott levegő sípolásával. Bár Artyom nem látott senkit a bejövők közül, érezte, hogy többen vannak bent, és mind figyelmesen tanulmányozzák, nézegetik, szaglásszák, és hallgatják, milyen hangosan, az egész szobát betöltve ver Artyom szíve a mellében.

– A tűz emberei. Lőporszag, félelemszag. Egyik – túlsó oldali állomásszag. Másik – idegen. Egyik, másik – ellenségek – sziszegte végül valaki.

– Csinálja Vartan – rendelkezett egy másik hang.

– Gyújts tüzet! – parancsolta valaki.

Újra sercent az öngyújtó.

A szobában az öregen kívül, akinek a kezében a kis láng lobogott három kopaszra borotvált, szemüket a tenyerükkel eltakaró vadember állt. Egyiküket, a tömzsi szakállast, Artyom már látta ma. A másik ugyancsak nagyon ismerősnek tűnt neki. Egyenesen Artyom szemébe nézve lépett egyet előre, és a rácsnál termett. Más szaga volt, mint a többieknek, Artyom az oszlásnak indult hús bűzét érezte áradni belőle. Nem bírta levenni a tekintetét a szemeiről – örvényként forgatták maguk körül és szippantották be az egész világot. Artyom összerezzent: már tudta, hol látta ezt az arcot korábban. Ugyanaz a teremtmény volt, aki éjjel rátámadt a Kijevszkaján.

Artyomot furcsa érzés fogta el, hasonló a bénuláshoz, mely a mérgező tű szúrása után megbénította a testét, csak ezúttal az értelme is erejét vesztette. A gondolatai megálltak, és a fiatalember megdermedt, engedelmesen kitárva tudatát ez előtt az emberre alig emlékeztető lény előtt, aki némán falta őt a szemével.

– A nyíláson át... A nyílás nyitva maradt... A kisfiúért jöttünk. Anton fiáért. Akit elloptak az éjjel. Mindenben én vagyok a bűnös, megengedtem, hogy a maguk zenéjét hallgassa, a csöveken keresztül. A hajtányról másztam be. Senki másnak nem szóltunk. Ketten jöttünk. Nem zártuk be – felelt engedelmesen Artyom a fejében sorjázó kérdésekre. Lehetetlen volt ellenszegülni a beszámolót parancsoló hangtalan hangnak, vagy bármit is eltitkolni előle. Artyom vallatója egy perc alatt megtudott mindent ami érdekelte. Bólintott és hátrahúzódott. A láng kialudt. Mint az alvás során elzsibbadt kézbe az érzékelés, Artyomba lassan kezdett visszatérni az önkontroll érzése.

– Vovan, Kulák – visszatérni az alagútba, az átjáróba. Bezárni az ajtót – parancsolta az egyik hang, valószínűleg a szakállas parancsnoké. – Az ellenségek itt maradnak. Dron őrzi őket. Holnap ünnep, az emberek ellenségeket esznek, imádkoznak a Nagy Féreghez.

– Mit tettetek Oleggel? Mit tettetek a kisfiúval? – hörögte utánuk Artyom.

Döngve csapódott az ajtó.

17. FEJEZET
A FÉREG GYERMEKEI

Néhány perc teljes csendben telt el, majd Artyom, úgy vélve, hogy egyedül hagyták őket, újra mozgolódni kezdett, hogy legalább ülni próbáljon. Túl szorosan összekötözött lábai és kezei elzsibbadtak és fájtak. Eszébe jutottak mostohaapja szavai, aki egyszer elmagyarázta neki, hogy ha a szorítókötést túl sokáig fennhagyják, a szövetek elhalhatnak. Bár, gondolta, nem mindegy most már?

– Ellenség, feküdj csendben! – hangzott fel hirtelen egy hang. – Dron köp mindjárt paraliz tű!

– Ne! – Artyom engedelmesen elnyugodott. – Nem kell lőni.

Felcsillant benne a remény: ha beszélgethetne a börtönőrével, talán meggyőzheti, hogy segítsen nekik kiszabadulni innen. De ugyan miről lehetne beszélgetni egy vademberrel, aki talán a felét se érti a szavainak?

– Ki ez a Nagy Féreg? – tette fel az első kérdést, ami az eszébe ötlött.

– Nagy Féreg csinálja földet. Csinálja világot, csinálja embert. Nagy Féreg minden. Nagy Féreg élet. Nagy Féreg ellenségei, gépek népe, halál.

– Én sohasem hallottam róla – mondta gondosan megválogatva a szavait Artyom. – Hol él?

– Nagy Féreg itt él. Mellettünk. Körülöttünk. Az összes járatot Nagy Féreg ássa ki. Ember azt mondja, ő csinálta. Nem. Nagy Féreg. Életet ad, életet vesz el. Új járatokat ás, azokban élnek emberek. Jó emberek tisztelik Nagy Férget. Nagy Férget meg akarják ölni az ellenségei. Így mondják a papok.

– Kik azok a papok?

– Öreg emberek, akiknek haj van a fejükön. Csak ők tudják. Ők ismerik, meghallgatják Nagy Féreg kívánságait, mondják az embereknek. Jó emberek úgy cselekszenek. Rossz emberek nem hallgatják meg. Rossz emberek ellenségek jók megeszik őket.

A kihallgatott beszélgetésre emlékezve Artyom lassan kezdett rájönni, hogy ki kicsoda.

Az ilyen papok egyike volt valószínűleg az öreg is, aki a Féreg legendájáról mesélt.

– A pap azt mondja: nem szabad embert enni. Azt mondja, Nagy Féreg sír, amikor egyik ember megeszi a másikat – emlékeztette őt Artyom, igyekezve úgy kifejezni a gondolatait, mint a vadember. – Embert enni Nagy Féreg akarata ellen van. Ha mi itt maradunk, megesznek minket. A Nagy Féreg szomorú lesz, sírni fog... – tette hozzá óvatosan.

– A Nagy Féreg természetesen sírni fog – hallatszott a sötétből egy csúfondáros hang. – De érzelmek ide vagy oda, a napi fehérjeadagot csak pótolni kell valamivel.

Ugyanaz az öreg beszélt, Artyom azonnal megismerte a hangszínét és hanglejtését. Csak azt nem tudta, hogy végig a szobában volt-e, vagy éppen csak most lopózott be észrevétlenül. Akárhogy is, nem maradt remény arra, hogy kijussanak a ketrecből.

Később még valami eszébe jutott Artyomnak, amitől kilelte a hideg. Milyen szerencse, hogy Anton még nem tért magához, és nem hallja ezt, gondolta.

– És gyereket? A gyerekeket, akiket ellopnak? Őket is megeszik? A kis fiút? Oleget? – kérdezte szinte hangtalanul, a rémülettől tágra nyílt szemmel meredve a sötétségbe.

– Kicsiket nem eszünk – felelte a vadember, bár Artyom arra számított, hogy az öreg fog válaszolni. – A kicsik nem lehetnek rosszak. Nem lehetnek ellenségek. A kicsiket elhozzuk, hogy megmagyarázzuk, hogyan kell élni. Beszélünk Nagy Féregről. Tanítjuk tisztelni.

– Nagyszerű, Dron – dicsérte meg a pap. – A kedvenc tanítványom – magyarázta.

– Mi történt a kisfiúval, akit a múlt éjjel loptak el? Hol van? Ez a ti szörnyetegetek ragadta el, tudom – mondta Artyom.

– Szörnyeteg? És ugyan ki hozta a világra ezeket a szörnyetegeket? – mérgedett meg az öreg. – Ki hozta a világra ezeket a néma, háromszemű, kéz nélküli, hatujjú, születésüktől fogva haldokló és szaporodni képtelen lényeket? Ki fosztotta meg őket emberi formájuktól, paradicsomot ígérve nekik, és vetette őket ide, hogy ennek az átkozott városnak a vakbelében dögöljenek meg? Ki is hát a bűnös, ki is akkor az igazi szörnyeteg?

Artyom hallgatott. Az öreg sem szólt többet, csak zihálva szedte a levegőt, igyekezett megnyugodni. És ebben a pillanatban Anton végre magához tért.

– Hol van? – hörögte. – Hol a fiam? Hol a fiam? Adjátok vissza a fiamat!

Már ordított, és szabadulni vágyva hol a rácsnak, hol a falba ütközve dobálni kezdte magát a padlón.

– De heves – jegyezte meg korábbi csúfondáros hangján az öreg. – Dron, higgaszd le.

Különös hang hallatszott – mintha valaki köhintett volna, vagy csak jó erősen fújta volna ki a levegőt. Valami röviden szisszent a levegőben, és pár pillanat múlva Anton újra elcsendesedett.

– Nagyon tanulságos – mondta a pap. – Megyek, idehozom a fiút, hadd nézze meg az apját, s búcsúzzon el tőle. Amúgy jó kisfiú, az apja büszke lehet rá, remekül ellenáll a hipnózisnak... – Azzal elcsoszogott, és megnyikordult a kinyíló ajtó.

– Nem kell félni – mondta váratlanul lágyan a börtönőrük. – Jó emberek nem ölnek, nem eszik meg ellenség gyerekeit. A kicsik nem vétkeznek. Meg lehet őket tanítani a jóra. A Nagy Féreg megbocsát a kis ellenségeknek.

– Uramisten, de hát miféle Nagy Féreg? Ez teljes képtelenség! Ez rosszabb a szektásoknál meg a sátánistáknál is! Hogyan hihettek benne? Látta őt, ezt a ti Férgeteket, valaha is valaki? Te például láttad? – Utóbbi tirádáját Artyom próbálta szarkasztikusan előadni, de összekötözött kézzel és lábbal a padlón heverve ez nem volt könnyű.

Saját sorsa ugyanúgy kezdett közömbössé válni a számára, mint amikor a kivégzését várta a fasiszták fogságában. Letette fejét a hideg padlóra, és nem számítva válaszra, becsukta a szemét.

– Nagy Féregre nem szabad ránézni! Tilos! – vetette oda élesen a vadember.

– Hát ilyen nincs – csúszott ki Artyomból akaratlanul. – Nincs semmiféle Féreg... Az alagutakat meg az emberek csinálták. Mind jelölve van a térképeken... Az egyik ráadásul kör alakú, ahol a Hanza van, ilyet csak emberek tudnak építeni. Persze te biztos nem tudod, hogy mi az a térkép...

– De tudom – mondta nyugodtan Dron. – A papnál tanulok, ő mutogatja. A térképen sok járat nincs rajta. Nagy Féreg csinált új járatokat, de a térképen nincsenek rajta. Még itt, nálunk is vannak új járatok – szent járatok, de a térképen nincsenek. A gépek népe térképeket csinál, azt hiszi, hogy a járatokat ő ássa. Buták, büszkék. Semmit se tudnak. Ezért Nagy Féreg megbünteti őket.

– Miért büntet meg? – Artyom nem értette.

– A döly... döly-fös-ség-ért – mondta ki szótagolva a vadember.

– A dölyfösségért – erősítette meg a pap hangja. – A Nagy Féreg az embert alkotta meg utoljára, és az ember volt a legkedvesebb gyermeke. Mivel a többi teremtésének nem adott értelmet, az embernek adott. Tudta, hogy az értelem veszélyes játékszer, és ezért megparancsolta: élj békében magaddal, békében a családoddal, békében az élettel és minden teremtménnyel, és tisztelj engem. Ezután a Nagy Féreg elment a Föld legmélyebb bugyraiba, de előtte azt mondta: eljön a nap, és visszatérek. Cselekedj úgy, mintha ott állnék melletted. És az emberek hallgattak teremtőjükre, és békében éltek a földdel, melyet ő teremtett, és békében egymással, és békében a többi teremtménnyel, és tisztelték a Nagy Férget. És gyermekeik születtek, a gyermekeiknek is gyermekeik születtek, és apáról fiúra, anyáról leányra adták tovább a Nagy Féreg szavait. De meghaltak azok, akik még saját fülükkel hallották az ő parancsát, és meghaltak a gyermekeik is, és sok nemzedék váltotta egymást, és a Nagy Féreg nem tért vissza. És akkor sorban egymás után felhagytak az emberek az ő rendeléseinek követésével, és nem akként cselekedtek, ahogyan ő akarta. És megjelentek azok, akik azt mondták: a Nagy Féreg sohasem létezett, és nincs most sem. És mások meg várták, hogy a Nagy Féreg visszatér, és megbünteti őket. Szemeinek sugarával felperzseli őket, testüket elnyeli, a járatokat, amelyekben élnek, betemeti. De a Nagy Féreg nem tért vissza, és csak siratta az embereket. És a könnyei feltolultak a mélyből, és elárasztották az alsó járatokat. De azok, akik megtagadták teremtőjüket, azt mondták: minket senki sem teremtett, mi örökké voltunk. Nagyszerű és hatalmas az ember, nem alkothatta őt egy földi féreg! És azt mondták: az egész föld a miénk, a miénk volt és lesz, és benne a járatokat nem a Nagy Féreg csinálta, hanem mi és a mi őseink. És tüzet gyújtottak, és elkezdték megölni a teremtményeket, akiket a Nagy Féreg hozott világra, mondván az egész élet körülöttünk a miénk, és minden csak azért van, hogy a mi éhünket csillapítsa. És gépeket alkottak, hogy gyorsabban ölhessenek, hogy halált vessenek, hogy lerombolják a Nagy Féreg által teremtett életet, hogy leigázzák az ő világát. De ő akkor sem emelkedett fel az ő mélységei mélyeiből, ahová lement. És nevettek azok, és tovább cselekedtek mind annak ellenére, amit ő mondott. És elhatározták, megalázandó őt, hogy olyan gépeket építenek, melyek az ő külsejét utánozzák. És alkottak ilyen gépeket, és bementek a belsejükbe, és nevettek: tessék, mondták, most magunk irányíthatjuk a Nagy Férget, és nem egyet, de tucatnyit. És fény csap ki azok szemeiből, és mennydörögnek, amikor kúsznak, és az emberek kiszállnak az ő hasukból. Mi alkottuk a Férget, és nem a Féreg minket. De ez nem volt elég nekik. Növekedett az ő szívükben a gyűlölség. Úgy határoztak, hogy elpusztítják magát a földet is, ahol éltek. És megalkották különféle gépek ezreit: lángot lövellőket és vasat köpködőket, a földet darabokra tépőket. És elkezdték megsemmisíteni a földet és minden élőt őbenne. És akkor nem tűrt tovább a Nagy Féreg, és megátkozta őket: elvette tőlük az ő legértékesebb adományát – az értelmet. A téboly lett úrrá rajtuk, egymás ellen fordították a gépeiket, és elkezdte akkor ölni az egyik ember a másikát. És már nem emlékeztek, miért cselekszik azt, amit cselekednek, de nem tudták abbahagyni. Így büntette meg a Nagy Féreg az embert a dölyfösségéért.

– De nem mindenkit? – kérdezte egy gyermekhang.

– Nem. Voltak, akik mindig emlékeztek a Nagy Féregre, és tisztelték őt. Megtagadták a gépeket és a fényt, és békében éltek a földdel. Ők megmenekültek, és a Nagy Féreg nem felejtette el az ő hűségüket, és megőrizte az értelmüket, és megígérte, hogy nekik adja az egész világot, mikoron majd az ő ellenségei elvesznek. És így lesz.

– És így lesz – ismételte utána kórusban a vadember és a kisgyerek.

– Oleg? – szólította Artyom, ismerősnek találva a gyermekhangot.

A gyermek nem felelt rá semmit.

– És a Nagy Féreg ellenségei mind a mai napig a nekik ásott járatokban élnek, mert többé nincs hová elbújniuk, de továbbra sem őt, hanem a gépeiket bálványozzák. A Nagy Féregnek hatalmas az ő türelme, és kitart az ember garázdálkodásának hosszú évszázadain át is. De nem végtelen. Mondva vagyon, hogy amikor ő az utolsó csapást méri ellenségei országának sötét szívére, akaratuk megtöretik, és a világ a jó embereké lesz. Mondva vagyon, hogy ütni fog az óra, és a Nagy Féreg segítségül hívja a folyókat, és a földet, és a levegőt. És megsüllyed a földnek kérge, és nekierednek a háborgó vizek, és az ellenség sötét szíve a nemlétbe taszíttatik. És akkor végre diadalmaskodik a jámbor, és boldog lesz a jó, és lesz betegségek nélküli élet, és gomba jóllakásig, és minden jószág bőségben.

Fellobbant a kis láng. Artyomnak valahogy sikerült háttal a falnak támaszkodnia, s most már nem kellett többé fájdalmasan meggörnyednie, hogy láthassa a rácson túli embereket.

A szoba közepén, neki háttal egy kisfiú ült törökülésben. A pap szikár, a kezében tartott öngyújtó lángja által megvilágított alakja fölé magasodott. A vadember fúvócsővel a kezében állt mellettük, az ajtófélfához támaszkodva. Minden szem az öregre szegeződött, aki épp csak befejezte beszédét.

Artyom nagy nehezen elfordította a fejét, és Antonra nézett, aki ugyanabban a görcsös pózban hevert, amelyben a bénító tű érte. A mennyezetre meredt, és nem láthatta a fiát, de bizonyára mindent hallott.

– Kelj fel, fiam, és nézz ezekre az emberekre! – mondta a pap.

A fiú azonnal talpra ugrott, és Artyom felé fordult. Oleg volt az.

– Menj közelebb hozzájuk. Ismersz-e valakit közülük? – kérdezte az öreg.

– Igen – bólintott határozottan a fiú, barátságtalanul nézve Artyomra. – Ez az apám, ezzel a bácsival pedig együtt hallgattuk a ti dalocskáitokat. A csöveken keresztül.

– Az apád és a barátja rossz emberek. Gépeket használtak, és meg akarták alázni a Nagy Férget. Emlékszel, mesélted nekem és Vartan bácsinak, hogy mit csinált az apád, amikor a rossz emberek elhatározták, hogy elpusztítják a világot?

– Igen – bólintott megint Oleg.

– Meséld csak el újra! – Az öreg áttette az öngyújtót a másik kezébe.

– Apám az RVA-nál dolgozott. A rakétacsapatoknál. Rakétás volt. Én is az akartam lenni, ha felnövök.

Artyomnak kiszáradt a torka. Hogy nem tudta eddig megfejteni ezt a rejtélyt? Hát innen volt a kisfiúnak az a különös fegyvernemi jelzése, és ezért mondta azt, hogy ő is rakétás, mint a megölt Tretyjak! Az egybeesés szinte hihetetlen volt, alig páran maradtak az egész metróban, akik a rakétacsapatoknál szolgáltak... És közülük mindjárt ketten is a Kijevszkaján. Lehetett ez véletlen?

– Rakétás... Ezek az emberek több rosszat tettek a világ ellen, mint az összes többi együttvéve. Ők irányították azokat a gépeket és berendezéseket, amelyek lángba borították és megsemmisítették a földet, s rajta szinte minden életet. A Nagy Féreg megbocsát sok tévelygőnek, de azoknak nem, akik parancsot adtak a világ elpusztítására és a halál elvetésére benne, és azoknak, akik teljesítették a parancsokat. A te apád elviselhetetlen fájdalmat okozott a Nagy Féregnek. A te apád a saját kezével pusztította el a világunkat. Tudod, mit érdemel? – Az öreg hangja szigorú lett, újra acélosan pengett.

– Halált? – kérdezte bizonytalanul a kisfiú, hol a papra, hol a majomketrec padlóján összegörnyedve heverő apjára nézve.

– Halált – erősítette meg a pap. – Meg kell halnia. Minél hamarabb meghalnak azok az emberek, akik fájdalmat okoztak a Nagy Féregnek, annál hamarabb beteljesedik az ő ígérete, és a világ újjászületik, és a jó embereké lesz.

– Akkor apámnak meg kell halnia – értett egyet Oleg.

– Derék gyerek vagy! – az öreg gyengéden megpaskolta a kisfiú fejét – És most szaladj, játssz még Vartan bácsival és a gyermekekkel! Csak nyisd ki a szemed, óvatosan menj a sötétben, el ne ess! Dron, kísérd el, én még elüldögélek itt velük. Gyere vissza egy félóra múlva a többiekkel, és zsákokat is hozzatok, főzni fogunk.

A fény kialudt. A vadember gyors, surranó léptei és a könnyű gyermekláb-dobogás elhalt a távolban. A pap köhintett, és így szólt Artyomhoz:

– Most veled beszélgetek egy kicsit, ha nincs ellenedre. Mi rendszerint nem ejtünk foglyokat, hacsak nem gyerekeket, mivel a mieink mind satnyán és betegen születnek... Felnőtteket meg leginkább elkábítva hoznak. Örömmel elbeszélgetnék velük is, sőt nyilván nekik sem lenne kifogásuk, csak hát túl hamar megeszik őket...

– Akkor meg miért tanítja nekik, hogy embereket enni rossz? – kérdezte egykedvűen Artyom. – Mert sír a féreg, meg hasonlók?

– Nos, hogy is mondjam... Ez a jövőre szól nekik. Amit ti már nem értek meg, no persze én sem, de most teremtődik meg egy jövendő civilizáció alapja: egy olyan kultúráé, amely békében él a természettel. Számukra a kannibalizmus kényszerű rossz. Állati fehérje nélkül, tudod, nincs tovább. De a szájhagyomány megőrzi, és amikor a hasonlók megölésének és felfalásának közvetlen szüksége elmúlik, akkor ezzel fel fognak hagyni. És akkor a Nagy Féreg hírt fog adni magáról. Csak az a baj, hogy én már nem fogok ebben a gyönyörű korban élni. – Az öreg megint a kellemetlen nevetését hallatta.

– Tudja, én már annyi mindent láttam a metróban – mondta Artyom. – Az egyik állomáson abban hisznek, hogy ha mélyre ásnak, akkor leérnek a pokolba. A másikon abban, hogy már a paradicsom kapujához jutottunk, mert a jó és a gonosz harca már lezajlott, és aki túlélte, kiválasztatott arra, hogy beléphessen Isten Országába. Ezek után a maguk Férge valahogy nem túl meggyőző. Maga legalább hisz benne?

– Mit számít, hogy én vagy más papok hisznek-e benne? – mosolyodott el az öreg. – Kevés maradt hátra az életedből, pár óra, úgyhogy elmesélek inkább neked még valamit. Senkivel sem tudok annyira őszinte lenni, mint egy olyannal, aki az ember minden kinyilatkoztatását a sírba viszi... Szóval nem számít, hogy én miben hiszek. Az a lényeg, hogy az emberek miben hisznek. Nem könnyű mélyen hinni olyan istenben, akit magam teremtettem... – A pap kis időre némán eltöprengett, aztán folytatta: – Hogyan magyarázzam meg neked? Amikor egyetemista voltam, az egyetemen tanultam filozófiát és pszichológiát, bár ez aligha mond neked bármit is. És volt egy tanárom: kognitív pszichológiát adott elő, igen okos ember volt, az egész gondolkodási folyamatot a legapróbb részletekig feltárta – csodálatos volt hallgatni. És akkor egyszer én is, mint ahogy mindenki ebben az életkorban, feltettem magamnak a kérdést: van-e Isten? Különféle könyveket olvastam, reggelig vitatkoztunk a konyhában – ahogy az már szokás volt. És inkább hajlottam arra, hogy nincs. És valahogy úgy véltem, hogy épp ez a professzor, az emberi lélek nagy ismerője adhat pontos választ erre a számomra oly nagy kérdésre. Elmentem hozzá, úgymond, egy referátumot megbeszélni, aztán megkérdeztem: és ön szerint, Ivan Mihalics, van-e hát Isten? Ő akkor nagyon meglepett engem. Számomra, mondta, ez a kérdés nem is létezik. Vallásos családból származom, hozzászoktam a gondolathoz, hogy van Isten. Pszichológiai szempontból nem is próbálom elemezni a hitet. És általában, mondta, ez nem is annyira elvi kérdés, mint inkább a mindennapi magatartásé. Az én hitem nem abban áll, hogy őszintén meg vagyok győződve egy felsőbb erő létezéséről, hanem abban, hogy teljesítem az előírt parancsolatokat, lefekvés előtt imádkozom, templomba járok. Jobban, nyugodtabban érzem magamat ettől. Hát így valahogy. – Az öreg elhallgatott.

– Na és? – sürgette Artyom egy percnyi szünet után.

– Hát ennyi. Hogy én hiszek-e, vagy sem a Nagy Féregben, nem nagyon számít már. De az Isten szájába adott parancsolatok évszázadokig élnek. Nem kell sok ahhoz, hogy istent teremtsünk, és megtanítsuk a kellő szavakra. És hidd el nekem, a Nagy Féreg sem rosszabb a többi istennél, és túl fog élni sokakat közülük.

Artyom behunyta a szemét. Se Dron, se ennek az elképesztő törzsnek a vezetője, de még az olyan furcsa teremtések sem, mint Vartan, nem vonták kétségbe a Nagy Féregbe vetett hitet. Számukra ez valóság volt, az egyetlen magyarázata annak, amit maguk körül láttak, a cselekvés egyetlen vezérlő elve, a jó és a rossz mércéje. Miben is hihetett volna másban egy olyan ember, aki életében sohasem látott mást a metrón kívül? De volt a Féregről szóló legendákban még valami, amit Artyom nem tudott megérteni.

– De miért hangolja őket ennyire a gépek ellen? Mi a rossz a gépben? Az elektromosság, a fény, a tűzfegyver – hogyan képzelheti, hogy a népe mindezek nélkül életben maradhat? – kérdezte.

– Hogy mi a rossz a gépekben?! – Az öreg hangja feltűnően megváltozott: eltűnt belőle az a hamis jólelkűség és türelem, amellyel az előbb a gondolatait fejtegette. – Csak nem akarsz itt nekem egy órával a halálod előtt a gépek hasznáról papolni?! Nézz már körül! Csak a vak nem veszi észre, hogyha az emberiség valaminek is köszönheti a hanyatláslását, akkor annak, hogy túlságosan is a gépekre hagyatkozott! Hogy merészelsz itt, az én állomásomon, a technika fontos szerepére célozgatni? Te kis nyikhaj!

Artyom egyáltalán nem számított arra, hogy ez az ártatlan kérdés ilyen reakciót vált ki az öregből. Egyáltalán nem érezte annyira merésznek, mint amit a Nagy Féregbe vetett hitről tett fel előtte. Nem is tudta, mit feleljen az öreg kifakadására, aki most hevesen szuszogott a sötétben, suttogva szitkozódott, és próbált megnyugodni. Csak néhány perc elteltével szólalt meg újra.

– Elszoktam attól, hogy hitetlenekkel beszélgessek. – A hangjából ítélve az öreg összeszedte magát. – Elfecsegtem veled, de a fiatalok valami miatt késnek, nem hozzák azokat a zsákokat. – És, megnyomva a „zsákokat” szót, hatásszünetet tartott.

– Miféle zsákokat? – kapta be a horgot Artyom.

– Meg fogunk főzni benneteket. Amikor a vallatásokról beszéltem nektek, pontatlanul fejeztem ki magamat. A Nagy Féreg ellenzi az öncélú kegyetlenkedést. Minek vallatni, ha még a kérdést sem tettük fel, de az ember már magától meg is válaszolja? Én másra gondoltam. Én és a kollégáim, amikor rájöttünk, hogy a kannibalizmus mint jelenség itt már gyökeret eresztett, és semmit sem lehet tenni ellene, úgy határoztunk, hogy legalább a kérdés kulináris részéről gondoskodunk. Eszébe is jutott valakinek, hogy a koreaiak, amikor kutyát esznek, élve zsákba rakják és halálra botozzák őket. A húsnak igen jót tesz. Puhább lesz, finomabb. Ami az egyiknek sokszoros vérömleny, az a másiknak klopfolt rántott hús. Már ne vegye rossz néven. Jómagam talán jobban örülnék, ha előbb megölnék, és csak utána botoznák meg, de belső vérömlenyeknek feltétlenül kell lenniük. A recept az recept. – Az öreg még az öngyújtót is felkattintotta, hogy élvezze a hatást. – De késnek valami miatt, csak nem történt...

Éles visítás szakította félbe. Kiáltások hallatszottak, rohangálás, gyereksírás, baljós sivítás... Az állomáson történt valami. A pap nyugtalanul hallgatózott, aztán eloltotta a lángot, és elnémult.

Néhány perc múlva nehéz bakancsok dobbantak a küszöbön, és egy mély hang dörmögte:

– Van itt életben valaki?

– Igen! Itt vagyunk! Artyom és Anton! – kiáltotta Artyom, remélve, hogy az öreg ruhája alatt nincs fúvócső és mérgezett tű.

– Itt vannak! Fedezz engem meg a fiút! – kiáltotta valaki.

Vakító fény lobbant fel. A sztarec a kijárathoz ugrott, de az utat elzáró ember egy nyakára mért ütéssel leütötte. A pap hörrent egyet, és elzuhant.

– Az ajtó, védd az ajtót!

Valami dörrent, a mennyezetről pergett a mész, és Artyom becsukta a szemét. Amikor újra kinyitotta, már két ember állt a szobában. Egészen szokatlanul néztek ki – eddig ilyet még sohasem látott.

A fekete egyenruha fölött nehéz, hosszú golyóálló mellény volt rajtuk, és mindkettejüknek szokatlan, lézerirányzékú, rövid, hangtompítós gépkarabélya volt. Hatásos kinézetüket csak tovább fokozták masszív, arcvértes titánsisakjaik, mint a Hanza kommandósaié, és az ismeretlen rendeltetésű nagy, fém védőpajzsok, rajtuk kémlelőnyílásokkal. Egyikükön egy háti lángszóró is volt.

Hosszú nyelű, leginkább botra emlékeztető és hihetetlen fényerejű lámpáikkal gyorsan átvizsgálták a szobát.

– Ők azok? – kérdezte az egyikük.

– Ők – felelte a másik.

Az első értő szemmel nézte meg a majomketrec zárját, hátrament, majd néhány lépést téve felugrott a levegőbe, és belerúgott csizmájával a rácsba. A rozsdás pántok nem bírták el a rúgás súlyát, és az ajtó fél lépésre Artyomtól bedőlt. Az ember fél térdre ereszkedett, és felemelte a rostélyt. Minden a helyére került: Melnyik nézett hunyorogva Artyomra. Széles, fogazott kése végigsiklott az Artyom lábát és kezét megbéklyózó huzalokon. Aztán a sztalker néhány rántással elvágta az Antont összekötöző huzalt is.

– Él – állapította meg elégedetten Melnyik. – Tudsz járni?

Artyom bólogatott, de lábra állni nem tudott. Elgémberedett teste még nem engedelmeskedett.

Még néhány ember szaladt be a szobába, közülük ketten mindjárt védőállást foglaltak el az ajtónál. Az osztagban összesen nyolc katona volt: csaknem ugyanúgy voltak öltözve és felszerelve, mint azok, akik elsőnek rontottak be a szobába, de némelyikükön még a Hunteréhez hasonló, hosszú bőrköpeny is volt. Az egyikük egy kisfiút tett le a földre, akit eddig pajzsával eltakarva a hóna alá szorított. A kisfiú rögtön a ketrechez rohant, és Anton fölé hajolt.

– Apu! Apu! Direkt hazudtam nekik, mintha velük volnék, igaziból! A bácsinak megmutattam, hol vagy! Bocsáss meg, apu! Apu, ne hallgass! – A kisfiú alig bírta visszafojtani a könnyeit.

Anton egykedvűen, üveges tekintettel bámult a mennyezetre. Artyom megijedt, hogy az egy napon belül kapott második mérgezett tű végzetes lehetett a járőrparancsnokra. Melnyik rátette mutatóujját a padlón heverő Anton nyakára.

– Rendben – mondta aztán pár pillanat múlva. – Él. Hordágyat ide! Miközben Artyom elmesélte, hogyan hatnak a mérgezett tűk, két katona szétgöngyölte a padlón a vászon hordágyat, és rátette Antont. A padlón mocorogni kezdett, és valamit mormogott a leütött öreg.

– Ez meg ki? – kérdezte Melnyik, és miután meghallgatta Artyom magyarázatát, döntött: – Magunkkal visszük, vele fedezzük magunkat. Mi a helyzet?

– Minden csendes – jelentette a bejárati ajtót védő katona.

– Visszavonulunk abba az alagútba, ahonnan jöttünk – közölte a sztalker. – Vissza kell térnünk a bázisra a sebesülttel, meg a tússzal, hogy kihallgassuk. Nesze – adott egy gépkarabélyt Artyomnak –, ha minden normálisan alakul, nem kell használnod. Mivel vérted nincs, a mi fedzetünk alatt maradsz. Ügyelj a gyerekre.

Artyom bólintott, és kézen fogta Oleget, akit alig tudott elhúzni a hordágytól, amelyen az apja feküdt.

– „Teknősbéka” alakzatot veszünk fel – adta ki a parancsot Melnyik. A katonák azonnal oválist formáltak, kifelé fordítva összezárt pajzsaikat, amelyek felett csak a sisakjaik látszottak. Szabadon maradt kezükkel négyen felvették a hordágyat. A kisfiú és Artyom az alakzat belsejébe, a pajzsok védelme mögé került. A fogoly öregnek egy ronggyal betömték a száját, hátrakötötték a kezét, és az alakzat élére tették. Néhány ütés után felhagyott szabadulási kísérleteivel, lecsendesedett, és komoran meredt a padlóra.

A „teknősbéka” szeméül a két elülső katona szolgált, nekik speciális éjjellátó készülékük is volt, melyet a sisakjukra erősítettek, így a kezük szabadon maradt. Parancsra az osztag a lábakat a pajzsokkal védve előredőlt, és lendületesen megindult.

A katonák közé préselődő Artyom kézenfogva húzta maga után Oleget. Semmit sem látott, s csak a többiek szaggatott szóváltásaiból tudott következtetni arra, hogy mi történik.

– Jobbról három... nők, egy gyerek.

– Balról! A boltív alatt, a boltív alatt! Lőnek! – a pajzsok vasán tűk pendültek.

– Szedd le őket!

Válaszképpen felugattak a gépkarabélyok.

– Egy megvan... Kettő megvan... Haladjunk, haladjunk!

– Mögöttünk! Lomov! – Újra lövések.

– Hová, hová? Ott nem jutunk át!

– Előre, azt mondtam! Fogd a túszt!

– A francba, pont a szemem mellett repült el...

– Állj, állj! Megállni!

– Mi van ott elöl?

– Körülzártak! Vagy negyvenen vannak! Torlaszok!

– Messze?

– Húsz méter odáig. Nem lőnek.

– Oldalról kerülnek!

– Mikor sikerült torlaszokat emelniük?!

A pajzsokra igazi tűeső zúdult. Jelre valamennyien fél térdre ereszkedtek, így a vértezetük most teljesen takarta őket. Artyom a kisfiút fedezve lehajolt. A hordágyat Antonnal a földre tették, így most kétszer annyi lövész lett.

– Ne viszonozd! Ne viszonozd! Várunk...

– A csizmámba fúródott...

– Lámpákat elő... Háromra lámpák és tűz. Akinek éjjellátója van, válassza ki a célt most... Egy...

– Nagyon lőnek...

– Kettő! Három!

Egyszerre gyulladt fel néhány erős lámpa, és felropogtak a gépkarabélyok. Valahol elöl ordítások és haldoklók nyögései hallatszottak. Aztán a tüzelés váratlanul abbamaradt. Artyom hallgatózott.

– Nézd, nézd, fehér zászló... Csak nem megadják magukat?

– Tüzet szüntess! Tárgyalunk. A túszt előre!

– Állj, te dög, hova mész! Tartom, tartom! Fene a fürge vénemberét...

– Nálunk van a papotok! Engedjetek elmenni! – kiáltotta Melnyik. – Visszatérnünk az alagútba! Ismétlem, engedjetek elmenni!

– Na, mi van ott? Mi van ott?

– Nulla reakció. Hallgatnak.

– Egyáltalán értenek bennünket?

– Gyerünk, világíts rá jobban...

– Hadd nézzem...

Aztán a beszélgetés megszakadt. A katonák mintha gondolataikba merültek volna – előbb azok, akik elöl álltak, majd elnémultak a hátukat fedezők is. Feszült, baljós csend támadt.

– Mi van ott elöl? – kérdezte Artyom nyugtalanul.

Senki sem felelt. Az emberek meg sem mozdultak. Artyom érezte, ahogy a kisfiú az izgalomtól megizzadt kis kezével megszorítja a tenyerét. Remegett.

– Érzem... Nézi őket... – mondta halkan.

– A túszt elengedni! – szólalt meg hirtelen Melnyik.

– Túszt elengedni! – ismételte el egy másik katona.

Ekkor Artyom nem bírta tovább, felegyenesedett, és kinézett a pajzsok és a sisakok felett – elöl, tőlük úgy tízlépésnyire, három vakító fénynyaláb kereszteződésében, nem hunyorogva és kezével sem fedezve el a szemet egy magas, görnyedt alak állt, kinyújtott, bütykös kezében fehér ronggyal. Ebből a távolságból nagyon jól lehetett látni az arcát... Túlságosan is jól. Az a Vartanhoz hasonlító lény volt, aki néhány órával ezelőtt vallatta őt. Artyom lebukott a pajzsok mögé, és harckészültségbe helyezte a gépkarabélyát.

Még mindig nem tudott szabadulni attól, amit az előbb látott. Az egyszerre rémisztő és megbabonázó látvány egy pillanatra „Az ókori Görög ország meséi és mítoszai” című régi könyvet juttatta az eszébe, melyet szeretett lapozgatni, amikor még kicsi volt. Az egyik legenda egy szörnyű, félig emberi teremtményről szólt, akinek a tekintete sok vitéz harcost kővé változtatott. Szusszant egyet, erősen koncentrált, s megtiltva magának, hogy a hipnotizőr arcába nézzen, felugrott a pajzsok fölé, mint egy rugóra járó kisördög, s meghúzta a ravaszt. A furcsa, zajtalan harc után, mely a hang tompítós gépkarabélyokkal és fúvócsövekkel felfegyverkezett ellenfelek között zajlott, a Kalasnyikov-sorozat szinte megremegtette az állomás bolthajtásait.

Noha Artyom biztos volt benne, hogy ilyen közelről lehetetlen eltéveszteni a célt, megtörtént az, amitől a legjobban félt: a teremtmény felfoghatatlan módon kikövetkeztette a mozgását, és alig jelent meg a feje a pajzsok felett, Artyom tekintete a halott szemek csapdájába esett. Még le tudta nyomni az elsütő billentyűt, de egy láthatatlan kéz könnyedén félretolta a fegyvere csövét. Majdnem az egész sorozat elkerülte, csak egy golyó csapódott bele a lény vállába. Fülsiketítő torokhang tört fel belőle, és egy követhetetlen mozdulattal eltűnt a sötétben.

Van néhány másodpercünk, gondolta Artyom. Csupán néhány másodperc. Amikor Melnyik osztaga rátört a Park Pobjedire, a meglepetés ereje őket segítette. De most, amikor a vademberek megszervezték a védelmet, és felsorakoztatták a torzlényeiket, úgy tűnt, hogy nincs esély leküzdeni az általuk létrehozott torlaszt. Az egyetlen kiút az maradt, ha másik úton menekülnek. Felvillantak a fejében a börtönőrük szavai: az állomásról olyan ismeretlen irányokba is vezetnek alagutak, amelyek nincsenek rajta a metró térképén.

– Vannak itt más alagutak is? – kérdezte Olegtől.

– Van ott még egy állomás, az átjárón túl, ugyanolyan, mint ez, mintha a tükörképe volna – intett a kisfiú. – Ott játszottunk. Vannak ott is alagutak, mint itt, de azt mondták nekünk, hogy oda nem szabad mennünk.

– Visszavonulunk! Az átjáróhoz! – ordította Artyom, próbálva mélyíteni a hangját, és utánozni Melnyik parancsnoki basszusát.

– Mi a fene? – mordult fel bosszúsan a sztalker.

Úgy tűnik, magához tért. Artyom megragadta a vállát.

– Gyorsan, hipnotizőrük van – kezdte hadarni. – Ezt a torlaszt nem tudjuk áttörni. Ott, az átjárón túl van egy másik kijárat.

– Igaz, hisz ez egy kettős állomás!... Visszavonulunk! – döntött a sztalker. – Tartsatok ki! Indulj! Indulj!

A többiek lassan, szinte kényszeredetten megmozdultak. Újabb parancsokkal ösztökélve őket, Melnyiknek sikerült átrendezni az osztag alakzatát, és megkezdeni a visszavonulást még azelőtt, hogy újabb tűk repültek volna feléjük a sötétségből. Amikor kezdtek felfelé lépdelni az átjáró lépcsőin, az utolsónak jövő katona felkiáltott, és a lábszárához kapott. Artyom a lámpa fényében látta, hogy pár pillanatig még lépdelt, elnehezedő lábakkal. De aztán a sebesült egész testét szörnyű görcs fogta el, összefacsarta, akár egy rongyot, és a földre zuhant. Az osztag megállt. A pajzsok fedezékében két szabad katona odaugrott, hogy felemelje bajtársukat a földről, de már mindennek vége volt. A teste a szemük láttára kékült el, a száján hab ütött ki. Artyom tudta, mit jelent ez, és láthatólag Melnyik is tudta.

– Fogd a pajzsát, sisakját és gépkarabélyát! Gyorsan! – parancsolta Artyomnak. – Visszavonulunk! Visszavonulunk! – kiáltotta oda a többieknek.

Artyom képtelennek érezte magát arra, hogy a halott fejéről lehúzza a titánsisakot, melyet összemocskolt a szörnyű hab. Beérte hát a gépkarabéllyal és a pajzzsal, aztán leadott egy körkörös sorozatot, remélve, hogy elriasztja vele a sötétbe olvadó gyilkosokat, elfoglalta a helyét az alakzat végén, s fedezve magát a pajzzsal, a többiek után indult.

Azok szinte már futottak. Aztán valamelyik előredobott egy füstgyertyát, és kihasználva a zűrzavart, az osztag kezdett lelépni a vágányokra. Meglepődve kiáltott fel még egy katona, és a földre zuhant. A sebesült Anton hordágyát így már csak hárman voltak kénytelenek vinni. Artyom ezért nem is akart kibújni a pajzsa mögül, és néhányszor vaktában lőtt hátra. Aztán baljós csend támadt: tűk már nem repültek rájuk, bár a körülöttük hallatszó léptekből és hangokból ítélve nem hagyták abba az üldözésüket. Összeszedve a bátorságát, Artyom kinézett.

Az osztag tíz méteren belül volt az alagút bejáratától. Az első katonák már be is léptek, ketten megfordultak, bevilágították a megközelítési utat, és fedezték a többieket. De nem volt rá szükség: a vademberek láthatóan nem igyekeztek utánuk az alagutakba. Félkörbe gyűltek, leeresztették fúvócsöveiket, és szemüket a vakító fény elől eltakarva némán vártak valamire.

– Nagy Féreg ellenségei, hallgassatok ide!

A tömegből ugyanaz a szakállas vezér jött előre, aki utasításokat adott a vallatás alatt.

– Ellenségek mennek a Nagy Féreg szent járataiba. Jó emberek nem mennek utánatok. Ma oda tilalom van menni. Nagy veszély. Halál, átok. Ellenség adja vissza az öreg papot, és menjen el.

– Ne engedjétek el, ne hallgassatok rájuk! – parancsolta nyomban Melnyik. – Visszavonulunk.

A katonák óvatosan folytatták az elvonulást. Artyom és pár hátul haladó katona hátrálva és a mögöttük hagyott állomást végig célon tartva vonultak vissza. Az állomásról hangok hallatszottak: valaki, előbb csak halkan, aztán már kiabálva vitatkozott.

– Dron nem tud! Dronnak menni kell! A tanító után!

– Tilos menni! Állj! Állj!

Egy sötét alak szökkent ki a sötétből a lámpák fényébe olyan sebesen, hogy egyszerűen lehetetlen volt eltalálni. A nyomában mások is felbukkantak a távolban. Miután nem sikerült célba venni az első vadembert, egyik katona előrehajított valamit.

– Feküdj! Gránát!

Artyom hasra vetette magát a talpfákon, a kezével eltakarva a fejét és kinyitva a száját, ahogy a mostohaapja tanította. Az irtózatos dörej a fülébe hasított, és a lökéshullám ereje a földhöz préselte. Még pár percig feküdt kinyitva és becsukva a szemét, igyekezve magához térni. Zúgott a feje, szemei előtt színes karikák villództak. Az első hangok, amelyek eljutottak a tudatáig, esetlen, végtelenségig ismétlődő szavak voltak:

– Ne, ne, ne lőj, ne lőj, Dronnak nincs fegyvere, ne lőj!

Felemelte a fejét, és körülnézett. A fénysugarak kereszteződésében, a kezét magasra emelve, ugyanaz a vadember állt, aki őrizte őket, amikor a majomketrecben ültek. Két harcos célon tartotta, parancsra várva, a többiek felkeltek a földről és leporolták magukat. A levegőben nehéz, kőszemcsés por szitált, az állomás felől maró füst áradt.

– Mi van, beomlott?

– Egy gránáttól... Az egész metrót csak az imádság tartja...

– De legalább már nem jönnek. Amíg ezt a torlaszt szétszedik...

– Kötözzétek meg, és visszük magunkkal. Elmegyünk, idő nincs, ki tudja, mikorra szedik össze ezek ott magukat – adta ki a parancsot az odalépő Melnyik.

Csak egy óra múlva tartottak pihenőt. Menet közben az alagút többször is kettévált, és az elöl haladó sztalker választotta ki, merre menjenek. Egy helyen a falakban hatalmas vaspántok látszottak, melyeken valamikor valószínűleg jókora ajtószárnyak lehettek. A közelükben egy hermetikus kapu darabjai hevertek. Ezen kívül semmi érdekeset nem találtak: az alagút tökéletesen üres, sötét és kihalt volt.

Lassan mentek: a fogoly öreg támolygott, és meg-megbotolva többször is elesett. Dron kelletlenül lépdelt, és egész idő alatt mormogott az orra alatt valami tilalomról és átokról, mígnem aztán egy ronggyal be nem tömték a száját.

Amikor a sztalker végre engedélyt adott a megállásra, és éjjellátóval felszerelt őröket küldött ki, mindkét irányban ötven méterre, az erejét vesztett pap a földre roskadt. A vadember a rongyon keresztül nyögve könyörgött, és elérte, hogy őrei az öreghez vigyék, és térdre ereszkedve mellette, megkötözött kezével simogatni kezdte a fejét.

A kis Oleg odarohant a hordágyhoz, amelyen az apja feküdt, és sírva fakadt. Anton bénulása elmúlt, de még eszméletlen volt, ugyanúgy, mint amikor az első tű találta el. A sztalker közben félrevonta Artyomot, akinek már nagyon fúrta az oldalát a kíváncsiság.

– Hogyan találtak meg bennünket? Már azt gondoltam, hogy vége, megesznek bennünket – vallotta meg Melnyiknek.

– Annyira nem kellett keresni benneteket. A hajtányt ott hagytátok közvetlenül a nyílás alatt. A járőrök már fél óra múlva észrevették, amikor Antont hiába várták vissza a teára. Csak nem volt bátorságuk utánatok mászni. Őrséget állítottak, jelentettek az állomás vezetőjének. Én kicsivel utánad értem vissza az állomásra. Utána még a Szmolenszkajára mentem, a bázisra, erősítésért. Riadóztattam, de mindehhez idő kellett. Aztán meg felszerelkezésre is... A Majakovszkaján kezdtem érteni, miről is lehet szó. Ott is hasonló történt: szintén egy beomlott oldalalagútnál, ahol Tretyjakkal szétváltunk – térkép alapján kerestük a bejáratot a D-6-ba. Úgy tizenöt méterre távolodtunk el egymástól. Valószínű, hogy ő közelebb került hozzá. Összesen három perce ment el, kiáltok neki – nem felel. Odafutok – ott fekszik elkékülve, felpuffadva, a szája szélén ezzel a mocsokkal. Ezzel a bejáratkeresésnek vége is volt. Megfogtam a lábánál fogva, és irány az állomás. Ahogy vonszoltam, eszembe jutott Szemjonics meg az ő története a megmérgezett őrrel. Rávilágítottam Tretyjakra – ugyanaz, tű a nyakában. Akkor kezdett minden a helyére kerülni. Gyorsan futárt küldtem hozzád, hogy maradj az állomáson, elrendeztem a dolgokat, és visszamentem. De elkéstem.

– A Majakovszkaján is ők volnának? – csodálkozott Artyom. – De hogyan kerülnek oda a Park Pobjediről?

– Majd mindjárt megtudod. – A sztalker levette nehéz sisakját, és letette a padlóra. – Ne vedd rossz néven, de nemcsak teérted jöttünk ide, hanem egyben felderítésre is. Úgy gondolom, hogy innen kell lennie még egy kijáratnak a Metró-2-re. Ezek a te emberevőid ezen át jutottak el a Majakovszkajára is. Ott egyébként ugyanaz a történet, mint itt: éjszakánként gyerekek tűnnek el. És tudja az ördög, hogy hol kódorognak még, sejtelmünk sincs róla.

– Azaz... azt akarja mondani... – Már maga a gondolat is olyan képtelenségnek tűnt Artyom számára, hogy nem is merte mindjárt hangosan kimondani. – Maga szerint valahol itt van a bejárat a Metró-2-be?

A D-6-ba, a rejtélyes szellemmetróba vezető kapu itt volna a közvetlen közelükben? Artyom jól emlékezett a Metró-2-ről szóló szóbeszédekre, mendemondákra, legendákra és teóriákra, amelyeket eddigi élete során hallott. Elég csak a Láthatatlan Megfigyelőkre gondolni, akikről két különös beszélgetőpartnere mesélt neki a Poljankán. Önkéntelenül körülnézett, mint aki arra számít, hogy meglátja a láthatatlant.

– Többet mondok – kacsintott rá a sztalker. – Azt hiszem, hogy már benne is vagyunk.

Ebben már végképp lehetetlen volt hinnie. Artyom elkérte az egyik katonától a lámpáját, és elkezdte vizsgálni az alagút falát. A többiek csodálkozva nézték. Maga sem tudta pontosan, hogy mire számított, mégis mit talál a Metró-2-be kerülve. Aranysíneket? Embereket, akik úgy élnek mint korábban, a maguk mesés jólétében mit se tudva a mai élet szörnyűségeiről? Isteneket? Amikor semmi különöset nem talált, visszatért Melnyikhez, aki a vadembereket őrző katonával beszélgetett.

– Mi legyen a túszokkal? Likvidáljuk őket? – tette fel a rutinkérdést az őr.

– Előbb társalgunk velük – felelte a sztalker.

Lehajolt, kirántotta a rongycsomót az öreg szájából, aztán ugyanezt tette a másik fogollyal is.

– Tanító! Tanító! Dron veled megy! Veled megyek, tanító! – kezdett rögtön siránkozni a vadember, ide-oda himbálva magát a nyöszörgő pap felett.

– Dron megsérti a tilalmat, Dron kész meghalni a Nagy Féreg ellenségeinek kezétől, de Dron megy veled, mindvégig!

– Mi van előttünk? Mi ez a féreg? Mik azok a szent járatok? – kérdezte Melnyik.

Az öreg hallgatott. Dron ijedten pillantott az őrökre, és sietve mondta:

– A Nagy Féreg szent járatai tilalmasak a jó emberek számára. Ott a Nagy Féreg megmutatkozhat. Az ember megláthatja. Tilalom megnézni! Csak a papoknak szabad. Dron fél, de megy. Dron megy a tanítóval.

– Miféle féreg? – vágott egy fintort a sztalker.

– A Nagy Féreg... Az élet teremtője – magyarázta Dron. – Tovább a szent járatok vannak. Nem minden nap szabad menni. Vannak tilalomnapok. Ma tilalomnap van. Ha meglátni Nagy Férget, porrá leszel. Ha meghallod, átkozott leszel, hamar meghalsz. Mindenki tudja. Az öregek mondják.

– Ezeknél ott mindenki ilyen degenerált, vagy mi? – nézett Artyomra a sztalker.

– Nem – rázta a fejét az –, a pappal beszéljen.

– Eminenciád – fordult gúnyosan Melnyik az öreghez. – Bocsásson meg nekem, én, hogy úgy mondjam, csak egy öreg katona vagyok... Hogy is mondjam... Az emelkedett stílus nem kenyerem. De itt valahol az önök fennhatóságában van egy hely, amit keresünk. Pontosabban szólva... ott rejtőznek a... tüzes nyilak?

Mereven nézte az öreg arcát, de a pap makacsul hallgatott, és komoran, ellenségesen meredt rá.

– Az istenek forró könnyei? – próbálkozott újabb metaforával Artyom és az őrök csodálkozó pillantásai közepette a sztalker. – Zeusz villámai?

– Hagyja abba a bohóckodást! – szakította félbe végül megvetően az öreg. – Nem kellene a sáros katonacsizmáival belerondítania a transzcendentálisba.

– Rakéták – váltott egyszerre hivatalos hangra Melnyik. – Rakétaegység a közeli Podmoszkovjén. Kijárat a Majakovszkaja felől jövő alagútból. Önnek tudnia kell, miről beszélek. Sürgősen oda kell jutnunk, és jobb, ha segít nekünk.

– Rakéták... – Az öreg olyan lassan ismételte el a szót, mintha kóstolgatná az ízét. – Rakéták... Ön vagy ötvenéves lehet, igaz? Akkor még emlékszik. Az SS-18-at Nyugaton „Sátánnak” nevezték. Ez az elnevezés volt az egyetlen megvilágosodása a vak emberi civilizációnak a születésétől fogva. Nem elégelték még meg? Elpusztították az egész világot, hát nem volt még elég?!!

– Na ide figyeljen, eminenciád, nekünk erre nincs időnk – hallgattatta el Melnyik. – Adok önnek öt percet – tette hozzá, összefont ujjait ropogtatva.

Az öreg elhúzta a száját. Láthatólag se a sztalker és a harcosainak harci öltözete, se a Melnyik szavaiban rosszul leplezett fenyegetés nem gyakorolta rá a legkisebb hatást sem.

– És mégis mit tehet velem? – mosolyodott el. – Megkínoz? Megöl? Tessék, parancsoljon, én már úgyis öreg vagyok, s a mi hitünknek még úgysincs elég mártírja. Öljön csak meg, ahogy megöltek százmilliókat! Ahogy megölték az egész világomat! A mi egész világunkat! Tessék, húzza meg az átkozott fegyverének a ravaszát, ahogy meghúzták a ravaszát, megnyomják a gombját sok ezer halálos szerkezetüknek!

Az öreg hangja, mely kezdetben gyenge és rekedtes volt, gyorsan acélossá erősödött. Összegubancolódott ősz haja, összekötözött keze és alacsony termete ellenére immár egyáltalán nem szánalmas öregnek tetszett, különös erő áradt belőle, minden újabb szava meggyőzőbben és fenyegetőbben hangzott, mint az előző.

– Persze, nem kell a saját kezével megfojtania, még látnia sem kell az agóniámat... Legyenek mind átkozottak az összes gépükkel együtt! Az életet is, a halált is bemocskolták... Őrültnek tartanak? Csakhogy maguk az igazi őrültek, meg az apáik és a gyerekeik! Nem volt-e vajon veszedelmes őrültség, kantárt vetve a természetre, leigázniuk az egész földet, habosra és inaszakadtáig hajszolni? Aztán pedig, a maguk és a magukhoz hasonlók iránti gyűlöletből arra törekedni, hogy visszavonhatatlanul leszámoljanak vele? Hol voltak, amikor a világ romba dőlt? Látták-e önök, hogy ez hogyan történt? Látták-e azt, amit én láttam? Az eget, amely előbb megolvadt, aztán pedig kőfelhők borították el? A fortyogó folyókat és tengereket, melyek elevenen megfőtt lényeket köptek ki a partjukra, aztán fagyos zselévé dermedtek? A Napot, mely hosszú évekre eltűnt a horizontról? A házakat amelyek egy szempillantás alatt porrá omlottak, és a bennük élő embereket, akik hamuvá égtek? Hallották-e önök a segélykiáltásaikat? És a ragályban haldoklókét és a sugárzástól megnyomorítottakét? Hallották az átkaikat?! Nézzenek rá! – mutatott Dronra. – Nézzék valamennyi kezetlent, vakot, hatujjút! Közülük még azok is önökre ütnek vissza, akik új képességekre tettek szert!

A vadember térdre esett, és áhítattal itta papjának minden szavát. Még Artyom maga is valami hasonló késztetést érzett ebben a pillanatban. Még az őrök is akaratlanul hátrább léptek, s csak Melnyik nézett továbbra is hunyorogva az öreg szemébe.

– Látták-e ennek a világnak a pusztulását? – folytatta a pap. – Értik-e vajon, ki a bűnös érte? Ki ismeri név szerint azokat, akik egyetlen gombnyomással, s még csak nem is látva, mit cselekszenek, eltöröltek a föld színéről százezreket? Akik a végtelen zöld erdőket felperzselt pusztasággá változtatták? Mit tettek ezzel a világgal? Az én világommal! Hogyan merték magukra venni a felelősséget, hogy semmivé tegyék? A Föld nem ismert még nagyobb rosszat, mint az önök pokoli gépi civilizációja, az a civilizáció, amely élettelen mechanizmusokat szabadított rá a természetre! Amely mindent elkövetett, hogy visszafordíthatatlanul maga alá gyűrje, felzabálja és megeméssze a világot, de túl messzire ment, és önmagát emésztette el... Az önök civilizációja rákos daganat, egy óriás amőba, mely mohón fal be magába mindent, ami körülötte hasznos és tápláló, és csak bűzös, mérgezett végtermékeket lök ki magából. És már megint rakétákra van szükségük! Megint a legszörnyűbb fegyver kell maguknak, melyet a bűnözők civilizációja alkotott! Mi célból? Hogy befejezzék, amit elkezdtek? Hogy zsarolják az utolsó túlélőket? Hogy megkaparintsák a hatalmat? Gyilkosok! Gyűlölöm önöket, gyűlölöm valamennyiüket! – kiáltotta őrjöngve, aztán elfogta a köhögés, és elhallgatott.

Senki sem szólalt meg, amíg úrrá nem lett a köhögésén, és folytatta:

– De lejár az önök ideje... Én ugyan ezt nem érem már meg, de az önök leváltására jönnek majd mások, jönnek azok, akik értik a technika ártalmasságát, azok, akik boldogulni tudnak nélküle is! Önök elkorcsosulnak, és nem marad maguknak sok hátra. Mennyire sajnálom, hogy nem fogom látni az agóniájukat! De mi felneveljük azokat a gyermekeket, akik látni fogják! Az ember meg fogja bánni, hogy dölyfösségében elpusztított minden értéket, amije csak volt! Az ámítások és illúziók évszázadai után végre megtanul különbséget tenni jó és rossz, igazság és hazugság között! Mi felneveljük azokat, akik önök után majd benépesítik a Földet. S hogy az önök agóniája ne húzódjon sokáig, hamarosan belemártjuk a könyörület tőrét az önök szívébe! Szétrothadt civilizációjuk erőtlen szívébe... Közeleg ez a nap! – Melnyik lába elé köpött.

A sztalker nem válaszolt azonnal. Taksálgatva méregette a dühtől remegő öreget. Aztán mellén összefont karral érdeklődést mutatva kérdezte:

– Hogy is van akkor, ön tehát kitalált valamiféle férget, és összehozott mindenféle meséket, hogy gyűlöletet ébresszen az emberevőiben a technika és a fejlődés iránt?

– Hallgasson! Mit tud ön az én gyűlöletemről az önök istenverte, az önök ördögi technikája iránt! Ugyan mit ért ön az emberekből, a reményeikből, a céljaikból, az igényeikből?! Az embernek pontosan egy ilyen isten hiányzott... Olyan, amilyet mi alkottunk! Ha a régi istenek megengedték az embereknek, hogy szakadékba zuhanjanak, és maguk is vele haltak a saját világukkal együtt, akkor nincs értelme újra életre kelteni őket... Az ön szavaiból ezt az ördögi gőgöt, ezt a megvetést, ezt a dölyföt hallom ki, mely a szakadék szélére vitte az emberiséget. Jól van, lehet, hogy nincs Nagy Féreg, lehet, hogy csak mi találtuk ki, de önöknek nagyon hamar módjuk lesz meggyőződni arról, hogy ez a kitalált, föld alatti isten mennyivel hatalmasabb, mint az önök églakói, ezek a trónjaikról leesett és pozdorjává tört bálványok! Ön nevet a Nagy Férgen? Hát csak nevessen! De a végén nem ön fog nevetni!

– Elég. A rongyot! – parancsolta a sztalker. – Egyelőre ne bántsátok, még a hasznunkra lehet.

Az ellenszegülő és átkokat rikácsoló öregnek újra a szájába tömték a rongyot. A vadember, akinek biztos, ami biztos, két katona markolta a karját, semmilyen részvétet nem mutatott. Némán állt, válla erőtlenül leesett, és élettelen tekintetét nem vette le a papról.

– Tanító... Mit jelent: Nagy Féreg nincs? – nyögte ki végül.

Az öreg még csak nem is nézett rá.

– Mit jelent: tanító találta ki Nagy Férget? – mondta ide-oda ingatva a fejét Dron bambán.

A pap nem felelt. Artyomnak úgy tűnt, hogy a beszéd az öreg minden életenergiáját felemésztette, és most, miután kiokádta magából gyűlöletének és megvetésének minden tüzét, kimerült.

– Tanító... Tanító... Nagy Féreg van... Te becsapsz! Miért? Te nem mondasz igazat – hogy becsapd ellenségeket! Ő van... Van!

Dron hirtelen tompán és vészjóslóan vonítani kezdett. Olyan kétségbeesés érzett ebben a félig vonító, félig síró hangban, hogy Artyom szeretett volna odamenni hozzá, hogy megvigasztalja.

Az öreg láthatólag már elbúcsúzott az élettől, és elveszítette minden érdeklődését a tanítványa iránt, őt most már egészen más kérdések foglalták le.

– Van! Van! Mi az ő gyermekei vagyunk! Mi mind az ő gyermekei vagyunk! Ő van, és volt mindig, és lesz mindig! Ő van! Ha Nagy Féreg nincs. Azt jelenti... Teljesen árvák vagyunk... Árvák...

A magára maradt vademberrel valami rettenetes történt. Dron transzba esett, rázta a fejét, mint aki szeretné elfelejteni a hallottakat, egyre ugyanazt a hangot adta ki magából, és a szeméből patakzó könnyek összefolytak bőven csurgó nyálával. Kezével borotvált koponyáját fogva meg sem próbálta letörölni. Az őrök eleresztették, és ő a földre roskadt, és ott böködte kezével a fülét, verte a fejét, egyre jobban és jobban megbőszülve, a teste vonaglott, ordítása betöltötte az egész alagutat. A katonák megpróbálták megfékezni, de a rúgások és az ütések is csak pillanatokra tudták megakasztani a melléből felszakadó vonítást.

Melnyik rosszallóan nézett a rohamban vergődő emberevőre, aztán kikapcsolta az oldalán a pisztolytáskáját, kivette belőle hangtompítós „Sztyecskinét”, ráfogta Dronra, és meghúzta a ravaszt. A hangtompító halkan pukkant, és a földön fetrengő vadember rögtön elernyedt.

Tagolatlan üvöltése megszakadt, de a visszhang néhány másodpercig még görgette utoljára kiadott hangjait, egy pillanatra mintegy meghosszabbítva Dron életét:

– ...ák... ák... ák... ák... ák...

És csak most jutott el Artyom tudatáig, mit kiabált halála előtt a vadember.

„Árvák!”

A sztalker visszatette a táskába a pisztolyát. Artyom valamiért egy pillantást sem tudott volna vetni rá, inkább az elcsendesedett Dront és a közelben ülő papot nézte. Az öreg egyáltalán nem reagált tanítványa halálára. Amikor a pisztolylövés felcsattant, kicsit megrezzent, aztán futólag rápillantott a vadember testére, és közömbösen újra elfordult.

– Megyünk tovább – parancsolta Melnyik. – Ilyen zajra mindjárt az egész metró idecsődül.

Az osztag egy pillanat alatt felsorakozott. Artyomot a végére állították utóvédnek, adtak neki egy erős lámpát meg egy golyóálló mellényt.

Utóvédnek Artyom most nem volt alkalmas. Csak nehezen vitte a lába, folyton belebotlott a talpfákba, és tehetetlenül nézte az előtte lépkedő katonákat. Még mindig ott csengett a fülében Dron sírása. Átterjedt Artyomra is a kétségbeesése, a csalódottsága, a tiltakozása az ellen, hogy ebben a furcsa, komor világban az ember teljesen egyedül maradjon. Különös, de csak akkor kezdte megérteni a magányosságnak azt az emberi hitet tápláló, egyetemes érzését, amikor meghallotta a vadember vonítását, mely tele volt végtelen sóvárgással egy értelmetlen, kitalált istenség iránt.

Az élettelen alagútban lépdelve valami hasonlót érzett most maga is. Ha a sztalkernek igaza volt, és már több mint egy órája a Metró-2-ben járnak, akkor minden jel szerint ez a rejtélyes építmény is egyszerű mérnöki konstrukció, melyet tulajdonosai réges-rég elhagytak, és féleszű vademberek meg fanatikus papjaik kaparintottak meg.

A katonák sugdolózni kezdtek. Az osztag egy nagyon szokatlan formájú, üres állomásra ért. A rövid peron, az alacsony mennyezet, a vaskos vasbeton oszlopok és a csempézett falak azt jelezték, hogy az állomásnak nem kellett gyönyörködtetnie, az egyetlen hivatása az volt, hogy amennyire lehet, megbízhatóan megvédje azokat, akik használták.

Az idők során besötétedett bronzbetűk a falon egy érthetetlen szót formáltak: „Szovmin”. Egy másik helyen ez állt: „Dom Pravityelsztva RF”. Artyom pontosan tudta, hogy ilyen néven egyetlen állomás sem volt a normális metróban, és ez csak egyet jelenthet: azt, hogy annak határait már rég átlépték. Melnyik láthatólag nem akart itt időt tölteni. Sebtében körülnézett, halkan tanácskozott valamit a katonáival, és az osztag továbbindult.

Artyomot olyan különös érzés fogta el, amit szavakkal aligha tudott volna kifejezni... Olyan volt ez, mintha a mostohaapjától a születésnapjára kapott színes csomagolásban csak újságpapír lett volna, de ajándékot sehogy sem sikerült benne találnia.

A Láthatatlan Megfigyelők a szeme láttára váltak kővé, fenyegető, bölcs és felfoghatatlan erőből ókori mítoszokat ábrázoló, az alagutak nedvességétől és cúgjától szétmálló, agyrémszerű antik szobrokká. Velük együtt feslettek szét a fejében mindazok a tévhitek is, melyekkel utazása alatt találkozhatott.

A metró egyik legnagyobb titka tárult fel előtte. A D-6-on lépkedett, melyet egyik beszélgetőpartnere a metró aranymítoszának nevezett. Mindazonáltal Artyom örömteli izgalom helyett érthetetlen keserűséget érzett. Kezdte érteni, hogy néhány titok éppen azért nagyszerű, mert nincs megfejtésük, és hogy vannak kérdések, amelyekre jobb, ha senki sem tudja a választ.

Artyom valami hűvöset érzett az arcán – ott, ahol az alagutak fuvallata a lecsorgott könnyei nyomát érte. Tagadólag rázta a fejét, pontosan úgy, ahogy ezt nemrég az agyonlőtt vadember tette. Vagy a dohos, nyirkosság és elhagyatottság szagát hozó huzattól, vagy a magány és az üresség átható érzésétől dideregni kezdett.

Egy pillanatra úgy érezte, hogy az egész világon minden értelmét vesztette – az ő küldetése is, az ember túlélési kísérletei is a megváltozott világban, és általában az élet is, minden megnyilvánulásában. Nincs benne semmi – csak a mindenkinek kimért idő puszta, sötét alagútja, amelyen vakon el kell vonszolnia magát a „Születés” állomástól a „Halál” állomásig. A hitkeresők csupán oldalelágazásokat próbálnak találni ezen a szakaszon. De állomás mindössze kettő van, és az alagút csak azért épült fel, hogy összekösse őket, ezért semmiféle elágazás nincs, és nem is lehet benne.

Amikor Artyom felocsúdott, kiderült, hogy elmaradt pár tucat lépésnyire a szakasztól. Nem rögtön jött rá, hogy mi térítette magához. Aztán miután körbenézett és hallgatózott, az egyik falon egy résnyire nyitva hagyott ajtót fedezett fel, amelyen át különös, egyre növekvő zaj hallatszott valaminek a tompa moraja vagy elégedetlen korgása. Amikor a többiek elhaladtak mellette, még talán egyáltalán nem lehetett hallani.

A szakasztól most már legalább száz méterre leszakadt. Leküzdve a vágyát, hogy a többiek után iramodjon, Artyom visszafojtotta a lélegzetét, odament az ajtóhoz, és belökte. Meglehetősen hosszú és széles folyosó nyílt mögötte, mely egy kijárat fekete négyszögében végződött. Éppen onnan jött a moraj, mely egyre inkább egy hatalmas állat ordítására emlékeztetett.

Így aztán Artyom nem is mert beljebb lépni. Úgy állt, mint akit megbabonáztak, a folyosó végi kijárat feketéllő ürességébe meredve és hallgatózva, míg csak az ordítás nem erősödött a sokszorosára, és a lámpa vakító fényében meg nem jelent az átjáróban egy leírhatatlanul hatalmas valami.

Artyom visszaugrott, bevágta az ajtót, és rohant, hogy utolérje az osztagot.

18. FEJEZET
A HATALOM

A többiek már észrevették, hogy hiányzik, és megálltak. A fehér fénysugár nyugtalanul pásztázta az alagutat, és Artyom, ahogy a fényfolt rávetült, biztos, ami biztos, feltette a kezét, és odakiáltott:

– Én vagyok! Ne lőjetek!

A lámpa kialudt. Artyom rohant a többiek felé, felkészülve a szidásra. De Melnyik csupán halkan megkérdezte:

– Hallottál valamit?

Artyom némán ingatta a fejét. Nem szeretett volna arról beszélni, amit az imént látott, elvégre maga sem volt benne biztos, nem csak képzelődött-e. Egy idő óta már megszokta, hogy a metróban fenntartással kell kezelnie az érzéseit. De mi lehetett ez? Így nézhetett ki egy mellette elhúzó vonat, de ezt az eshetőséget kizárta: a metróban már évtizedek óta nem volt annyi villamos energia, amennyi a szerelvények közlekedéséhez kell. A második eshetőség még valószínűtlenebb volt. Emlékezett a vademberek intésére a Nagy Féreg szent járatairól, meg arra is, hogy a mai nap tilalmas. Semmi más nem jutott az eszébe.

– A vonatok többé már nem járnak, igaz? – kérdezte meg azért a sztalkert, aki rosszallóan nézett rá.

– Miféle vonatok? Mióta leálltak, tapodtat sem mozdultak. Csak darabokban széthordták őket. Ezekről a hangokról beszélsz, igaz? Azt hiszem, a föld alatti vizek. Hiszen itt van közvetlen közel a folyó. Alatta megyünk. Na jól van, vigye az ördög, vannak ennél fontosabb problémáink is. Még nem tudni, hogy vergődünk ki innen.

Artyom nem akarta kötni az ebet a karóhoz, nehogy a sztalker azt gondolja, hogy egy őrülttel van dolga. Mivel pedig második feltevése még esztelenebb volt, jobbnak látta, ha hallgat, és nem tér vissza többet ehhez a témához.

A folyó pedig valószínűleg valóban nem volt messze. Az alagút komor némaságát itt a csepegő víz kellemetlen hangja és a sínek menti vékony, fekete erek csörgedezése törte meg. A falak és a bolthajtások nedvesen csillogtak, szürkés penészréteg borította őket, mindenfelé tócsákba botlottak. Artyom már megtanult félni az alagútbeli vizektől, és ezen a szakaszon egészen kényelmetlenül érezte magát. A nedvesség beszivárgott az ember által elhagyott és elfeledett helyekre: karbantartás és a talajvíz elleni védekezés híján a metró néhány szakasza beengedte a vizet. A mostohaapja még elárasztott alagutakról és állomásokról is mesélt neki. Ezek szerencsére meglehetősen mélyen feküdtek, vagy félreeső helyen voltak, így az egész szárnyvonalukra nem terjedt tovább a baj. A kis cseppek ezért Artyomnak egy haldokló, magára hagyott embernek a vég percében kiütköző verejtékének tűntek.

Ám ahogy egyre távolabb jutottak, úgy vált szárazabbá minden. Az erek fokozatosan felszáradtak, a falakon egyre ritkábbá vált a penész, a levegő kissé könnyebbé vált. Az alagút lefelé lejtett, s ugyanolyan üres maradt, ami csak elővigyázatosabbá tette őket. Sokadszor jutottak már Artyom eszébe Bourbon szavai, hogy az üres szakasz veszedelmesebb mindennél. Láthatólag a többiek is tudták ezt, és egyre gyakrabban nézegettek idegesen hátra, s ahogy összeakadt a tekintetük az utolsóként jövő Artyoméval, sietve fordultak vissza megint.

Egész idő alatt csak mentek egyenesen, nem álltak meg a rácsokkal elzárt oldalelágazások és a falakon látható vastag, kerékkel nyitható vasajtók mellett. Artyom csak most fogta fel igazán, micsoda hihetetlen méretű az a labirintus, melyet a város alatt lakóinak nemzedékei ástak ki a föld mélyében. A metró csupáncsak egy része volt a számtalan járatból és folyosóból szőtt, gigászi föld alatti pókhálónak.

Az ajtók némelyike nyitva állt. Lámpáik fénye egy pillanatra életre keltette az elhagyott szobák, az elrozsdásodott emeletes ágyak homályos körvonalait, elveszett a kanyargó folyosók torkában. Mindenütt a félelmetes elhagyatottság, és Artyom akárhogy is kutatott az emberi jelenlétnek akár csak parányi nyomai után, igyekezete hasztalan volt. Ez a grandiózus építmény réges-régóta elhagyatott volt és élettelen.

Tán akkor sem félt volna ennyire, ha legalább elporladt emberi maradványokat lát a földön.

Úgy tetszett, gyorsított menetük örökké tart. Az öreg egyre lassabban ment, elkészült az erejével, és az őrök szitkozódására sem gyorsította a lépteit. Az osztag nem tartott pihenőket, a leghosszabb megállás sem tartott tovább fél percnél – ennyi idő kellett hozzá, hogy a hordágyat vivő katonák kezet váltsanak. Anton fia meglepően derekasan tartotta magát. S bár látszott Olegen, hogy elfáradt, egyszer sem panaszkodott, miközben elszántan igyekezett tartani a lépést a többiekkel.

Elöl élénk beszélgetésbe kezdtek. A széles hátak mögül kinézve Artyom megértette, mi történt. Új állomásra léptek be. Majdnem ugyanúgy nézett ki, mint az előző: alacsony boltívek, elefántlábakra emlékeztető oszlopok, olajfestékkel befestett betonfalak, minden díszítőelem hiánya. A peron szokatlanul széles volt, nem lehetett pontosan kivenni, hogy mi van a túlsó oldalán. Első ránézésre legkevesebb kétezer ember is összegyűlhetett itt a vonatra várva. De most egy lélek sem volt itt, és a legutolsó vonat is olyan régen elindulhatott ismeretlen célja felé, hogy a síneket már fekete rozsda borította, az elkorhadt talpfákat pedig moha lepte be. A bronzból öntött betűkből kirakott állomásnév láttán Artyom összerezzent. „Genstab”. Rögtön eszébe jutottak a Polisz katonái, meg a vészterhes kis tüzek, melyek a Védelmi Minisztérium épületének lerombolt falai előtt lévő, ijesztő parkban bolyongtak.

Melnyik felemelte kesztyűs kezét. Az osztag azonnal megállt.

– Ulman, utánam! – vetette oda a sztalker, és könnyedén felkapaszkodott a peronra.

A megtermett, medveforma katona kézzel felhúzódzkodott, és követte a parancsnokot. Lopakodó lépteik puha zaja rögtön elenyészett az állomás csendjében. Az osztag többi tagja, mintegy parancsszóra, védőpozíciót foglalt el, és ellenőrzés alatt tartotta az alagutat mindkét irányban. Középen maradva Artyom úgy döntött, hogy bajtársai fedezete alatt most gondosan megnézi a különös állomást.

– Apu nem hal meg? – rántotta meg a karját a kisfiú.

Artyom lepillantott. Oleg esdeklő szemmel nézett rá, és látta rajta, hogy mindjárt sírva fakad. Megrázta a fejét, és megpaskolta a kisfiú feje búbját.

– Ez azért történt, mert elmeséltem, hogy apu hol dolgozott? Ezért sebezték meg? – kérdezte Oleg. – Apu mindig mondta, hogy ne fecsegjem el senkinek... – szipogta. – Azt mondta, hogy az emberek nem szeretik a rakétásokat. Apu azt mondta, hogy ez nem szégyen, ez nem rossz dolog, hogy a rakétások védték a hazát. Meg hogy mások egyszerűen csak irigykednek.

Artyom aggódva pillantott a papra, de az, az úttól elcsigázva, fénytelen tekintetét a semmibe meresztve ült, ügyet sem vetve a beszélgetésükre.

A felderítők néhány perc múlva visszatértek. Az osztag a sztalker köré gyűlt, aki röviden tájékoztatta őket a helyzetről:

– Az állomás üres. De nem elhagyott. Néhány helyen ott vannak a féregábrázolásaik. És még... találtunk egy kézzel falra rajzolt vázlatot. Ha lehet neki hinni, akkor ez a vonal a Kremlhez vezet. Ott van a központi állomás, és a csatlakozás más vonalakra. Ezek egyike a Majakovszkaja irányába visz. Oda kell mennünk, az útnak szabadnak kell lennie. Az oldaljáratokba nem nézünk be. Kérdés?

A katonák összenéztek, de egyikük sem szólt semmit.

Közben az öreg, aki eddig egykedvűen üldögélt a földön, a Kreml hallatán nyugtalan lett, forgatta a fejét, és motyogni kezdett valamit. Melnyik lehajolt, és kitépte a szájából a rongyot.

– Oda ne! Oda ne! Én nem megyek a Kremlhez! Hagyjatok engem itt! – mormogta a pap.

– Mi van? – kérdezte mogorván a sztalker.

– Nem kell a Kremlhez menni! Mi nem járunk oda! Én nem megyek! – ismételgette szaporán reszketve az öreg, mint akit felhúztak.

– No, az igazán remek, hogy nem járnak oda – felelte a sztalker. – Legalább a magukfajták nem lesznek ott. Az alagút üres, tiszta. Az oldalszakaszokba nem megyünk be. Szerintem jobb egyenesen, a Kremlen át.

Az osztagban összesúgtak. A Kreml tornyainak vészjósló foszforeszkálására emlékezve Artyom nem csodálkozott az emberek aggodalmán.

– Elég! – vágta el a zúgolódást Melnyik. – Indulunk tovább, nincs időnk. Ezeknek ma tiltott napjuk van, az alagutakban nincs senki. Ki tudja, mikor ér véget, de akkor szorulni fogunk! Fogjátok!

– Nem! Ne menjetek oda! Nem kell! Én nem megyek! – úgy látszott, az öreg teljesen eszét vesztette.

Amikor az egyik fegyveres odalépett hozzá, a pap egy követhetetlen kígyómozdulattal kisiklott a markából, aztán tettetett megadással megállt a rászegezett gépkarabélyok előtt, és hirtelen rövidet rántott a háta mögött összekötözött kezén.

– Hát csak pusztuljatok el! – diadalmas nevetése néhány pillanat múlva hörgésbe fulladt, a teste görcsbe rándult, és a szájából rengeteg hab ömlött ki. A görcs az arcizmait visszataszító álarccá rántotta össze, mely annál is inkább ijesztő volt, mert szája sarka felfelé görbült. Ez volt a legszörnyűbb mosoly, amelyet Artyom valaha látott életében.

– Vége – mondta Melnyik.

Közelebb lépett a földre zuhant öreghez, és a bakancsa orrával kicsit megemelve, átfordította. A kemény, szinte megdermedt hulla nehezen engedett, de aztán hasra hengeredett. Artyom először azt hitte, hogy a sztalker azért csinálta, hogy ne lássa a halott arcát, de aztán megértette az igazi okot. Melnyik rávilágított az öreg dróttal átkötözött csuklójára. A jobb keze markában a pap egy tűt szorongatott, melyet a bal alkarjába döfött. Artyom fel nem foghatta, hogyan tudta ezt kimódolni a pap, hol rejtegette idáig ezt a mérgezett fullánkot, és miért nem használta már korábban. Elfordult a testtől, és tenyerével eltakarta a kis Oleg szemét.

Az osztag nem moccant. Noha az indulási parancs már elhangzott, egyik katona sem mozdult. Melnyik kutatva nézett rájuk. Nem volt nehéz elképzelni, mi jár a katonák fejében. Vajon mi várhatja őket a Kremlben, ha a túszuk inkább végzett magával, semhogy odamenjen?

Nem vesztegetve az időt a meggyőzésükre, odalépett a nyöszörgő Antonhoz, lehajolt, és megragadta a hordágy egyik fogantyúját.

– Ulman! – kiáltotta.

Egy pillanatnyi tétovázás után a széles vállú felderítő elfoglalta helyét a második fogantyúnál. Hirtelen sugallatnak engedve Artyom odament hozzájuk, és megfogta a hátsó fogantyút. Negyediknek még odaállt valaki. A sztalker némán felegyenesedett, és elindultak. A többiek követték őket, és az osztag újra harci alakzatot vett fel.

– Már kevés van hátra – mondta halkan Melnyik. – Kétszáz méter lehet. A fő, hogy megtaláljuk az átjárót a másik vonalra. Aztán irány a Majakovszkaja. Hogy aztán hogyan tovább, nem tudom. Tretyjak nincs... Majd kitalálunk valamit. Most egy utunk van. Letérni nem lehet.

Az útról mondott szavai megmozgattak valamit Artyomban, újra eszébe jutott a saját útja. Elmélázott, s így nem rögtön eszmélt rá, mit is mondott Melnyik ez előtt. De alighogy elért mással elfoglalt tudatáig az, hogy a sztalker megemlítette a halott Tretyjakot, felriadt, és hangosan odasúgta neki:

– Anton... a sebesült... hiszen a rakétásoknál szolgált... Rakétás! Azaz még megtehetjük! Megtehetjük?

Melnyik bizalmatlanul pillantott hátra a válla fölött, aztán a hordágyon elnyúló járőrparancsnokra nézett... A bénulása már rég elmúlt, de lázas delíriumban volt. Nyögései mondatfoszlányokkal keveredtek, homályos, de dühös parancsokkal, kétségbeesett könyörgéssel, szipogással és motyogással. És minél közelebb értek a Kremlhez, a sebesült annál hangosabbá vált, annál feszültebben hánykolódott a hordágyon.

– Megmondtam! Nincs vita! Jönnek... Feküdj! Gyávák... De mi lesz... mi lesz a többiekkel?! Ott senki sem tud, senki! – hajtogatta Anton a bajtársainak, akiket egyedül csak ő látott.

Homlokát kiverte a verejték, és Oleg, aki a hordágy mellett szaladt, kihasználta a rövid szünetet, amíg a katonák kezet váltottak, és letörölte apja homlokát egy ronggyal. Melnyik rávilágított a járőrparancsnokra, mintha csak azt latolgatná, képes lesz-e egyáltalán magához térni. Látni lehetett, hogy a sebesült mennyire összeszorítja a fogait, mennyire nyugtalanul ugrálnak szemhéja alatt a szemgolyói. Keze ökölbe szorult, teste ide-oda hánykolódott A vászonszíjak nem engedték, hogy leessen a hordágyról, de egyre nehezebb volt szállítani.

Vagy ötven méter megtétele után Melnyik felemelte a kezét, és az osztag megállt. A padlón egy durván odamázolt jel fehérlett: a már megszokott kacskaringós vonal a megvastagított fejével egy vastag, vörös vonalba ütközött, mely mintegy elzárta előlük a szakasz további részét. Ulman füttyentett.

– Kigyulladt a piros fény, azt jelenti: út lezárva – nevetett fel valaki idegesen hátul.

– Ez a férgeknek szól, ránk nem vonatkozik – vetette oda a sztalker. – Előre!

De most már még lassabban haladtak. Melnyik felvette az éjjellátó készüléket, és az osztag élére állt. De nem csak óvatosságból nem siettek. A „Vezérkar” állomástól az alagút még meredekebben tartott lefelé, s noha ugyanolyan üres maradt, a Kreml felől érezni lehetett valaminek a jelenlétét: mintha láthatatlan, de érezhető fátyol ereszkedett volna rájuk. Körülfonta az embereket, és azzal a meggyőződéssel töltötte el őket, hogy ott a fekete, világtalan mélységben egy megmagyarázhatatlan, hatalmas és gonosz valami rejtőzködik. Nem hasonlított ez semmire, amit eddig Artyomnak átélni megadatott: sem a sötét viharra, mely a Szuharjovszkaján a szakaszokban üldözte, sem a csövek hangjaira, sem arra az emberek előidézte és táplálta babonás iszonyodásra a Park Pobjedire vezető alagutaktól. Egyre erősebben érződött, hogy ezúttal a nyugtalanság mögött valami rejtőzik... valami élettelen, de mégis élő.

Artyom a hordágy másik oldalán lépkedő, tagbaszakadt katonára nézett, akit a sztalker Ulmannak nevezett. Hirtelen rettenetesen szeretett volna beszélgetni, nem számít, miről, csak emberi hangot halljon.

– És miért világítanak a Kreml tornyain a csillagok? – tette fel az őt régóta gyötrő kérdést.

– Ki mondta neked, hogy világítanak? – kérdezett vissza csodálkozva katona. – Szó sincs róla. Valójában úgy van ez a Kremllel, hogy mindenki azt látja, amit akar. Némelyek azt mondják, hogy már maga a Kreml sincs régóta, csak mindenki beképzeli, hogy látja. Szeretné hinni, hogy a legszentebb hely épen maradt.

– De mi történt vele? – kérdezte Artyom.

– A te emberevőiden kívül senki sem tudja – felelte a felderítő. – Még gyerek voltam akkor, alig tízéves. Azok viszont, akik harcoltak, mondják, hogy a Kremlt nem akarták elpusztítani, és valami titkos találmányt dobtak le rá... Biológiai fegyvert. A legelején. Nem mindjárt vették észre, még csak nem is riadóztattak, és amikor rájöttek, miről van szó akkor már késő volt, mert ami ott kialakult, mindenkit felfalt, de még a környéken élő embereket is beszippantotta. Azóta is ott él magában a fal mögött, és remekül érzi magát.

– És... hogyan szippantotta be? – Artyom nem tudott szabadulni a látomástól: a Kreml tornyainak csúcsán vibráló, földön túli fénytől.

– Tudod, volt egy rovar – hangyaleső talán? Tölcséreket ásott a homokban, ő maga az aljukra feküdt, és kitátotta a száját. Ha egy hangya elszaladt mellette, és véletlenül a gödröcske szélére lépett, vége volt. Vége a munkás életnek. A hangyaleső megmozdult, a homok kezdett leperegni a fenékre, a hangya meg vele együtt lefelé, egyenesen a szájába. Na, a Kremllel is így van. Elég a tölcsér szélére kerülni, és beszippant – somolygott a katona.

– De miért mennek bele az emberek maguktól? – makacskodott Artyom.

– Azt meg honnan tudjam? Biztos valami hipnózis... Vegyük csak például ezeket a te illuzionista emberevőidet. Hogy megbénítják az ember agyát! Nem is hinné az ember, amíg nem látja a saját szemével. Még mi is majdnem ott maradtunk...

– És akkor mi most mért megyünk egyenesen a fészkébe? – kérdezte értetlenül Artyom.

– Ezt ne tőlem kérdezd, hanem a főnöktől. Én úgy tudom, ahhoz, hogy elkapjon, kívülről kell nézni a tornyokat és a falakat. Mi meg már belül vagyunk... Ugyan mit nézhetnénk innen?

Melnyik hátranézett, és mérgesen rájuk pisszegett. Az Artyommal beszélgető katonának azonnal a torkán akadt a szó, és elhallgatott. És hallani lehetett azt, amit eddig elnyomott a hangja: a mélységből jövő riasztó, távoli bugyborékolást? Korgást? Elég volt csak egyszer is meghallani ezt az egyébként nem fenyegető, nem riogató, de valahogy kitartó és kellemetlen hangot ahhoz, hogy többé ne lehessen megfeledkezni róla.

Három, közvetlenül egymás után épített, hatalmas hermetikus kapu mellett mentek el. Mindegyik szárnyuk hívogatóan sarkig ki volt tárva, és a nehéz vasfüggöny a mennyezetig fel volt húzva. „Az ajtók – gondolta Artyom. – A küszöbre értünk.”

A falak hirtelen szétváltak, és egy márványteremben találták magukat, olyan tágas volt, hogy az erős lámpák fénye sápadt foltokká esett szét, alig hatolt el a szemközti falig. A mennyezet, a többi titkos állomásétól eltérően, itt magas volt, erős, gazdagon díszített oszlopok tartották. Fentről az idők során besötétedett, masszív, aranyozott csillárok lógtak, melyek még mindig kacér csillogással válaszoltak a fénysugarakra.

Néhol a falakat hatalmas mozaikpannók borították, melyek egy zakós, már nem fiatal, szakállas és erősen kopasz embert meg mosolygó, munkaruhás embereket, szerény ruhájú és kecses, fehér fejkendős fiatal lányokat, régimódi tányérsapkás katonákat, az égbolton elhúzó vadászrepülő-századokat, alakzatban haladó harckocsikat, és végül magát a Kremlt ábrázolták. Ennek a bámulatos állomásnak nem volt neve, de éppen a név hiánya adta leginkább tudtukra, hogy hová is kerültek.

Az oszlopokat és a falakat már-már centiméteres vastagságú, szürke porréteg borította. Nyilvánvaló volt, hogy ember ide évtizedek óta nem tette be a lábát; rémisztő volt még csak találgatni is az okát, hogy miért kerülték el ezt a helyet még a rettenthetetlen vademberek is.

Távolabb a vágányon egy különös vonat állt. Mindössze két, erősen páncélozott, sötétzöld védőszínnel befestett kocsiból állt. Az ablakokat szűk, lőrésekre hasonlító, elsötétített üvegű nyílások helyettesítették. Az ajtók – egy-egy mindegyiken – zárva voltak. Artyom arra gondolt, hogy a Kreml urainak talán nem is volt idejük menekülésre használni ezt a titkos vágányt.

Kijutottak a peronra, és megálltak.

– Hát itt van... – A sztalker, amennyire a sisakja engedte, felnézett a mennyezetre. – Hány mesét hallottam már... És mégse olyan...

– Merre tovább? – kérdezte tőle Ulman.

– Fogalmam sincs – ismerte el Melnyik. – Körül kell néznünk.

Ezúttal nem hagyta ott az osztagot, és az emberek mind együtt indultak el. Valami mégiscsak emlékeztetett egy szokásos állomásra: a peron mentén, balról és jobbról határolva a helyiséget, itt is két vágány vezetett, a hosszúkás csarnok két végét pedig két, örökre leállt mozgólépcső zárta le, melyek hatalmas, kerek bolthajtások alá futottak be. Az osztaghoz közelebb lévő felfelé vitt, a másik meg már-már elképzelhetetlen mélységbe bukott le. Valahol biztosan liftnek is kellett lennie – aligha voltak a Kreml korábbi lakóinak felesleges perceik, mint az egyszerű halandóknak, hogy ráérősen, mozgólépcsőn közlekedjenek.

Melnyik megbabonázott állapota átragadt a többiekre is. Miközben lámpáikkal megpróbálták a magas boltíveket is bevilágítani, nézegették a csarnok közepén felállított bronzszobrokat, gyönyörködtek a csodálatos pannókban, és elámultak ennek az állomásnak, ennek az igazi föld alatti palotának a fenségességétől, még suttogóra is fogták, nehogy megzavarják a nyugalmát. Az elragadtatott nézelődés közben Artyom teljesen elfelejtkezett a veszélyekről is, a papról is, aki végzett magával, meg a Kreml csillagainak bódító ragyogásáról is. Csak egyvalami járt a fejében: egyre azt próbálta elképzelni, milyen gyönyörű lehetett ez az állomás a pompás csillárok ragyogó fényében.

Közeledtek a csarnok túlsó végéhez, a lefelé vezető mozgólépcső első fokaihoz. Artyom azt találgatta, mi rejtőzik odalent. Esetleg még egy tartalék állomás, amelyről a szerelvények egyenesen az Uralban lévő titkos bunkerekbe indultak? Vagy a még az ősidőkben kiásott járatok és kazamaták számtalan folyosóiba vezető vágányok? Föld alatti erőd? Stratégiai készletek fegyverekből, gyógyszerekből és élelmiszerekből? Vagy egyszerűen csak lépcsők végtelen kettős szalagja, melyek lefele vezetnek, ameddig a szem ellát? Nem itt volt-e vajon a metrónak az a legmélyebb pontja, amelyről Kán mesélt?

Artyom szándékosan a legvalószínűtlenebb elképzelésekkel csigázta fantáziáját, egyre halogatva a pillanatot, amikor a mozgólépcső széléhez érve majd meglátja, mi is található odalent valójában. Így nem is ő ért oda elsőként, hanem az a katona, aki épp az imént mesélt neki a közönséges hangyalesőről. Nagyot kiáltva mindjárt ijedten hátra is hőkölt. Egy pillanatra rá Artyom is odaért.

Lassan, mint valami mesebeli lények, akik évszázadok óta aludtak, és most felébredtek és kinyújtóztatják az évszázados álomban elgémberedett izmaikat, mindkét mozgólépcső mozgásba jött. Erőlködő, öreges nyikorgással indultak meg a lépcsők lefelé, és volt ebben a látványban valami leírhatatlanul ijesztő... Itt valami nem volt rendben, nem egyezett azzal, amit Artyom tudott, és amire emlékezett a mozgólépcsőkről. Érezte ezt, de sehogy sem tudott rájönni a nyitjára.

– Hallod, milyen csendes? Ezt nem motor hajtja... A gépház nem működik – segített neki Ulman.

Valóban ez volt a helyzet. A lépcsők nyikorgása és az olajozatlan fogaskerekek csikorgása volt az összes hang, amit a megelevenedett szerkezet kiadott magából. De valóban az összes-e? Artyom megint hallotta azt a visszataszító bugyborékolást és cuppogást, amit korábban az alagútban is. A hangok a mélyből jöttek, onnan, ahova a mozgólépcsők vezettek. Összeszedte a bátorságát, és közelebb lépve levilágított az alagútba, amelyen egyre gyorsabban kúszott lefelé a lépcsők szürkésfekete szalagja.

Egy futó pillanatig úgy rémlett neki, hogy a Kreml titka tárult fel előtte. Látta, ahogy a lépcsők közti réseken át előtűnik valami piszkosbarna, olajosan csillogó, szétterülő és kétségtelenül élő valami. Rövid loccsanásokkal egy kissé kitüremkedett ezekből a nyílásokból, szinkronban emelkedve és visszasüllyedve a mozgólépcső teljes hosszán, amennyire Artyom meg tudta figyelni. Ám nem értelmetlen pulzálás volt ez. Az élőlénynek ez a hullámzása nyilvánvalóan egy gigantikus egésznek a része volt, mely nagy erővel mozgatta a lépcsőket. És valahol messze lent, sokméteres mélységben ugyanez a szennyes és olajos valami ömlött szét szabadon a padlón, felfúvódott és lelappadt, terjengett és vonaglott ide-oda, ugyanazokat a furcsa és ocsmány hangokat kiadva. A boltív Artyom számára egy óriási szájnak tetszett, a mozgólépcső-alagút boltozata toroknak, maguk a lépcsőfokok pedig a jövevények felébresztette, rettenetes ősi isten falánk nyelvének.

Aztán a tudatán mintha valakinek a keze simított volna végig. És a fejben olyan üresség támadt, mint az alagútban, amelyben idejöttek. És csak egyet kívánt – rálépni a lépcsőre, és kényelmesen leereszkedni vele oda, ahol megnyugvás várja, és válasz minden kérdésére. Képzeletében újra felvillantak a Kreml csillagai...

– Artyom! Fuss! – Az arcán, szinte megégetve a bőrét, egy kesztyű csattant.

Artyom összerezzent, és meghűlt benne a vér: a szürkésbarna folyadék felfelé kúszott az alagútban, szemlátomást duzzadva, terebélyesedve, habot vetve, mint a kifutó disznótej. A lábai nem engedelmeskedtek, és csak egészen rövid időre eszmélt: a láthatatlan csápok szorítása csak egy pillanatra engedett, hogy aztán újra szorosan megragadják, és visszavonszolják a sötétségbe.

– Húzd!

– Előbb a kölyköt! Na, ne sírj...

– Nehéz... Meg itt van még ez a sebesült is...

– Hagyd! Hagyd azt a hordágyat! Mit akarsz vele?

– Várj, én is felmászok, ketten egyszerűbb...

– A kezedet, add a kezedet! Igyekezz már!

– Szűzanyám... Már kimászott...

– Húzd meg... Ne nézz, ne nézz oda! Hallasz engem?

– Sózz oda neki! Ez az!

– Hozzám! Ez parancs! Különben lelőlek!...

Furcsa képek villantak fel: a metrókocsi zöld, szegecsekkel teli oldala, a valami miatt átfordult mennyezet, aztán az összerondított padló... a sötétség... újra a zöld páncélzat... aztán a világ megszűnt forogni, elnyugodott és megállt. Artyom feltámaszkodott és körülnézett.

Kört formálva ültek a páncélozott szerelvény tetején. Minden lámpa ki volt kapcsolva, csak egy kicsi, középen heverő zseblámpa égett. A fénye nem volt elég ahhoz, hogy lássák, mi zajlik a csarnokban, de hallani lehetett, hogy valami mindenfelől zubog, bugyborékol és csorog.

A tudatát valaki, mintha csak tapogatózna, óvatosan újra megérintette de Artyom megrázta a fejét, és az illúzió szertefoszlott.

Körülnézett, és gépiesen megszámolta a tetőn szorongó osztag tagjait. Most öten voltak, és persze Anton, aki még mindig nem tért magához, és a kisfia. Artyom kábán észlelte, hogy az egyik katona eltűnt valahová, aztán gondolatai megint leálltak. Ahogy kiürült az agya, értelme megint zavaros örvénybe csúszott. Egyedül nehéz volt küzdeni ellene. Futólag érzékelve az eseményeket, Artyom igyekezett ebbe a gondolatba kapaszkodni: feltétlenül kellett valamire gondolnia, hogy az értelmét foglalkoztassa. Láthatóan a többiekkel is ugyanez zajlott le.

– Lám, mit tett ezzel a mocsokkal a sugárzás... Jól mondták, biológiai fegyver! Csak maguk se gondolták, hogy ilyen kumulatív hatása lesz. Még az a jó, hogy a falak mögött van, és nem mászik ki a városba... – mondta Melnyik.

Senki sem válaszolt. A katonák elcsendesedtek, és tétován hallgatták.

– Beszéljetek, beszéljetek! Ne hallgassatok! Ez a szemét az agyatokra telepedik! Hé, Oganyeszjan! Oganyeszjan! Mire gondolsz? – rázta meg egyiküket a sztalker. – Ulman, az anyád! Hová nézel? Énrám nézz! Ne hallgassatok!

– Milyen gyengéd... Hív... – mondta az óriás Ulman repdeső szempillákkal.

– Még hogy gyengéd! Nem láttad, mi lett Gyeljaginnal? – A sztalker lendületből képen vágta a katonát, és annak kábult tekintete feltisztult.

– Fogjátok meg egymás kezét! Mindenki! – üvöltötte Melnyik. – Ne hallgassatok! Artyom! Szergej! Énrám, énrám nézzetek!

Egy méterre alattuk ott zubogott, fortyogott az a rémisztő massza, amely mintha elárasztotta volna az egész peront. Egyre erősebben nyomult, és ennek a nyomásnak már nem tudtak ellenállni.

– Fiúk! Pajtások! Ne adjátok fel! Gyerünk... kórusban! Énekeljünk! – a sztalker, rángatva a katonáit, pofonokat osztogatva nekik vagy éppen szinte gyengéd érintéssel magukhoz térítve őket, nem adta fel. – Fegyverbe, óriás hazánk... Véres birokra fel! Fasiszta horda tört reánk... Rajta, tiporjuk el! – zendített rá rekedten és hamisan. – A sötét fasiszta erővel... Az átkozott hordával.

– Zendüljön az igaz harag... Mint tengerár ha zúg – kapcsolódott be Ulman.

A vonat körül kettőzött erővel kezdett zubogni. Artyom nem énekelt: nem ismerte a dal szövegét, de úgy sejtette, hogy nem ok nélkül énekelnek a katonák épp a fasiszta hordáról és a tengerárról.

Az első versszak és a refrén kivételével Melnyiken kívül a szöveget nem tudta senki, ezért a következő négy sort egyedül énekelte, fenyegetően villámló szemekkel, és nem hagyva, hogy bárki figyelme is elkalandozzon róla:

Akárha mágnesnek két pó-ó-ólusa,

Egymásnak vagyunk mi ellenségei!

Mi a béke fényéért harcolunk,

Míg ők a sötétség harcosai...

A refrént most szinte mindenki énekelte, még a kis Oleg is ismételte a felnőttek után. Az érdes, szétdohányzott férfihangok kusza kórusa visszhangot vetve zengett a határtalan, sötét csarnokban. Énekük felszállt a magas, mozaikokkal díszített bolthajtásokba, visszaverődött onnan, leesett és elsüllyedt a lent fortyogó élő masszában. És ugyan bármely más helyzetben ez a kép – hét erős férfi, amint felmászik a szerelvény tetejére, és ott egymás kezét fogva értelmetlen dalokat énekel – Artyom számára abszurdnak és nevetségesnek tűnt volna, most inkább egy éjszakai rémálom dermesztő jelenetére emlékeztetett. Rettenetesen szeretett volna felébredni.

Zendüljön hát az igaz harag,

Mint tengerár hogyha zúg,

Zászlónk alatt a nép halad,

És szent, ó szent e háború!

Maga Artyom, ha nem is énekelt, de buzgón tátogatta a száját, és ingatta magát a dal ütemére. Mivel nem értette jól az első szakasz szavait már a legelején úgy döntött, hogy a dal vagy az emberek metróbeli túléléséről szól, vagy a feketékkel szembeni ellenállásról, akiknek a nyomása alatt hamarosan el kell esnie az ő állomásának. Azután még az egyik strófában a fasiszták is felbukkantak, és Artyom biztos volt benne, hogy a Vörös Brigád katonáinak a Puskinszkaja lakóival vívott harcáról van szó...

Gondolataiból felriadva észrevette, hogy a kórus elhallgatott. Lehet, hogy maga Melnyik sem tudta a következő versszakot, de lehet, hogy csak a többiek nem akartak tovább énekelni vele.

– Fiúk! Énekeljük el legalább a „Bátyuska péká”-t, jó? – próbálta rábeszélni a katonáit a sztalker. – Bátyuska péká, bátyuska péká, te nem bújtál gyáván a fiúk mögé... – kezdett rá, de aztán ő is elhallgatott.

Az osztag megdermedt. A katonák elengedték egymás kezét, és a kör felbomlott. Mindannyian hallgattak, még az eddig hallucináló és motyogó Anton is. Amint érezni kezdte, mint önti el a fejében támadt ürességet a közöny és a fáradtság langyos és zavaros árja, Artyom azzal próbálta kiszorítani magából, hogy a küldetésére gondolt, aztán gyerekversikéket mondogatott magában, amennyire csak emlékezett, aztán már csak ezt hajtogatta: „Gondolkodom, gondolkodom, gondolkodom, hozzám nem érsz el...”

Az a katona, akit a sztalker Oganyeszjannak nevezett, hirtelen felállt a helyéről és teljes magasságában kiegyenesedett. Artyom egykedvűen pillantott fel rá.

– Na, nekem mennem kell. Viszlát – búcsúzott.

A többiek tompán, semmit sem válaszolva meredtek a társukra, csak a sztalker biccentett feléje. Oganyeszjan a vagon széléhez lépett és habozás nélkül kilépett. Egyet sem kiáltott, de odalentről kellemetlen hang hallatszott, csobbanás és éhes korgás keveréke.

– Hív... Hí-ív... – mondta éneklő hangon Ulman, és ő is kezdett felállni.

Artyom fejében a varázsige – „Én gondolkodom, hozzám nem érsz el!” – elakadt az „én” szón, és most csak azt ismételgette, maga sem véve észre, hogy teli torokból teszi: „Én, én, én, én, én.” Aztán parancsoló, leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy lenézzen, hogy megértse, olyan rút-e az ott rengő massza, amilyennek kezdetben látta. Hátha tévedett? Újra felrémlettek előtte a Kreml távoli és csalogató csillagai...

És akkor a kis Oleg fürgén felpattant, és kis nekifutás után vidám kacagással levetette magát. Odalent az élő láp halkan cuppant egyet, ahogy benyelte a kisfiú testét. Artyom irigyelni kezdte, és készült, hogy kövesse. De pár pillanattal azután, hogy a massza összezárult Oleg feje felett, sőt talán abban a pillanatban, amikor elvette a kisfiú életét, az apja felkiáltott, és magához tért.

Anton felállt, zihálva és űzötten tekintett körbe, és rázni kezdte a többieket, választ követelve tőlük:

– Hol van? Mi van vele? Hol a fiam? Hol van Oleg? Oleg! Olezska!

A katonák arcára lassanként visszatért az értelem. Artyom is kezdett magához térni. Már nem volt benne biztos, hogy valóban látta-e, amint Oleg beleugrott a fortyogó masszába. Ezért semmit sem válaszolt, csak próbálta lecsillapítani Antont, aki, úgy tűnt, valamilyen felfoghatatlan módon megérezte, hogy jóvátehetetlen történt, és még inkább nekibőszült. Hisztériájától mind Artyom, mind Melnyik, s velük az egész osztag feleszmélt a dermedtségből. Őket is elfogta Anton felindulása, dühödt kétségbeesése, és a láthatatlan kéz, amely oly erősen fogva tartotta a tudatukat, visszarándult tőlük, mintha megégette volna a bennük izzó gyűlölet. Artyomba, de láthatóan a többiekbe is, visszatért végre az egészséges gondolkodásnak az a képessége, amely – most már tudta – már akkor elveszett, amikor beléplek az állomásra.

A sztalker néhány lövést eresztett bele a bugyborékoló masszába próbaképpen, de minden eredmény nélkül. Akkor arra utasította lángszóróval felszerelt katonáját, hogy vegye le a gyúanyagos tartályt a válláról, és a jelére olyan messzire hajítsa el a szerelvénytől, ameddig csak bírja. Két másiknak megparancsolta, hogy világítsák meg a becsapódási helyet, aztán felkészült a tüzelésre, és intett. A katona egy helyben forogni kezdett, és eldobta a tartályt. Igyekezetében majdnem ő is utánarepült, alig tudta megtartani magát a tető szélén. A tartály súlyosan szállt a levegőben, és a szerelvénytől jó tizenöt méterre kezdett lefelé hullani.

– Feküdj! – Melnyik megvárta, amíg a kanna az olajos, mozgó felületre csapódik, és meghúzta a ravaszt.

A tartály repülésének utolsó pillanatait Artyom a tetőn hasalva figyelte. A lövés csattanására befúrta fejét a könyökhajlatába, és teljes erejéből a hideg páncélzathoz tapadt. A robbanás óriási volt: Artyomot kis híján letépte a tetőről, a szerelvény imbolyogni kezdett. Összepréselt szemhéjain átsütött a peronon szétloccsanó, lángoló gyúanyag piszkossárga fénye.

Egy percig semmi sem történt. A láp cuppogása és csámcsogása nem hagyott alább, és Artyom már felkészült arra, hogy az egészen hamar magához tér a bosszantó kellemetlenség után, és újra kezdi körülfonni az értelmét.

Ám a cuppogó hang fokozatosan távolodni kezdett.

– Elmegy! Elmegy! – ordította közvetlenül a füle mellett boldogan Ulman.

Artyom felemelte a fejét. A lámpák fényében jól látszott, ahogy a massza, amely nemrég még szinte az egész hatalmas csarnokot elborította, összezsugorodik, és visszahúzódik a mozgólépcsők felé.

– Gyorsan! – ugrott talpra Melnyik. – Mihelyt eltűnt, mindenki utánam – egyenesen be abba az alagútba!

A sztalker teljesen átváltozott: újra a higgadt, célratörő és ellentmondást nem tűrő osztagparancsnok lett.

Gondolkodásra sem idő, se szükség nem volt. Artyomot most csak az foglalkoztatta, hogy a lehető leggyorsabban hagyják el ezt az átkozott állomást, még mielőtt ez a Kreml pincéiben lakozó furcsa lény összeszedi magát, és visszajön, hogy felfalja őket. Már egyáltalán nem találta olyan csodálatosnak és szépségesnek az állomást: minden ellenséges és visszataszító volt. Még a munkások és a parasztlányok is haragosan vagy épp mesterkélt és émelyítő mosollyal méregették a fali pannókról.

Miután üggyel-bajjal leugráltak a peronra, az állomás túlsó vége felé rohantak. Anton teljesen magához tért, és együtt futott a többiekkel, így az osztagot semmi sem hátráltatta. Húsz percen át eszeveszetten rohantak az alagútban, s a végén Artyom már majd kiköpte a tüdejét. A többiek is alaposan kifulladtak. A sztalker végre megengedte, hogy gyorslépésre váltsanak.

– Hová megyünk? – kérdezte Artyom.

– Azt hiszem, most a Tverszkaja utca alatt vagyunk – felelte a sztalker. – Hamarosan ki kell jutnunk a Majakovszkajára. Ott majd meglátjuk.

– És honnan tudta, hogy melyik alagútba kell mennünk? – firtatta Artyom.

– Be volt jelölve azon a térképen, amelyet a Genstab állomáson találtunk. De ez csak az utolsó pillanatban jutott az eszembe. Ha hiszed, ha nem, ahogy beléptünk arra a nyavalyás állomásra, minden kihullott a fejemből.

Artyom eltűnődött. Lehet, hogy elragadtatása a Kreml állomásától, a pannóktól, a szobroktól, az óriási tértől nem is az övé volt? Hogy csak bódulat volt, melyet a Kremlben rejtőzködő rettenetes lény hozott rá?

Aztán felötlött benne az az undor és rémület, mely hatalmába kerítette, amikor a bódító massza visszahúzódott. Most már abban is kételkedett, hogy ezek az érzések igazán a sajátjai voltak. Lehet, hogy ez a „közönséges hangyaleső” váltotta ki bennük azt az eszeveszett vágyat is, hogy fejvesztve meneküljenek onnan, miután fájdalmat okoztak neki?

Elengedte-e most az értelmét ez a szörnyű lény, vagy továbbra is ő diktálja a gondolatait, és sugallja az érzéseit? Melyik pillanatban került hipnotikus hatása alá? Mi több, volt-e legalább valamikor szabad a saját döntéseiben? És egyáltalán, volt-e valaha is szabad választása? Artyomnak megint eszébe jutott a beszélgetése a Poljanka két különös lakójával.

Körülnézett: két lépéssel mögötte Anton jött. Immár senkit sem zaklatott a kérdéssel, hogy mi történt a fiával – valaki már megmondta neki. Arca megkeményedett és élettelenné vált, tekintete befelé fordult. Felfogta-e Anton, hogy csupán egylépésnyire voltak a kisfiú megmentésétől? Hogy a halála vakvéletlen volt? De éppen ez mentette meg a többieket. Véletlen vagy önfeláldozás?

– Tudja, mi itt mind alighanem egyedül Olegnek köszönhetjük, hogy megmenekültünk. Éppen miatta... eszméltünk fel – mondta Antonnak anélkül, hogy pontosította volna, hogyan is történt.

– Igen – felelte amaz egykedvűen.

– Azt mondta nekünk, hogy maga a rakétacsapatoknál szolgált. A stratégiaiaknál.

– A taktikaiaknál – válaszolta Anton. – „Tocska”, „Iszkander”.

– És a sorozatvető rendszerek? A „Szmercs”, az „Uragan”?

– Ahhoz is értek. Továbbszolgáló voltam, erre is kiképeztek bennünket. Meg engem minden érdekelt, mindent ki akartam próbálni. Amíg meg nem értettem, mire vezet ez az egész.

A hangjában nyoma sem volt érdeklődésnek, mint ahogy nyugtalanságnak se amiatt, hogy féltve őrzött titka idegenek tudomására jutott. Röviden, gépiesen válaszolgatott.

Melnyik biccentett, és elválva tőlük, előrement.

– Nagy szükségünk van a segítségére – mondta óvatosan puhatolózva Artyom. – Tudja, nálunk, ott a VDNH-n szörnyű dolgok történnek... – vágott bele.

És rögtön el is harapta a szót: az utóbbi napok szörnyűségei után már nem is volt olyan rémisztő, ami a VDNH-n történt, nem is tűnt olyan kivételesnek, olyannak, ami képes lenne lerombolni a metrót, és véglegesen kiírtani az embert mint biológiai fajt. De ezen a gondolatán is túltette magát, hátha megint csak nem az övé, hanem kívülről erőszakolták rá.

– Ott, nálunk, a felszínről torz lények nyomulnak le – folytatta. Anton azonban egy mozdulattal leállította.

– Csak annyit mondj, mit kell csinálni, és én csinálom – mondta fakó hangon. – Most van időm... Hogyan menjek haza a fiam nélkül?

Artyom sietősen biccentett, és ellépett a járőr mellől; nyomorultul érezte magát: segítséget zsarolni egy olyan embertől, aki csak most veszítette el a gyermekét... És az ő bűne, hogy elveszítette...

Újra beérte a sztalkert, aki láthatóan jó lelkiállapotba került: a láncba szétnyúló osztagtól elszakadva valamit dúdolt az orra alatt, és amikor meglátta Artyomot, rámosolygott. Jobban odafigyelve a dallamra, melyet Melnyik próbált visszaadni, Artyom ugyanarra a szent háborúról szóló dalra ismert, melyet a szerelvény tetején énekeltek.

– Tudja, először azt hittem, hogy a mi feketékkel vívott háborúnkról szól ez a dal – vallotta be –, de aztán rájöttem, hogy a fasisztákról. Ki írta, a kommunisták a Vörös Vonalról?

– Ez már egy százéves dal, ha ugyan nem százötven – rázta meg a fejét Melnyik. – Egyszer egy háborúról írták, aztán később egy másikban is jól jött. Épp attól jó, hogy bármilyen háborúról lehet énekelni. Amíg csak ember él, mindig is a fény erejének fogja hinni magát, az ellenségeit meg a sötétségének.

És így fogják gondolni a front mindkét oldalán, tette hozzá gondolatban Artyom. Azt jelentené ez... Gondolatai újra visszakanyarodtak a feketékhez. Azt jelentené ez, hogy számukra a gonoszt és a sötétséget az emberek, mondjuk a VDNH lakói testesítik meg? Artyom észbe kapott és magára parancsolt, nehogy úgy gondoljon a feketékre, mint közönséges ellenségekre. Elég csak résnyire nyitni előttük az együttérzés ajtaját, aztán már sehogy sem lehet feltartóztatni őket...

– Hát igen, ez a dal éppenséggel minden időkre szól – mondta váratlanul Melnyik. – Tudod, az jutott az eszembe, hogy a mi országunkban szigorúan véve minden korszak egyforma. Ilyenek az emberek... Semmivel sem lehet őket megváltoztatni. Beszélhet nekik az ember. Azt hinné az ember például, hogy már itt a világvége, és ki sem lehet menni a szabadba sugárvédelmi ruha nélkül, és mindenféle torz lények szaporodtak el, melyeket korábban legfeljebb a moziban lehetett látni... Nem! Nem fog rajta! Ugyanolyan. Néha azt hiszem, hogy nem is változott semmi. Ma például a Kremlben jártam – mosolyodott el kényszeredetten –, és úgy látom, ott minden a régi. Ugyanaz zajlik, mint korábban is. És most már abban sem vagyok nagyon biztos, hogy ezt a dögvészt mikor dobták le ránk: harminc vagy éppen háromszáz évvel ezelőtt.

– Háromszáz évvel ezelőtt már lehetett volna ilyen fegyver? – kételkedett Artyom, de a sztalker semmit sem válaszolt.

A Nagy Féreg ábrázolása a földön kétszer vagy háromszor még feltűnt de sem magukat a vadembereket nem lehetett látni, sem annak bármilyen nyomát, hogy nemrég itt járhattak. És míg az első rajz után a katonák fülelni kezdtek, úgy csoportosulva, hogy a legmegfelelőbben védekezhessenek, a harmadik után már enyhült a feszültség.

– Nem hazudtak, ma tényleg szent nap van, ülnek az állomásaikon, nem mennek ki az alagutakba – jegyezte meg megkönnyebbülve Ulman.

A sztalkert más foglalkoztatta. Számításai szerint annak a helynek, ahol a metrókijárat volt, és a rakétaegységhez vezető vonalszakasz kezdődött, egészen közel kellett lennie. Minden percben a szabadkézzel rajzolt vázlatot ellenőrizve, szórakozottan ismételgette:

– Valahol itt van... Nem ez az? Nem, nem az a sarok, na és hol a hermetikus kapu? Már ott kellene lennünk...

Végül megálltak egy elágazásnál: balra ráccsal elrekesztett zsákszakasz volt, amelynek a végén egy hermetikus kapu maradványai látszottak, jobbról meg, ameddig a lámpák fénye elért, egyenes alagút vezetett a távolba.

– Ez az! – állapította meg Melnyik. – Megérkeztünk. Megegyezik a térképpel. Ott, a rácson túl ugyanolyan omladék van, mint a Park Pobjedin. És kell lennie egy járatnak, amelynél Tretyjakot elkapták. Nos... – A térképre világítva hangosan gondolkodott: – Ettől az elágazástól a vonalszakasz egyenesen ahhoz a rakétaosztályhoz visz, ez meg a Kremlhez, mi onnan jöttünk, így van.

Aztán Ulmannal együtt átnyomakodott a rácson túlra, és a lámpával a falakat és a mennyezetet vizsgálgatva vagy tíz percig mászkáltak fel-alá a zsákjáratban.

– Minden rendben! Van átjáró, ezúttal a padlón, egy kerek fedél, csatornatetőre hasonlít – mondta a visszatérő sztalker. – Kész, helyben vagyunk. Pihenő.

Mialatt ledobták a hátizsákjukat, és mindannyian letelepedtek a földre, Artyommal különös dolog történt: a kényelmetlen hely ellenére egy pillanat alatt elnyomta az álom. Vagy az utóbbi napokban felgyűlt fáradtság ütött ki rajta, vagy a bénító tű mérgének utóhatása lehetett.

Artyom újra a VDNH-n, a sátrában ébredt. Akárcsak a korábbi álmaiban, az állomás most is sötét és kihalt volt. Noha Artyom nem volt tudatában annak, hogy mindezt csak álmodja, előre tudta, mi fog történni vele. A szokott módon üdvözölte a játszó kislányt, de most nem kezdte faggatni, hanem egyenesen a vágányokhoz ment. A távoli kiáltások és rémülten könyörgő hangok most nem ijesztették meg. És ennek oka az alagutakban rejlett. Fel kellett tárnia a fenyegetés természetét, felderítenie a helyzetet, és elmondania mindezt a déli szövetségeseknek. De alig lepte el az alagút sötétje, elillant a bizodalma magában és abban, hogy tudja-e, mit keres itt, és hogyan cselekedjen tovább.

Újra elfogta a félelem, mint amikor először hagyta el egyedül az állomás határát. És pontosan úgy, mint akkor, most sem annyira az alagutak sötétsége és neszei rémisztették, hanem az ismeretlen, az, hogy lehetetlen előre sejteni, milyen veszélyt tartogat a vonalszakasz következő száz métere.

Bár olyan homályosan emlékezett arra, hogyan cselekedett előző álmaiban, mintha azok az események egy korábbi életében estek volna meg vele, most mégis elhatározta, hogy ezúttal nem enged a félelemnek, és megy előre, míg csak szemtől szembe nem kerül azzal, aki rá várva megbújik a sötétben.

Valaki jött vele szemben. Nem sietett, ugyanolyan tempóban haladt, ahogyan Artyom, de nem az ő félős, lopakodó, apró lépéseivel, hanem súlyos, magabiztos járással. Artyom visszafojtotta a lélegzetét, és mozdulatlanná dermedt. A másik is megállt. Artyom megfogadta, hogy bármi történjék is, ezúttal nem menekül el. Amikor a hangokból ítélve már csupán vagy három méterre lehetett sötétség bújtatta hasonmásától, a térdei már nem egyszerűen remegtek, hanem szinte vitustáncot jártak, mégis talált magában erőt, hogy még egy lépést tegyen. De ahogy megérezte arca bőrén a könnyű légmozgást, ahogy valaki szorosan a közelébe ért, Artyom mégsem bírta ki. Ellökte magától a láthatatlan lényt, és futásnak eredt. Ezúttal nem botlott meg, és elviselhetetlenül sokáig, egy vagy két órán át futott, de az állomásának se híre, se hamva nem volt. Sehol semmilyen állomás, egyáltalán semmi nem volt, csak a végtelen, sötét alagút... Ami a legfélelmetesebb.

– Hé, elég a durmolásból, átalszod a röpgyűlést – bökte meg a vállát Ulman. – Ezt hogyan csinálod? – tette hozzá irigykedve.

Artyom összerázkódott, és bűntudattal nézett a többiekre. A jelekből ítélve csak néhány percre bólintott el. Az osztag körben ült, s középen, a térképpel kezében, Melnyik mutogatott és magyarázott.

– Szóval – fejtegette –, rendeltetési helyünkig körülbelül húsz kilométer lehet még hátra. Ez semmi, ha gyorslépésben és akadályok nélkül haladunk, fél nap alatt ott lehetünk. A katonai egység a felszínen van, de egy bunker van alatta, oda vezet az alagút. Töprenkedésre nincs idő. Külön kell válnunk. Felébredtél? Visszamész a metróba, melléd adom Ulmant – mondta Artyomnak –, mi a többiekkel megyünk a rakétaegységhez.

Artyom már nyitotta volna a száját, hogy tiltakozzon, de a sztalker egy türelmetlen mozdulattal leintette, és a kupacba rakott hátizsákokhoz hajolva elkezdte szétosztani a felszerelést.

– Magatokkal visztek két védőruhát, nálunk marad négy – ki tudja, hogy ott hogyan alakulnak a dolgok. Plusz az adóvevők, egy nektek, egy nekünk. És akkor az eligazítás. Menjetek a Proszpekt Mirára. Ott várni fognak benneteket, küldtem futárokat. – Ránézett a karórájára. – Pontosan tizenkét óra múlva felmentek a felszínre, és megpróbáljátok fogni a jelünket. Ha minden rendben, és mi is az éterben vagyunk, jön a művelet következő szakasza. A feladat – próbáljatok a lehető legközelebb jutni a Botanyicseszkij Szádhoz. Másszatok minél magasabbra, hogy segítsetek rávezetni a célra a rakétánkat. A Szmercs csak kisebb területet fed le, s nem tudjuk, hány rakéta maradt ott. A kert nem kicsi. Ne félj – nyugtatta Artyomot –, mindent Ulman fog csinálni, te csak úgy, a társaság kedvéért leszel ott. Természetesen te se leszel ott hiába: te legalább tudod, hogyan néznek ki a feketék. Azt hiszem – folytatta –, az osztankinói tévétorony nagyon is megfelel a rávezetésre. Van egy kiöblösödés a közepén: ebben a dudorban egy vendéglő volt. Még apró, kaviáros szendvicseket is felszolgáltak, csillagászati áron. De az emberek nem ezért, hanem a moszkvai panorámáért jártak oda. Onnan jól látható a Botanyicseszkij Szad. Próbáljatok a toronyra jutni. Ha nem sikerül, akkor a közelben vannak ott sokemeletes házak, olyan fehérek, patkó alakúak, a jelentések szerint szinte lakatlanok. Úgy... Ez a ti Moszkva-térképetek, ez a mienk. A tiéteken minden négyzetekre van osztva. Csak olvassátok le, és közöljétek velünk az adatokat. A többi a mi dolgunk. Nem nagy dolog – bizonygatta. – Kérdések?

– És ha nincs ott semmiféle fészkük? – kérdezte Artyom.

– Ha nincs, hát nincs. – A sztalker tenyerével a térképre csapott. – Ja, van itt a számodra még egy meglepetésem – tette hozzá Artyomra kacsintva.

Belenézett a hátizsákjába, és kihúzott belőle egy fehér polietilén zacskót, megkopott, színes fényképpel az oldalán. Artyom kibontotta, és egy útlevelet talált benne, egy kellőképpen elnyűtt űrlapon kiállítva, és a gyermekkönyvet a beletett, örökül maradt fényképpel, melyet az elhagyott lakásban talált a Kalinyinszkij sugárúton. Mikor Oleg nyomába eredt, a kincseit a Kijevszkaján hagyta, de Melnyik nem volt rest, és egész idő alatt cipelte magával. A mellette ülő Ulman értetlenkedve nézett Artyomra, aztán a sztalkerre:

– Személyes holmik – tárta szét mosolyogva a karját Melnyik.

Artyom hirtelen nagyon szeretett volna valami jót és szépet mondani, de Melnyik abban a pillanatban felpattant a helyéről, és parancsokat kezdett osztogatni a vele maradó katonáknak.

Artyom odalépett a magába mélyedő Antonhoz.

– Sok sikert! – nyújtott kezet a járőrnek.

Anton a hátizsákját a hátára kapva némán bólintott. A tekintete kifejezéstelen volt.

– Kész! Búcsúzkodni nem fogunk. Ügyeljetek az időre! – mondta Melnyik. Egy szót se szólva többet megfordult, és elment.

19. FEJEZET
A VÉGSŐ ÜTKÖZET

Közös erővel felemelték a nyílás nehéz, öntöttvas fedelét, és elkezdtek lemászni. A szűk, függőleges aknát betongyűrűkből építették, amelyek mindegyikéből egy fémkapocs állt ki.

Alighogy magukra maradtak, Ulman megváltozott. Artyommal rövid, kurta mondatokban beszélt, főleg parancsokat adott, vagy figyelmeztette valamire. Mihelyt leemelték a nyílás fedelét, megparancsolta Artyomnak, hogy kapcsolja le a lámpáját, és a szemére húzva az éjjellátóját, elsőnek bújt le. A kapcsokba kapaszkodva Artyomnak vakon tapogatózva kellett leereszkednie. Nem nagyon értette, mire ez az elővigyázatosság, hiszen a Kreml óta az útjuk során nem találkoztak semmilyen veszéllyel. Artyom végül arra jutott, hogy Melnyik nyilván valamilyen különleges instrukciókat adott Ulmannak, az meg, a sztalker távollétében, szíves örömest kezdte játszani a parancsnokot.

A katona rácsapott Artyom lábára, jelezve, hogy álljon meg. Artyom engedelmeskedett, és várta, hogy szóljon, miről van szó. Magyarázat helyett azonban lentről egy puha puffanás hangja ért fel – Ulman leugrott a földre –, és pár pillanat múlva lövések halk pukkanásai hallatszottak.

– Lemászhatsz – suttogta hangosan a társa Artyomnak, és odalent fény gyulladt.

Az utolsó kapocshoz érve Artyom elrugaszkodott, és két métert zuhanva a cementpadlóra érkezett. Felállt, leporolta a tenyerét és körülnézett. Egy rövid, úgy tizenöt lépés hosszú folyosón álltak. Az egyik végénél a mennyezeten ott tátongott a búvólyuk nyílása, azon bújtak be, a túlsó végén meg egy másik, de lent a padlón, rajta ugyanolyan bordás, öntöttvas fedéllel. Mellette, hason, vértócsában hevert egy vadember, aki még holtában is a kezében szorongatta a fúvócsövét.

– Az átjárót őrizte – mondta Ulman halkan, Artyom kérdő tekintetét látva –, de elaludt. Nyilván nem várta, hogy valaki erről az oldalról mászik le. A lyukra tapasztotta a fülét, úgy aludt.

– És te... álmában? – meredt rá Artyom.

– Na és? Tán nem találod lovagiasnak? – nevetett fel Ulman. – Úgy kell neki, minek alszik el szolgálatteljesítés közben. Meg különben is rossz ember volt, nem tartotta be a szent napot. Meg lett mondva: az alagutakban ilyenkor tilos kódorogni.

Ulman a lábával félretolta a testet, felemelte a fedelet, és megint eloltotta a lámpáját. Ez az akna egészen rövid volt, és egy mindenféle kacatokkal teli szolgálati helyiségbe vezetett. A nyílást idegen szemek elől teljesen elrejtette a rengeteg fémlemez, fogaskerék és nikkelezett fogantyú – egy egész vagonra elég lett volna. Minden rendszer nélkül rakták egymásra az alkatrészeket, fel egészen a mennyezetig, és csak a szentlélek tartotta össze őket. A halom és a fal között egy szűk átjárót hagytak, de szinte lehetetlen volt úgy átfurakodni rajta, hogy ne döntsék magukra ezt az egész vashegyet.

A félig földdel betemetett ajtó egy szokatlan, szögletes alagútba nyílt. Balról a vonalszakasz nem folytatódott: vagy torlasz volt ott, vagy a sínek lefektetését valamiért éppen ezen a helyen hagyták abba. Jobbról szabványos, kerek és széles alagútba vezetett ki. Rögtön érezni lehetett, hogy átlépték a két, egymásba fonódó föld alatti világ határát. Itt még a levegő is más volt: nyirkos ugyan, de nem olyan élettelen és áporodott, mint a D-6 titkos járataiban.

A kérdés csak az volt, hogy most merre tovább. Vaktában menni nem akartak – ezen a szakaszon a Negyedik Birodalomnak is lehetett valahol határőrse. A térkép szerint a Majakovszkajától a Csehovszkajáig gyalog mindössze húsz perc lehetett az út. Artyom előkotorta a holmijából összevérzett térképet, mely Danyilától került hozzá, s azon megtalálta a jó irányt.

Nem telt bele öt perc sem így, és már a Majakovszkaján voltak. Ahogy leültek egy padra, Ulman megkönnyebbült sóhajjal vette le a fejéről a nehéz sisakot, a ruhaujjával letörölte kipirult, izzadt arcát, és beletúrt rövidre nyírt, szőke hajába. Eltekintve erőteljes testalkatától és tapasztalt alagúti rókára valló szokásaitól, Ulman nem sokkal látszott idősebbnek mint Artyom.

Míg azt keresték, hol vehetnének élelmet, Artyomnak volt ideje jól megnézni az állomást. Maga sem tudta már, mennyi idő telhetett el azóta, hogy utoljára evett, de a gyomra már igencsak követelőzött. Ulmannál semmilyen élelem nem volt: sietve indultak, és csak azt vitték magukkal, amire feltétlenül szükség volt.

Légkörében, hangulatában a Majakovszkaja a Kijevszkajára hasonlított. A valamikor elegáns és szellős állomás csak nyomasztó árnyéka volt régi önmagának. Az emberek ütött-kopott sátrakban, vagy közvetlenül a peron padlóján húzták meg magukat, a falakat és a mennyezetet a beszivárgó víz miatt foltok és repedések borították. Az egész állomáson egyetlen tűzrakás égett – nem volt mivel fűteniük. A Majakovszkaja lakói, mintha egy haldokló ágya körül ülnének, egészen halkan beszéltek egymással.

De még ezen a haldokló állomáson is akadt bolt: egy foltozott, háromszemélyes sátor, előtte, a bejáratnál egy szétnyitható asztallal. A választék szerény volt: nyúzott patkány, ki tudja, mikor ide került szárított és összetöppedt gomba, meg kis kockákra vágott moha. Mindegyik áru mellett ott díszelgett büszkén az árcédula – egy-egy töltényhüvellyel lefogott papírdarab, rajta szabályosan, kalligrafikusán megrajzolt számokkal.

Rajtuk kívül nem volt más vásárló, csak egy kisfiú kezét fogó, vézna, hajlott asszony. A gyermek a pulton heverő patkány felé nyújtogatta a kezét, de az anyja ráripakodott:

– Hozzá ne nyúlj! Ezen a héten már ettünk húst!

A kisfiú engedelmeskedett, de sokáig nem bírt elszakadni a hústól. Alig fordult el az anyja, újra megpróbált hozzáférni az élettelen állathoz.

– Kolka! Mit mondtam neked? Ha rosszul viselkedsz, eljönnek érted az ördögök az alagutakból! Látod, Szaska se hallgatott a mamájára, el is vitték! – szidta az asszony, akinek az utolsó pillanatban sikerült elrántania a pulttól.

Artyom és Ulman sehogy sem tudták elhatározni magukat. Artyom kezdte egyre inkább úgy érezni, hogy biztosan kibírja a Proszpekt Miráig, ahol legalább a gomba frissebb lesz.

– Egy kis patkányt esetleg? A vendég jelenlétében sütjük meg – ajánlotta méltóságteljesen a kopasz üzlettulajdonos. – Minőségi bizonyítvánnyal! – tette hozzá talányosan.

– Köszönöm, én már ebédeltem – utasította el sietve Ulman. – Artyom, te mit szeretnél? Csak mohát ne, attól kitör a beleidben a negyedik világháború.

Az asszony rosszallóan pillantott rá. Mindössze két töltényt szorongatott a kezében, amely az árcédula szerint éppen a mohára volt elég. Amikor észrevette, hogy Artyom meglátta szerény tőkéjét, az asszony a háta mögé dugta a kezét.

– Mit bámulsz? – vicsorgott Artyomra dühösen. – Ha nem akarsz venni semmit, akkor lódulj innen! Nem mindenki milliomos! Mit meregeted itt nekem a szemedet?

Artyom már válaszolt volna, de ráfeledkezett a fiára. Nagyon hasonlított Olegre: ugyanolyan színtelen, semmi kis haja, piroskás szeme, pisze orra volt. A kisfiú a hüvelykujját szopta, és kissé bizalmatlanul, félénken mosolygott rá.

Artyom érezte, hogy akarata ellenére mosolyra húzódik a szája, a szemét viszont elönti a könny. Az asszony elkapta a tekintetét, és felbőszült.

– Perverz disznók! – üvöltötte villogó szemekkel. – Gyerünk, Koljácska, kisfiam, haza! – és elrángatta a kisfiút.

– Várjon! Álljon meg!

Artyom kitolt néhány töltényt a gépkarabélya tartalék tárjából, és beérve az asszonyt, odaadta neki.

– Tessék... Ezt maguknak adom. A maga Koljájának.

Az asszony bizalmatlanul nézett rá, aztán megvetően lefittyedt a szája.

– Azt hiszed, hogy öt töltényért lehet ilyet? Hogy a saját gyerekemet?

Artyom nem fogta fel azonnal, miről beszél. S amikor végre megértette, és nyitotta volna a száját, hogy mentegetőzzön, meg sem bírt mukkanni, csak állt, értetlenül pislogva. Az asszony, elégedetten az elért hatással, megenyhült.

– Hát legyen! Húsz töltény félórára.

Az elképedt Artyom megrázta a fejét, megfordult és szinte hanyatt homlok elrohant.

– Te szarrágó! Jól van, legyen akkor tizenöt! – kiabálta utána az asszony.

Ulman még mindig ugyanott állt, beszélgettek valamiről az eladóval.

– No, hogy legyen a patkánnyal, nem gondolta meg magát? – érdeklődött udvariasan a sátor gazdája, amikor meglátta a visszatérő Artyomot.

„Most mindjárt elhányom magam” – döbbent rá Artyom. Magával húzva Ulmant menekülőre fogta erről az Isten elfeledte állomásról.

– Hová sietünk ennyire? – kérdezte amaz, amikor már az alagútban mentek a Belorusszkaja felé.

A torkát szorongató csomóval küzdve Artyom elmesélte, hogy mi történt. A történet Ulmanra nem tett különösebb hatást.

– No és? Valahogy élni kell – mondta rá.

– De hát miféle élet az ilyen? – Artyom összerázkódott.

– Tudsz jobbat helyette? – Ulman megvonta széles vállát.

– De hát így mi értelme van élni? Mi végre tíz körömmel ragaszkodni hozzá, elviselni ezt az egész mocskot, megaláztatást, a gyerekeikkel kereskedni, mohát rágni?...

Benne rekedt a szó, ahogy eszébe jutott, mit mondott Hunter az önfenntartási ösztönről, arról, hogy teljes erejéből, állat módjára fog küzdeni az életéért és a többiek életben maradásáért. Akkor, a kezdet kezdetén a szavak reményt ébresztettek Artyomban, és feltüzelték benne a vágyat, hogy küzdjön, mint az a béka, amely addig taposta lábaival a tejet a köcsögben míg vajjá nem köpülte. Most azonban valamiért hitelesebbnek érezte azokat a szavakat, melyeket a mostohaapja mondott.

– Mi végre? – utánozta Ulman. – És te, fiú, te „mi végre” élsz?

Artyom már bánta, hogy egyáltalán belekezdett ebbe a beszélgetésbe.

Ulman, szó se róla, kiváló katona volt, de beszélgetőpartnernek nem valami érdekes. És Artyom hiábavalónak találta, hogy az élet értelméről vitatkozzon vele.

– Igen, én személy szerint „valami végre” – bökte oda mogorván Artyom, mert mégse bírta megállni szó nélkül.

– Szóval mi végre is? – nevette el magát Ulman. – Az emberiség megmentéséért? Hagyd ezt a marhaságot. Ha nem te mented meg, majd megmenti más. Például én – s a lámpával a saját arcába világított, hogy Artyom lássa, és hősi képet vágott.

Artyom irigykedve nézte, de nem szólt semmit.

– No meg aztán – folytatta a katona –, nem mindenki élhet ezért.

– De hát hogyan vagy képes így élni? Hogy nincs értelme az életednek? – Artyom próbálta ironikusan feltenni a kérdést.

– Hogyhogy nincs értelme? Az enyémnek van értelme – ugyanaz, ami másoknak. És egyáltalán, az élet értelmét a nemi érés korszakában szokták keresni; Úgy látszik, a tiéd elhúzódik.

A hangja nem volt sértő, inkább csak csipkelődő, így Artyom nem sértődött meg. A sikeren felbuzdulva Ulman filozofált tovább:

– Jól emlékszem, milyen voltam tizenhét éves koromban. Egyre csak meg akartam érteni, hogy hogyan és mi célból, hogy mi értelme... Aztán ez elmúlik. Értelme, barátom, az életnek csak egy van: gyerekeket csinálni és felnevelni őket. Aztán majd kínlódjanak ők is ezzel a kérdéssel. És feleljenek rá, ahogy tudnak. Éppen ez tartja meg a világot. Na, mit szólsz, jó kis teória, mi? – És újra elnevette magát.

– De akkor meg minek jössz velem? Az életedet kockáztatni? Ha egyszer nem hiszel az emberiség megmentésében, akkor miért? – kérdezte kisvártatva Artyom.

– Először is, mert parancsot kaptam – felelte szigorúan Ulman. – Parancsról nem szokás vitát nyitni. Másodszor, ha még emlékszel, a gyerekeket nem elég megcsinálni, fel is kell őket nevelni. És hogyan nevelhetném fel őket, ha ez a ti söpredéketek a VDNH-ról felzabálja őket?

Olyan bizonyosság áradt belőle – önmagában, az erejében, a szavaiban –, olyan lefegyverzően egyszerű és kerek volt a világképe, hogy Artyomnak nem volt kedve tovább vitatkozni vele. Sőt úgy érezte, hogy a katona belé is átplántálja azt a szilárd meggyőződést, amelynek ő híjával volt.

A Majakovszkaja és a Belorusszkaja közti alagút valóban nyugodtnak bizonyult, ahogy Melnyik mondta. Igaz, valami huhogott a szellőzőaknákban, de párszor teljesen normális méretű patkányok surrantak el a közelükben, és ez megnyugtatta Artyomot. A vonalszakasz meglepően rövid volt – a végére se érhettek még a vitájuknak, amikor már feltűntek előttük az állomás tüzei.

A Hanza szomszédsága igen előnyös hatással volt a Belorusszkajára. Ez azonnal, már mindjárt abból szembeötlött, hogy a Majakovszkajához vagy a Kijevszkajához képest meglehetősen jól őrizték. Tíz méterrel a bejárat előtt egy blokkőrhely volt felállítva: a földdel tömött zsákokon egy golyószóró állt, az őrszolgálatot pedig öten adták.

A papírjaikat ellenőrizve (jól jött az új útlevél) udvariasan megkérdezték tőlük, nem a Birodalomból jöttek-e. Nem, nem, biztosították Artyomot, a Birodalom ellen itt senkinek semmi kifogása nincs, ez egy kereskedőállomás, ragaszkodik a teljes semlegességhez, a hatalmak közti konfliktusokba – az őrség parancsnoka így nevezte a Hanzát, a Birodalmat és a Vörös Vonalat – ők nem keverednek bele.

Artyom és Ulman úgy döntöttek, hogy mielőtt folytatnák útjukat a Gyűrűn, kicsit megpihennek és harapnak valamit. Miközben a pompás és meglehetős ízléssel berendezett falatozóban ültek, a remekül elkészített és emellett egyáltalán nem drága hús mellé Artyom teljes képet is kapott a Belorusszkajáról. Az asztalnál vele szemben ülő kerek képű, szőke férfi aki Leonyid Petrovicsként mutatkozott be, két pofára tömte irdatlan adag szalonnás rántottáját, amikor meg végre felszabadult a szája, szíves örömest mesélt az állomásukról.

Mint kiderült, a Belorusszkaja disznó- és tyúkhússzállításból élt. A Gyűrű másik oldalán – közelebb a Szokolhoz és még a Vojkovszkajához is, bár az már veszélyes közelségben volt a felszínhez – hatalmas és nagyon sikeres gazdaságok voltak. Alagutak és műszaki vonalszakaszok kilométerei alakultak át végeláthatatlan állattenyésztő farmokká, amelyek az egész Hanzát ellátták, s egyúttal a Negyedik Birodalomnak is, meg a mindig nélkülöző Vörös Vonalnak is szállítottak élelmiszert. Ezenkívül a Dinamó lakói gyakorlatias elődeiktől örökölték a tehetséget a szabómesterségre is. Itt varrták azokat a disznóbőr kabátokat, amelyeket Artyom a Proszpekt Mirán látott.

A Zamoszkoverckaja Vonalnak erről a végéről semmiféle veszély nem fenyegetett, és a metróbeli évek során se a Szokolt, se az Aeroportot, se a Dinamót nem dúlta fel még senki. A Hanza nem akarta beolvasztani őket, megelégedett azzal, hogy vámot szedett az átszállított áru után, egyúttal pedig védelmet biztosított a számukra a fasiszták és a vörösök ellen.

A Belorusszkaja lakói szinte kivétel nélkül kereskedéssel foglalkoztak. A Szokol farmerei és a Dinamó szabói ritkán időztek itt, hogy saját maguk adják el az árujukat: a nagybani szállításból származó haszon bőven elégséges volt nekik. Miután hajtányokon és maguk tolta csilléken ideszállították a disznókat vagy az élő tyúkokat, a túlnani emberek, ahogy itt hívták őket, kirakták az árut – e célból a peronokon még különleges emelődarukat is felállítottak –, elszámoltak egymással, és hazamentek.

Pezsgett az élet az állomáson. Fürge kereskedők (a Belorusszkaján valami okból „menedzsereknek” nevezték őket) rohangáltak a „terminál” – a kirakodóhely – és a raktárak között, tölténnyel teli erszényeiket csörgették, utasításokat osztogattak a markos rakodóknak. A ládákkal és csomagokkal megrakott targoncák jól megolajozott kerekeiken hangtalanul gurultak a pultsorokhoz, vagy a Gyűrű határához, ahonnan az árut a Hanza kereskedői vették át, vagy a peron ellenkező szélére, ahol a Birodalom küldöttei várták rendeléseik berakodását.

Jó néhány fasiszta volt itt, de nem sorkatonák, hanem főként tisztek. De itt egészen másképp viselkedtek: ha pökhendien is, de azért az illem határain belül. Barátságtalanul néztek ugyan a barna képűekre, akikből épp elég akadt a helyi kereskedők és rakodómunkások között, de a saját szabályaikat nem próbálták rájuk erőszakolni.

– No meg nálunk vannak a bankok is... Tőlük, a Birodalomból, sokan jönnek hozzánk úgymond áruért, de igazából azért, hogy berakják a pénzüket – közölte Artyommal a beszélgetőpartnere. – Ezért aztán minket aligha bántanak. Olyanok vagyunk nekik, mint valami Svájc – tette hozzá érthetetlenül.

– Jó itt maguknál – mondta mindenesetre udvariasan Artyom.

– No de ne csak a Belorusszkajáról beszéljünk folyton... Maguk honnan valók? – kérdezte végül az illendőség kedvéért Leonyid Petrovics.

Ulman úgy tett, mintha nagyon el lenne foglalva a maga hússzeletével, és nem hallotta volna a kérdést.

– Én a VDNH-ról – felelte óvatosan Artyom.

– Ne mondja! Micsoda szörnyűség! – Leonyid Petrovics még a kését villáját is letette. – Azt mondják, hogy ott egészen rossz a helyzet. Azt hallottam, hogy már az utolsó erejükkel tudják csak tartani a védelmet. Az állomás lakóinak fele életét vesztette... Ez igaz?

Artyomnak a torkán akadt a falat. Akárhogy is, de el kell jutnia a VDNH-ra, hogy még egyszer, talán utoljára, találkozhasson az övéivel. Hogyan is vesztegethetné most evésre a drága időt? Félretolta a tányérját, kérte a számlát, és minden tiltakozása ellenére magával rángatta Ulmant – el a boltívek alatt kialakított hús- és ruháspultok, el a halomba rakott áruk, el az árak iránt tudakozódó csencserek, ide-oda cikázó rakodók, szertartásos peckességgel járkáló fasiszta tisztek mellett. A Kolcevaja vonalra vezető, fémkerítéssel elrekesztett átjáróhoz mentek. A bejárat fölött fehér vászon volt kifeszítve, a közepén barna körrel, két gépkarabélyos pedig az ismerős szürke gyakorlóruhában a papírokat ellenőrizte, és a holmikat vizsgálta át.

Artyomnak még egyszer sem sikerült ilyen könnyen bejutnia a Hanza területére. Ulman, miközben épp lenyelte az utolsó falat húst, a zsebébe túrt és felmutatott a határőröknek egy jelentéktelennek tűnő könyvecskét. Azok minden teketória nélkül félrehúzták a kerítést, és átengedték őket.

– Miféle igazolvány ez? – kíváncsiskodott Artyom.

– Semmi különös... Kitüntetési kiskönyv „A Haza szolgálatáért” érdeméremhez. A mi ezredesünknek mindenki le van kötelezve.

A Gyűrűre vezető átjáró különös keveréke volt az erődnek és a kereskedelmi raktáraknak. A Hanza második határa a sínek felett átívelő kis hidak után kezdődött: ott voltak felállítva az igazi sáncok géppuskákkal, sőt még egy lángszóróval is. Távolabb pedig, egy emlékmű mellett – egy bronzszínű, szakállas, öreg bölcsnek látszó férfi gépkarabéllyal, egy törékeny lány és egy álmodozó fiú fegyverben – egy egész helyőrség feküdt, legkevesebb húsz katonával.

– Ez a Birodalom miatt van így – magyarázta neki Ulman. – A fasisztákkal már csak így megy: ha megbízol is bennük, a fél szemed rajtuk legyen. Svájchoz természetesen nem nyúltak, de Franciaországot leigázták.

– Vannak gondjaim a történelemmel – ismerte el zavartan Artyom. – A mostohaapám tizedik osztályos könyvet már nem tudott hozni. De az ókori Görögországról olvastam valamennyit.

A katonák mellett, vállukon bálákkal, rakodók hangyákra hasonlító végtelen lánca vonult: a Hanza mohón szívta fel a Szokol, a Dinamó és az Aeroport szinte minden termékét. A közlekedést jól megszervezték: a rakodók a teherrel az egyik mozgólépcsőn mentek lefelé, a másikon pedig csomag nélkül jöttek fel. A harmadik volt a többi járókelőé.

Lent, üvegfülkében egy gépkarabélyos ült, és felügyelte a mozgólépcsőt. Ő is újra ellenőrizte Artyom és Ulman iratait, és kiadott a számukra egy papírt, rajta „Ideiglenes regisztráció – átutazás” feliratú pecséttel és dátummal. Szabad volt előttük az út.

Ennek az állomásnak is Belorusszkaja volt a neve, de szembetűnően eltért sugárirányú párjától, úgy valahogy, mint a születésük után egymástól elválasztott ikrek, amikor az egyik egy királyi családba került, a másikat meg egy szegény ember vette magához és nevelte fel. Az előbbi Belorusszkaja jóléte és virágzása elhalványodott a Gyűrűn lévőé mellett, melynek csillogtak a fehérre mosott falai, cikornyás mennyezeti stukkói elbűvölték az embert, és vakítottak a neonlámpái, melyek közül három égett csupán az egész állomáson, de a fényük így is bőségesen elég volt.

A peronon a rakodók oszlopa kettévált: egyik balra, a bolthajtások alatt a vágányokhoz ment, a másik jobbra, s halmokba rakva a báláit, futva ment vissza újakért.

A vágányoknál két megállóhely volt kialakítva: az áruknak, ahová egy kisebb darut is felszereltek, és az utasoknak, ahol a jegypénztár is állt. Az állomás mellett tizenöt-húsz percenként elhaladt egy teherhajtány, sajátosan kialakított, deszkapadlós rakfelülettel, amelyre a ládákat és a bálákat pakolták. A három-négy emberen kívül, akik a hajtány hajtókarjai mellett álltak, mindegyiken volt még egy őr is. Utasszállítók ritkábban jöttek – Artyomnak és Ulmannak több mint negyven percet kellett várniuk. A jegyszedő azt magyarázta nekik, hogy az irányhajtányok megvárják, amíg elegendő ember összegyűlik, hogy ne pazarolják feleslegesen a munkaerőt. De már önmagában az a körülmény, hogy valahol a metróban jegyet lehet váltani – vonalszakaszonként egy töltényért –, és el lehet utazni egyik állomásról a másikra, mint egykor, Artyomot teljesen lenyűgözte. Egy időre még a gondjairól és a kétségeiről is elfeledkezett, csak állt és figyelte az árurakodást, s próbálta elképzelni, milyen szép is lehetett az élet a metróban korábban, amikor a vágányokon nem kézihajtányok jártak, hanem hatalmas, csillogó vonatok.

– Már jön is a maguk hajtánya! – jelentette a jegyszedő, és csengetni kezdett. A megállóba begördült egy nagy hajtány, amelyhez egy fapadokkal felszerelt csille volt kötve. Felmutatták a jegyüket, és leültek a szabad helyekre. Néhány perc várakozás után, mialatt elegendő utas gyűlt össze, a hajtány továbbindult.

A padokat úgy helyezték el, hogy egyik felükön az utasok előre-, a másikon hátrafelé néztek. Artyomnak a menetiránnyal szemben jutott hely, Ulman a megmaradt helyre ült, neki háttal.

– Miért ilyen furcsán, ellentétes irányba rakták fel az üléseket? – kérdezte Artyom a szomszédjától, egy hatvan év körüli, lyukas gyapjúkendőt viselő, szívós öregasszonytól. – Hiszen így nem kényelmes.

– Hogyan kéne másképp? – csapta az össze a kezét. – Hogy képzeled, felügyelet nélkül hagynád az alagutat? De meggondolatlanok vagytok ti, fiatalok! Vagy nem hallottad, hogy tegnapelőtt is mi történt? Egy ekkora patkány ugrott ki az átjáróból – az öregasszony, amennyire csak bírta, széttárta a karját –, és az egyik utast elragadta!

– Dehogy patkány volt az! – szólt közbe hátrafordulva egy steppelt pufajkás, kis termetű férfi. – Mutáns volt az! Náluk, ott a Kurszkaján, állandóan jönnek...

– Patkány volt, ha mondom! Nekem Nyina Prokofjevna mondta, a szomszédasszonyom, már hogyne tudnám? – háborgott az öregasszony.

Még sokáig vitatkoztak, de Artyom már nem figyelt oda rájuk. Gondolatai újra visszakanyarodtak a VDNH-ra. Magában már régen eldöntötte, hogy mielőtt felmenne a felszínre, hogy Ulmannal együtt elinduljon az osztankinói tévétoronyhoz, feltétlenül megpróbál hazavergődni. Azt ugyan egyelőre még nem tudta, hogyan győzze meg a társát, hogy ezt meg kell tennie. De a rossz előérzet ott motoszkált benne, ez az utolsó lehetősége, hogy még egyszer lássa az otthonát és szeretteit, mielőtt felmenne a felszínre. És ezt az esélyt nem szabad elszalasztania – ki tudja, mi lesz aztán. Bár a sztalker azt mondta, egyszerű a feladatuk, Artyom azért valahogy nem nagyon hitte, hogy valaha is viszontlátja őt. Igen, feltétlenül vissza kell térnie a VDNH-ra, ha csak kis időre is, meg kell néznie, hogy mi történik ott.

Milyen jól hangzik... VDNH... Dallamosan, kedvesen. Csak hallgatná és hallgatná egyre, gondolta Artyom. Lehet, hogy igazat mondott alkalmi ismerőse a Belorusszkaján, és az állomás maholnap elesik a feketék nyomása alatt, a védői fele meg el is esett már, miközben próbálták megakadályozni az elkerülhetetlent? Mióta is van távol? Két hete? Három? Szemét becsukva megpróbálta maga elé képzelni a szeretett bolthajtásokat, a boltívek elegáns, de visszafogott vonalait, a köztük levő finoman kidolgozott réz szellőzőrácsokat, a sátrak sorait a csarnokban: ez itt Zsenyáé, erre közelebb meg az övé.

A hajtány puhán hintázott a kerekek álmosító kattogásának ütemére, és Artyomot észrevétlenül elnyomta az álom. S újra a VDNH-n járt álmában.

...Többé már semmin sem csodálkozott, nem figyelt semmire, és nem próbált megérteni semmit. Álmának célja nem az állomáson, hanem az alagútban volt, erre pontosan emlékezett. Ahogy kijött a sátorból, egyenesen a vágányokhoz ment, leugrott a sínekre, és elindult délnek, a Botanyicseszkij Szad felé. Már nem rémisztette a pokoli sötétség, valami más töltötte el félelemmel: az előtte álló találkozás az alagútban. Ki várja ott? Mi az értelme ennek a találkozásnak? Hogyhogy még sohasem volt elég bátorsága hozzá?

Ikerpárja végre megjelent az alagút mélyén – puha, magabiztos léptei egyre közeledtek, ahogy az előző alkalmakkor is, amikor teljesen megtörték Artyom elszántságát. Ezúttal azonban jobban tartotta magát: bár remegett a térde, le tudta küzdeni hideglelését, és kibírta addig, amíg összetalálkozott a láthatatlan lénnyel. Nyúlós, hideg verejtékben úszva, de kitartott, és nem fogta menekülőre, amikor a könnyű légmozgásból megérezte, hogy a rejtélyes lény centiméterekre van csak az arcától.

– Ne fuss el... Nézz a sorsod szemébe... – suttogta a fülébe egy száraz, susogó hang.

És ekkor Artyomnak eszébe jutott – hogy is feledkezhetett meg erről az előző rémlátomásaiban? –, hogy van a zsebében egy öngyújtó. Miután megtalálta és kivette, meggyújtotta, hogy meglássa végre, ki szólt hozzá.

És nyomban megdermedt, szinte a földbe gyökereztek a lábai. Egy fekete állt előtte mozdulatlanul. Tágra nyitott, pupilla nélküli szeme a tekintetét kereste.

Artyom hangosan, teljes erejéből felkiáltott.

– Szentséges isten! – Az öregasszony zihálva a szívéhez kapott. – Halálra ijesztettél, te gyalázatos!

– Bocsásson meg. Egy kicsit... ideges, tudja – mentegetőzött Ulman odafordulva.

– És legalább láttál valamit, te eszelős? – félig leeresztett szemhéjai alól az öregasszony kíváncsi tekintetet vetett rá.

– Álom volt... Rémálom – felelte Artyom. – Bocsásson meg.

– Álom?! Micsoda érzékenyek vagytok ti, fiatalok. – És újra sóhajtozni meg szitkozódni kezdett.

Ezúttal, bármilyen különös, Artyom elég sokáig aludt – még a Novoszlobodszkaján való megállást is átaludta. És nem sikerült felidéznie, hogy mi fontosat értett meg rémálma végén, mert a hajtány már a Proszpekt Mirára ért.

A hangulat itt feltűnően elütött a Belorusszkaja jóllakott megelégedettségétől. A Proszpekt Mirán nyoma sem volt a lázas sürgés-forgásnak, annál szembeötlőbb volt a katonák – kommandósok és műszaki csapatok jelét viselő tisztek – nagy száma. A peron túlsó szélén, a vágányokon néhány őrzött motoros teherhajtány állt, megrakva ponyvával letakart, rejtélyes ládákkal. A csarnokban, közvetlenül a padlón, vagy félszáz úgy-ahogy öltözött, csüggedten nézelődő ember ült hatalmas utazóbőröndökkel.

– Mi folyik itt? – kérdezte Artyom Ulmantól.

– Ez nem itt folyik, hanem nálatok, a VDNH-n – felelte Ulman. – Úgy látszik, arra készülnek, hogy berobbantsák az alagutakat... Ha a feketék bejutnak a Proszpekt Mirára, a Hanza nem ússza meg. Nyilván megelőző csapásra készülnek.

Miközben átmentek a Kaluzsszko-Rizsszkaja vonalra, Artyom meggyőződhetett róla, hogy Ulman feltevése valószínűleg helytálló. A Hanza kommandósai a sugárirányú állomáson is ott voltak, ahol egyáltalán nem lett volna semmi keresnivalójuk. Az alagút északra, a VDNH és a Botanyicseszkij Szad felé vezető mindkét bejáratát elkerítették. Itt sebtében blokkőrhelyeket állítottak fel, amelyeknek a személyzetét a Hanza határőrei adták. A piacon vevőt szinte nem is lehetett látni, a pultok fele üresen állt, az emberek nyugtalanul sugdolóztak, mintha az állomásra elháríthatatlan veszedelem leselkedne. Az egyik sarokban pár tucatnyi ember verődött össze, egész családok batyukkal és táskákkal. A sor a „Menekültek regisztrálása” feliratú asztalnál kanyargott.

– Várj meg itt, megyek, megkeresem az emberünket. – Ulman otthagyta az árussoron, és eltűnt.

Artyomnak azonban megvolt a maga dolga. Lelépett a sínekre, odament az őrhelyhez, és megszólította a mogorva határőrt:

– A VDNH-hoz még el lehet jutni?

– Még engedélyezzük, de nem tanácsolom – felelte az őr. – Vagy nem hallottad, mi folyik ott? Valami démonok törnek be, sehogy se lehet föltartóztatni őket. Már majdnem az egész állomás elesett. Úgy látszik, nagy ribillió lehet, ha már a mi szarrágó főnökségünk is ingyen szállít oda lőszert, hogy legalább holnapig kitartsanak.

– Miért, mi lesz holnap?

– Holnap berobbantunk a francba mindent. Háromszáz méterre a Proszpekttől mind a két alagútba dinamitot pakolunk – és kész, isten veletek.

– De miért nem mentek oda segíteni? Vagy a Hanzának nincs elég ereje?

– Már megmondtam, ott démonok vannak, mindenütt azok hemzsegnek, semmilyen segítség nem volna elég.

– És mi lesz az emberekkel a Rizsszkaján? A VDNH-n? – Artyom nem hitt a fülének.

– Már néhány nappal ezelőtt figyelmeztettük őket. Jönnek is hozzánk lassacskán – a Hanza befogadja őket, nálunk se vadállatok laknak. De jobb volna, ha igyekeznének. Ha lejár az idő, akkor agyő. Úgyhogy csak igyekezz mihamarabb megfordulni. Mi dolgod ott? Munka? Család?

– Minden – felelte Artyom, és a határőr megértően biccentett.

Ulman a boltív alatt állt, halkan beszélgetett egy magas, fiatal emberrel meg egy szigorú férfival, aki mozdonyvezető-zubbonyt viselt, és nyilván az állomás vezetője volt.

– A gép fent van, a tank tele. Minden eshetőségre vannak nálam rádiók és védőruhák, meg még egy Pecsenyeg géppuska is egy Dragunowal – a fiatalember két nagy, fekete táskára mutatott. – Bármelyik pillanatban indulhatunk. Mikor kell felmennünk?

– A jelet nyolc óra múlva kell fognunk. Addigra már el kell foglalnunk a pozíciónkat – felelte Ulman. – A hermetikus zár működik? – fordult az állomásvezetőhöz.

– Rendben van – erősítette az meg. – Amikor szóltok. Csak az embereket majd el kell innen terelnünk, nehogy pánikba essenek.

– Részemről ennyi. Akkor pihenjünk vagy öt órácskát, és aztán – nyomás előre! – zárta le Ulman. – Na, Artyom? Akkor takarodó?

– Nem lehet – mondta félrevonva a társát Artyom. – Nekem előbb feltétlenül a VDNH-ra kell mennem. Elbúcsúzni, meg egyáltalán, megnézni, mi van. Igazad volt, a Proszpekt Mira felől minden alagutat be fognak robbantani. Még ha élve visszatérünk is fentről, az állomásomat többé már nem fogom látni. Oda kell mennem. Ez az igazság.

– Ide figyelj, ha egyszerűen félsz felmenni, a te feketéidhez, akkor azt mondd – kezdte volna Ulman, de elkapva Artyom tekintetét, elhallgatott. – Csak vicc volt. Bocs.

– Mennem kell – ismételte meg Artyom.

Megmagyarázni nem tudta volna ezt az érzést, de tudta, hogy a VDNH-ra mindenképpen elmegy – bármi áron.

– No hát ha kell, akkor kell – felelte megzavarodva a katona. – Visszajönni már nem lesz időd, különösen, ha ott el akarsz búcsúzni valakitől. Tudod mit, csináljuk a következőt: géppel megyünk majd a Proszpekt Mirán Paskával – tudod, az a bőröndös az. Korábban egyenesen a tévétoronyhoz készültünk, de tehetünk egy kerülőt, és elmehetünk a VDNH régi bejárata felé. Az új amúgy is teljesen le van rombolva, a tieidnek ezt tudniuk kell. Ott fogunk várni. Öt óra ötven perc múlva. Aki elkésik, magára vessen. Védőruhád van? Órád? Nesze, fogd az enyémet, én majd elkérem Paskáét – vette le fémcsatos óráját.

– Öt óra ötven perc múlva – bólintott Artyom, kezet szorított Ulman-nal, és futni kezdett az őrhely felé.

A határőr megcsóválta a fejét, amikor újra megpillantotta.

– Ezen a vonalszakaszon más semmi különös nincs? – jutott eszébe Artyomnak.

– A csöveket kérdezed? Semmi, valahogy megjavították. Mondják ugyan, hogy kicsit kóvályog a fejük, amikor elmennek mellette, de olyan nem volt, hogy meghalt volna valaki – felelte a határőr.

Artyom egy biccentéssel megköszönte, felkapcsolta a lámpáját, és belépett az alagútba.

Az első tíz percben mindenféle gondolatok kavarogtak zavarosan a fejében: az előtte álló szakaszok veszélyeiről, a Belorusszkaja jól átgondolt és ésszerű életszervezéséről, aztán az „irányhajtányokról” meg az igazi vonatokról. De az alagút sötétsége fokozatosan kiszorította belőle ezeket a haszontalan, nyugtalanul villódzó képeket és mondatfoszlányokat. Előbb nyugalom és üresség töltötte el, aztán máson gondolkodott el. Az útja a végéhez közeledett. Artyom maga sem tudta volna megmondani, mennyi ideig maradt el hazulról. Talán két hét telt el, talán egy hónapnál is több. Milyen egyszerűnek, milyen rövidnek tűnt számára az út, amikor az Alekszejevszkaján, a hajtányon ülve a zseblámpája fényében a régi térképet nézegette, s megpróbálta kirajzolni rajta a Poliszhoz vezető utat... Egy ismeretlen világ terült el akkor előtte, amelyről semmit sem tudott biztosan, és ezért lehetett csupán a hosszán gondolkodva összerakni az utat, és nem azon, mivé teszi a rajta utazókat. Az élet egy egészen más, kusza és bonyolult, halálosan veszélyes változatot tartogatott a számára, és gyakran az életükkel fizettek érte még azok az alkalmi útitársai is, akik ideig-óráig megosztották vele az utat.

Eszébe jutott Oleg. Mindenkinek megvan a maga sorsa, mondta neki a Poljankán Szergej Andrejevics. Lehet, hogy ennek a rövidke gyermek-életnek a szörnyű, képtelen halál volt a sorsa, hogy néhány más embert megmentsen vele? Hogy folytathassák küldetésüket?

Artyom borzongott és kényelmetlenül érezte magát. Ennek a feltevésnek az elfogadása egyet jelentett ennek az áldozatnak az elfogadásával, egyet jelentett az abban való hittel, hogy kiválasztottsága feljogosítja útjának más életek, mások szenvedései árán való folytatására... Nincs más választás, csak eltaposni másokat, tönkretenni az életüket csak azért, hogy a saját sorsát beteljesítse?! Oleg természetesen még túl fiatal volt ahhoz, hogy feltegye a kérdést, mi végre is jött a világra. De ha mégis elgondolkodhatott volna ezen, aligha nyugszik bele ilyen sorsba. A kisfiú nyilván jóval értelmesebb és fontosabb szerepet szeretett volna magának ebben a világban... És ha már egyszer fel kell áldoznod az életed, hogy másokat megments, akkor legalább tudatosan és önként vedd magadra ezt a keresztet.

Szeme előtt sorban felvillant Mihail Porfirjevics, Danyila, Tretyjak arca. Ők miért haltak meg? Miért egyedül Artyom maradt életben? Honnan ez a lehetősége, honnan ez a joga? Artyom sajnálta, hogy most nincs mellette Ulman, aki egyetlen gunyoros replikával eloszlathatná a kételyeit. Ők ketten abban különböztek, hogy míg a metróbeli utazás Artyomot arra késztette, hogy az életet mintegy kaleidoszkópon át lássa, addig Ulmant a maga kemény élete arra tanította, hogy egyszerűen, egy mesterlövész puska irányzékán át lássa a dolgokat. Nem tudni, kettejük közül kinek volt igaza. Artyom mindenesetre nem tudott hinni abban, hogy minden kérdésre csak egy válasz, egyetlen helyes válasz létezik.

Az életben általában, a metróban meg különösen minden bizonytalan, változó, viszonylagos. Először ezt Kán magyarázta el neki az állomás órájának példáján. Ha még az idő, a világ észlelésének ez a sarkköve is ilyen kitalált és feltételes dolog csupán, akkor mit mondjunk más egyértelműnek tetsző fogalmakról?

A csövek hangjától, a Kreml csillagainak ragyogásától kezdve az emberi lélek örök titkaiig mindennek rögtön több magyarázata is kínálkozik. És különösen sok a válasz a „miért” kérdésre. Azok az emberek, akikkel Artyomnak dolga volt, a Park Pobjedi kannibáljaitól a Che Guevara brigád harcosaiig mind tudták, mit kell rá válaszolniuk. Mindegyiknek megvolt a maga válasza: a szektásoknak és a sátánistáknak, a fasisztáknak és a Kánhoz hasonló, gépkarabélyos filozófusoknak is. Éppen ezért volt olyan nehéz Artyomnak egyetlenegyet kiválasztani és elfogadni e válaszok közül. Hisz mindennap újabb választ kapott, s Artyom nem tudta elhitetni magával, hogy éppen ez vagy az a valódi, mert másnapra jött egy másik, nem kevésbé pontos és univerzális válasz.

Kinek higgyen? Miben? A Nagy Féregben – az emberevő istenben, aki villanyvonat képét ölti, és újra benépesíti élőlényekkel a terméketlen, felperzselt földet; a haragos és féltékeny Jehovában; becsvágyó tükörképében, a Sátánban; a kommunizmus metróméretű győzelmében; a pisze orrú szőkék fensőbbségében a kreol színű barnák felett? Valami azt súgta Artyomnak, hogy semmiben nem különböznek egymástól. Bármely hit csak afféle vándorbotként szolgál, óvja az embert a ballépéstől, és segít talpra állni, gyámolítja őt, ha mégis megbotlott és elesett. Amikor Artyom még kicsi volt, sokszor megnevettette mostohaapja története arról, hogyan vett a kezébe botot a majom, és vált emberré. Úgy látszik, azóta a makákó többé már nem engedte ki a kezéből azt a botot, emiatt aztán nem is tudott egészen kiegyenesedni – gondolta Artyom.

Jól tudta, mi okból és célból van szüksége az embernek erre a támaszra. Nélküle üres lenne az élete, mint egy elhagyatott alagút. Még mindig ott visszhangzott Artyom fülében a Park Pobjedi vademberének kétségbeesett ordítása, amikor megértette, hogy a Nagy Férget csupán népe papjai találták ki. Valami hasonlót érzett Artyom maga is, amikor megtudta, hogy a Láthatatlan Megfigyelők nem léteznek. De neki sokkal könnyebben ment a Megfigyelőkről, a Féregről és a metró más isteneiről való lemondás.

Miről van szó? Azt jelentené ez, hogy ő más, hogy ő erősebb, mint a többiek? Artyom belátta, hogy becsapja önmagát. Az ő kezében is van bot, és még bátrabbnak kell lennie, hogy ezt elismerje.

Az ő támasza az a tudat volt, hogy óriási fontosságú feladatot teljesít, hogy a tét az egész metró életben maradása, és nem a véletlen műve, hogy ez a küldetés őt találta meg. Tudatosan vagy sem, de Artyom mindig annak a bizonyítékát kereste, hogy ő lett kiválasztva ennek a feladatnak a beteljesítésére, de nem Hunter, hanem valaki vagy valami nagyobb által. Megsemmisíteni a feketéket, megmenteni tőlük az állomását és a hozzá közel állókat, megakadályozni, hogy feldúlják a metrót – ez volt az a feladat, mely méltó arra, hogy élete kormányrúdja legyen. És mindaz, ami vándorlása alatt Artyommal történt, csak azt az egyet bizonyította, hogy ő nem olyan, mint mások. Rá valami különleges vár. Éppen neki kell porrá zúznia, kiirtania az ártó férgeket, mert ellenkező esetben ők végeznek az emberiség maradékaival. Miközben helyesen értelmezve a neki küldött jeleket ezt az utat járta, sikervágya úrrá lett a valóságon, fittyet hányt a statisztikai valószínűségekre, elhessentette a golyókat, félrevezette a szörnyeket és az ellenségeit, a szövetségeseit pedig arra késztette, hogy a kellő időben és helyen megjelenjenek. Hogyan lehetne másként értelmezni, hogy Danyila miért adta oda neki a rakétaegység elhelyezési tervét, maga ez az egység pedig csodával határos módon miért nem semmisült meg évtizedekkel ezelőtt? Hogyan lehetne megmagyarázni, hogy minden józan számítás ellenére éppen ő találkozott az egész metró kisszámú rakétásai egyikével, sőt talán az egyetlen életben maradt rakétásával? Artyom személyes Gondviselése hatalmas eszközt adott a kezébe, és elküldte neki azt az embert, aki segít halálos csapást mérni erre a felfoghatatlan és könyörtelen erőre, segít szétzúzni azt? Hogyan lehetne mással magyarázni Artyom csodálatos megmenekülését a legkétségbeejtőbb helyzetekből? Amíg hitt a sorsában, sebezhetetlen volt, noha mellette sorban haltak az emberek.

Artyom gondolatai átsiklottak arra, amit Szergej Andrejevics a Poljankán mondott a sorsról és a szüzséről. Akkor ezek a szavak úgy lökték előre a fiatalembert, akár egy új, olajozott rugó, melyet egy elhasználódott, megrozsdásodott felhúzható játékba raktak bele. Mindazonáltal valamiképp kellemetlenek voltak a számára. Talán azért, mert ez a teória megfosztotta Artyomot a szabad akaratától, és ha most döntést hoz, akkor ezt nem a saját akaratából teszi, hanem csupán sorsának szüzsévonala szerint járna el. Másfelől viszont mindazok után, ami vele történt, hogy is tagadhatná a vonalnak a létezését? Immár nem tudott hinni abban, hogy csupán véletlenek láncolata az élete. Túl sok minden megtörtént már, és erről a kerékvágásról nem lehet csak úgy letérni. Ha ilyen messzire jutott, akkor kötelessége még tovább menni – a kiválasztott útnak kérlelhetetlen a logikája. Most már késő kételkednie. Mennie kell előre, még ha ez azt jelenti is, hogy nemcsak önmagáért visel felelősséget, hanem mások életéért is. Semmilyen áldozat nem hiábavaló, vállalnia kell őket, végig kell járnia az útját, és be kell teljesítenie azt, amiért erre a világra jött. Ez az ő sorsa.

Miért is nem látta ezt korábban ennyire világosan? Folyton-folyvást kételkedett a kiválasztottságában, ostobaságok vonták el a figyelmét, habozott, noha a válasz mindig ott volt előtte. Igaza volt Ulmannak: nem érdemes bonyolítani az életet.

Artyom most lendületesen, frissen haladt. Így aztán semmilyen hangot sem hallott a csövekből; az alagutakban egészen a VDNH-ig egyáltalán nem találkozott semmilyen veszélyes dologgal. Szembe vele viszont özönlöttek a Proszpekt Mira felé tartó emberek: a szerencsétlenek, elűzöttek mindenüket hátrahagyók, a veszély elől menekülők. Úgy néztek rá, mint valami őrültre: ő volt az egyedüli, aki a rémség fészke felé tartott, mindenki más futott az elátkozott helyekről. Sem a Rizsszkaján, sem az Alekszejevszkaján nem voltak őrök. Gondolataiba merülve Artyom maga sem vette észre, hogyan ért a VDNH-ra, noha közben legkevesebb másfél óra is eltelt.

Miután fellépett az állomásra és körülnézett, önkéntelenül is összerezzent, hiszen annyira hasonlított arra a VDNH-ra, amelyet a rémálmaiban látott. A fele világítás nem működött, a levegőben lőporszag terjengett, valahol távolabb nyögések és szívet tépő asszonysírás hallatszott.

Artyom megmarkolta a gépkarabélyát, és óvatosan kerülgetve a boltíveket és alaposan szemügyre véve az árnyékokat, ment előre. Úgy látszik, hogy a feketéknek sikerült legalább egyszer áttörniük az őrposztokon, és eljutniuk egészen az állomásig. A sátorok egy részét szétszaggatták, néhány helyen a padlón megszáradt vérnyomokat lehetett látni. Imitt-amott még laktak, némelyik sátorlapon még lámpafény is átszűrődött. Az északi alagútból távoli lövöldözés hallatszott. Az oda vezető kijáratot földdel töltött zsákok embermagasságú hegye zárta el. Három ember hasalt erre a mellvédre, s a lőréseken át az alagutat figyelték, és szemmel tartották az odavezető utat.

– Artyom? Artyom! Honnan kerültél ide? – harsant fel egy ismerős hang.

Ahogy megfordult, Kirillt látta meg – az osztag egyik tagját, amellyel utazásának a kezdetén elindultak a VDNH-ról. Kirillnek fel volt kötve a keze, s a haja még a szokásosnál is kócosabb.

– Visszajöttem – felelte határozatlanul Artyom. – Hogyan tudjátok tartani magatokat? Hol van Szása bácsi, hol van Zsenyka?

– Zsenyka! Jókor jut az eszedbe... Megölték, egy hete már – mondta komoran Kirill.

Artyomnak elállt a szívverése.

– És a mostohaapám?

– Szuhojnak semmi baja, ő a parancsnok. Most a kórházban van. – Kirill a lépcső felé intett, amely az állomás új kijáratához vezetett.

– Köszönöm! – Artyom futásnak eredt.

– És te merre voltál? – kiáltott utána Kirill.

A kórház riasztóan nézett ki. Igazi sebesült kevés volt itt, mindössze öt ember, a hely nagy részét más páciensek foglalták el. Csecsemők módjára bepólyálva és hálózsákokba dugva sorba rakták őket. Mindegyiknek tágra nyílt a szeme, és félig nyitott szájukból artikulálatlan hangok hallatszottak. Nem nővér, hanem egy gépkarabélyos ügyelt rájuk, aki a kezében egy üveg kloroformot tartott. Az egyik bepólyált időnként fészkelődni kezdett a földön, vonított, és nyugtalansága átragadt a többiekre is, és olyankor az őr az arcához szorított egy altatószerrel átitatott gézt. El nem aludt és a szemét sem hunyta le tőle, de legalább egy időre elcsendesedett, megnyugodott.

Szuhojra csak később akadt rá Artyom: a szolgálati helyiségben volt, az állomás orvosával tárgyalt. Kijövet ütközött bele Artyomba, és elérzékenyedett.

– Élsz... Artyomka! Élsz... Hála istennek... Artyom! – dörmögte Artyom vállát markolászva, mint aki meg akar győződni róla, hogy valóban ő áll itt előtte.

Artyom szorosan átölelte. Akárcsak egy gyerek, attól félt, hogy az állomásra visszatérve majd a mostohaapja szidni kezdi, hogy hova tűnt, meg meddig akar még úgy viselkedni, mint egy kisgyerek... De Szuhoj csak magához ölelte, és sokáig el sem engedte. Mikor aztán végül engedett apja szorítása, s meglátta feltolult könnyeitől csillogó szemét, Artyom elszégyellte magát.

Röviden, nem részletezve a kalandjait elmesélte mostohaapjának, hová tűnt, mit sikerült intéznie ez alatt az idő alatt, s elmondta, miért jött vissza. Mostohaapja egyre csak a fejét rázta, és Huntert szidta. Aztán összeszedte magát, mondván, hogy holtakról vagy jót, vagy semmit. De hogy pontosan mi történt a Vadásszal, arról nem tudott.

– Hanem látod, mi zajlik itt nálunk? – Szuhoj hangja újra megkeményedett. – Minden éjjel özönlenek, nincs az a lőszer, ami elég lenne. Jön egy hajtány lőszer a Proszpekt Miráról, de hát az csepp a tengerben.

– Azok ott be akarják robbantani az alagutat, közvetlenül a Proszpektnél, hogy teljesen elvágják a VDNH-t is, meg a többi állomást is – közölte Artyom.

– Úgy... Akkor biztos a talajvíztől félnek, ezért a VDNH-hoz közel nem akarnak robbantani. De ez sokáig nem segít. A feketék majd más bejáratokat találnak maguknak.

– Hová fogsz menni innen? Már kevés az idő. Kevesebb mint egy nap, készülnöd kellene...

Mostohaapja hosszan nézett rá.

– Nem, Artyom, nekem innen csak egy utam van, és az nem a Proszpekt Mira felé visz. Harminc sebesültünk van itt, hagyjuk őket magukra? Meg aztán ki fogja tartani a védelmet, amíg én a bőrömet mentem? Menjek oda az emberekhez, és mondjam nekik: ti itt maradtok, hogy föltartsátok őket és meghaljatok, de én fogom magam és elmegyek? Nem... – sóhajtott fel. – Hát csak robbantsanak. Tartjuk magunkat, ameddig tartjuk. Emberhez méltón kell meghalnunk is.

– Akkor én is veletek maradok – mondta Artyom. – Azok ott a rakétákkal nélkülem is boldogulnak, mi hasznom volna ott. Nektek legalább segítek...

– Nem, nem, neked okvetlenül menned kell – vágott közbe ijedten Szuhoj. – Itt nálunk a hermetikus zár is teljesen rendben van, még működik, a mozgólépcső is ép, gyorsan el tudsz jutni a kijárathoz. Velük kell menned, hiszen azt sem tudják, kikkel van dolguk!

Artyom gyanakodott, nem csupán azért küldi-e el a mostohaapja az állomásról, hogy az életét mentse. Megpróbált tiltakozni, de Szuhoj egy szót se akart hallani.

– Az osztagodban egyedül te tudod, hogyan képesek megőrjíteni az embert a feketék – mutatott rá a bepólyált sebesültekre.

– Mi történt velük?

– Az alagutakban voltak, nem bírták. Ezeket még sikerült kihozni, szerencsére. De hányat széttéptek a feketék elevenen! Hihetetlen erejük van. Amikor jönnek és elkezdenek üvölteni, csak kevesen bírják ki, hiszen te is tudod. Az önkénteseink odabilincselték magukat, hogy ne meneküljenek el. Azok fekszenek itt, akiket sikerült kioldozni. A sebesült kevés, mert ha a feketék valakit egyszer elkapnak, nem ússza meg élve.

– Zsenykát... elkapták? – kérdezte Artyom nagyot nyelve.

Szuhoj bólintott. Artyom nem merte faggatni a részletekről.

– Menjünk, amíg nyugalom van – javasolta Szuhoj, kihasználva a zavarát –, beszélgetünk egyet, iszunk teát, még maradt. Ennél valamit?

Szuhoj átkarolta, és bevezette a vezetői szobába. Artyom megrendülten nézett körül: sehogy sem akarta elhinni, hogy a távollétének három hete alatt hogyan tudott így megváltozni a VDNH. A korábban otthonos, meghitt állomás most szomorúságot és kétségbeesést árasztott.

A távolban felugatott egy géppuska. Artyom a fegyveréhez kapott.

– Ezt csak elriasztásnak szánjuk – állította meg Szuhoj. – A legszörnyűbb néhány óra múlva kezdődik majd, én már érzem. A feketék hullámokban jönnek, csak nemrég vertünk vissza egyet. Ne félj, ha valami komolyabb kezdődik, a mieink megszólaltatják a szirénát – általános riadót fújnak.

Artyom elgondolkodott. Az álma arról, ahogy ment benn az alagútban... Ez most lehetetlen volt, sőt egy valóságos találkozás a feketékkel aligha végződne ugyanolyan ártalmatlanul. Arról nem is beszélve, hogy Szuhoj sose engedné egyedül az alagútba. Jobb, ha letesz az esztelen gondolatról. Van fontosabb dolga is.

– Tudtam ám, hogy még fogjuk látni egymást – mondta már a vezetői szobában Szuhoj, miközben kitöltötte a teát. – Egy hete jött hozzánk egy ember, téged keresett.

– Miféle ember? – kapta fel a fejét Artyom.

– Azt mondta, ismeritek egymást. Egy magas, sovány férfi, kis szakállal. Olyan furcsa neve volt, Hunteréhez hasonlított.

– Kán? – csodálkozott Artyom.

– Pontosan. Azt mondta, hogy még visszajössz ide, és olyan határozottan, hogy azonnal megnyugodtam. És hagyott itt neked valamit.

Szuhoj elővette az irattárcáját, amelyben a csak az ő számára érthető feljegyzéseit és dolgait tartotta, és kihúzott belőle egy négyrét hajtott papírlapot. Artyom szétnyitotta, és a szeme elé emelte. Rövid, csupán egymondatos feljegyzés volt. A hanyagul, girbegurbán írt szavak csak összezavarták.

„Az, akinek elég bátorsága és türelme van ahhoz, hogy egész életében a sötétségbe nézzen, elsőként fogja meglátni benne a fény felvillanását.”

– És semmi mást nem adott? – kérdezte értetlenül Artyom.

– Nem – felelte Szuhoj. – Én azt hittem, hogy valami kódolt küldemény. Az az ember csak ezért jött ide.

Artyom vállat vont. Annak a fele, amit Kán mondott és tett, teljesen értelmetlennek tetszett a számára, miközben a másik fele arra késztette, hogy másként lássa a világot. Honnan tudhatná, hogy ez a feljegyzés melyik feléhez tartozik?

Még sokáig teázgattak és beszélgettek. Artyom nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy most látja utoljára a mostohaapját, s mindent meg kell beszélnie vele, egy életre előre...

Aztán elérkezett az indulás ideje.

Szuhoj megrántotta a kart, és a súlyos ajtó nyikorogva egyméternyit emelkedett. Kívülről beömlött a felgyűlt esővíz. Bokáig állva a hínárban, Artyom rámosolygott Szuhojra, bár a szemét könnyek öntötték el. Már elköszönt volna, de az utolsó pillanatban eszébe jutott a legfontosabb. Elővette a hátizsákjából a gyerekkönyvet, megkereste benne a fényképet, és odanyújtotta a mostohaapjának. Izgatottan kalapált a szíve.

– Mi ez? – csodálkozott Szuhoj.

– Megismered? – kérdezte reménykedve Artyom. – Nézd meg jobban! Nem az én anyám? Hiszen te láttad, amikor átadott engem neked.

– Artyom... – Szuhoj szomorúan elmosolyodott –, az arcát szinte nem is láttam. Nagyon sötét volt ott, és én egyre csak a patkányokat figyeltem. Egyáltalán nem emlékszem rá. Terád jól emlékszem, ahogy akkor megfogtad a kezemet, és egyáltalán nem sírtál, de őrá nem. Ne haragudj.

– Köszönöm. Isten veled. – Artyom nagyon szerette volna azt mondani, hogy „apa”, de a torkát gombóc szorította el. – Talán még látjuk egymást...

Felvette a gázálarcot, lehajolt, átcsúszott a vaslemez alatt, és futni kezdett felfelé a mozgólépcső meglazult fokain, féltve szorítva melléhez a gyűrött fényképet.

20. FEJEZET
FÖLDNEK SZÜLÖTTEI

A mozgólépcső végeérhetetlennek tűnt.

Csak nagyon lassan és óvatosan lehetett lépkedni rajta, nyikorogtak és recsegtek a fokok a lába alatt, egy helyen meg váratlanul megroskadt, és Artyom alig tudta elkapni róla a lábát. Mindenfelé nagy ágdarabok és kisebb fák hevertek, melyeket bizonyára talán még a robbanás vert be ide. A falat folyondár és moha nőtte be, az oldalkorlátok műanyag borításának résein kilátszottak a szerkezet elrozsdásodott részei.

Egyetlenegyszer sem nézett hátra.

Odafent minden sötét volt. Ez semmi jót nem ígért: mi van, ha összeomlott az állomásépület, s nem sikerül átjutnia az omladékokon? Az sem sokkal jobb, ha csupán a holdtalan éjszaka miatt van sötét: gyenge látási viszonyok között nem lesz könnyű megfelelő helyre vezetni a rakétaüteg tüzét.

De minél kevesebb maradt vissza a mozgólépcsőből, annál világosabbak lettek a falakon a fényfoltok és a repedéseken betűző fénysugarak. A külső épületbe vezető kijárat valóban el volt zárva, de nem kövek, hanem kidőlt fák torlaszolták el. Pár percnyi kutakodás után Artyom talált közöttük egy keskeny rést, amelyen nagy nehezen át tudta préselni magát.

Az előcsarnok tetején, szinte az egész mennyezetet áttörve egy hatalmas lyuk tátongott, bevilágított rajta a sápadt holdfény. A padlót itt is valóságos szőnyegként borították a letaposott, törött ágak, sőt egész fák is. Az egyik fal mellett Artyom néhány furcsa tárgyat vett észre: gallyak közé süllyedt, nagy, embermagasságú, bőrszerű, sötétszürke gömböket. Visszataszító látványt nyújtottak, és Artyom félt közelebb menni hozzájuk. A lámpáját mindenesetre lekapcsolta, és kivergődött az utcára.

Az állomás felszíni előcsarnoka egykor szép kereskedőpavilonok és kioszkok szétrombolt vázai között állt. Elöl egy furcsa, homorú formájú, óriási épület látszott, amelynek az egyik szárnya félig leomlott. Artyom körülnézett: Ulmant és a társát sehol sem látta, talán feltartották őket az úton. Maradt még némi ideje, hogy megnézze a környéket.

Egy pillanatra a lélegzetét visszafojtva figyelt, hogy hallani-e a feketék szívet tépő üvöltését. A Botanyicseszkij Szad nem volt olyan nagyon messze innen, és Artyom fel nem foghatta, hogy ezek a teremtmények miért nem a felszínen mentek az állomásukhoz. Minden csendes volt, csak valahol a távolban vonítottak vadkutyák, panaszosan, bánatosan, szinte sírva. Artyom velük sem szeretett volna találkozni: ha sikerült ezekben az években életben maradniuk a felszínen, valamiben biztosan különbözniük kell a metró lakóinak kutyáitól.

Ahogy kicsit arrébb ment az állomás bejáratától, még egy furcsaságot vett észre: a csarnokot sekély, durván kiásott árok vette körbe. Sötét, mozdulatlan folyadék töltötte meg, akár egy apró sáncárkot. Artyom átugrott rajta, odament az egyik kioszkhoz, és benézett.

Teljesen üres volt. A padlón csupán egy széttört üveg cserepei hányódtak, minden mást kihordtak belőle. Párat megnézett még, míg rá nem bukkant egyre, mely a többinél ígéretesebbnek látszott. Külsőre egy kis várra emlékeztetett: vastag vaslemezekből összehegesztett kocka volt, egészen apró, tükörüveges ablakkal. Az ablak felett cégér hirdette: „Valutaváltás”.

Az ajtó zárva volt, és nem kulcs, hanem megfelelő számkombinációra működő, különleges zárszerkezet nyitotta. Artyom odalépett az ablakhoz, hogy azzal próbálkozzon, de sehogy sem boldogult vele. Aztán észrevett a könyöklőn egy feliratot, amely a hosszú évek alatt szinte teljesen elmosódott. Kíváncsiságában, megfeledkezve az óvatosságról, felkapcsolta a lámpáját.

Csak üggyel-bajjal tudta elolvasni a girbegurba betűket, melyeket mintha bal kézzel írtak volna: „Temessetek el tisztességgel. Kód 767”. Alig fogta még fel, mit is jelenthet ez, amikor a magasban dühös vijjogás hallatszott. Artyom nyomban ráismert: pontosan így vijjogtak a Kalinyinszkij sugárút felett repdeső szörnyetegek is.

Sietve eloltotta a lámpáját, de már késő volt: a vijjogás újra felhangzott, most már közvetlenül a feje felett. Artyom lázasan tekingetett körbe, keresve, hol bújhatna el. Az egyetlen kiútnak az látszott, ha próbát tesz a zárral. A megfelelő sorrendben beütötte a számokat, majd kifelé húzta a kart. Jó gondolat volt: a zár belsejében tompa kattanás hallatszott, és az ajtó, rozsdás sarokvasain éktelenül nyikorogva, nagy nehezen kinyílt. Artyom benyomakodott, bezárkózott, és újra fényt gyújtott.

A sarokban, a padlón, háttal a falnak dőlve egy nő összeaszott múmiája ült. Az egyik kezében egy vastag filctollat, a másikban egy műanyag palackot szorongatott. A linóleummal borított falak fentről lefelé nőies írással voltak teleírva. Az ablak vastag üvegén keresztül az állomás bejárata előtti teret lehetett látni. A földön üres orvosságos doboz, színes csokoládépapírok, szódásüvegek hevertek szanaszét, a sarokban egy résnyire nyitott széf állt. A hullától Artyom nem riadt meg, csak a szánalom töltötte el az ismeretlen lány iránt. Valamiért úgy érezte, hogy biztosan lány volt.

Újra felhangzott a repülő bestia vijjogása, aztán a tetőn egy hatalmas ütés csattant, amibe beleremegett a kioszk. Artyom a földre vetette magát, és várt. A támadás nem ismétlődött meg, a dühös teremtmény vijjogása távolodott, és Artyom elszánta magát, hogy felkeljen a földről. Jól meggondolva addig rejtőzködhetett ebben a fedezékben, ameddig csak akar: hiszen érintetlen maradt az idők során a lány teteme is, noha bizonyára épp elég vadász akadt itt a környéken, hogy belakjon belőle. Biztosan meg lehetne próbálni, hogy megölje vagy megsebesítse a szörnyeteget, de akkor ki kellene mennie innen. Ha viszont eltéveszti, vagy netán páncél borítja a bestiát, akkor második esélye már aligha lesz. Okosabban teszi, ha bevárja Ulmant. Már ha él még.

Hogy elterelje a figyelmét, Artyom a falra írt feljegyzéseket kezdte olvasgatni.

„...Azért írok, mert unatkozom, és hogy ne őrüljek meg. Már három napja ülök itt, ebben a bódéban, az utcára félek kimenni. Tíz ember fulladt meg a szemem láttára, akiknek nem sikerült leérniük a metróba, és mostanáig ott fekszenek az utca közepén. Jó, hogy olvastam az újságban, hogyan kell betapasztani a hézagokat ragtapasszal. Várom, hogy a szél elfújja a felhőt, azt írták, hogy egy nap múlva már nem lesz veszély.

Július 9. Megpróbáltam lejutni a metróba. A mozgólépcső mögött valamilyen vasfal van, nem tudtam felemelni, akármennyit dörömböltem, senki sem nyitotta ki. Tíz perc múlva nagyon rosszul éreztem magam, visszajöttem ide. Mindenfelé sok a halott. Szörnyűek mind, felpuffadtak, bűzlenek. Betörtem egy élelmiszerárus bódé üvegét, csokoládét és ásványvizet szereztem. Éhen már nem fogok halni. Szörnyen gyengének érzem magam. A széf tele van dollárral és rubellel, de semmihez sem lehet kezdeni velük. Különös. Értéktelen papírrá váltak.

Július 10. Folytatódott a bombázás. Jobbról, a Proszpekt Mira felől, egész nap szörnyű dörgés hallatszott. Azt hittem, nem maradt senki, de tegnap az utcán nagy sebességgel elrobogott egy harckocsi. Ki akartam szaladni és felhívni magamra a figyelmet, de elkéstem. Nagyon hiányzik anyu és Lev. Egész nap hánytam. Aztán elaludtam.

Július 11. Egy szörnyen összeégett ember ment el itt a közelben. Nem tudom, hol bújhatott meg eddig. Megállás nélkül sírt és hörgött. Nagyon szörnyű volt. Elment a metróhoz, aztán egy hangos dobogást hallottam. Valószínű, hogy ő is dörömbölt ezen a falon. Aztán minden elcsendesedett. Holnap kimegyek, és megnézem, hogy kinyitották-e neki, vagy sem.”

A bódét egy újabb ütés rengette meg – a szörnyeteg nem óhajtott lemondani a zsákmányáról. Artyom megtántorodott, és kis híján rázuhant a halott testre, alig bírt a pulthoz kapva megkapaszkodni. Előredőlve várt még egy percet, aztán folytatta az olvasást.

„Július 12. Nem tudok kimenni. Ráz a hideg, nem tudom, ébren vagyok-e vagy sem. Ma egy órát beszélgettem Levvel, azt mondta, hogy hamarosan elvesz feleségül. Aztán jött anyu, kifolytak a szemei. Aztán újra magamra maradtam. Annyira magányos vagyok. Mikor lesz már vége, mikor mentenek meg bennünket? Kutyák jöttek, a hullákat eszik. Végre, köszönöm. Hánytam.

Július 13. Maradt még konzerv, csokoládé és ásványvíz, de már nem kívánom. Legalább még egy év kell, hogy az élet visszazökkenjen a kerékvágásba. A honvédő háború öt évig tartott, annál hosszabb ez sem lehet. Minden jóra fordul. Meg fognak találni.

Július 14. Nem bírom tovább. Nem bírom tovább. Temessetek el tisztességgel, nem bírom ebben az átkozott vasládában... Szűk. Köszönöm a fenazepánt. Jó éjszakát.”

Voltak ott még más feliratok is, de egyre inkább összefüggéstelenek, szaggatottak, és rajzok is: kisördögök, kislányok nagy kalapban vagy masnikkal, emberarcok.

„Komolyan reménykedett abban, hogy annak a rémálomnak, amit át kellett élnie, hamarosan vége szakad – gondolta Artyom. – Egy-két év, és minden helyrezökken, minden olyan lesz, mint korábban volt. Az élet megy tovább, és mindenki elfelejti a történteket. Hány év is telt el azóta? Ezalatt az emberiség csak még távolabb került attól a céljától, hogy visszatérjen a felszínre. Gondolt-e arra a lány, hogy csak azok élik túl, akiknek sikerült lejutniuk a metróba, meg az a néhány szerencsés, akinek, megsértve az utasításokat és a szabályokat, az utolsó napokban kinyitották a kapukat?”

Artyom magára gondolt. Ő maga is mindig szerette volna hinni, hogy egyszer majd az emberek feljöhetnek a metróból, hogy újra úgy éljenek mint régen, hogy helyreállítják az eleik által felhúzott csodálatos épületeket, és belakják őket, hogy majd nem hunyorogva néznek a felkelő napra, hogy nem oxigénnek és hidrogénnek a gázálarc filterein átszűrt ízetlen keverékét lélegzik be, hanem élvezettel habzsolják a növényillatokkal teli levegőt... Ő maga nem tudta, hogy e növényeknek milyen volt az illatuk akkor, de csodálatosnak kellett lenniük, különösen az édesanyja által emlegetett virágoknak.

De az ismeretlen lány összeaszott testét látva, aki nem élhette meg a vágyott napot, amelyen ez a rémálom majd véget ér, kételkedni kezdett, hogy ő megérheti-e vajon. Ugyan miben különbözne az ő reménye, hogy megláthatja a korábbi élet visszatérését, a lánynak attól a meggyőződésétől, hogy ez feltétlenül bekövetkezik, és semmiképp se később, mint öt év múlva? A metróbeli lét évei alatt az ember nem gyűjtött erőt ahhoz, hogy diadalmasan felmenjen a mozgólépcsőnek az egykor volt dicsőséghez és nagysághoz vezető, nyikorgó fokain. Ellenkezőleg, elsatnyult, hozzászokott a sötétséghez és a szűkösséghez. A többség, hisz mit ért volna vele, már elfeledte az emberiség egykori abszolút hatalmát a világ felett, mások tovább sóvárogtak utána, ismét mások átkozták. Vajon közülük kié lesz a jövő?

Kintről dudálás hallatszott, és Artyom az ablakhoz ugrott. A kioszkok előtti kis helyen egy egészen szokatlan külsejű jármű állt. Autókat már korábban is volt alkalma látni: előbb a messzi gyermekkorában, aztán könyvekben rajzokon és fényképeken, és végül akkor, amikor legutóbb fent járt a felszínen. De egyik sem így nézett ki.

A jókora, hatkerekű teherautó pirosra volt festve. Tágas, két üléssorú kabinja mögött egy fémfurgon volt, az oldalán fehér csík futott, a tetején meg valamilyen csövek meredeztek. Ugyanott két kerek tartályféle is volt, amelyekben kék lámpák forogtak villogva. Artyom nem ment ki a kioszkból, hanem kivilágított az ablakon a lámpával, és várta a válaszjelzést. A teherautó lámpái felvillantak és kihunytak párszor, és már indult volna, de elkésett: fentről egymást követve két hatalmas, fekete árnyék csapott le sebesen. Az első karmaival megragadta a tetőt, és megpróbálta felemelni a kocsit, de ekkora súly meghaladta az erejét. Ahogy vagy fél méterre felemelte a karosszériát, a szörnyeteg letépett két csövet, csalódottan felvijjogott, és ledobta őket. A másik sivítva vágott rá az autó oldalára, megpróbálva felborítani.

Az ajtó kivágódott, és az aszfaltra kiugrott egy védőruhás férfi, a kezében egy ormótlan géppuskával. A csövét felfelé tartva várt néhány másodpercet, nyilván azért, hogy közelebb engedje a szörnyet, aztán leadott egy sorozatot. Fentről haragos visítás hallatszott. Artyom gyorsan kinyitotta a zárat, és kifutott.

Az egyik szárnyas szörny vagy harmincméteres magasságban leírt egy kört a fejük felett, újabb támadásra készülve, a másikat egyelőre sehol sem lehetett látni.

– Be a kocsiba! – kiáltotta a géppuskás.

Artyom odaugrott hozzá, felkapaszkodott a kabinba, és leült a hosszú ülésre. A géppuskás még leadott néhány célzott lövést, aztán felugrott a lépcsőre, bemászott az utastérbe, és becsapta maga után az ajtót. A motor felbőgött, és az autó élesen csikorogva elindult velük.

– Csak nem a galambokat készültél etetni? – dörmögte Ulman Artyomnak a gázálarc üvegén át.

Artyom azt várta volna, hogy a repülő teremtmények majd követik őket, de ehelyett úgy száz méteren át ugyan utánuk repültek, de aztán visszafordultak a VDNH-hoz.

– Biztos a fészküket védik – állapította meg a katona. – Hallottunk már ilyet. Egy autóra különben nem támadtak volna rá, az túl nagy falat nekik. Kíváncsi vagyok, hol lehet az a fészek.

Artyom hirtelen rájött, hol is raktak fészket a szörnyek, és miért nem merészelt mutatkozni a VDNH bejárata közelében egyetlen élőlény sem, a feketéket is beleértve.

– Közvetlenül a mi állomásunk előcsarnokában, a mozgólépcsők felett – mondta.

– Igen? Furcsa, rendszerint magasabban, a házakon fészkelnek – válaszolta a katona. – Nyilván másik fajta. Igen... Bocs, hogy késtünk.

A kabinban meglehetősen szűkösen voltak a védőruhákban és a terjedelmes felszereléssel. A hátsó ülést mindenféle hátizsákok és ládák foglalták el. Ulman kiült a szélére, Artyom középre került, tőle balra pedig, a kormány mögött Pavel ült, Ulman társa a Proszpekt Miráról.

– Minek szabadkozol? Nem rajtunk múlt – mondta a vezető. – Az ezredes valahogy nem figyelmeztetett bennünket, hogy mi lett a Proszpekt Mirából, mármint a sugárútból, a Rizsszkajától kezdve és tovább. Olyan, mintha egy úthenger ment volna végig rajta. Hogy aztán ez a híd miért nem dőlt össze, meg nem mondom. Még elrejtőzni sem lehetett sehol, alig tudtunk megszabadulni a kutyáktól.

– A kutyákkal még nem találkoztál? – kérdezte Ulman.

– Csak hallottam őket – mondta Artyom.

– Mi viszont jól megnéztük őket – mondta Pavel a kormányt tekergetve.

– No, és milyenek? – faggatta Artyom.

– Semmi jó. A lökhárítót letépték, a kereket meg kis híján kirágták menet közben. Csak akkor maradtak el, amikor Petro a Dragunowal kilőtte a vezérüket – biccentett Pavel Ulman felé.

Nem volt könnyű haladni: a földet lövészárkok és gödrök szaggatták, az aszfalt szétrepedezett, és gondosan kellett megválasztani az utat. Egy helyen lefékeztek, és vagy öt percükbe telt, hogy átjussanak egy összeomlott felüljáró betontörmelékén. Artyom a gépkarabélyát szorongatva az ablakon nézegetett kifelé.

– Jól megy – dicsérte az autót Pavel. – Pedig azt mondták, hogy a gázolaj előbb-utóbb kifogy belőle. Sebaj, a mi vegyészeink láttak már különbet is. Nemhiába védjük a Poliszt. Legalább az okostojásoknak is vesszük valami hasznát.

– Hol találtátok? – kérdezte Artyom.

– A depóban állt, javításon. De nem volt idejük megjavítani, hogy a tüzekhez kimenjenek, közben meg Moszkva leégett. Most időnként használjuk, persze nem a rendeltetése szerint, hanem erre.

– Értem. – Artyom újra visszafordult az ablakhoz.

– Szerencsénk van az idővel – Pavelnek láthatólag beszélhetnékje volt –, fia szál felhő sincs az égen. Ez jó, a toronyról messzire el lehet majd látni, ha sikerül felmásznunk rá.

– Hát én inkább oda megyek fel, mint a házakra – bólintott Ulman. – Az ezredes ugyan azt mondta, hogy szinte senki se lakik bennük, de nekem ez a „szinte” valahogy nem tetszik.

A kocsi balra fordult, és egy széles, egyenes, zöld sávval kettéosztott utcán száguldott. Balról szinte alig sérült házak sora szegélyezte, jobbról, egészen az úttestig sötét, fekete erdő nyúlt el. Néhány helyen hatalmas gyökerek törték fel az útpályát, ki kellett őket kerülni. Ám ezekre Artyom csak futó pillantásokat tudott vetni.

– No, itt ez a gyönyörűség! – mondta lelkesen Pavel. Közvetlenül előttük támasztotta az égboltot az osztankinói tévétorony, több száz méterre felmagasodva óriási, rég legyőzött ellenségeket fenyegető buzogányával. Egészen fantasztikus építmény volt, Artyom még könyvekben sem látott ehhez hasonlót. A mostohaapja természetesen mesélt neki egy bizonyos küklopszi építményről, mely mindössze két kilométerre van az állomásuktól, de Artyom még az ő elbeszélései alapján se hitte volna, hogy ekkora hatást tesz majd rá.

Az út hátralevő részén az ámulattól tátva maradt szájjal ült, és szinte falta szemével a torony grandiózus sziluettjét. Most valami különös keverékét érezte egyrészt annak a lelkesültségnek, mely az emberi kéz emez alkotása láttán fogta el, másrészt ama végképp megszilárdult meggyőződése okozta keserűségnek, hogy e kéz soha többé nem lesz képes ehhez akár csak távolról hasonlót alkotni.

– Egész idő alatt itt állt a közelemben, és én nem is ismertem... – próbálta szavakba önteni a vívódását.

– Ha nem jön fel ide az ember, igencsak sok mindent nem ért meg ebben az életben – mondta rá Pavel. – Tudod, itt az állomásotok mellett a gazdaságunk nagy eredményeit mutatták be egy kiállításon, arról kaptátok ti is a neveteket. Ez egy hatalmas nagy park volt, teli állatokkal meg növényekkel. Ezért mondom neked: igen nagy szerencsétek volt, hogy a „madárkák” éppen az állomásotok bejáratánál raktak fészket. Mert némelyik ilyen eredmény a röntgensugarak hatására annyira túlfejlődött, hogy még a közvetlen gránáttámadás sem fog rajtuk.

– De a tollas barátaitoktól tartanak – tette hozzá Ulman. – Ez a ti, hogy úgy mondjam, védőernyőtök.

Mindketten elnevették magukat, Artyom pedig újra a tornyot bámulta. Jobban megnézve észrevette, hogy az óriási szerkezet egy kissé oldalra dőlt, de úgy látszik, még mindig egyensúlyban volt, stabilan állt. Hogyan bírta ki ebben az évtizedekkel ezelőtt kitört pokolban? A szomszédos épületek teljesen vagy részben porrá omlottak, de a torony büszkén magasodott e romhalmaz fölé, mintha varázslat védte volna az ellenséges bombáktól és rakétáktól.

– Kíváncsi volnék, hogyan állta ki – mormogta Artyom.

– Valószínűleg nem akarták lerombolni – feltételezte Pavel. – Mégiscsak értékes infrastruktúra. Korábban ráadásul negyedével magasabb is volt, fent volt még egy hegyes csúcsa. Most meg, látod, a kilátórész után szinte mindjárt vége van.

– Ugyan, minek kímélték volna meg... Nem volt akkor már mindegy nekik? Én inkább attól félek, nehogy az legyen, mint a Kremlnél... – aggályoskodott Ulman.

Miután átszáguldott az acélpálcás kerítés kapuján, a kocsi a tévétorony tövéhez hajtott és megállt. Ulman fogta az éjjellátóját és a gépkarabélyát, s leugrott a földre. Egy perc múlva intett, hogy minden rendben. Pavel is kimászott a kabinból, és miután kinyitotta a hátsó ajtót, elkezdte kirángatni a felszerelést tartalmazó hátizsákokat.

– A jelnek húsz perc múlva kell jönnie – mondta.

– Megpróbáljuk innen fogni. – Ulman megtalálta az adóvevős táskát, és kezdte összerakni a hosszú, tábori antennát.

Az adóvevő antennája hamarosan már hatméteres lett, és lomhán hajladozott a gyenge szélben. Ulman leült a berendezés mellé, feltette a mikrofonos fülhallgatót, és figyelni kezdte az étert. Hosszú percek teltek el várakozásban. Egy pillanatra rájuk vetült egy „pterodaktilusz” árnyéka, de miután leírt néhány kört a fejük felett, a szörnyeteg eltűnt a házak mögött – úgy látszik, egy csetepaté a fegyveres emberekkel elegendő volt a számára ahhoz, hogy megjegyezze a veszélyes ellenfelet, és megtanuljon óvakodni tőle.

– Egyáltalán hogyan néznek ki ezek a feketék? Végtére is te vagy köztünk a szakértő ebben – kérdezte Artyomtól Pavel.

– Szörnyen néznek ki. Mint... fordított emberek – próbálta leírni őket Artyom. – Tökéletes ellentétei az embernek. A nevük is pontos – valóban feketék.

– Még ilyet... És honnan kerültek elő? Hiszen korábban senki sem hallott róluk. Mit mondanak nálatok erről?

– Sok minden van a metróban, amiről sohase hallottak – sietett másfelé terelni a beszélgetést Artyom. – Miért, a Park Pobjedi emberevőiről hallott valaki korábban?

– Ez igaz – élénkült fel a sofőr. – Embereket találtak tűvel a nyakukban, de hogy ki tette, azt senki sem tudta megmondani. Hát igen, mit tegyünk? Ez a metró! Ott van például ez az agyrém, a Nagy Féreg! De ezek a ti feketéitek csak jöttek valahonnan...

– Én láttam – vágott a szavába Artyom.

– A férget? – kérdezte az hitetlenkedve.

– Azt, vagy valami hozzá hasonlót. Talán vonat volt. Hatalmas, úgy üvölt, hogy belesüketül az ember. Alaposan nem tudtam megnézni – elszáguldott mellettem.

– Nem, vonat nem lehetett... Mi hajtaná őket? Gomba? A vonatok villannyal mennek. Tudod, mire emlékeztet? Fúróberendezésre.

– Hogyhogy? – lepődött meg Artyom.

Fúrótornyokról hallott már, de korábban eszébe sem jutott, hogy ilyen gép lehetne az azokat az új járatokat fúró Nagy Féreg, amelyekről Dron beszélt. Meg különben is, ez az egész Féreg-hit nem a gépek tagadására épül?

– Csak nehogy említsd Ulmannak ezt a fúróberendezést, de az ezredesnek se: ezek engem bolondnak tartanak miatta – kérte Pavel. – A következő a helyzet. Korábban én a Poliszban információkat gyűjtöttem, a spicliket tartottam szemmel, röviden szólva a diverzánsokkal és a belső fenyegetéssel foglalkoztam. Egy nap összeakadtam egy öreggel, aki azt bizonygatta, hogy egy helyen az alagútban, a Borovickaja mellett állandóan zaj hallatszik, mintha a falon túl egy fúróberendezés működne. Rávágtam volna, hogy ez őrültség, csak hát ez az ember korábban építő volt, otthon van az ilyen dolgokban.

– Ugyan kinek volna ott szüksége arra, hogy fúrjon?

– Fogalmam sincs. Az öreg összevissza beszélt, hogy valami gonosztevők egészen a folyóig ki akarják ásni az alagutat, hogy az egész Poliszt elárasszák, ő meg kihallgatta a terveiket. Akit kellett, mindjárt figyelmeztettem, csakhogy senki sem hitt nekem. Rohantam megkeresni ezt az öreget, hogy mint tanút odavigyem eléjük, de addigra mintha a föld nyelte volna el. Lehet, hogy provokátor volt. De talán – Pavel óvatosan Ulman felé nézett, és lehalkította a hangját – valóban hallotta, hogy a katonák valami titkosat ásnak. És ezt az én öregemet is mindjárt elásták, hogy ne hallgatózzon már annyit, mi zajlik a fal mögött. Szóval azóta nem hagy nyugodni ez a fúróberendezéses história, és emiatt tartanak bolondnak. Elég kinyitnom a számat – mindjárt ezzel kezdenek piszkálni.

Elhallgatott, fürkész szemekkel nézve Artyomra, hogyan viszonyul vajon a történetéhez. Az bizonytalanul megvonta a vállát: minden lehetséges...

– Túrót se lehet hallani, üres az éter – vetette oda mérgesen a visszajövő Ulman. – Nem fogja innen, az istenátka! Feljebb kell mennünk: Melnyik alighanem túl messze van.

Artyom és Pavel tüstént készülődni kezdett. Egyikük sem akart arra gondolni, hogy más magyarázata is lehet annak, ha a sztalker csoportjától nem érkezik jel. Ulman darabjaira szedte az antennát, az adóvevőt berakta a hátizsákba, felkapta a vállára a géppuskát, és elsőnek lépett oda a tévétorony hatalmas oszlopai mögött megbújó üvegezett csarnokhoz. Pavel az egyik ládát Artyomra bízta, ő maga fogta a hátizsákot és a puskát, becsapta az autó ajtaját, és elindultak Ulman után.

Odabent csend volt, piszok és üresség: az emberek nyilvánvalóan hanyatt-homlok menekülhettek innen, és már sohasem tértek vissza. A Hold csodálkozva nézte a törött, poros üvegeken keresztül a felborított padokat és a pénztár összetört pultját, a rendőrposztot a nagy sietségben ottfelejtett tányérsapka cafatjaival és a kidöntött forgókereszteket a bejáratnál, megvilágította a tévétorony látogatói számára sablonnal felfestett instrukciókat és figyelmeztetéseket.

Felkapcsolták a lámpáikat, és némi keresgélés után megtalálták a lépcsőfeljáratot. A használhatatlan liftek, melyek egykor kevesebb mint egy perc alatt felröpítették az embereket, a földszinten álltak, olyan félrefittyedt ajtókkal, akár a szélütöttek szája. A legnehezebb rész várt most a csoportra: Ulman közölte, hogy háromszázvalahány méterre kell felmenniük.

Az első kétszáz lépcsőfok könnyen ment Artyomnak – a metrójárás hetei alatt a lába hozzászokott a terheléshez. Háromszázötvennél kezdett kételkedni abban, hogy halad-e előre egyáltalán. A csigalépcső fáradhatatlanul kanyargott felfelé, és semmi különbséget nem érzett az egyes emeletek között. A torony belsejében nyirkosság volt és hideg, a tekintet lesiklott a csupasz betonfalakról, a kevés ajtó mind sarkig tárva volt, látni lehetett az elhagyott stúdiókat.

Ötszáz lépcsőfok után engedélyezte az első pihenőt Ulman, és Artyom akkor jött rá, mennyire elfáradt a lába. A katona mindössze öt percet hagyott a pihenésre – félt, hogy elszalasztják a pillanatot, amikor a sztalker megpróbál kapcsolatba lépni velük.

Nyolcszáz lépcső után Artyom már belezavarodott a számolásba. A lábaira mintha ólom nehezedett volna, és mindegyik kétszer annyit nyomott, mint induláskor. A legnehezebb az volt, hogy a lábát felemelje a padlóról – a talpa mágnesként húzta vissza. A szemét elöntötte a verejték, a szürke falak ködként úsztak előtte, a vaslépcsők pedig beleakadtak a bakancsába. Megállni és szusszanni nem tudott: a háta mögött ott fújtatott Pavel, aki ráadásul kétszer több súlyt cipelt, mint ő.

Körülbelül tizenöt perc múlva Ulman újra engedett egy kis pihenőt. Már ő is kimerültnek látszott, erősen zihált a formátlan védőruha alatt, keze pedig támaszték után tapogatott a falon. Előhúzta a vizeskulacsot a hátizsákból, és először Artyomnak nyújtotta oda.

A gázálarcban volt egy speciális szelep, amelyen egy katéter vezetett át, ezen keresztül lehetett beszívni a vizet. Tudta jól Artyom, hogy mennyire szeretnének inni a többiek is, de sehogy sem volt képes elszakadni a gumicsőtől, amíg félig ki nem itta a kulacsot. Aztán leült a földre, és behunyta a szemét.

– Gyerünk, már nem tart sokáig! – kiáltotta Ulman.

Egy rántással talpra állította Artyomot, elvette a hátizsákját, felcsapta a vállára, és elindult előre.

Artyom nem érzékelte, mennyi ideig tartott az utolsó szakasz. A lépcsőfokok és a falak egyetlen zavaros tömbbé álltak össze előtte, a fénysugarak és fényfoltok csillogó felhőknek látszottak a gázálarc üvegére lecsapódó homályos párafoltok miatt, és egy ideig azzal kötötte le magát, hogy gyönyörködött szivárványos színjátszásukban. A vére kalapácsként vert a halántékán, a hideg levegő szaggatta a tüdejét, a lépcsőnek meg csak nem akart vége szakadni. Néhányszor leroskadt a földre, de mindig felhúzták és továbbkényszerítették.

Miért kell ezt csinálnia?

Hogy folytatódjon az élet a metróban? Igen, azért.

Hogy a VDNH-n továbbra is termesszenek gombát és tartsanak disznót, hogy továbbra is élhessen a mostohaapja és Zsenyka családja, hogy általa nem ismert emberek telepedjenek le az Alekszejevszkaján és a Rizsszkaján, és hogy ne maradjon abba a lázas kereskedés a Belorusszkaján. Hogy a köpenyes brahmanok szabadon járkálhassanak a Poliszban, lapozgathassák a könyveiket, és átadhassák az ősi ismereteket a következő nemzedékeknek. Hogy a fasiszták építsék a birodalmukat, elkaphassák faji ellenségeiket és halálra kínozhassák őket, és a Féreg emberei ellophassák mások gyermekeit, és felfalhassák a felnőtteket, a Majakovszkaján pedig az az asszony továbbra is áruba bocsáthassa a kisfiát, hogy meglegyen mindkettejük mindennapi betevője. Hogy a Paveleckaján továbbra is rendezhessenek patkányversenyeket, a forradalmi brigád harcosai pedig folytathassák támadásaikat a fasiszták ellen, meg persze nevetséges dialektikus vitáikat. És hogy szerte a metróban emberek ezrei lélegezzenek, egyenek, szeressék egymást, világra hozzák gyerekeiket, ürítsenek és aludjanak, reméljenek, harcoljanak, öljenek, lelkesedjenek és átkozódjanak, filozofáljanak és gyűlöljenek, és hogy mindenki higgyen a saját mennyországában és poklában...

Hogy az értelmetlen és haszontalan, magasztos és fényességes, mocskos és zavaros, végtelenül sokféle és éppen ettől varázslatos és gyönyörű emberi élet folytatódjék a metróban.

Ezen tűnődött, és a hátában mintha egy hatalmas felhúzó kulcs forgott volna, mely arra ösztökélte, hogy még egy lépést tegyen, aztán még egyet és még egyet. És hirtelen vége szakadt. Egy tágas helyiségbe jutottak ki – egy széles, körbezáródó, kerek folyosóra. Belső falát márvány borította, amitől Artyom mindjárt úgy érezte magát, mint otthon, a külső meg...

A teljesen áttetsző külsőn túl mindjárt az égbolt kezdődött, valahol messze-messze lent apró házacskák szóródtak szét mindenfelé, melyeket utcák rendeztek negyedekbe, parkok foltjai és bombatölcsérek hatalmas süppedékei sötétlettek, épen maradt toronyházak oszlopai látszottak...

Kitárult innen a végtelen város, mely szürke masszaként terült el a sötét láthatárig. Artyom a hátát a falnak vetve lerogyott a padlóra, és hosszú-hosszú ideig nézte Moszkvát és a lassan pirkadó eget.

– Artyom! Kelj fel, elég az üldögélésből! Gyere már, segíts! – rázta meg a vállát Ulman. A katona a kezébe nyomott egy nagy tekercs huzalt, és Artyom értetlenül meredt rá.

– Nem fogja be ez az átkozott – mutatott Ulman a padlón heverő, hatméteres antennára. – Megpróbáljuk egy kerettel. Van ott egy ajtó az egy emelettel lejjebb levő szerelőerkélyre. A kijárata pontosan a Botanyicseszkij Szad felől van. Amíg én az adóvevőn ülök, menjetek ki Paskával, ő az antennát tekeri le, te fedezed. Gyerünk élénkebben, mindjárt felkel a nap.

Artyom bólintott. Eszébe jutott, hogy miért van itt, és ez új erővel töltötte el. Valaki elfordította a láthatatlan kulcsot a hátában, és a belső rugó újra megfeszült. A célig már egészen kevés maradt hátra. Fogta a vezetéket, és elindult az erkélyajtóhoz.

Az ajtószárny nem engedett, és Ulmannak egy egész sorozatot bele kellett engednie, hogy a golyók átlyuggatta üveg elrepedjen és darabokra hulljon. Az erős légroham szinte leverte őket a lábukról. Artyom kilépett az embermagasságú korláttal lekerített erkélyre.

– Tessék, figyeld őket – Pavel odaadta neki a tábori látcsövet, és kezével a megfelelő irányba intett. Artyom rátapadt a lencsékre, és sokáig céltalanul jártatta a tekintetét a közelebb került városon, míg csak Pavel a megfelelő helyre nem irányította.

A Botanyicseszkij Szad és a VDNH egyetlen, áthatolhatatlan sűrűségbe olvadt, amelyből kiemelkedtek a Kiállítás pavilonjainak megkopott fehér kupolái és tetői. Ebben a sötétlő erdőben mindössze két tisztás maradt – egy keskeny kis út a fő pavilonok között (a „Fősétány”, suttogta félénken Pavel), és még valami más. A Szad kellős közepén egy óriási kopasz folt alakult ki, mintha még a fák is utálattal hátrahőköltek volna valamilyen láthatatlan fekélytől. Furcsa és visszataszító látvány volt: talán egy romváros, talán valami gigászi, pulzáló és rángatózó, több négyzetkilométerre szétterülő, életet adó szerv.

Az égbolt fokozatosan reggeli színébe váltott, és ezt az undorító daganatot egyre jobban lehetett látni: erekkel átszőtt hártya, a kloákaszerű kijáratokból kimászó kis fekete alakok, amint serényen nyüzsögnek, mint a hangyák... Pontosan, mint a hangyák, és romváros-anyjuk Artyomot egy hatalmas hangyafészekre emlékeztette. És az egyik csapásuk – ezt most jól látta innen – egy félreeső, kerek, fehér építményhez vezetett, amely szakasztott mása volt a VDNH bejáratának. A kis fekete alakok eljutottak az ajtókig és eltűntek. A további útjukat Artyom már nagyon is jól ismerte.

Valóban egészen közel voltak, nem valahonnan távolról jöttek. És valóban csak megsemmisíteni lehetett őket, csak megsemmisíteni. Most az a legfontosabb, hogy Melnyik ne valljon kudarcot. Artyom megkönnyebbülten sóhajtott. Valamiért eszébe jutott álmainak sötét alagútja, de aztán megrázta a fejét, és kezdte letekerni a vezetéket.

Az erkély körbefogta a tornyot, de a negyvenméteres zsinór nem volt elég, hogy az egész kerületét körbeérje. A végét hozzákötötték a rácshoz, és visszafelé indultak.

– Van jel! Van! – ordította Ulman, amikor meglátta őket. – Kapcsolatba léptek! Az ezredes káromkodik, azt kérdezi, hol voltunk eddig. – Ulman feltette a fülhallgatót a fejére, belehallgatott, és hozzátette: – Azt mondja, jobb, mint gondolták, négy löveget találtak, mindegyik kitűnő állapotban van... Beolajozva, ponyva alatt... Azt mondja, Anton szuper, mindegyikkel elboldogult. Hamarosan készen lesznek. Közölnünk kell a koordinátákat. Téged üdvözöl, Artyom!

Pavel széthajtogatta a nagy, négyzetekre osztott tereptérképet, és a látcsőbe nézve diktálni kezdte a koordinátákat, Ulman pedig utánamondta őket adóvevője mikrofonjába.

– Biztos, ami biztos, az állomást is megsemmisítjük. – A katona ellenőrizte a térképet, és még néhány számot bediktált.

– Vége, a koordináták kimentek, most elvégzik a beirányzást. – Ulman levette a fülhallgatót, és letörölte a homlokát. – Ehhez még idő kell, a te embered egyedül van ott az összes rakétára. Annyi baj legyen, megvárjuk...

Artyom fogta a távcsövet, és újra kimászott az erkélyre. Valami vonzotta ebben a förtelmes hangyafészekben, valami érthetetlen, nyomasztó érzés, érzékelhetetlen és kifejezhetetlen sajgás, mintha valami súly ülne a mellén, és nem hagyná mély levegőt venni. Újra felrémlett a szeme előtt a fekete alagút – most olyannyira világosan, olyannyira élesen, ahogy Artyom a makacsul kísértő rémálmaiban se látta soha. De most nem kellett félnie: ezeknek a démonoknak vajmi kevés idejük maradt már, hogy továbbra is az álmaiban garázdálkodjanak.

– Kész, kirepültek! Az ezredes azt mondja, hogy megy a szeretetcsomag! Most megsütjük ezeket a fekete dögöket! – ordította Ulman.

És pontosan ebben a pillanatban eltűnt a lába alól a város, sötét szakadékba zuhant az égbolt, elnémultak az örvendező kiáltások a háta mögött – egyedül csak a fekete alagút maradt, amelyben Artyom annyiszor ment elébe... kinek is?

Az idő összesűrűsödött és megdermedt.

Előhúzta zsebéből a műanyag öngyújtót, és felkattintotta. A vidám kis láng fellobbant és táncolt a kanócon, megvilágítva a teret körülötte.

Artyom tudta, mit fog látni, és érezte, hogy most nem kell rettegnie ettől, ezért egyszerűen felemelte a fejét, és belenézett a fehérje és pupilla nélküli, fekete szemekbe. És akkor meghallotta.

– Te kiválasztott vagy!

Megfordult vele a világ. Ezekben a mérhetetlenül mély szemekben hirtelen, a másodperc töredéke alatt meglátta a választ mindenre, ami érthetetlen és megmagyarázhatatlan volt a számára. A választ minden kétségére, habozására, próbálkozására.

És ez a válasz egyáltalán nem olyan lett, mint amilyennek addig hitte.

A fekete tekintetébe merülve a világmindenséget hirtelen az ő szemével látta. A megszülető új élet, külön értelmek százainak és ezreinek társulása és egysége, mely azonban nem oldotta fel közöttük a határokat, hanem minden részt vevő lény gondolatait egyetlen egésszé kapcsolta össze...

A ruganyos fekete bőr, amely visszaverte az ártalmas sugarakat, lehetővé tette, hogy könnyedén elviseljék a perzselő napot és a januári fagyokat, a finom, rugalmas, telepatikus csápok, melyek képesek gyengéden simogatni a szeretett teremtményt és fájdalmasan marni az ellenséget, a bőr, amely immúnis a fájdalomra...

...A feketék voltak a lerombolt világ igazi koronái, főnixek, melyek az emberiség hamvaiból születtek. És értelemmel bírtak – tudni vágyó, eleven, de sajnos az emberire olyannyira nem hasonlító értelemmel, hogy a kapcsolatteremtésre szemernyi lehetőség sem volt. Amíg meg nem jelent Artyom.

A feketék szemével látta az embereket: ezeket az elvadult, föld alá űzött, mocskos, tűzzel és ólommal válaszoló korcsokat, akik elpusztították az ő követeiket, pedig a béke dalával indultak hozzájuk – és kitépték a kezükből a fehér zászlót, és annak nyelével szúrták keresztül a torkukat.

Aztán Artyom megértette a kapcsolatteremtés, a kölcsönös megértés lehetetlensége miatt érzett, növekvő kétségbeesésüket, mert a mélyben, a föld alatti járatokban értelem nélküli, őrjöngő teremtmények ülnek, akik elpusztították a saját világukat, tovább civakodnak és hamarosan kihalnak, ha nem formálják át őket. A feketék újra és újra megkísérelnek segítő kezet nyújtani az embereknek, és azok megint olyan gyűlölettel marnak bele, hogy most már félni kezdenek tőlük. És szeretnének megszabadulni ezektől a kóbor kutyákhoz hasonlóan elvadult, de ördögien eszes teremtményektől, mielőtt még szűk nem lesz nekik a lenti járatokban, és ki nem másznak belőlük a felszínre. De ez idő alatt is kétségbeesetten próbálkoznak, hogy legalább egyet találjanak a megfélemlítettek közül – egyet, aki a tolmácsuk lehet, híd a két világ között, aki lefordítja mindkét oldal számára mindegyikük cselekedeteinek és kívánságainak értelmét, aki megmagyarázza az embereknek, hogy nincs miért félniük, és segít a feketéknek, hogy kommunikáljanak velük. Mert az embereknek és a feketéknek nincs min marakodniuk. Mert nem a túlélésben vetélkedő fajok ők, hanem két, a természet által szimbiózisra szánt organizmus. És együtt – a technikának és a tönkretett világ történetének emberi ismeretével, a feketék képességével, hogy szembeszálljanak a fenyegetéseivel – új szakaszba vezethetik az emberiséget, és az elakadt Föld, csikorogva, tovább folytatja majd forgását a tengelye körül. Mert a feketék is része az emberiségnek, annak egy új ága, mely itt, a háború elpusztította megalopolisz maradványain született.

A feketék az utolsó háború szülöttei, ennek a világnak a gyermekei, akik jobban alkalmazkodtak az új játékszabályokhoz. Nemcsak a szokásos emberi szervekkel érzékelnek, hanem tudatuk csápjaival is. Hasonlóképpen ennek az új világnak más új teremtményeihez. Artyomnak eszébe jutott a csövek talányos hangja, a tekintetükkel igéző vademberek, az értelemre támadó, visszataszító massza a Kreml szívében...

A feketéknek csak partnerre van szükségük, szövetségesre... Barátra. Valakire, aki segít nekik kapcsolatot teremteni süket és vak idősebb testvéreikkel – az emberekkel. És éppen így vette kezdetét a Közvetítő hosszú, türelmes, siker koronázta keresése, és a boldogság, hogy megtalálták ezt a tolmácsot, a kiválasztottat. De mielőtt még kapcsolatba léphettek volna vele, eltűnt. S az Egész csápjai most őt keresik mindenütt, néha megtalálják, hogy elkezdődjék az érintkezés, de ő is fél, kitör és elszalad. Gyámolítani kell őt és megmenteni, megállítani, figyelmeztetni a veszélyre, biztatni és újra hazavezetni, oda, ahol a kapcsolat különösen erős és tiszta lesz vele. Végül a kapcsolat állandósul: minden nap, néha többször sikerül közelebb kerülni a kiválasztotthoz, és akkor ő tesz még egy bátortalan lépést feladatának megértése felé. A sorsa megértése felé. Mindig is erre rendeltetett, hiszen már a metróba vezető utat se más nyitotta meg a feketék előtt, mint éppen ő.

Artyom már éppen feltette volna az őt nyugtalanító kérdést, hogy mi történt Hunterrel. De ezt a gondolatot új, hihetetlen érzetek vihara sodorta el, és bármennyire próbálta is megtartani, kisiklott, elmerült az élmények pezsgő zuhatagában, és nyom nélkül eltűnt benne. Most már semmi nem vonta el a figyelmét, és újra kinyitotta elméjét az ő elméjük előtt.

Artyom most valami rendkívül fontos dolog megértésének határára érkezett – már megtapasztalta ezt az érzést útjának legelején, amikor a tűz mellett ült az Alekszejevszkaján. Ugyanaz a tiszta érzet volt, hogy az alagutak kilométerei és bolyongásának hetei újra a titkos ajtóhoz vezették, amelyen benyitva megérti a világmindenség minden titkát, és felülemelkedik a nyomorult embereken, akik a maguk kis világát a rideg, fagyos földbe vájták, és eltemették magukat benne. Már akkor benyithatott volna, és ez az egész vándorlás fölöslegessé válik. De akkor véletlenül talált ehhez az ajtóhoz, benézett a kulcslyukon, és visszarettent attól, amit látott. Most azonban hosszú útja rábírta, hogy habozás nélkül szélesre tárja, és megjelenjen a rajta kizúduló abszolút tudás fénye előtt. És vakítsa bár ez a fény: a szemek ügyetlen és haszontalan eszközök lesznek, csak azoknak valók, akik életükben semmit sem láttak az alagutak kormos boltozatán és az állomások elkoptatott gránitján kívül.

Artyomnak csak ki kellett nyújtania a kezét a feléje nyújtott – legyen bár rémisztő, szokatlan, fénylő fekete bőrrel bevont, de kétségtelenül baráti – tenyér felé. És akkor az ajtó kitárul. És minden másképp lesz. Végtelen horizontok tárulnak fel előtte, gyönyörűek és fenségesek. A szívébe öröm és eltökéltség költözött, és csupán szemernyi megbánást érzett, hogy mindezt nem tudta korábban megérteni, hogy eltaszította magától azokat a barátait és testvéreit, akik feléje nyújtották a kezüket, számítottak a segítségére, a támogatására, mert az egész világon egyedül ő adhatta azt meg.

Megmarkolta az ajtókilincset és lenyomta.

Odalent messze feketék ezreinek szívét öntötte el az öröm és a remény.

A sötétség eloszlott a szeme előtt, és a látcsőbe nézve látta, hogy kis fekete alakok százai állnak meg a messzi földön. Úgy érezte, hogy most mind őt nézik, hogy az olyannyira vágyott csoda bekövetkezett, és véget ér az értelmetlen, testvérgyilkos gyűlölködés.

Ebben a pillanatban az első rakéta villámgyorsan, füstös tűzcsíkot húzva az égen, a feketék városának közepébe csapódott. És a vöröslő látóhatárt rögtön utána még három ilyen meteor szabdalta csíkokra.

Artyom hátrarohant, remélve, hogy megállíthatja még az össztüzet, hogy megparancsolhatja, elmagyarázhatja... De rögtön magába is roskadt, megértette, hogy már minden elvégeztetett.

A narancsszínű láng elöntötte a „hangyafészket”, szurokfekete felhő szállt fel, újabb robbanások zárták körül minden oldalról, és a fészek erőtlen halálhörgéssel eltűnt, beomlott. Ellepte az égő erdő és hús sűrű füstje. És az égből egyre csak hullottak az új és új rakéták, és minden halál sajgó fájdalommal nyilallt Artyom szívébe.

Elkeseredetten próbált a tudatában rátalálni legalább a nyomára annak, aki csak az imént töltötte be és hevítette fel oly kellemesen, aki megváltást ígért neki és az egész emberiségnek, aki értelmet adott a létezésének... De írmagja sem maradt. Tudata olyan volt, mint egy elhagyatott alagút a metróban, amelynek a tökéletes üressége nem hagy egyebet látni, csak a benne uralkodó vaksötétet. És Artyom pontosan, élesen érezte, hogy már sohasem támad ott fény, amellyel majd megvilágíthatná az életét, és útra találhatna benne.

– Milyen pompásan elintéztük őket, mi? Így jár, ki karddal tör ránk! – dörzsölte a tenyerét Ulman. – Mi, Artyom? Artyom!

Az egész Botanyicseszkij Szad, és vele együtt a VDNH egyetlen szörnyű tűztengerré változott, a hatalmas zsíros, fekete füstgomolyagok lomhán emelkedtek fel az őszi égre, és a rettenetes tűzvész bíborpírja a felkelő nap finom sugaraival elegyedett.

Artyom elviselhetetlenül szűknek érzett mindent, és azt hitte, megfullad. Fogta és letépte magáról a gázálarcot, s mohón, teli tüdővel beszívta a kesernyés, hideg levegőt. Aztán letörölte kibuggyanó könnyeit, és ügyet sem vetve a többiek kiáltásaira, elindult lefelé a lépcsőn. Vissza a metróba.

Haza.

METRÓ 2034

Дмитрий Глуховский: Метро 2034

Copyright © 2009 by Dmitry Glukhovsky

Fordította: Bazsó Márton

PROLÓGUS

2034.

Az egész világ romokban hever. Az emberiség csaknem teljesen kipusztult. A félig lerombolt városokat a sugárzás alkalmatlanná tette az életre. Határaikon túl pedig a szóbeszéd szerint végtelen, felperzselt pusztaságok és mutáns fákkal-növényekkel teli erdőrengetegek kezdődnek. De hogy mi lehet ott, azt senki sem tudja biztosan.

A civilizáció a végét járja. Az ember egykori nagyságának emlékét mesék és legendák növik be. Több mint húsz év telt el attól a naptól, hogy az utolsó repülőgép felszállt a földről. A rozsdaette vasúti sínek nem vezetnek sehová. Az évszázad torzóban maradt építkezései romhalmazokká lettek. Az éter üres, a rádiósok, akik milliomodszor is ráállnak azokra a hullámhosszokra, amelyeken valaha New Yorkot, Párizst, Tokiót és Buenos Airest fogták, most csak csüggesztő süvöltést hallanak.

Mindössze húsz év telt el azóta, hogy az megtörtént, s a Földnek már nem az ember az ura. A sugárzás szülte teremtmények nála sokkal jobban alkalmazkodnak az új világhoz. Az ember kora véget ért.

Nagyon kevesen vannak azok, akik nem akarnak ebbe beletörődni – néhány tízezren csupán. Nem tudják, hogy megmenekültek-e mások is, vagy ők az utolsó emberek a bolygón. A moszkvai metróban élnek – a valaha épített legnagyobb atombombabiztos óvóhelyen. Az emberiség utolsó menedékén.

Valamennyien a metróban voltak azon a napon, és ez mentette meg az életüket. A hermetikus kapuk megvédik őket a sugárzástól és a felszín szörnyetegeitől, elhasználódott szűrők tisztítják a vizüket és a levegőjüket. Mesterembereik építette generátorok termelik az áramot, a föld alatti farmokon gombát termesztenek, és disznókat nevelnek.

A központi kormányzás rendszere már rég összeomlott, és az állomások törpeállamokként működnek. Az ott élő emberek eszmék, vallások vagy egyszerűen csak vízszűrők mentén szerveződnek közösségekbe.

Ebben a világban a holnap nem létezik. Nincs benne hely álmoknak, terveknek, reményeknek. Az érzések helyébe az ösztönök lépnek, amelyek közül a legfőbb a túlélés ösztöne. Túlélni bármi áron.

Az ebben a könyvben leírt események előtörténetét a Metró 2033 című regényben olvashatják el.

1. FEJEZET
A SZEVASZTOPOLSZKAJA VÉDELME

Nem tértek vissza se kedden, se szerdán, se a végső határidőként megbeszélt csütörtökön. Az első blokkőrhely huszonnégy órás szolgálatban volt, és az őrök, ha csak egy segélykiáltást is hallottak volna a távolból, ha csak valami halovány fényt láttak volna felvillanni az alagút sötét, nedves falán a Nahimovszkij proszpekt felől, nyomban kiküldtek volna egy rohamosztagot.

A feszültség óráról órára nőtt. A nagyszerűen felszerelt és éppen az ilyen feladatokra felkészített legjobb harcosok egy szemhunyásnyit sem aludtak. A kártyapakli, amivel rendre elütötték az időt két riadó között, már második napja az asztalfiókban hevert az őrszobán. A szokásos fecserészést rövid, izgatott szóváltások szakították meg, majd súlyos hallgatás: mindegyikük abban reménykedett, hogy elsőnek hallja meg a visszatérő karaván lépteinek visszhangját. Túlságosan is sok függött ettől.

A Szevasztopolszkaját bevehetetlen bástyává tették lakói, és az ötéves kisfiútól az aggastyánig mindegyikük tudott bánni a fegyverrel. Ez a géppuskafészkekkel, szögesdrótokkal, sőt még sínekből összehegesztett sünökkel is teletűzdelt, szinte már sebezhetetlennek tetsző állomás-erődítmény mégis bármelyik percben eleshetett.

Achilles-sarka az állandó lőszerhiány volt.

Ha bármelyik állomás olyan veszéllyel szembesült volna, mint amit a Szevasztopolszkajának nap mint nap ki kellett állnia, lakói aligha törődtek volna a védelmével, úgy elhagyták volna, mint patkányok az elárasztott alagutat. A költségeket felmérve még talán a hatalmas Hanza se vállalta volna, hogy megvédje a Szevasztopolszkaját. Annak ellenére, hogy nyilvánvaló a stratégiai jelentősége.

A villamos energia valóban nagyon sokba került. Elég sokba ahhoz, hogy a szevasztopolszkajaiak, akik a metró egyik legnagyobb vízi erőművét építették meg, a Hanzának történő szállítás fejében ládaszám hozathassák a felszerelést, és még hasznuk is legyen rajta. Csakhogy sokuknak megnyomorított életükkel kellett fizetniük érte.

A talajvíz, a Szevasztopolszkajának ez az áldása és átka, úgy nyaldosta az állomást mindenfelől, akár a Sztüx vize Kharón rozzant ladikját. A víz, amely fényt és meleget adott az állomásnak és még a Gyűrű jó harmadának, több tucat vízimalom lapátjait forgatta, melyeket az itteni autodidakták eszkábáltak össze az alagutakban, barlangokban, föld alatti medrekben – mindenütt, ahova csak el tudtak jutni a műszaki felderítőcsapatok.

A víz egyre rongálta a támfalakat, kimosta a cementet a fugákból, álmosítón csurgott egészen közel, a főcsarnok falai mögött, igyekezve ellankasztani a lakosok éberségét, és nem engedte, hogy berobbantsák a felesleges, nem használt pályaszakaszokat, ahonnan, akár egy húsdarálóba bemászó végtelen, mérges százlábú, lidérces teremtmények hordái özönlöttek szakadatlanul a Szevasztopolszkajára.

Az állomás lakói, ennek a Pokol habjait szelő kísérteties fregattnak a legénysége, arra voltak kárhoztatva, hogy az új és újabb réseket megtalálják és betömjék, mert a hajójuk rég beengedte a vizet, kikötő viszont, ahol nyugalmat lelhettek volna, egyszerűen nem létezett.

És közben minduntalan vissza kellett verniük a Csertanovszkaja és a Nahimovszkij sugárút felől érkező szörnyetegek rohamait, melyek a szellőzőaknákon másztak le, együtt szivárogtak be a zavaros, sebes patakokkal a csatornákon keresztül, a déli alagutakból törtek elő.

Mintha az egész világ összeesküdött volna a szevasztopolszkajaiak ellen, s nem sajnált volna semmilyen erőfeszítést, hogy letörölje hajlékukat a metró térképéről. Ők azonban úgy kapaszkodtak az állomásukba, mintha rajta kívül az egész világegyetemben semmijük sem maradt volna – s ez így is volt.

Ám bármilyen nagyszerű mesterek voltak is az itteni mérnökök, bármennyire tapasztalt és könyörtelen harcosokat nevelt is ki a Szevasztopolszkaja, nem védhették meg lakhelyüket lőszer, reflektorégők, antibiotikumok és kötszerek nélkül. Jó, hogy az állomás áramot termelt, és a Hanza kész volt érte jó árat fizetni, csakhogy a Gyűrűnek voltak más szállítói is, saját forrásai is, a szevasztopolszkajaiak viszont kintről érkező ellátás nélkül aligha húzhatták volna egy hónapnál tovább. Ha lőszer nélkül maradnak, az a vég.

A jól védett karavánok minden héten elmentek a Szerpuhovszkajához, hogy a Hanza kereskedőinél nyitott hitelre megvegyék mindazt, amire szükségük volt, és egy percnyi késlekedés nélkül hazainduljanak. És amíg a Föld forog, amíg folynak a föld alatti folyók, és állnak a metróépítők által emelt boltozatok, addig ez a rend nem változik.

Ezúttal azonban a karaván késlekedett. Elviselhetetlenül sokáig késlekedett, olyannyira, hogy immár nem férhetett hozzá kétség: valami olyan szörnyű, előre nem látható dolog történt vele, amitől sem a harcokban edzett, nehézfegyverzetű harcosok, sem az évek során a Hanza vezetésével kialakított kapcsolatok nem tudták megvédeni.

Nem lett volna ilyen nagy az aggodalom, ha működik az összeköttetés. Csakhogy a Gyűrűhöz kiépített telefonvezetékkel valami történt, a kapcsolat már hétfőn megszakadt, a hiba keresésére kiküldött brigád pedig dolgavégezetlenül tért vissza.

A terebélyes sárga ernyőjű lámpa szinte egészen a kerek asztalig leért, és megvilágította a ceruzával rajzolt grafikonokkal és diagramokkal teli, megsárgult papírlapokat. Az égő gyenge volt, legfeljebb ha negyvenes, de nem azért, mert takarékoskodni kellett volna a villannyal – ezzel a Szevasztopolszkaján már rég nem volt gond –, hanem mert az iroda gazdája nem szerette az erős fényt. A helyi pocsék, sodrott cigaretták csikkjeivel teli hamutartóból maró, szürke füst áradt, és lusta, tömött gomolyagokban terjengett a szoba alacsony mennyezete alatt.

Az állomás vezetője megtörölte homlokát, és kezét hirtelen feltartva egyetlen szemével az órára nézett – már ötödször az elmúlt fél órában. Aztán megropogtatta ujjait, és nehézkesen felállt.

– Döntenünk kell. Nincs értelme tovább halogatni.

A jó kötésű öreg, aki terepmintás kabátban és kopott, kék barettel a fején az asztal túloldalán ült, már nyitotta volna a száját, de köhögés fogta el, és kezével a füstöt hessegette. Aztán elégedetlenül fintorogva válaszolt:

– Hát akkor még egyszer elismétlem neked, Vlagyimir Ivanovics: délről senkit sem tudok áthozni. Az őrhelyek olyan nyomás alatt állnak, hogy alig tudják tartani magukat. S hiába a megerősítés, az utolsó héten három sebesültjük volt, az egyik súlyos. Nem engedem, hogy a déli állásokat meggyengítsd. Még két felderítő trojka is kell oda folyamatosan – hogy járőrözzenek az aknákban és a mellékjáratokban. Ami meg északot illeti – a fogadóegység katonáin kívül szabad emberem nincs, keress, már megbocsáss, ahol tudsz.

– Te vagy a védparancsnok, keress te! – förmedt rá az állomás vezetője. – Én a magam dolgával foglalkozom. De egy óra múlva a csoportnak ki kell mennie. Értsd meg, te meg én más kategóriákban gondolkodunk. Nem elég csak az azonnali feladatainkat megoldani! És ha odakint valami komoly baj történt?

– Én azt hiszem, Vlagyimir Ivanovics, hogy kapkodsz. Két bontatlan rekesz 5.45-ös van a lőszerraktárban, másfél hétre épp elég. És nekem otthon a párnám alatt is maradt még – az öreg, kivillantva nagy, sárga fogait, elmosolyodott –, egy ládányit biztosan összekaparok. A baj nem a lőszerrel van, hanem az emberekkel.

– Na, majd én megmondom neked, hogy mi a baj. Két hét múlva, ha nem rendezzük a szállítást, el kell torlaszolnunk a hermetikus kapukat a déli alagutakban, mert lőszer nélkül nem tudjuk tartani őket. Vagyis a malmaink kétharmadát nem tudjuk karbantartani. Újabb egy hét múlva kezdenek leállni. A Hanzán senki sem örül az áramszünetnek. Jó esetben más szállítókat fognak keresni. Rossz esetben... De érdekel is engem az áram! Az alagutak már majdnem öt napja néptelenek, egy fia ember sincs ott! És ha omlás történt? Vízbetörés? Ha el vagyunk vágva?

– Elég már! Az erőátviteli kábelek rendben vannak. A számlálókon pörögnek a számok, az áram folyik, a Hanza fogyaszt. Ha omlás történt volna, azt rögtön megtudnád. Ha meg, tegyük fel, szabotázs történt volna, akkor nem a telefonkábeleket vágják el, hanem az elektromos vezetékeinket. Ami az alagutakat illeti: ugyan ki jönne ide? Jobb időkben sem járogatott hozzánk senki. Már csak a Nahimovszkij proszpekt is elijeszt mindenkit... Ember, kíséret nélkül ott nem jut át, idegen kereskedők meg már nem igyekeznek ide. És banditák se, jól az eszükbe vésték, hisz nem hiába engedtünk el közülük minden alkalommal élve egyet. Úgyhogy ne pánikolj.

– Te könnyen okoskodsz – morgott Vlagyimir Ivanovics, miközben felemelte a kötést üres szemgödréről, és letörölte a verejtéket a homlokáról.

– Egy trojkát adok. Egyelőre többet nem lehet, ez van, és kész – mondta már engedékenyebben az öreg. – És elég a füstölésből, tudod jól, hogy árt nekem, meg aztán magadat is csak mérgezed vele! Inkább teázzunk egyet...

– No, azt ezer örömmel bármikor – törölte meg a kezét az állomásvezető. – Itt Isztomin – mordult bele a telefonkagylóba teát nekem és az ezredesnek!

– És hívasd az ügyeletes tisztet! – kérte a védparancsnok, levéve a barettjét. – Intézkedem a trojka felől.

Saját teája mindig volt Isztominnak, a VDNH-ról – méghozzá különleges, elsőrendű minőségű. Kevesen engedhették ezt meg maguknak – mivel a metró túlsó végéről hozták, és a Hanza három vámján is átment, az állomásvezető kedvenc teája olyan drága lett, hogy soha nem engedett volna többé a gyengéjének, ha nincsenek régi jó kapcsolatai a Dobrinyinszkaján. Volt ott valaki, akivel valamikor együtt harcoltak, és azóta a Hanzáról visszatérő karaván vezetője havonta egyszer biztosan hozott magával egy díszes csomagot, amiért Isztomin mindig maga ment el.

Egy éve komoly fennakadás támadt ezzel a teával, egészen a Szevasz-topolszkajáig eljutott egy új, szörnyű veszedelem híre, amely a VDNH-t, de lehet, hogy az egész narancssárga vonalat fenyegette: a felszínről ismeretlen, korábban sosem látott és a hírek szerint láthatatlan mutánsok másztak le, akik olvasnak az emberek gondolataiban, és ráadásul gyakorlatilag elpusztíthatatlanok. Beszélték azt is, hogy az állomás elesett, és hogy a Hanza, kivédendő a betörésüket, berobbantotta az alagutakat a Proszpekt Mirán túl. A teának előbb az égbe szökött az ára, aztán teljesen eltűnt, és Isztomin komolyan nyugtalankodni kezdett. Néhány hét elteltével aztán rendeződött a helyzet, és a lőszerekkel meg lámpaégőkkel a Szevasztopolszkajára visszatérő karavánok újra hozni kezdték a híres illatos teát is. Mi lehetett volna ennél fontosabb?

Isztomin elégedettségében egy pillanatra még hunyorított is a szemével, miközben az itt-ott lekopott aranykarimájú porceláncsészébe öntötte a parancsnoknak a nedűt, és beszippantotta az illatos gőzt. Aztán szűrt magának is, nehézkesen lezökkent a székére, és ezüstkanalával csörömpölve elkeverte benne a szaharint.

Mindketten hallgattak, és fél percig ez a melankolikus csörömpölés volt az egyetlen hang a cigarettafüst megülte, félhomályos irodában. De aztán megtörte az alagutakból betörő, hisztérikus harangkongatás.

– Riadó!

A védparancsnok a korához képest meglepő fürgeséggel felpattant, és kirohant a szobából. Valahol a távolban egyetlen puskalövés dörrent, aztán bekapcsolódtak a gépkarabélyok – egy, kettő, három, a peronon vasalt katonacsizmák dübörögtek, és már valahonnan a távolból hallatszott ide a parancsnok utasításokat osztogató basszusa.

Isztomin is indult a szekrény mellett felakasztott, formás, csillogó rendőrségi gépkarabélyához, de aztán a derekához kapott, sóhajtott, legyintett egyet, visszament az asztalhoz, és tovább kortyolgatta a teáját. Vele szemben ott gőzölgött a parancsnok otthagyott csészéje, és ott hevert siettében ottfelejtett kék barettje is. Az állomás vezetője grimaszt vágott, és visszatérve korábbi témájához, halkan vitatkozni kezdett a távollévő parancsnokkal, de most új érveket rángatott elő, amelyek előbbi szóváltásukkor nem jutottak az eszébe.

A Szevasztopolszkaján komor történetek keringtek arról, miért hívják a szomszédos állomást Csertanovszkajának.[1] Noha a villanytelepek vízimalmai egymástól elég messzire voltak az alagutakban a két állomás között, fel sem merült senkiben, hogy kényelmi szempontból ugyanúgy elfoglalják és birtokba vegyék a lakatlan Csertanovszkaját, ahogy azelőtt tették a szomszédos Kahovszkajával. A mérnökök, amikor fedezet alatt a távoli generátorokat szerelték és ellenőrizték, száz méternél közelebb soha nem mentek az állomáshoz. Ha ilyen útra indultak, a legmegátalkodottabb istentelenek kivételével szinte mindenki titkon keresztet vetett, némelyikük még a családjától is elbúcsúzott.

Komisz állomás volt, érezte is ezt mindenki, aki akár csak fél kilométerre megközelítette. A nehézfegyverzetű csapásmérő osztagok, amelyeket a szevasztopolszkajaiak korábban a Csertanovszkajára küldtek, abban a reményben, hogy tovább bővíthetik területüket, megtépázva, felére fogyatkozva tértek vissza. Sőt a leggyakrabban még úgy sem. Sokat próbált harcosok dadogtak rémületükben, nyáluk az állukra csörgött, képtelenek voltak úrrá lenni a hidegrázáson, pedig annyira közel ültek a tűzhöz, hogy majdnem meggyulladt a ruhájuk. Alig bírták felidézni, amit át kellett élniük – és az emlékeik szinte egyáltalán nem hasonlítottak egymáshoz.

Úgy tartották, hogy valahol a Csertanovszkaján a fő alagutakról oldalágakat ástak lefelé, bele a természetes barlangok irdatlan labirintusába, amelyekben, azt beszélték, mindenféle férgek hemzsegnek. Az állomáson ezt a helyet „Kapuk”-nak nevezték – nem mintha az állomás akár csak egyetlen eleven lakója valaha látta volna ezeket a Kapukat. Igaz, tudtak egy esetről, amikor még a vonal birtokbavételének hajnalán egy nagy felderítőcsoport mintha rátalált volna. A csoport egy adót vitt magával – valami hasonlót a vezetékes telefonhoz. Ezen a telefonon a híradós le is adta a Szevasztopolszkajára, hogy a felderítők egy szinte merőlegesen lefelé vezető keskeny folyosó bejáratánál állnak. Többet közölni már nem volt érkezése, de még néhány percig, amíg a kábel el nem szakadt, a Szevasz-topolszkaja parancsnoksága hallotta, ahogy egymás után némulnak el a fel-derítőcsoport harcosainak rémülettel és embertelen fájdalommal teli, velőtrázó jajkiáltásai. Még csak nem is próbált lőni egyikük sem, mintha az odaveszettek mind tudták volna, hogy a hagyományos fegyverek nem képesek megvédeni őket. Utoljára a csoport parancsnoka hallgatott el, egy zsoldos gyilkos a Kitaj-Gorodról, aki egész kollekciót gyűjtött össze ellenségei levágott kisujjaiból. Nyilván valamivel távolabb állhatott a rádiós kezéből kihullott kagylótól, ezért nem volt könnyű kivenni, mit mond, de a halála előtti szavait figyelmesen hallgatva az állomás vezetője egy imára ismert rá – egyikére azoknak az egyszerű, naiv imácskáknak, amelyekre a vallásos szülők tanítják kisgyermekeiket.

Ezt követően felhagytak a próbálkozással, hogy a Csertanovszkaján túlra jussanak; sőt arra készültek, hogy elhagyják a Szevasztopolszkaját, és elmennek a Hanzára. Csakhogy ez az átokverte állomás, úgy látszik, maga volt a határkő, mely a metróban az emberi birodalom végét kijelölte. A mögüle behatoló teremtmények alaposan próbára tették a Szevasztopolszkaja lakóit, de őket legalább meg lehetett ölni, és rendesen megszervezett védelemmel viszonylag könnyen és szinte veszteség nélkül vissza lehetett verni ezeket a betöréseket – már ameddig volt elegendő lőszerük.

A blokkőrhelyekhez nagy ritkán olyan szörnyetegek kúsztak oda, amiket csak robbanótöltényekkel és a helyi ezermesterek készítette magasfeszültségű csapdákkal lehetett megállítani. Az őröknek azonban gyakrabban volt dolguk kevésbé ijesztő, bár nem kevésbé veszedelmes lényekkel: a démonokkal. Ők legalábbis így nevezték őket.

– Ott van még egy! Fent, a harmadik kürtőben!

A felső fényszóró, amely kiszakadt a helyéről, és, mint valami akasztott ember, rángatózva himbálózott egy szál vezetéken, sárgásfehér fényével bevilágította az őrhely előtti teret – hol kiragadta a lopakodó mutánsok rejtőzködő, görbedt alakjait, hol hagyta, hogy visszabújjanak a sötétbe, hol meg az őrök szemét vakította el. Lelapulva, felpattanva, meggörnyedve, vicsorogva ijesztő árnyak imbolyogtak körülöttük: embert és szörnyet már nem lehetett megkülönböztetni egymástól.

A blokkőrhelyet nagyon gondosan helyezték el: az alagutak ezen a helyen találkoztak – kevéssel az Apokalipszis előtt a Metróépítő Vállalat felújításba kezdett, amit már nem sikerült befejezni. Ezen a csomóponton a szevasztopolszkajaiak valódi kis erődítményt emeltek: két géppuskafészekkel, másfél méter vastagságú homokzsákfedezékkel, a síneken sünökkel és sorompókkal, a közeli és távoli bevezető utakon magasfeszültségű csapdákkal és gondosan kitervelt jelzőrendszerrel. Ám amikor a mutánsok akkora hullámban jöttek, mint azon a napon is, úgy tűnt, hogy a védelem bármelyik pillanatban összeomolhat.

A géppuskás nyöszörögve motyogott valamit, miközben véres buborékok jöttek az orrából, és értetlenül nézegette nedves, vörös tenyerét. Beszorult Pecsenyegje körül a forróságtól meg-megremegett a levegő. Aztán egy rövid hördülés után szinte meghitt mozdulattal a szomszédja, egy zárt titánsisakot viselő, tagbaszakadt harcos vállára dőlt. Másodpercre rá rettenetes visítás hallatszott: a démon támadásba lendült.

A sisakos katona eltolta magától a géppuskást, felkönyökölt a mellvédre, felkapta a gépkarabélyát, és leadott egy rövid sorozatot. Az undorító, inas, fénytelen szürke bőrű bestia elülső mancsait széttárva már előreszökkent, és siklott lefelé, kiterjesztett repülőhártyáin. A démonok hihetetlen sebességgel mozogtak, szemernyi esélyt sem hagytak a késlekedőknek, ezért ezen az őrhelyen mindig a legügyesebb és legtapasztaltabb emberek látták el a szolgálatot.

Az ólomzápor elvágta a visítást, de a már élettelen démon tehetetlenül zuhant tovább: a százötven kilós test, nagy porfelhőt verve a homokzsákokból, tompán puffant a mellvéden.

– Alighanem vége...

A teremtmények végtelennek tetsző áradata, mely mindössze néhány perc alatt ömlött ki a mennyezet alá felfüggesztett hatalmas, lefűrészelt csövekből, egyszeriben elapadt. Az őrök óvatosan előmerészkedtek a fedezékek mögül.

– Hordágyat! Orvost! Gyorsan vigyétek az állomásra!

Az utolsó démonnal végző óriás termetű katona felcsatolta gépkarabélyára a szuronykését, és lassú léptekkel végigjárta a tűzzónában heverő megölt és sebesült teremtményeket, csizmájával széttaposta vicsorgó pofájukat, szuronykésével kiszúrta szemüket. Aztán fáradtan nekivetette hátát a zsákoknak, az alagutak felé fordult, végül felemelte sisakja rostélyát, és rágyújtott.

Az állomás felől akkor ért oda az erősítés, amikor már mindennek vége volt. Levegő után kapkodva és fájó tagjait szidva, kigombolt kabátjában nagy nehezen beért a védparancsnok is.

– Tessék, hát honnan adjak én neki felderítőket? A szívemből tépjem ki talán?

– Miről beszél, Gyenyisz Mihajlovics? – kérdezte az egyik őr.

– Isztomin azt követeli, hogy sürgősen küldjék felderítőket a Szerpu-hovszkajához. Nyugtalankodik a karaván miatt. De honnan szedjek most neki három embert?

– A karavánról semmi hír? – kérdezte még mindig hátat fordítva a dohányzó katona.

– Semmi – felelte az öreg. – De hát még nem is telt el olyan sok idő. Meg hát mi a nagyobb veszély? Ha déli irányban védtelenek leszünk, akkor nem lesz, aki fogadja azt a karavánt!

A katona bólintott, és nem szólt többet. Akkor sem mozdult, amikor a parancsnok pár percnyi morgolódás után megkérdezte az ott maradt őröktől, nem akarna-e közülük valaki önként tagja lenni annak a trojkának, amit végül csak ki kell majd küldenie a Szerpuhovszkajához – különben az állomás vezetője nem nyugszik, és kihajtja érte a világból.

Nem volt nehéz jelentkezőket toborozni – sok őr akadt az állomáson, aki el se tudta képzelni, hogy van veszélyesebb is, mint a déli alagutak védelme.

A parancsnok hat jelentkező közül választotta ki erre az útra azokat, akiket megítélése szerint a Szevasztopolszkaja nélkülözhetett. Jól okoskodott, mert a Szerpuhovszkajára kiküldött trojkából többé senki sem tért vissza az állomásra.

A parancsnoknak immár három napja, azóta, hogy a felderítőtrojka elindult a karaván felkutatására, olyan érzése volt, hogy suttognak a háta mögött, és mindenünnen ferde szemmel méregetik. Még a legpezsgőbb beszélgetésnek is vége szakadt, amikor odaért a beszélgetők mellé, s bárhova ment, a mindent uraló feszült hallgatásban a kimondatlan követelést érezte: magyarázza meg a döntését, tisztázza magát.

Pedig csupán a dolgát tette: biztosította a Szevasztopolszkaja határainak biztonságát. Ő nem stratéga, hanem egyszerű parancsnok. Amikor minden katona számít, az ezredes egyszerűen nem aprózhatja el az erőit azzal, hogy mindenféle kétséges, ha ugyan nem értelmetlen feladatokra küldi szét az embereit.

Három nappal ezelőtt az ezredes még mélyen meg volt győződve erről. De most, amikor az ijedt, rosszalló, bizalmatlan tekintetek kikezdték az igazába vetett hitét, kétség fogta el. A könnyűfegyverzetű felderítőknek egy nap se kellett volna, hogy megtegyék az utat a Hanzára és vissza – még az esetleges harcok és a független kis állomások határain való várakozás figyelembevételével is. Tehát...

Megparancsolta, hogy senkit se engedjenek be hozzá, és bezárkózott apró szobájába, forró homlokát a falhoz szorította, és a bajsza alatt mormogva százszor is sorra vette, hogy mi történhetett a kereskedőkkel és a felderítőkkel.

A Hanza katonáit nem számítva a Szevasztopolszkaján senki emberfiától nem féltek. Az állomás rossz híre, néhány szemtanú sokszorosan elferdített történetei arról, hogy milyen árat kell fizetniük lakóinak a túlélésért, amelyeket aztán felkaptak a csencserek meg azok, akik hittek a meséiknek, az egész metróban elterjedtek. Az állomás vezetése pedig, mivel gyorsan felfedezte, hogy milyen haszon származik az efféle hírnévből, maga is gondosan ápolta aztán. Az informátorokat és a karavánok tagjait, az utazókat és a diplomatákat hivatalosan is arra biztatták, hogy minél szörnyűbb dolgokat hazudjanak a Szevasztopolszkajáról és általában a Szerpuhovszkaja után kezdődő vonalszakaszról.

E ködösítés mögött csak kevesen voltak képesek érzékelni az állomás vonzerejét és igazi jelentőségét. Tudatlan banditák alig párszor próbáltak erővel áttörni a blokkőrhelyeken az elmúlt években, de a Szevasztopolszkaja hadi gépezete, amelyet egykori katonák működtettek, könnyedén megsemmisítette ezeket a bandákat.

Akárhogy is, de a kivonuló trojkát pontosan felkészítették arra, hogy veszély esetén semmiképpen se bocsátkozzanak érintkezésbe az ellenféllel, hanem térjenek vissza, amilyen gyorsan csak lehet.

Ott volt persze a Nahimovszkij proszpekt is – nem olyan undorító ugyan, mint a Csertanovszkaja, de azért elég veszélyes. A beékelt felső hermetikus kapuk teljesen nem óvhatták meg az állomást a felszínről való betörésektől. A kijáratokat a szevasztopolszkajaiak nem akarták berobbantani: az itteni „feljárókat” a helyi sztalkerek használták. Egyedül senki sem mert a Proszpekten átmenni, de arra még nem volt példa, hogy egy trojka ne tudta volna visszaverni az ott ólálkodó teremtményeket.

Beomlás? Vízbetörés? Diverzió? Váratlanul megtámadták volna a Hanzát? Nem Isztominnak, hanem neki kell az elesett felderítők asszonyai elé állnia, akik eljönnek majd az ezredeshez, hogy szomorúan és könyörögve fürkésszék a szemét, remélve, hogy ígéretre, vigaszra lelnek benne. Neki kell mindent megmagyaráznia a garnizon katonáinak, akik nem tesznek fel felesleges kérdéseket, és egyelőre bíznak benne. Megnyugtatnia az aggódókat, akik esténként, munka után összegyűlnek az állomás órája alatt, mely rögzítette a karaván elindulásának idejét, és halkan tanakodnak, hogyan tovább.

Isztomin azt mondta, hogy az utóbbi napokban mind gyakrabban megkérdezték tőle, miért vették vissza az állomáson a világítást, és követelték, hogy kapcsolják fel a lámpákat a korábbi fényerőre. Pedig senkinek eszébe sem jutott, hogy csökkentse az áramerősséget, most is teljes erővel égtek a lámpatestek. Nem az állomáson, hanem az emberek lelkében sűrűsödött a sötétség, s azt a legvakítóbb higanygőzlámpák sem oszlathatták el.

A telefonkapcsolatot a Szerpuhovszkajával végül is nem sikerült helyreállítani, és az az egy hét, amely a karaván elindulása óta eltelt, az ezredest, miként sok más szevasztopolszkajait is, megfosztotta az emberekkel való bensőséges kapcsolatnak a metró lakói számára oly fontos érzésétől.

Amíg működött a kapcsolat, amíg a karavánok rendszeresen jártak, és az út a Hanzáig kevesebb mint egy napig tartott, minden szevasztopolszkajai, ha akart, mehetett, ha akart, maradhatott, mindenki tudta, hogy mindössze öt szakaszra az állomásuktól kezdődik az igazi metró, a civilizáció, az emberiség, amelyhez magát is számította.

Régen így érezhették magukat az Északi-sarkvidék kutatói, akik a tudományos munka vagy a magas kereset végett önként kárhoztatták magukat a hideggel és a magánnyal vívott harcra. A Nagy Föld több ezer kilométerre van tőlük, de mégis itt van mellettük, amíg működik a rádió, és havonta egyszer felzúg fejük fölött a repülőgép motorja, és ejtőernyővel konzervekkel teli ládákat dobnak le nekik.

De most az a jégtábla, amelyen az állomásuk állt, leszakadt, és minden órával messzebbre sodródott – el a jeges hóviharba, a fekete óceánba, a pusztaságba, az ismeretlenbe.

A várakozás hosszúra nyúlt, és a Szerpuhovszkajához kiküldött felderítők sorsáért való aggódás egyre sötétebb bizonyossággá változott: ezeket az embereket immár soha többé nem fogja látni. Egyszerűen nem tehette meg, hogy újabb három katonát elvegyen a védővonalról, hogy ismeretlen veszedelemnek, sőt talán biztos pusztulásnak tegye ki őket, ráadásul úgy, hogy nem is old meg vele semmit. Ugyanakkor korainak találta, hogy leengedje a hermetikus kapukat, eltorlaszolja a déli alagutakat, és összeállítson egy nagy csapásmérő egységet. Miért éppen neki kell meghoznia ezt a döntést... A döntést, amely eleve nem lehet jó.

A védparancsnok sóhajtott, kinyitotta az ajtót, és óvatosan körbekémlelve, az őrt szólította.

– Adsz egy cigarettát? De ez az utolsó, többet ne adj, akárhogy kérem! És ne mondd meg senkinek, rendben?

Amikor Nágya, ez a terebélyes, bőbeszédű asszony a szakadt angóraken-dőjében és pecsétes kötényében megérkezett a hússal és zöldséggel teli, forró fazékkal, az őrök megélénkültek. A krumpli és az uborka, paradicsom ínyenc csemegének számított: a Szevasztopolszkaján kívül zöldségekkel talán ha néhány étterem szolgált a Gyűrűn, meg persze a Poliszban. A gond nemcsak a bonyolult növénytermesztési berendezésekben rejlett, amelyekre a botanikusok által megőrzött magok termesztéséhez volt szükség, hanem abban is, hogy a metróban kevesen engedhették meg maguknak, hogy áramot használjanak a katonák étrendjének változatosabbá tétele kedvéért.

Még a vezető asztalára is csak ünnepeken került zöldség, rendszerint csupán a gyerekek kedvében jártak vele. Isztomin kénytelen volt veszekedni a szakácsokkal, hogy a harci szellem fenntartása érdekében minden páratlan napon adjanak tíz deka főtt krumplit meg egy paradicsomot is a disznóhúshoz. Különben mindig csak spóroltak volna a drága ínyencséggel.

Az elgondolás bevált: elég volt, hogy Nágya, miután asszony módra ügyetlenül lecsúsztatta válláról a gépkarabélyát, levegye a fedőt a fazékról, az őrök arcán a ráncok mindjárt kezdtek kisimulni. Ilyen vacsora mellett nem volt kedvük szóba hozni az eltűnt karavánt és az elmaradó felderítőket, csak elvette volna az étvágyukat.

– Ma valahogy egész nap a Komszomolszkaja jár az eszemben – mondta egy mosolygós, metrórangjelzéses pufajkát viselő öreg, miközben alumíniumtáljában szétnyomkodta a krumpliját a kanalával. – Jó volna elmenni, megnézni... Micsoda mozaik van ott! Nekem az a legszebb állomás ebben a ti Moszkvátokban.

– Ugyan már, Homérosz, csak azért szereted mind a mai napig, mert ott laktál – mondta rá rögtön egy usankás, borostás, kövér férfi. – És a Novoszlobodszkaján a festett üvegek? A Majakovszkaján meg azok a légies oszlopok és mennyezetfreskók?

– Nekem a Ploscsagy Revoljuciji tetszett mindig – vallotta meg elfogódottan a mesterlövész, egy csendes, komoly, koros férfi. – Butaság, tudom én is, de azok a kemény tekintetű matrózok és pilóták, meg a határőrök a kutyáikkal... Gyerekkoromtól imádtam azt az állomást!

– Ugyan mért volna butaság? Nagyon szimpatikus bronzfiúk vannak ott – pártolt melléje Nágya, miközben a fazék aljáról a maradékot kapargatta. – Hé, brigadéros, a végén még vacsora nélkül maradsz!

A félrevonultan üldögélő magas, vállas katona komótosan lépdelt közelebb a tűzhöz, fogta az adagját, és visszament a helyére – közelebb az alagúthoz, távolabb az emberektől.

– Jár ez egyáltalán az állomáson? – kérdezte suttogva a kövér, a félhomályba olvadó széles hát felé biccentve.

– Több mint egy hete el se mozdul innen – felelte ugyanolyan halkan a mesterlövész. – Hálózsákban alszik. Hogy bírja idegekkel... Bár lehet, hogy egyszerűen csak tetszik neki ez a munka. Három nappal ezelőtt, amikor a démonok kis híján széttépték Rinatot, kiment, és alig tizenöt perc alatt puszta kézzel végzett velük. Amikor visszatért, csupa vér volt a csizmája, meg a gépkarabélya is... Elégedett.

– Nem is ember ez, hanem gép – tette hozzá egy nyurga géppuskás.

– Én még aludni is félek mellette. Láttad, mi történt az arcával?

– Én meg éppen fordítva, csak mellette érzem magam biztonságban – vont vállat az a kis öreg, akit Homérosznak neveztek. – Mi bajotok vele? Jó ember, csak valami érte. Hanem az állomások szépsége, az fontos dolog. A te Novoszlobodszkajád maga az ízléstelenség. Józan fejjel lehetetlen nézegetni azokat a festett üvegeket... Még hogy festett üvegek!

– Miért, a fél mennyezetet beborító, kolhoztémájú mozaik nem ízléstelenség?

– Ugyan hol láttál te a Komszomolszkaján ilyet?

– Hiszen az egész istenverte szovjet művészet vagy a kolhozéletről, vagy a hős pilótákról szól! – dühösködött a kövér.

– Szerjozsa, hagyd békén a pilótákat! – figyelmeztette a mesterlövész.

– A Komszomolszkaja is egy szemét, a Novoszlobodszkaja is egy szar – hallatszott egy rekedtes, mély hang.

A kövérben benne rekedt a szó meglepetésében, és a brigadérosra meredt. A folytatásra várva rögtön elhallgattak a többiek is: a brigadéros szinte soha nem vett részt a beszélgetéseikben, még a neki szóló kérdésekre is csak kurtán felelt. Vagy még úgy sem.

Amaz továbbra is háttal ült nekik, le nem véve szemét az alagút torkáról.

– A Komszomolszkaján a boltívek túl magasak, az oszlopok meg vékonyak, az egész peront tűz alatt lehet tartani a sínekről, az átjárókat meg nem lehet eltorlaszolni. A Novoszlobodszkaján meg az összes fal repedezik, akármennyire próbálják is betapasztani. Elég egy gránát, hogy beomoljon az egész állomás. Festett üvegek meg már rég nincsenek. Mind széttörtek. Törékeny holmi az.

Bár vitatható érvek voltak ezek, ellenkezni senki sem mert. Rövid hallgatás után a brigadéros még odavetette:

– Megyek az állomásra. Homéroszt viszem magammal. A váltás egy óra múlva lesz. Artúr a parancsnok.

A mesterlövész felpattant és bólintott, noha a brigadéros ezt nem láthatta. A kis öreg is felállt, és kezdte összekapkodni szanaszét heverő holmiját a hátizsákjába, pedig még a krumpliját sem ette meg. A tűzhöz már teljes menetfelszerelésben lépett oda.

– Sok szerencsét.

A mesterlövész, miközben a megvilágított szakaszban távolodó két alakot, a hatalmas termetű brigadérost és az ösztövér Homéroszt követte szemével, fázósan dörzsölgette kezét, és összehúzta magát.

– Valahogy hűvösebb lett. Dobjatok rá szenet, jó?

A brigadéros egész úton alig szólt valamit, csak azt akarta tudni, igaz-e, hogy Homérosz korábban mozdonyvezető-helyettes volt, azelőtt meg egyszerű pályaőr. Az öreg bizalmatlanul nézett rá, de aztán bólintott, bár a Szevasztopolszkaján mindenkinek azt mondta, hogy mozdonyvezetőségig vitte, a pályaőri munkáját pedig nem szívesen emlegette, mivel méltatlannak találta.

Az állomás vezetőjének irodájába a brigadéros kopogtatás nélkül lépett be, miután kurtán tisztelgett az utat engedő őrnek. Homérosz bátortalanul megtorpant a bejáratnál, s egyik lábáról a másikra állva nézte, hogyan áll fel csodálkozva a brigadéros fogadására a két zilált, fáradt, zavarodott ember, Isztomin és az ezredes.

A brigadéros levetette és egyenesen Isztomin papírjaira csapta a sisakját, majd végighúzta kezét teljesen kopaszra borotvált feje búbján. A lámpa fényénél látni lehetett, milyen rettenetesen el van csúfítva az arca: a bal orcáját hatalmas sebhely húzta össze, mintha megégett volna, a szeme helyén keskeny kis rés volt, a szája sarkától a füléig vastag, lila vágás húzódott. Bár Homérosz azt hitte, hozzászokott már ehhez az archoz, most, hogy újra látta, ugyanolyan jeges borzongás fogta el, mint legelőször.

– Magam megyek a Gyűrűre – vetette oda üdvözlés nélkül a brigadéros.

A szobára súlyos csend nehezedett. Homérosz már korábban is hallotta, hogy a brigadérost mint nélkülözhetetlen harcost különleges bánásmódban részesítik az állomás vezetői. De csak most kezdte felfogni, hogy a többi szevasztopolszkajaival ellentétben a járőr brigadérosa mintha egyáltalán nem is rendelné alá magát nekik.

Mintha most se várt volna semmilyen megerősítést ettől a két idős, elcsigázott, tehetetlen embertől, hanem parancsot adott nekik, amit azoknak teljesíteniük kell. És Homérosz – ki tudja, hányadszor már – azt kérdezte magától: ki ez az ember?

A védparancsnok összenézett Isztominnal, elkomorodott, mint aki tiltakozni készül, de aztán csak legyintett.

– Döntsd el magad, Hunter... Úgyis a tied lesz a végső szó.

2. FEJEZET
A VISSZATÉRÉS

Az ajtónál tétován álldogáló öreg felkapta a fejét: ezzel a névvel eddig nem találkozott a Szevasztopolszkaján. Nem is név ez, hanem ragadványnév, mint ahogy ő maga se Homérosz, hanem a legközönségesebb Nyikolaj Ivanovics, akire már itt, az állomáson ragasztották rá a görög eposzíró nevét a mindenféle történetek és szóbeszédek iránti olthatatlan vonzódása miatt.

Két hónapja volt, hogy az ezredes bemutatta az őröknek a sebhelyes arcú embert. – Az új brigadérosotok – mondta, s az őrök mogorva kíváncsisággal méregették a kevlárt és súlyos sisakot viselő, széles vállú, új embert. Az, mit sem törődve az illemmel, közömbösen hátat fordított nekik: a rábízott embereknél láthatólag sokkal inkább érdekelték az alagútban lévő erődítések. A bemutatkozó katonákkal kezet szorított ugyan, de ő maga nem mondta a nevét. A sorban elhangzó ragadványneveket megjegyezve némán bólintott, és kék cigarettafüstöt eregetve mintegy kijelölte az általa kívánt távolságot közte és közöttük. A kissé felemelt sisakrostély árnyékában élettelenül, tompán csillant meg sebhely szegélyezte, résnyi szeme. Faggatni az őrök közül sem akkor, sem később nem merte senki, így aztán immár két hónapja egyszerűen csak „brigadérosnak” szólították. Arra jutottak, hogy az állomás megfizetett egyet azok közül a zsoldosok közül, akik jól elvannak múlt és név nélkül, és sok pénzt kérnek a szolgálataikért.

Hunter.

Homérosz némán ízlelgette magában a különös szót. Inkább illenék egy közép-ázsiai juhászkutyához, mint emberhez. Csendesen elmosolyodott: nocsak, még emlékszik, hogy voltak ilyen kutyák. Honnan jutottak az eszébe? Harcos fajta, a farka is, a füle is egészen rövid. Nincs rajta semmi fölösleges.

A név viszont, minél tovább ismételgette magában, kezdett homályosan derengeni neki. Hol is hallhatta korábban? A szóbeszédek és mendemondák végtelen áradatában a név valamikor megragadt benne, és emlékezetének legmélyére süllyedt Aztán vastag iszapréteg rakódott rá: nevek, tények, szóbeszédek, számok – a sok haszontalan információ más emberek életéről, amit Homérosz mindig kíváncsian hallgatott meg, és buzgón igyekezett megjegyezni.

Hun-ter... Talán az a megrögzött bűnöző volna, akinek a fejére a Hanza jutalmat tűzött ki? Az öreg próbaként ledobott egy követ romló emlékezete kútjába, és hallgatózott. Nem, nem talált. Sztalker volna? Nem látszik annak.

Homérosz még egyszer lopva rápillantott a brigadéros szenvtelen, szinte bénult arcára. Nagyon is illett rá ez a kutyanév.

– Egy trojkára van szükségem. Viszem Homéroszt, ő jól ismeri az itteni alagutakat – folytatta a brigadéros, anélkül hogy az öreg felé fordult volna, és a beleegyezését sem kérte. – Még egyet adhat a saját választása szerint. Egy futárt, küldöncöt. Még ma indulok.

Isztomin sietősen bólintott, aztán észbe kapott, és kérdőn nézett az ezredesre. Az komoran szintén azt mormogta, hogy semmi kifogása ellene, noha ezekben a napokban éppenséggel elkeseredetten küzdött az állomás vezetőjével minden egyes szabad harcosáért. Homérosszal láthatólag senki sem óhajtott konzultálni, igaz, ő se akart vitatkozni: kora ellenére az öreg sose riadt vissza az efféle feladatoktól. És erre megvolt a jó oka.

A brigadéros felkapta az asztalról súlyos sisakját, és elindult a kijárat felé. Egy pillanatra megtorpant az ajtónál, és odavetette Homérosznak:

– Búcsúzz el a családodtól! Hosszú útra készülj! Töltényt ne hozz, azt én adok – és eltűnt az ajtónyílásban.

Az öreg ment utána, remélve, hogy legalább pár szót csak hall még tőle, hogy mégis mire számítson. Ám amikor kiért a peronra, Hunter a hosszú lépteivel már messze járt, és Homérosz letett arról, hogy utolérje, csak fejcsóválva nézett utána.

Szokásával ellentétben a brigadéros most fedetlenül hagyta a fejét: mással lévén elfoglalva, talán megfeledkezett róla, de az is lehet, hogy csak több levegőre vágyott. És amikor elment az ebédszünetben a peronon lebzselő csapatnyi fiatal sertésgondozónő mellett, a háta mögött utálkozva súgtak össze:

– Hű, lányok, micsoda ronda ember!

– Hát őt meg honnan kerítetted? – kérdezte Isztomin, miközben megköny-nyebbülve engedte el magát a székén, és kövérkés tenyerével egy csomag felvágott cigarettapapír felé nyúlt. A leveleket, amiket olyan élvezettel füstöltek el az állomáson, állítólag sztalkerek gyűjtötték valahol a felszínen, alighanem a Bitcevszkij park környékén. Egyszer az ezredes tréfából odatette a „dohány” mellé a dózismérőt, amely mindjárt kellemetlenül kattogni kezdett. Az öreg azon minutában felhagyott a dohányzással, és a köhögése, amely éjszakánként kínozta, és a tüdőrák rémével ijesztgette, kissé csillapodott. Isztomin viszont nem akart hinni a radioaktív levelekről szóló történetben, s nem minden ok nélkül emlékeztette Gyenyisz Mihajlovicsot arra, hogy a metróban valamilyen mértékben minden „világít”, amihez csak nyúl az ember.

– Régi ismeretség – felelte kényszeredetten az ezredes, majd kis hallgatás után hozzátette: – Korábban nem volt ilyen. Valami történt vele.

– Hát, abból ítélve, ahogy kinéz, valami biztosan történt vele – dünnyögte az állomásvezető, s tüstént a bejárat felé pillantott, mintha csak Hunter még ott időzne, és véletlenül meghallhatná.

A védparancsnoktól nem volt szép, ha neheztelt azért, hogy a brigadéros váratlanul felbukkant a múlt hideg homályából. Alig érkezett meg az állomásra, szinte nyomban a védelem legfőbb oszlopa lett. De hogy valóban ő tért volna vissza, abban Gyenyisz Mihajlovics a mai napig nem hitt egészen. Hunter szörnyű és különös halálának híre még a múlt esztendőben eljutott hozzá is. És amikor két hónappal ezelőtt megjelent a kis szobája küszöbe előtt, a parancsnok sietve keresztet vetett, mielőtt ajtót nyitott volna neki. Az a gyanús könnyedség, amellyel a visszatérő átjött a blokkőrhelyeken – mintha csak testetlenül átsuhant volna a harcosok között – erős kétséget ébresztett benne, hogy vajon jótékony csodával van-e dolga.

Az ajtó bepárásodott kémlelőnyílásán túl ismerős profil rajzolódott ki: bikanyak, csillogóra borotvált fej, kissé lelapult orr. De az éjszakai vendég fejét lehajtva, valami miatt félig elfordulva állt, és kísérletet sem tett arra, hogy megtörje a súlyos csendet. Az ezredes bosszús pillantást vetett az asztalon álló, felbontott sörre, aztán mélyet sóhajtott, és elhúzta a reteszt. Barátnak segíteni illik – ha élő, ha holt.

Hunter csak akkor emelte fel tekintetét a padlóról, amikor az ajtó kitárult; mindjárt érthetővé vált, miért rejtette el addig arcának másik felét. Tartott tőle, hogy az öreg egyszerűen nem fogja megismerni. Még a sokat látott ezredes is, aki számára a Szevasztopolszkaja helyőrség parancsnoki posztja a korábbi viharos évekhez képest felért egy gondtalan nyugállománnyal, úgy húzta el a száját, mintha megégette volna magát, amikor meglátta, aztán némi bűntudattal elnevette magát – bocsáss meg, nem állhattam meg.

A vendég erre még csak el sem mosolyodon. Az elmúlt hónapok során az arcát elcsúfító sebhelyek valamennyire begyógyultak, de a korábbi Hunterre szinte semmiben sem emlékeztette az öreget.

Kereken elutasította, hogy magyarázatot adjon csodálatos megmenekülésére és az azt követő távolmaradására, az ezredes kérdéseire pedig, mintha meg se hallotta volna őket, egyszerűen nem reagált. Mi több, megkérte Gyenyisz Mihajlovicsot, hogy – régi adósságát törlesztendő – senkinek ne szóljon a megjelenéséről. Ha az ezredes a józan eszére hallgatott volna, haladéktalanul értesíti feljebbvalóit, így viszont békén hagyta Huntert.

Azért elővigyázatosan nyomozásba kezdett. Rég elsiratott vendége semmibe sem keveredett bele, és senki sem kereste. Igaz, a testét nem találták meg, de ha élt volna, életjelet adott volna magáról, mondták meggyőződéssel az ezredesnek. Való igaz, értett egyet az ezredes.

Mindazonáltal, ahogy ez a nyomtalanul eltűntekkel gyakorta megesik, Hunter, pontosabban ködös és megszépített alakja számtalan félig-meddig igaz mítoszban és legendában felbukkant. Ez a szerep láthatólag tökéletesen megfelelt neki, és az őt még életében eltemető bajtársait nem sietett más belátásra bírni.

Gyenyisz Mihajlovics régi adósságának tudatában levonta a helyes következtetéseket, nem akadékoskodott tovább, s tette, amire régi ismerőse kérte: mások előtt nem szólította a nevén Huntert, és a részleteket mellőzve avatta be Isztomint a dologba.

Annak amúgy mindegy volt: a kenyerét alaposan megszolgálta a brigadéros, aki éjjel-nappal az első vonalban, a déli alagutakban volt Az állomáson szinte alig látták: hetente egyszer jött be, a maga külön fürdési napján. Isztomint, aki sosem ódzkodott sötét múltú légiósok szolgálataitól, egyáltalán nem zavarta, ha ide, ebbe a pokolba is csak azért vette be magát, hogy elrejtőzzön ismeretlen üldözői elől. Elegendő volt, hogy harcol, és ezzel a dolog el is volt intézve.

Az őrök zúgolódása, akiket bántott az új parancsnok rátartisága, mindjárt az első harc után elcsitult. Elég volt egyszer látniuk, milyen módszeresen, körültekintően, embertelenül hideg hévvel semmisít meg mindent, amit meg kell semmisíteni, s mindegyikük levonta belőle a maga következtetését. Barátkozni egyikük sem próbált a magába zárkózó brigadérossal, de feltétel nélkül engedelmeskedtek neki, így aztán tompa, elgyötört hangját sohasem kellett felemelnie. Volt ebben a hangban valami hipnotikus, és még az állomás vezetője is, pedig még végig se hallgatta, csak úgy, minden eshetőségre készen engedelmes bólogatásba fogott, amikor Hunter hozzá fordult.

Az utóbbi napokban most először csökkent a feszültség Isztomin irodájában – mintha csak kitört és elült volna egy néma vihar, meghozva a rég várt enyhülést. Vitának itt már nem volt helye. Hunternél jobb harcos nem létezik; ha ő is odavész az alagutakban, akkor a szevasztopolszkajaiaknak már nincs miben reménykedniük.

– Intézkedem a művelet előkészítéséről – javasolta az ezredes, jól tudva, hogy az állomás vezetője is erre utasítaná.

– Három nap elég kell hogy legyen. – Isztomin fölkattintotta az öngyújtóját, és összehúzta a szemét. – Többet nem várhatunk rájuk. Mit gondolsz, hány ember kell?

– Egy csapásmérő egység parancsra vár, elmegyek a többiekért, még vagy húsz emberem van ott. Ha holnapután se hallasz felőlük – az ezredes a kijárat felé intett a fejével akkor hirdess általános mozgósítást. Akkor áttörünk.

Isztomin felrántotta a szemöldökét, de ahelyett, hogy ellenvetést tett volna, mélyen beleszippantott halkan sercegő cigarettájába. Gyenyisz Mihajlovics maga elé húzott néhány összefirkált papírlapot az asztalon, és rövidlátón föléjük hajolva titokzatos köröket kezdett rajzolgatni rájuk, és család- meg ragadványneveket írogatott beléjük.

Áttörni? Az állomás vezetője az ősz, öreges tarkó fölött, a gomolygó dohányfüstön át nézte az ezredes háta mögött a falon lógó nagy metró térképet. Ez a megsárgult és összekoszolt séma, amely telis-tele volt tintával írt feljegyzésekkel, erőltetett menetek nyilaival és ostromok gyűrűivel, őrhelyek csillagocskáival és a tiltott zónákat jelölő felkiáltójelekkel, az elmúlt évtized krónikája volt. Tíz évé, amelyből egyetlen nap sem telt el nyugalomban.

A Szevasztopolszkajától lefelé, mindjárt a Juzsnaja alatt, a jelölések megszakadtak: Isztomin emlékezete szerint onnan senki sem tért vissza. A hosszú, ágas-bogas gyökérzetként lefelé kúszó vonal patyolattiszta maradt. A Szerpu-hovszkaja vonal meghódítása a szevasztopolszkajaiaknak túl kemény dió volt; ehhez még a sugárbetegségtől legyengült emberek minden megfeszített ereje sem lett volna elegendő.

Most viszont az ismeretlenség szürke homálya takarta be az ő águknak azt a csonkját is, amely állhatatosan húzódott felfelé, a Hanza, az emberek felé. Senki sem fogja megtagadni a parancsot azok közül, akiknek az ezredes holnap kiadja, hogy készüljenek a harcra. A Szevasztopolszkaján az ember kiirtására indított háború, amely több mint két évtizede kezdődött, egyetlen percre sem szünetelt. Amikor az ember már sok éve a halál árnyékában él, a tőle való félelem helyét közöny, fatalizmus, babonák, amulettek és vadállati ösztönök veszik át. De ki tudja, mi várja őket ott, a Nahimovszkij proszpekt és a Szerpuhovszkaja között? Ki tudja, át lehet-e törni egyáltalán ezt a titokzatos akadályt, és ha áttörik is, mit találnak mögötte?

Eszébe jutott az utolsó útja a Szerpuhovszkajára: az áruspultok, a csavargók vackai meg a roskatag paravánok, amelyek mögött azok alszanak és szeretkeznek, akiknek még maradt valamijük. Maguknak semmit se termeltek, nem volt se melegház, se ól az állomáson. A ravasz, dörzsölt itteniek a spekulációból éltek: elfekvő árukkal kereskedtek, amelyeket potom pénzen vettek meg a késve érkező karavánosoktól, meg olyan szolgáltatásokban részesítették a Gyűrű állampolgárait, amelyekért otthon bíróság várta volna őket. Élősködő gomba a Hanza hatalmas törzsén.

A Gyűrű gazdag kereskedő állomásainak szövetsége, melyet germán előképének örök emléket állítva találóan Hanzának neveztek el, a civilizáció védőbástyája maradt a barbárságba és nyomorúságba süllyedt metróban. A Hanza reguláris hadsereget jelentett, villanyvilágítást még a legszegényebb megállóhelyen is, és biztos kenyeret mindenkinek, akinek az útlevelében az állampolgárságot nagybecsű pecsétje igazolta. Az ilyen útlevelek a feketepiacon egy egész vagyonba kerültek, de ha a hamisítvány tulajdonosát sikerült a Hanza határőreinek megcsípniük, a fejével lakolt érte.

Gazdagságát és erejét a Hanza természetesen az elhelyezkedésének köszönhette: a Gyűrű kévébe fogta a többi ágat, az átszállóállomásokkal elérhetővé tette mindegyiket, és összefűzte őket. A VDNH-ról teát szállító csencsereknek meg a baumanszkajai lőszerraktárakból lőszert hozó hajtá-nyoknak jobban megérte, ha árujukat a Hanza legközelebbi vámján rakják ki, és hazatérnek. Jobb olcsóbban odaadni, mint a hasznot kergetni metrószerte, ami bármely pillanatban csúf véget érhet.

A Hanza néha annektált szomszédos állomásokat, de gyakrabban magukra hagyta őket, és eltűrte, hogy szürke zónává váljanak, amelyben aztán olyan dolgok folytak, amelyekhez lealacsonyodni a Hanza boncai nem kívántak. A sugárirányú állomásokat természetesen ellepték a Hanza kémei, és lényegében felvásárolták őket az üzletemberei, de formálisan függetlenek maradtak. Ilyen volt a Szerpuhovszkaja is.

A hozzá vezető szakaszok egyikében rekedt ott örökre az az egység, amelynek nem sikerült eljutnia a szomszédos Tulszkajára. A szektások lakta és ezért Isztomin által a térképen csak egy katolikus kereszttel jelölt vonat a fekete pusztaság közepén felejtett tanyává lett. Isztominnak semmi kifogása nem lett volna a szektások ellen, ha a misszionáriusaik nem járják eltévelyedett lelkekre vadászva a szomszédos állomásokat Igaz, a Szevasztopolszkajáig Isten juhászkutyái nem jutottak el, az elhaladó utazók elé pedig különösebb akadályokat nem gördítettek – legfeljebb kissé feltartóztatták őket a maguk lélekmentő szövegeivel. Ugyanakkor a Tulszkajától a Szerpuhovszkajához vezető második alagút üres volt és tiszta, a helyi karavánosok azt használták.

Isztomin tekintete újra lefelé siklott a vonalon. Tulszkaja? Egyre inkább elvaduló település, amelynek csak morzsák esnek le a mellette elhaladó szevasztopolszkajai konvojoktól és a ravasz szerpuhovszkajai kufároktól. Élnek, ahogy tudnak: ki mindenféle kacatot javít, ki munkát keresni jár a Hanza-határra, s napokon át guggol ott és vár, hogy aztán elszegődjön egy építésvezetőhöz, aki úgy viselkedik, mint holmi rabszolgatartó. „Szegénységben élnek ők is, mégsem olyan csirkefogók, mint a szerpuhovszkajaiak – gondolta Isztomin – és rend is jóval nagyobb náluk. A veszély, úgy látszik, összekovácsol.”

A következő állomás, a Nagatyinszkaja, amely az ő térképén rövid vonallal volt jelölve – lakatlan. Bár ez is csak félig igaz: huzamosan nem maradt meg rajta senki, de előfordult, hogy mindenféle sötét, félállati életet élő gyülevész népség nyüzsgött rajta. A vaksötétben idegen szemek elől elrejtőző párocskák fonódtak össze. Máskor az oszlopok között tűz gyulladt, amely körül az alagutak titkos találkozóra összegyűlő bűnözőinek árnyai kavarogtak.

Éjszakázni azonban csak a gyanútlanok és a legvakmerőbbek maradtak itt: az állomást egyáltalán nem csak emberek látogatták. A Nagatyinszkaját betöltő susogó, kocsonyás sötétségben, ha már hozzászokott a szem, néha igazán lidérces árnyak villantak meg. És időről időre, elijesztve a hajléktalanokat, belehasított a levegőbe valamely szerencsétlen velőtrázó sikolya, akit azok a szörnyek elvonszoltak a vackukba, hogy ott azonmód felfalják.

A Nagatyinszkaján túlra a csavargók nem merészkedtek, és a „senki földje” egészen a Szevasztopolszkaja védvonaláig tartott. Persze csak látszólag volt az: nagyon is voltak gazdái, akik őrizték a határaikat, és még a szevasztopoliak felderítői is kerülték a velük való találkozást.

Most azonban az alagutakban valami új Ismeretlen jelent meg. Elemésztve mindenkit, aki a régtől fogva ismertnek tetsző útvonalakon haladni próbált. És ki tudja, képes lehet-e ez az állomás kiállítani egy elégséges sereget, még ha minden harcképes lakóját fegyverbe szólítja is, hogy legyőzhesse... Isztomin nehézkesen felkelt a székéről, odacsoszogott a térképhez, és tintaceruzájával megjelölte azt a szakaszt, amely a „Szerpuhovszkaja” felirattól a „Nahimovszkij proszpekt” feliratig húzódott. Egy kövér kérdőjelet rajzolt melléje. A Proszpekthez akarta rajzolni, de pontosan a Szevasztopolszkajával szembe sikerült.

Első pillantásra a Szevasztopolszkaja lakatlannak látszott. A peronon nyomuk sem volt a megszokott katonai sátraknak, amelyekben általában más állomások lakói élni szoktak. Itt, a pár bágyadt fényű lámpa fényében alig észrevehetően csak a homokzsákokból kialakított fedezékek hangyabolyai sötétlettek. A tüzelőállások azonban üresek voltak, és a szellősen álló, szögletes oszlopokon vastag por ült. Minden úgy volt kialakítva, hogy a véletlenül idevetődő biztosan azt higgye, az állomást már régen elhagyták.

Ám ha a hívatlan látogató azt találta a fejébe venni, hogy akár csak rövid ideig itt időzzön, azt kockáztatta, hogy mindörökre itt marad. A szomszédos Kahovszkaján huszonnégy órás szolgálatot teljesítő géppuskások és mester-lövészek pillanatok alatt elfoglalták helyüket a fedezékek mögött. A gyenge mennyezeti lámpák helyett felgyulladtak a kíméletlen fényű higanygőzlámpatestek, a retináját is kiégetve az alagutak sötétéhez szokott embereknek és szörnyetegeknek.

Ez a peron volt a szevasztopolszkajaiak utolsó és leggondosabban kiépített védővonala. Az otthonaikat pedig ennek a megtévesztő állomásnak a méhében, a peron alatti kábelfolyosókban helyezték el. A padlózat gránitlemezei alatt, kíváncsi szemek elől elrejtve, még egy szint volt, legalább olyan széles, mint a főcsarnok, de ezt számtalan rekeszre osztották. Jól megvilágított, száraz és meleg szobákra, egyenletesen búgó levegő- és víztisztítókra, hidroponikus melegházakra... A biztonság és az otthonosság érzése csak akkor töltötte el az állomás lakóit, ha még mélyebbre mentek le a föld alá.

Homérosz tudta, hogy a döntő ütközet nem az északi alagutakban vár rá, hanem otthon. Ahogy igyekezett előre a félig nyitott ajtajú idegen lakások közti szűk folyosón, egyre lassabban vitte a lába. Még egyszer végig kellett gondolnia a taktikáját, be kellett gyakorolnia a replikáit; s egyre kevesebb ideje maradt rá.

– Mit tehetnék? Ez a parancs... Te is jól tudod, milyen a helyzet. Engem meg se kérdeztek. Most mért viselkedsz úgy, mint egy kislány? Ez egyszerűen nevetséges! Dehogy én ajánlkoztam! Nem tehetem. Hova gondolsz?! Hogyan tagadhatnám meg? De hisz az dezertálás! – mormogta az orra alatt, hol felháborodott, határozott intonációval, hol szomorkásán, igyekezve szelíden meggyőzni valakit.

Amint saját szobája küszöbéhez ért, még egyszer elpróbálta az egészet. Hiába, a könnyeket nem úszhatja meg, de meghátrálni nem fog, az egyszer biztos. Az öreg elkomorodva és harcra készen lenyomta az ajtókilincset.

A kilenc és fél négyzetméterből – ebből a nagy fényűzésből, amelyre szállásról szállásra vetődve annak idején öt éven át várt – kettőt foglalt el a kétemeletes katonai ágy, egyet a díszes terítővel letakart ebédlőasztal, még hármat pedig régi újságok hatalmas, mennyezetig érő halma. Ha egyedül élt volna, akkor egy szép napon ez a hegy biztosan ráomlik és maga alá temeti. De tizenöt évvel ezelőtt találkozott egy asszonnyal, aki nemcsak arra volt hajlandó, hogy eltűrje ilyen mennyiségű porfogó jelenlétét a maga aprócska lakában, hanem arra is, hogy gondosan eligazgassa őket, nem engedve, hogy otthona papír Pompejivé váljék.

Általában is sok mindent kész volt eltűrni. A megszámlálhatatlan újságkivágást is – „A fegyverkezési verseny új fordulatot vesz”, „Az amerikaiak új ellenrakétát próbáltak ki”, „Nukleáris pajzsunk erősödik”, „A provokációk folytatódnak”, „A türelemnek vége” – amelyek padlótól a plafonig szinte tapétaként borították a kis szoba falait. Az öreg átvirrasztott éjszakáit is, amikor szétrágott végű golyóstollal a kezében, villanyfény mellett ült az iskolai füzetek halma fölött – gyertyákról ilyen halom papír mellett az otthonukban szó sem lehetett. A férfi félig tréfás, félig gúnyos ragadványnevét is, melyet ő maga büszkén viselt, mások viszont leereszkedő mosollyal ejtettek ki a szájukon.

Sokat elviselt, de nem mindent. Nem viselte el Homérosznak azt a gyerekes igyekezetét, hogy minden alkalommal a vihar sűrűjében legyen, mert meg akarja nézni, mi is van ott valójában – pedig maholnap hatvanéves lesz! És nem viselte el a felelőtlenségét, amivel minden megbízatást szó nélkül elvállalt, megfeledkezve arról, hogy nemrég az egyik útjáról úgy jött meg, hogy alig tudott visszakecmeregni a túlvilágról.

És nem bírta elviselni a gondolatot, hogy elveszítheti Homéroszt, és újra teljesen magára marad.

Miután útnak indította Homéroszt őrségbe – az öregre hetente egyszer került sor – soha nem maradt meg otthon. Nyomasztó gondolatai elől menekülve vagy a szomszédokhoz ment, vagy dolgozni, akkor is, ha még nem jött el az ő műszakjának ideje. A férfiak halál iránti közönyét buta, önző, bűnös dolognak találta.

Homérosz véletlenül találta otthon most is – épp csak hazaszaladt, hogy átöltözzön munka után: bedugta kezét foltozott gyapjútrikójába, és úgy is maradt. Kócos, sötét haja már jól láthatóan őszült, noha még ötven sem volt, halványbarna szemében riadalom támadt.

– Történt valami, Kolja? Hisz későig lennél őrségben, nem?

És ekkor Homérosznak hirtelen elment a kedve attól, hogy elmondja neki a döntését. Habozott: nyugtassa meg talán egyelőre, aztán csak vacsora után közölje vele, szinte mellékesen?

– Nehogy hazudni merj nekem! – figyelmeztette az asszony, elkapva ide-oda rebbenő tekintetét.

– Tudod, Lenocska... Az a helyzet, hogy... – kezdett bele.

– Csak nem valaki... – az asszony rögtön a legfőbbre, a rettenetesre kérdezett rá, de a „meghalt” szót ki nem ejtette volna a száján, mintha csak azt hinné, hogy baljós gondolatai ettől valóra válhatnak.

– Nem, nem – rázta meg a fejét Homérosz. – Csupán levettek az őrségről. A Szerpuhovszkajához küldenek – tette hozzá egykedvű hangon.

– De hiszen... – fulladt el Jelena hangja. – Hiszen ott... Egyáltalán visszajöttek már? Ott...

– Ugyan, hagyd már, butaság. Nincs ott semmi – próbálta sietve megnyugtatni Homérosz.

Jelena elfordult, az asztalhoz lépett, valami okból ide-oda rakosgatta a sótartót, elsimította a terítő ráncát.

– Álmom volt – mondta rekedten, s megköszörülte a torkát.

– Neked folyton...

– Rossz álmom – folytatta az asszony dacosan, és váratlanul pityeregni kezdett.

– Jól van már, na! Mit tehetnék... A parancs az parancs – motyogta Homérosz, és zavarodottan simogatta az asszony ujjait. Lyukas garast sem ért, hogy annyit próbálgatta a beszélgetésüket.

– Menjen az egyszemű oda! – vetette oda könnyein át az asszony, és elrántotta a kezét. – Vagy az a rangsávos, barettes ördög! Azok csak parancsolni tudnak... Neki mit számít? Asszony helyett egész életében a gépkarabélyával hált. Mit érthet az ilyen?

Ha már sírásra fakasztotta az asszonyt, csak úgy vigasztalhatta volna meg, ha önmagán tesz erőszakot. Szégyellte magát Homérosz, és igazán sajnálta az asszonyt. Olyan egyszerű lett volna megígérni neki, hogy visszautasítja a feladatot, s aztán megvigasztalni, felszárítani a könnyeit – csak persze aztán mennyire megbánná, mennyire sajnálná az elszalasztott lehetőséget! Talán az utolsó lehetőséget, amely a már úgyis jócskán hosszúra nyúlt életében még megadatott neki.

És hallgatott.

Már ideje volt mennie, eligazítást tartani a tiszteknek, de az ezredes egyre csak üldögélt Isztomin irodájában, ügyet sem vetve a cigarettafüstre, amely, mint mindig, most is ingerelte és csábította.

Míg az állomás vezetője gondolataiba mélyedve suttogott valamit magában, ujját a sok vihart látott metró térképen vezetve, Gyenyisz Mihajlovics egyre azt próbálta megérteni, mire jó ez az egész Hunternek. A Szevasztopolszkaján való titokzatos felbukkanása és a kívánsága, hogy itt akar letelepedni, meg az az óvatosság, ahogy a brigadéros bejárt az állomásra – szinte mindig az arcát eltakaró sisakban – csak egyvalamit leplezhetett: Isztominnak igaza volt, Hunter mégiscsak menekült valaki elől. Rejtekhelyének a déli blokkőrhelyet választotta: egy egész brigádot pótolt, s közben ő maga egyre pótolhatatlanabbá vált. Bárki követelte volna a kiadását, bármilyen jutalmat ígértek volna a fejéért, fel se merült volna se Isztominban, se őbenne, hogy kiadják.

A rejtekhely tökéletes volt. A Szevasztopolszkaján nem voltak idegenek, az itteni karavánosok pedig, nem úgy, mint más állomások szószátyár csencserei, a nagy metróban sohasem jártatták a szájukat. Ezen a világ legvégén levő kis földdarabon megkapaszkodó kicsiny Spártában mindennél többre értékelték a megbízhatóságot és a harci szellemet. A titkokat pedig megtanulták tisztelni.

De akkor mi lehet az oka annak, hogy Hunter ezt most sutba vágja, maga ajánlkozik, hogy elmegy, miután Isztomint úgyse vitte volna rá a lélek, hogy parancsot adjon erre, fogja magát, és megy a Hanzára, azt kockáztatva, hogy felismerik? Az ezredes abban valahogy nem hitt, hogy a brigadérost valóban az eltűnt felderítők sorsa nyugtalanítja. Meg a Szevasztopolszkajáért sem az állomás iránti szerelemből harcolt, hanem valami saját érdekétől vezérelve, amit csak ő ismer.

Lehet, hogy megbízatással jött? Ez sok mindent megmagyarázna: váratlan megérkezését, zárkózottságát, a konokságát, hogy a hálózsákjában töltse az éjszakákat az alagutakban, s végül az elhatározását, hogy haladéktalanul elindul a Szerpuhovszkajához. De akkor miért kérte őt, hogy ne tájékoztassa a többieket?

Vajon ki küldhette?

Az ezredes nagy nehezen leküzdötte a vágyát, hogy vegyen Isztomin cigarettájából. Nem, lehetetlen. Hogy Hunter, a Rend egyik oszlopa? Az az ember, akinek annyian, tán százak is köszönhetik az életüket, köztük maga Gyenyisz Mihajlovics is?

„Az az ember sohasem tenne ilyet – mondott ellent önmagának óvatosan. – De vajon a nemlétből visszatért Hunter az az ember-e?”

És ha mégis valakiknek a megbízását teljesíti... Lehetséges, hogy most jelet kapott tőlük? És lehetséges, hogy a fegyveres karavánok és a felderítőtrojkák eltűnése nem a véletlen műve volt, hanem egy gondosan kitervelt hadművelet része? De akkor magának a brigadérosnak mi ebben a szerepe?

Az ezredes hevesen rázta a fejét, mintha csak le akarná rázni róla gyanúinak rátapadt és sebesen duzzadó piócáit. Hogy is támadhatnak ilyen gondolatai arról az emberről, aki megmentette az életét? Ráadásul Hunter kifogástalanul szolgálta az állomást, és mindeddig semmi okot nem adott a gyanúra. És Gyenyisz Mihajlovics, miután megtiltotta magának, hogy akár csak gondolatban is „kémnek” és „diverzánsnak” nevezze őt, döntött.

– Tölts még egy teát, aztán megyek a fiúkhoz – mondta eltúlzott élénkséggel, s közben egyre az ujjait ropogtatta.

Isztomin eljött a térképtől, és fáradtan elmosolyodott. Épp nyúlt volna régi, tárcsás telefonjához, hogy hívja a segédtisztjét, de a készülék abban a pillanatban erőlködve felberregett, amitől mindketten összerezzentek és egymásra néztek. Ezt a hangot már egy hete nem hallották: az ügyeletes, ha jelenteni akart valamit, mindig kopogott az ajtón, más meg az állomás vezetőjét nem nagyon hívhatta.

– Itt Isztomin – mondta óvatosan.

– Vlagyimir Ivanovics... A Tulszkaja van vonalban – hadarta orrhangon a kagylóba a telefonos. – Csak nagyon rosszul hallani... Azt hiszem, a mieink... De a kapcsolat...

– Kapcsolj már össze! – ordított fel Isztomin, és akkorát csapott öklével az asztalra, hogy a telefon panaszosan megcsörrent.

A telefonkezelő ijedten elhallgatott, aztán pattogás, recsegés hallatszott, és végül felhangzott a kagylóban egy végtelenül távoli, a felismerhetetlenségig eltorzult hang.

Jelena a fal felé fordult, hogy elrejtse könnyeit. Mit tehetne még, hogy visszatartsa? Miért ragadta meg Homérosz olyan boldogan az első kínálkozó lehetőséget, hogy a főnökség parancsainak meg a dezertálásért járó büntetésnek ezzel a százszor elkoptatott történetével takarózva meglépjen az állomásról? Mit meg nem adott neki, mit meg nem tett ez alatt a tizenöt év alatt, hogy lehiggassza! És már megint az alagutakba vágyik, mintha azt remélné, hogy a sötétségen, az ürességen és a pusztuláson kívül bármit is találhatna bennük. Mit keres annyira?

Homérosz olyan tisztán hallotta fejében a szemrehányásokat, mintha az asszony hangos szóval sorolta volna őket. Cudarul érezte magát, de visszakozni már késő volt. Már nyitotta volna a száját, hogy bocsánatot kérjen, hogy szavaival megmelengesse Jelenát, de tudta, hogy ezzel csak olajat öntene a tűzre.

Jelena feje fölött pedig ott sírt Moszkva – a falon gondosan bekeretezve egy színes fotó függött a kristálytiszta nyári eső áztatta Tverszkajáról, melyet egy régi színes almanachból vágott ki. Homérosznak valamikor régen, egykori metró kóborlásai idején a ruháján kívül ez a felvétel volt az egyetlen vagyona. Mások férfimagazinokból kitépett, gyűrött képeket tartottak a zsebükben, de ezek az ő számára még rövid, szégyellni való pillanatokra sem pótolhatták az eleven nőket. Ez a fénykép azonban valami nagyon fontos, elmondhatatlanul gyönyörű dologra emlékeztette. Ami mindörökre elveszett.

– Bocsáss meg – suttogta esetlenül, és kifordult a folyosóra, gondosan betette maga után az ajtót, és erőtlenül leguggolt. A szomszédok ajtaja nyitva volt, a küszöbön két törékeny, vértelen arcú kisgyerek játszott – egy kisfiú meg egy kislány. Ahogy észrevették az öreget, abbahagyták a játékot; az úgy-ahogy összefércelt, ronggyal kitömött maci, amelyen az előbb sehogy sem tudtak megosztozni, elárvultan hullott a földre.

– Kolja bácsi! Mesélj nekünk! Megígérted, hogy mesélsz, amikor visszajössz! – rohantak oda Homéroszhoz.

– No és miről meséljek?

– A fej nélküli mutánokról! – rikoltotta boldogan a kisfiú.

– Ne, a mutánokról ne! – komorodott el a kislány. – Azok szörnyűek, én félek tőlük!

– Te miről szeretnéd, hogy meséljek, Tányecska? – sóhajtott az öreg.

– Akkor a fasisztákról! Meg a partizánokról! – kérte a kisfiú izgatottan.

– Ne arról! Nekem a Smaragdváros tetszik... – mondta foghíjas mosolyával Tánya.

– De hát arról tegnap este meséltem nektek. Nem lehetne arról, hogyan harcolt a Hanza a Vörösökkel?

– A Smaragdvárosról, a Smaragdvárosról! – kiabálták mindketten.

– Hát, jól van – állt rá az öreg. – Valahol messze-messze, a Szokolnyicseszkaja vonalon, túl hét puszta állomáson, túl három romba dőlt metró-hídon, túl ezerszer ezer talpfán fekszik egy varázslatos föld alatti város. Ez a város meg van babonázva, és közönséges ember nem juthat be oda. Varázslók élnek benne, csak ők képesek kijönni a város kapuin, és vissza is térni oda. A felszínen pedig, fölöttük egy hatalmas, soktornyos várkastély áll, ahol korábban ezek a bölcs varázslók éltek. Ezt a várkastélyt úgy hívják, hogy...

– Begyedem! – rikkantotta a kisfiú, és győzedelmesen nézett a húgára.

– Egyetem – erősítette meg Homérosz. – Amikor elkövetkezett a nagy háború, és a földre hullani kezdtek az atomrakéták, a varázslók lejöttek az ő városukba, és megbabonázták a bejáratot, hogy ne juthassanak be hozzájuk azok a gonosz emberek, akik a háborút kieszelték. És ott élnek...

– Homérosznak torkán akadt a szó. Jelena az ajtófélfához dőlve állt, és őt hallgatta; Homérosz nem is vette észre, mikor jött ki a folyosóra.

– Összekészítem a hátizsákodat – mondta rekedten az asszony.

Az öreg odalépett Jelenához, és megfogta a kezét. Az asszony sután, a gyerekek miatt kicsit szégyenlősen átölelte.

– Hamarosan visszajössz, ugye? Minden rendben lesz?

És Homérosz, élete során ezredszer is elámulva azon, mennyire szeretik a nők az ígéreteket – s hogy lehet-e őket teljesíteni vagy sem, az nem fontos – így felelt:

– Minden rendben lesz.

– Maguk olyan öregek, mégis úgy csókolóznak, mint valami menyasszony-vőlegény – vágott viszolygó grimaszt a kislány.

– És a papa azt mondta, hogy nincs is semmiféle Smaragdváros – közölte végül gonoszul a kisfiú.

– Lehet, hogy nincs – vonta meg a vállát Homérosz. – Hiszen ez mese. De mesék nélkül hogyan is lehetnénk meg?

Valóban rettenetesen rosszul lehetett hallani. A recsegésen, zúgáson át a hang halványan ismerősnek tetszett – mintha az egyik felderítőé lett volna a Szerpuhovszkajához kiküldött trojkából.

– A Tulszkaján... Nem tudjuk, hogy... A Tulszkajának... – erőlködött a hang szaggatottan.

– Értem, a Tulszkaján vannak! – kiáltott bele a kagylóba Isztomin. – Mi történt? Miért nem tértek vissza?

– A Tulszkajának.... Nem szabad... A fő, hogy nem szabad... – A mondat végét elnyelte az átkozott recsegés.

– Mit nem szabad? Ismételje meg!

– Nem szabad ostromolni! Semmi esetre se ostromoljanak! – hallatszott váratlanul tisztán.

– Miért? Mi az ördög történik ott maguknál? Mi történik ott? – vágott közbe az állomás vezetője.

De a hangot többé nem lehetett hallani, csak az egyre erősödő zúgást, aztán a kagyló végleg elhallgatott. De Isztomin nem akarta elhinni, és sehogy sem tudta kiereszteni a kezéből.

– Mi történik ott?!...

3. FEJEZET
AZ ÉLET UTÁN

Homérosz úgy érezte, soha életében nem felejti el annak az őrnek a tekintetét, aki az utolsó északi őrhelyen vett tőlük búcsút. Az elesett hős holttestére néznek ilyen csodálattal és szomorúsággal, amikor a díszőrség sortüzével megadják neki a végtisztességet. Búcsúzva mindörökre.

Élőknek ilyen tekintet nem jár ki; Homérosz úgy érezte magát, mintha egy ingatag, odatámasztott lépcsőn lépne be egy leszállni nem képes parányi repülőgép kabinjába, melyet álnok japán konstruktőrök pokolgéppé alakítottak át. Sós szél szaggatta a sugaras birodalmi zászlót, a nyári mezőn szerelők nyüzsögtek, motorok bőgtek fel, és egy nagy hasú tábornok szorította ujját a tányérsapkájához, akinek vizenyős szemében szamurájok irigysége izzott.

– Te meg minek örülsz? – kérdezte mogorván az elábrándozó öreget Ahmed.

Homérosztól eltérően Ahmed nem sietett elsőként megtudni, mi is zajlik a Szerpuhovszkaján. Hallgatag feleségét hagyta hátra, aki ott állt a peronon, baljával nagyobbik gyerekük kezét fogta, a jobbjában pedig egy sivalkodó kis csomagot szorított féltőn a melléhez.

– Ez olyan, mint egy pánikkeltő roham: felegyenesedik az ember, és neki a géppuskáknak. A kétségbeesés tébolya. Halálos tűz vár ránk... – próbálta magyarázni Homérosz.

– Ezeket a te rohamaidat nem véletlenül nevezték el így – morogta Ahmed, miközben hátrafelé tekingetett, a kis, világos pontra az alagút végén. – Éppen az ilyen hibbantaknak valók, mint te. Normális ember nem megy neki jószántából a gépfegyvernek. Efféle hőstettekre senki se vágyik.

– Tudod, úgy van ez – válaszolt az öreg kis hallgatás után –, hogy amikor úgy érzed, elérkezett a te időd, elgondolkozol: tettem-e valamit az életemben? Emlékeznek-e majd rám?

– Hogy rád fognak-e emlékezni, abban nem vagyok biztos. De nekem vannak gyerekeim. Ők biztosan nem felejtenek el... A nagyobbik biztosan nem... – tette hozzá kisvártatva Ahmed.

Homérosz, mint akit darázs csípett meg, már ráförmedt volna, de Ahmed utolsó szavai lecsillapították a harciasságát. És igaz is – neki, öreg, gyermektelen embernek könnyű kockáztatnia a molyette irháját, Ahmed előtt viszont még hosszú élet áll, minek gondolna már most a halhatatlanságra?

Elmaradt mögöttük az utolsó lámpa – egy rácsba foglalt üvegedény, benne égővel, és teli megperzselt léggyel és szárnyas csótánnyal. A kitinmassza alig észrevehetően nyüzsgött: némelyik rovar még eleven volt, és megpróbált kimászni, akár a még élő halálraítéltek, akiket közös árokba szórtak a többi legyilkolttal.

Homérosz akaratlanul is elidőzött egy pillanatig a remegő, haldokló sárga fényfolton, melyet ez a lámpasír kipréselt magából. Nagy levegőt vett, és a többiek nyomában belemerült abba a tintasötétbe, amely a Szevasztopolszkaja határától egészen a Tulszkaja közvetlen közeiéig tartott; már ha persze létezett még az ilyen nevű állomás.

A padló gránitlapjairól nem mozduló komor asszony a két kisgyerekkel nem egyedül volt a kiürült peronon. Kicsit arrébb, az eltávozottak után nézve ott állt a kövér, birkózóvállú, félszemű ember, egy lépéssel a háta mögött pedig halkan beszélgetett a segédtiszttel a szikár, katonaköpenyes öreg.

– Nem maradt más, mint várni – summázta Isztomin, szórakozottan tologatva szája egyik sarkából a másikba kialudt cigarettáját.

– Te csak várj, én teszem a dolgomat – vágta rá karcosan az ezredes.

– Én mondom neked, hogy ez Andrej volt. Az utolsó kiküldött trojka vezetője. – Vlagyimir Ivanovics újra odahallgatott a kagylóból jövő hangra, mely azóta is őrjítően ott recsegett a fejében.

– És akkor mi van? Lehet, hogy kínzással kényszerítették, hogy ezt mondja. A specialisták ismerik az ilyen módszereket – vonta fel a szemöldökét az öreg.

– Nem valószínű – ingatta a fejét tűnődve az állomásvezető. – Hallottad volna, hogyan mondta... Valami más, valami megmagyarázhatatlan dolog zajlik ott. Lovasrohammal itt nem mész semmire.

– Egykettőre elmagyarázom én neked, hogy mi történt – erősködött Gyenyisz Mihajlovics. – A Tulszkaját banditák foglalták el. Lesből támadtak, és a mieink egy részét megölték, egy részét túszul ejtették. A villanyt nem rongálták meg, mert azt ők is használják, meg a Hanzát sem akarják felbőszíteni. A telefont viszont kikapcsolták. Miféle telefon az, amelyik hol működik, hol nem?

– Olyan volt a hangja... – Isztomin, mintha nem is hallotta volna Gyenyisz Mihajlovics szavait, csak a magáét hajtogatta.

– Ugyan, miféle hang?’ – csattant fel az ezredes, mire a segédtiszt tapintatosan pár lépést hátralépett. – Szúrnának csak néhány tűt a körmöd alá, a te hangod mindjárt még olyanabb lesz! Néhány harapófogóval meg egy egész életre fejhangot lehet csinálni egy basszusból is!

Az ő számára már minden tiszta volt, meghozta a döntését.

Kétségeitől megszabadulva újra nyeregben érezte magát, és a kard magától ugrott hüvelyéből a kezébe, bármennyire huzakodjék is vele Isztomin.

Az nem sietett a válasszal, hagyta, hogy a felbőszült ezredes kieressze a gőzt.

– Várunk – mondta végül békülékenyen, de eltökélten.

– Két napot. – Az öreg összefonta a mellén a karját.

– Két napot – bólintott Isztomin.

Az ezredes megpördült a helyén, és elsietett a laktanyába: nem óhajtott drága órákat elvesztegetni. A csapásmérő egységek parancsnokai már álló órája várták őt a törzsben, a hosszú deszkaasztal két oldalán. Csak az asztal két végén levő szék volt üres: az övé és Isztominé. Ezúttal az állomás vezetője nélkül kellett elkezdeni.

Isztomin oda se figyelt arra, hogy Gyenyisz Mihajlovics elment.

– Mulatságos, ahogyan felcserélődtek itt a szerepek, nem igaz? – mondta tán neki, tán saját magának.

Válaszra se várva megfordult, s szembe találva magát a segédtiszt zavart tekintetével, egy kézmozdulattal elbocsátotta. „A fene se igazodik ki az ezredesen – gondolta. – Nemrég még kereken megtagadta, hogy akár csak egyetlen katonát adjon. Erez valamit az öreg farkas. De nem csapja-e be a szimata?”

Isztominnak egészen mást súgott a megérzése. Hogy lapulni kell. Várni. A különös telefonhívás csak megerősítette rossz előérzetét: a Tulszkaján a nehézgyalogságuknak valami titokzatos, legyőzhetetlen ellenféllel kellett felvennie a harcot.

Vlagyimir Ivanovics kotorászott a zsebeiben, megkereste az öngyújtóját, felkattintotta. És amíg szét nem oszlottak feje fölött a füstkarikák, nem is mozdult a helyéről, és nem vette le szemét az alagút sötét torkáról, olyan megbabonázva meredt rá, mint a nyúl a kígyó tátott, igéző pofájára.

Ahogy elszívta a cigarettáját, megint megcsóválta a fejét, és hazaballagott. A sötétből előbukkant a segédtiszt je, és tisztes távolságból követte.

Egy tompa kattanás, és az alagút egyenetlen bolthajtásait jó ötvenméternyire előre fény világította meg. Hunter lámpája méretét és erejét tekintve inkább emlékeztetett egy reflektorra. Homérosz halkan felsóhajtott – az utóbbi percekben nem bírt megszabadulni attól a buta gondolattól, hogy a brigadéros nem fogja felkapcsolni a lámpát, mert az ő szeme anélkül is tökéletesen boldogul.

Ahogy beléptek a sötét szakaszba, Hunter még kevésbé emlékeztetett átlagos emberre, sőt egyáltalán emberre. Mozdulatai, akár a vadaké, könnyedek és gyorsak voltak. Mintha a lámpát is csak a társai miatt kapcsolta volna be, ő maga inkább más érzékszerveire hagyatkozott. Sisakját levéve és fülét az alagút felé fordítva gyakran hallgatózott, sőt, mintegy igazolva Homérosz sejtelmeit, időről időre megállt, hogy beleszimatoljon a rozsda-szagú levegőbe.

Hangtalanul haladt néhány lépésnyire előttük, s nem fordult hátra, mintha el is feledkezett volna társai létezéséről. Ahmed, aki csak ritkán szolgált a déli őrsön, és nem szokhatott hozzá a brigadéros furcsa viselkedéséhez, értetlenkedve bökte oldalba az öreget – mi van ezzel? Az öreg csak széttárta a kezét: két szóval ezt úgysem lehetne megmagyarázni...

Egyáltalán minek van szüksége rájuk? Úgy látszott, hogy Hunter sokkal magabiztosabb az alagutakban még Homérosznál is, akire pedig ő maga osztotta ki a bennszülött vezető szerepét. Hisz elég lett volna csak szólni, és az öreg sokat mesélhetett volna az itteni helyekről – képtelen dolgokat is, igazakat is, melyek némelykor jóval szörnyűbbek és különösebbek voltak a magányos tüzük mellett unatkozó őrök legképtelenebb dajkameséinél is.

Saját metrótérképe volt a fejében – sokkal különb, mint Isztominé. Ott, ahol az állomás vezetőjének térképén pusztaságok tátongtak, Homérosz az egész szabad térséget – a függőleges aknákat, a nyitott vagy üzemen kívüli szolgálati helyiségeket, a vonalkapcsolatok pókhálóját – tele tudta volna írni jegyzetekkel és magyarázatokkal. Az ő térképén a Csertanovszkaja és a Juzsnaja között – egy állomással lejjebb a Szevasztopolszkajától – a vonalból kivált egy elágazás, mely belefonódott a Varsavszkoje metróremíz gigászi tömlőjébe, melyet mint kis erecskék, vakvágányok tucatjai fontak körbe. Homérosz számára, aki szent tisztelettel viseltetett a vonatok iránt, a remíz sötét és misztikus hely volt, akár egy elefánttemető. Az öreg órákig tudott volna mesélni róla – ha lettek volna, akik készek hinni neki.

A Szevasztopolszkaja-Nahimovszkij-szakaszt különösen kockázatosnak tartotta. A biztonsági szabályok, de a józan ész is azt diktálták, hogy együtt maradjanak, lassan és óvatosan haladjanak, gondosan szemügyre vegyék a falakat és a padlót a lábuk előtt. És a hátukat semmi esetre se hagyják fedezetlenül még ezen a szakaszon sem, ahol pedig minden lyukat és rést háromszor is befalaztak és betömtek a Szevasztopolszkaja műszaki brigádjai.

A fénycsóva felhasította sötétség rögtön újra összeállt a hátuk mögött, lépteik visszhangja széttöredezett az alagútszelvények rengeteg bordáján, és valahol a távolban bánatosan nyöszörgött a szél a szellőztetőaknákban. A mennyezet réseiben lassacskán összegyűlő víz nagy, nyúlós cseppekben csöpögött lefelé – talán csak közönséges vízcseppek voltak, de Homérosz igyekezett kitérni előlük. Jobb az óvatosság.

A régmúltban, amikor a felszínen elterpeszkedő városmonstrum még élte a maga lázas életét, a metró pedig a nyughatatlan városlakók számára csupán egy lélektelen közlekedési eszköz volt, az akkor még egészen fiatal Homérosz, akit egyszerűen csak Koljának hívtak, lámpával és vas szerszámosládával a kezében járta a szakaszát.

Hétköznapi halandóknak tilos volt oda a bemenet, nekik csak a másfél száz csillogóra tisztított márványcsarnok és a harsány reklámokkal teliragasztott zsúfolt kocsik jutottak. A dudáló és ringatózó szerelvényeken naponta két-három órát is utazó embermilliók nem is sejtették, hogy ennek a föld alatt elterülő, hatalmas birodalomnak csupán ha a tizedét láthatják. S hogy ne is gondolkodjanak el a valóságos méreteiről, meg arról, hogy hová vezetnek vajon a szinte észrevétlen kis ajtók, a sötét oldalágak és az örökös tatarozásra lezárt átjárók, a figyelmüket reklámcégek szemet bántóan csillogó képeivel, kihívóan ostoba szlogenjeivel és még a mozgólépcsőn sem kegyelmező, idétlen reklámszövegekkel kötötték le. Legalábbis ez volt az érzése Koljának, amikor kezdett belelátni ennek az államon belüli államnak a titkaiba.

A kocsik falán az elnagyolt metrótérkép arról volt hivatva meggyőzni a kíváncsiskodókat, hogy ami körülveszi őket, az kizárólag polgári objektum. Valójában azonban vidám színekre festett vonalait titkos alagutak láthatatlan ágai fonták körül, katonai és kormányzati bunkerek súlyos fürtjeivel, a szakaszaikat pedig katakombák szövevényei fogták össze, amelyeket még a pogányok ástak ki a város alatt.

Kolja kora ifjúságának idején, amikor hazája még szegény volt ahhoz, hogy erőben és ambíciókban másokkal versengjen, az utolsó ítélet napja pedig oly távolinak tűnt, a rá való várakozás jegyében épült bunkereket és óvóhelyeket belepte a por. De a pénzzel visszatért az egykori dölyf, és vele együtt visszatértek a rosszakarók. A rozsdaette, soktonnás vasajtókat csikorogva kinyitották, az élelmiszer- és orvosi készleteket megújították, a levegő- és vízszűrőket készenlétbe helyezték.

A lehető legjobbkor.

Neki, a nem idevalósi, nincstelen embernek a metróba való felvétel felért egy szabadkőműves-páholyba való bebocsáttatással. Számkivetett munkanélküliből egy hatalmas szervezet tagja lett, amely busásan megfizette szerény szolgálataiért, és amely azzal kecsegtette, hogy részese lesz világrendje rejtett titkainak. A fizetés, melyet az álláshirdetésben ígértek, igen kedvezőnek tűnt Kolja számára, követelményeket meg a leendő vonalbejáróval szemben szinte nem is támasztottak.

Új munkatársainak kényszeredett magyarázataiból csak később kezdte megérteni, hogy miért kell a metrónak magas fizetésekkel és veszélyességi pótlékokkal idecsalogatnia a munkatársakat. Nem a megfeszített munkarend miatt, s nem is amiatt, hogy önként le kell mondaniuk a nappali világosságról. Nem, egészen más veszélyekről volt szó.

Szkeptikus ember lévén az ördögi műről bőven tenyésző baljós mendemondákat nem hitte el. Ám egyszer egy rövid zsákszakasz bejárásáról nem tért vissza a barátja. Ki tudja, miért, nem is kezdték el keresni – a műszak vezetője csak keserűen legyintett – és a barátja után nyomtalanul eltűnt minden irat is, mely azt igazolta, hogy egykor a metróban dolgozott. Koljának, aki ifjú és naiv lévén nem tudott megbékélni az eltűnésével, az egyik idősebb dolgozó folyton körbekémlelve megsúgta végül, hogy a barátját „elvitték”, így aztán ha valakinek, akkor Homérosznak igazán tudnia kellett, hogy komisz dolgok történtek a moszkvai föld alatt már jóval azelőtt is, hogy a megalopoliszt elpusztította az Armageddon perzselő lehelete...

Kolja, miután elveszítette barátját, megijedhetett és elmenekülhetett volna, hagyhatta volna ezt a munkát, és találhatott volna másikat. Ám úgy alakult, hogy a metróval kötött érdekházassága idővel szenvedélyes szerelemmé változott. Miután elege lett az alagutakban való gyalogos vándorlásokból, segéd-mozdonyvezetővé képeztette magát, s jóval biztosabb helye lett a metró bonyolult hierarchiájában.

És minél közelebbről megismerkedett a világnak ezzel a félreismert csodájával, ezzel az antik világot visszasíró labirintussal, ezzel az uranincs küklopszi várossal, a felszín feje tetejére állított tükörképével a barna moszkvai földben, annál mélyebben és odaadóbban beleszeretett. Ez az emberkéz alkotta Tartarosz méltó lett volna akár arra is, hogy az igazi Homérosz megénekelje, vagy épp a fürge tollú Swift, aki biztosan furcsább dolgokat talált volna benne, mint akár Laputában... De titkos rajongója és méltatlan énekese csupán Kolja lett. Nyikolaj Ivanovics Nyikolajev. Nevetséges.

Mert lehet szeretni a Rézhegyek királynőjét, de hogy magát a Rézhegyet? Ám ez a szerelem, mely a féltékenységig kölcsönösnek bizonyult, azon az órán megfosztotta őt a családjától, de megmentette az életét.

Hunter olyan hirtelen torpant meg, hogy a zsongító emlékeibe temetkezett Homérosz nem tudott megállni, és teljes lendülettel a brigadéros hátának ütközött. Az szó nélkül félrelökte az öreget, s fejét lehorgasztva, megnyomorított fülét az alagút felé fordítva újra mozdulatlanná dermedt. Úgy fogta az egyedül számára hallható hullámokat, akár egy denevér, amely vakon rajzolja ki magának a teret.

Homérosz viszont mást érzett meg: a Nahimovszkij proszpekt szagát, a szagot, amit lehetetlen volt mással összetéveszteni. Gyorsan ideértek... Csak nehogy megfizessék az árát, hogy ilyen könnyen eljutottak idáig. Mintha csak kihallotta volna a gondolatait, Ahmed lekapta válláról a gépkarabélyát, és kibiztosította.

– Ki van ott? – csattant fel az öreg felé fordulva Hunter.

Homérosz elmosolyodott magában: ugyan ki tudhatná, kit hozott oda az ördög? A Nahimovszkij nyitott kapui tölcsérként szippantották magukba fentről a legképtelenebb teremtményeket. De megvoltak ennek az állomásnak a saját lakói is. És bár veszélytelennek tartották őket, az öreg furcsa érzésekkel viseltetett irántuk – a félelem és az undor nyúlós-ragacsos keverékével.

– Kicsik... Kopaszok... – próbálta őket leírni a brigadéros, és Homérosznak ennyi elég is volt: ők azok.

– A dögevők – mondta halkan.

Ezt a Szevasztopolszkajától a Tulszkajáig, de talán a metró más tájain is szokványos szitokszót itt szó szerint kellett érteni.

– Ragadozók? – kérdezte Hunter.

– Inkább dögöt esznek – felelte bizonytalanul az öreg.

Ezek a visszataszító teremtmények, amelyek egyszerre hasonlítottak pókra és emlősre, nem kockáztatták, hogy közvetlenül emberekre támadjanak, és döghúson éltek, amit a felszínről vonszoltak le az általuk kiválasztott állomásra. A Nahimovszkijon nagy csapatuk tanyázott, és minden környékbeli alagutat átjárt a rothadás émelyítően édeskés bűze. Magát a Proszpektet olyannyira, hogy kóvályogni kezdett tőle az ember feje, és sokan már akkor felvették a gázálarcot, amikor először megcsapta az orrukat ez a szag.

Homérosz, aki pontosan emlékezett a Nahimovszkijnak erre a sajátosságára, sietve kivette táskájából a porálarcát, és felcsatolta a fejére. Az otthon csak sebtében összeszedelőzködött Ahmed irigykedve nézte, és a kabátujjával takarta el az arcát: az állomásról szétáradó miazmák fokozatosan belepték és sietésre ösztökélték őket.

Hunter viszont mintha semmit sem érzett volna.

– Valami mérgező? Spórák? – firtatta Homérosztól.

– Tudom is én. Büdös – motyogta amaz a maszkján át, és elfintorodott.

A brigadéros kutatón nézett az öregre, mint aki azt igyekszik megállapítani, nem vigyorog-e a másik a maszk alatt, aztán megvonta roppant vállát.

– Tehát csak a szokásos.

Eligazította rövid csövű gépkarabélyát, hogy kézre álljon, intett nekik, hogy kövessék, és puha léptekkel elsőnek indult előre. Újabb ötvenméternyire a borzalmas bűz mellé gyors, kivehetetlen suttogás társult. Homérosz letörölte homlokáról a bőséggel kiütköző verejtéket, és megpróbálta lecsendesíteni kalimpáló szívverését. Egészen közel vannak.

A fénysugár valamire rátalált... Széttört fényszórókról törölte le a sötétséget, melyek vakon meredtek a semmibe, hálósan megrepedezett poros szélvédőkről, nem rozsdásodó kék burkolatról... Az alagút torkát óriás dugóként betömő szerelvény első kocsija volt. A vonat már rég tönkrement, de valahányszor meglátta, Homérosz, mint egy gyerek, úgy szeretett volna bemenni a mozdonyvezető fülkéjébe, megsimogatni a műszerfal billentyűit, és szemét behunyva elképzelni, hogy újra teljes sebességgel száguld az alagutakban, és húzza maga után a fényesen kivilágított kocsik girlandját, melyek tömve vannak olvasó, szunyókáló, a reklámokra meredő vagy a motorok zúgását túlharsogni próbáló utasokkal...

„Az atomriadó jeladás esetén a legközelebbi állomásra behajtani, ott megállni, és kinyitni az ajtókat. Együttműködni a polgári védelem és a hadsereg erőivel a sérültek evakuálásában és a metróállomások hermetikus lezárásában...”

Az instrukció, hogy mi a teendőjük a mozdonyvezetőknek ítéletnapkor, pontos és egyszerű volt. Mindenütt teljesítették, ahol ez lehetségesnek bizonyult. A szerelvények többsége leállt az állomások peronja mellett, és letargikus álomba merült, a metró lakói pedig, akiknek az ígért néhány hét helyett örökre ezen az óvóhelyen kellett maradniuk, apránként széthordták használható darabjaikat.

Akadt, ahol megőrizték és lakhatóvá alakították át őket, de Homérosz, aki a vonatokban mindig valamilyen élőlényt látott, ezt olyan szentségtörésnek tartotta, mint amikor kedvenc macskáját valaki kitömeti. Az olyan, életre alkalmatlan helyeken, mint amilyen a Nahimovszkij proszpekt is, épségben megmaradtak a szerelvények, amelyek másutt ki voltak téve a vandálok rongálásának.

Homérosz képtelen volt levenni szemét a kocsiról, fülében pedig az állomásról egyre hangosabban idehallatszó neszezést és sziszegést elnyomva még mindig ott üvöltött a vészjelző sziréna, és zúgott az addig a napig soha nem hallott riadójel: egy hosszú, két rövid: „Atom!”

A fékek hosszan tartó csikorgása, meg a homályos értelmű közlemény a kocsikban: „Tisztelt utasaink, műszaki okokból a vonat nem megy tovább...” Sem a mikrofonba beszélő mozdonyvezető, sem Homérosz, a segédje nem foghatták akkor még fel, hogy micsoda kilátástalanság árad ezekből a szokványos szavakból.

A hermetikus kapuk erőlködése, melyek mindörökre elválasztották egymástól az élők és a holtak világát... Az utasítás szerint a kapukat a riadójelzés kiadása után legkésőbb hat perccel véglegesen le kellett zárni, bármennyien maradtak is az élet túlsó oldalán. Azokat pedig, akik megpróbálták megakadályozni a lezárást, le kellett lőni.

De vajon egy fiatal őrmester, akinek az a dolga, hogy az állomást a hajléktalanoktól és részegektől védje, képes lesz-e hasba lőni a férfit, aki megpróbálja visszatartani a hatalmas vasszerkezetet, hogy a cipősarkát eltörő felesége is átjuthasson még? Képes-e rá a forgókeresztet felügyelő, mogorva, egyensapkás nő, aki harmincesztendős metróbeli szolgálata alatt két művészetben – a feltartóztatásban és a fütyülésben – is tökéletesítette magát, hogy ne engedje át a ziháló öregembert, mellén a szánalmas kitüntetésszalagokkal? Az utasítás mindössze hat percet hagyott arra, hogy az emberből gép váljék. Vagy szörnyeteg.

Asszonyok sikoltozása, férfiak felháborodott kiabálása, rémült gyermekek zokogása.... Pisztolylövések és gépkarabély-sorozatok döreje. A minden hangszóróból közönyös fémhangon bejátszott felhívások, hogy mindenki őrizze meg a nyugalmát – bejátszott felhívások voltak, hisz nem akadt egyetlen ember sem, aki tudva, hogy mi történik, képes lett volna uralkodni magán, és ezt így elmondani. Ilyen közönyösen. „Ne essenek pánikba.

Sírás, könyörgő hangok.

Újabb lövések.

És a riadó után pontosan hat perccel, és egy perccel az Armageddon előtt – a szekciókat elzáró hermetikus kapuk messzire hangzó, gyászos kondulása. A reteszek durva kattanásai. És csend.

Akár egy kriptában.

A kocsit az oldalfal mentén tudták megkerülni – a mozdonyvezető késve fékezhetett. Talán elvonta a figyelmét mindaz, ami abban a pillanatban a peronon zajlott... Felkapaszkodtak a vaslépcsőn, és máris a rendkívül tágas csarnokba jutottak. Az egész egyetlen oszloptalan, félköríves boltozat volt, tojás formájú mélyedésekkel a lámpatestek számára. Egyetlen hatalmas, a peront és a két sínpárt is átfogó boltozat. Bámulatos eleganciájú konstrukció – egyszerű, légiesen könnyed, lakonikus... Csak ne nézzen az ember lefelé, a lába alá, maga elé.

Csak ne lássa azt, mivé lett mára az állomás. Ne lássa ezt a groteszk temetőt, ahol nem lelhetni nyugalmát, ezt a rengeteg húst, lerágott csontvázat, oszló telemet, letépett testrészt. Ezek a förtelmes teremtmények idevonszoltak mindent, amihez csak hozzáfértek kiterjedt területükön, többet, mint amennyit egyszerre felzabálhattak. És ezek a tartalékok megbüdösödtek és oszlásnak indultak, de csak hordták, hordták ide szakadatlan.

Az élettelen húshalmok, dacolva minden törvénnyel, mozogtak, mintha lélegeztek volna, és mindenünnen undorító kaparászás hallatszott. A fénycsóva kirajzolta az egyik különös alakot: hosszú, göcsörtös végtagjait, töpörödött, lógó redőkkel teli, csupasz, szürke bőrét, ferde hátát... Homályos szeme vaksin pislogott, hatalmas fülkagylói önálló életet élve mozogtak.

A lény rekedt kiáltást hallatott, és ráérősen, négykézláb odaügetett a nyitott kocsiajtókhoz. A többi halomról ugyanilyen lomhán más dögevők is kezdtek lemászni, és elégedetlenül hörögtek és szipogtak, acsarogtak és vicsorogtak rájuk.

Kiegyenesedve sem értek fel még az alacsony Homérosz mellkasáig sem, aki jól tudta róluk, hogy gyávák – erős, egészséges emberekre nem támadnak. Ám irracionális félelmét, amely e teremtmények láttán elfogta, éjszakai lidérces álmai táplálták: hogy egy elhagyatott állomáson fekszik elgyengülve, elhagyottan, és a bestiák egyre közelebb lopakodnak hozzá.

Ahogy a cápák az óceánban kilométerekről megérzik egy csepp vér szagát, úgy érzik meg ezek a lények, ha valaki a halálán van, és sietnek oda hozzá. Öreges félelmek, mondta magában megvetően Homérosz, aki annak idején összeolvasott mindenféle alkalmazott pszichológiai tankönyvet. Nem mintha sokra menne velük.

A dögevők visszataszítóak voltak, de amúgy ártalmatlanok: a Szevaszto-polszkaján bűnös pazarlásnak számított volna rájuk vesztegetni a drága lőszert. A mellettük elhaladó karavánok igyekeztek ügyet sem vetni rájuk, bár a dögevők néha pimaszul viselkedtek.

Nagyon elszaporodtak itt, és ahogy a trojka egyre beljebb haladt, miközben undorítóan ropogtak csizmáik alatt a szanaszét szóródott apró csontok, újabb és újabb teremtmények hagytak fel kelletlenül a lakmározással, és húzódtak a fedezékekbe. A fészkeik a vonatokban voltak, és emiatt Homérosz még inkább gyűlölte őket.

A Nahimovszkij proszpekten a hermetikus kapuk nyitva maradtak. Úgy tartották, hogy ha gyorsan megy át az ember az állomáson, csak kis sugárzás éri, ami nem fenyegeti az egészségét, de megállni tilos volt. Így aztán mindkét szerelvény viszonylag jó állapotban volt még mindig: az üvegek épek, az ajtónyílásokon át láthatók a bemocskolódott ülések, a kék festék még jól tartott a fémfalakon.

A csarnok közepén ismeretlen lények csontvázaiból összehordott valóságos kurgán emelkedett. Hunter hirtelen megállt, amikor melléje ért.

Ahmed és Homérosz ijedten összenéztek, és próbálták meghatározni, honnan leselkedhet rájuk veszély. De a megállásnak más oka volt.

A halom tövében két kisebb dögevő elégedett morgással egy kutyatetemet rágott. Elbújni nem volt idejük: vagy túlságosan lekötötte őket az étel, és nem hallották fajtársaik jelzéseit, vagy képtelenek voltak leküzdeni mohóságukat.

Hunyorogtak a brigadéros lámpájának éles fényében, és egyfolytában rágva, lassan a legközelebbi kocsi felé kezdtek hátrálni, de hirtelen egyik a másik után felbukfencezett és tompa puffanással a padlóra zuhant, mint két belsőséggel teli zsák.

Homérosz csodálkozva nézett Hunterre, aki visszatette a válltáskájába nehéz, hangtompítóval felszerelt amerikai pisztolyát. Arca ugyanolyan kifürkészhetetlen és lélektelen volt, mint mindig.

– Valószínűleg nagyon éhesek voltak – mormogta maga elé Ahmed, és utálkozó érdeklődéssel nézegette a megölt lények összezúzott koponyájából szivárgó sötét tócsákat.

– Én is – mondta erre váratlanul, alig kivehető morgással a brigadéros, és Homérosz összerezzent.

Hunter rájuk sem pillantott, úgy indult tovább, és Homérosznak úgy rémlett, hogy újra hallja az előbb már elhalkult sóvár morgást. Ő maga milyen nehezen gyűrte le magában a vágyat minden alkalommal, hogy golyót eresszen ezekbe a férgekbe! Nyugtatta, csitította magát, és végül értelme felülkerekedett, bebizonyította magának, hogy felnőtt ember, aki képes kezelni a rémálmait, nem engedi, hogy elvegyék az eszét. Hunter viszont láthatólag meg se próbált ellenállni a vágyainak.

De miféle vágyak voltak ezek?

A falka két tagjának pusztulása megrémisztette a többi dögevőt: halkan hörögve és szűkölve még a legbátrabbak és leglustábbak is eltakarodtak a peronról. A két vonatban ellepték az ablakokat, összegyűltek az ajtóknál, és elcsendesedtek.

Láthatóan meg sem fordult a fejükben, hogy megtorolják a támadást. Alig hagyja el az osztag az állomást, rögtön fel fogják zabálni fajtársaikat. „Az agresszivitás csak a vadászokra jellemző – gondolta Homérosz. – Azoknak, akik döggel táplálkoznak, nincs rá szükségük, ahogy nincs szükségük az ölésre sem. Mind, aki él, előbb vagy utóbb meg is hal. És ha meghal, akkor úgyis a táplálékuk lesz. Egyszerűen csak ki kell várniuk.”

A lámpa fénye kirajzolta a piszkos, zöldes ablakokra tapadó förtelmes pofákat, a görnyedten megbúvó testeket, a sátáni akváriumot belülről karmolászó mancsokat. Száz meg száz homályos szempár követte hangtalan, makacsul a mellettük elhaladó osztagot, és a teremtmények feje lenyűgöző összhangban fordult utánuk, s követte őket hosszú, figyelmes tekintettel. A formalinnal teli lombikokba zárt torzszülöttek nézhettek volna így a látogatókra, ha előrelátóan nem varrták volna le a szemüket.

Bár közelgett az óra, amikor meg kell fizetni az istentelenségért, Homérosz mégsem tudta rávenni magát, hogy akár az istenben, akár az ördögben higgyen. De a Purgatóriumot pontosan ilyennek képzelte el. Sziszüphosz a nehézkedéssel való küzdelemre ítéltetett, Tantalosz az olthatatlan szomjúság gyötrelmére. Homéroszt viszont halálának állomásán egy gyűrött mozdonyvezetői zubbony várta, meg ez a szörnyűséges, kísérteties vonat a förtelmes Gorgó-utasaival – a bosszúálló istenek gúnyolódásaképpen. És miután a szerelvény elindul a peronról, az alagút, mint az egyik régi metrólegendában, Möbius-szalaggá, a saját farkába harapó kígyóvá zárul.

Huntert már nem érdekelte se az állomás, se a lakói. A csarnok maradék szakaszát sebesen tették meg: Homérosz és Ahmed alig bírta beérni a hirtelen meginduló brigadérost.

Az öregnek kedve lett volna megfordulni, odakiáltani, lőni – elriasztani ezeket az elszemtelenedett korcsokat, s egyben elűzni nyomasztó gondolatait. Ehelyett azonban fejét lehajtva gyorsan szedte a lábát, és arra összpontosított, nehogy rálépjen valamilyen rothadó maradványokra. Ahmed is lehorgasztott fejjel haladt, őt is lekötötték a gondolatai. És ebben a hanyatt-homlok rohanásban eszükbe se jutott, hogy körülnézzenek.

Hunter lámpájának fénycsóvája ide-oda ugrált, mintha valami láthatatlan tornászt követne ennek a baljós cirkusznak a kupolája alatt, de már ő se ügyelt rá, mit fog be a lámpája.

A fényben a másodperc töredékére felvillantak és nyomban el is tűntek a friss csontok és egy még nem teljesen lerágott, nyilvánvalóan emberi koponya. Mellette, akár valami hasznavehetetlen héj, egy katonai sisak és egy golyóálló mellény hevert.

A kopott zöld sisakon fehér színű felirat volt: „Szevasztopolszkaja”.

4. FEJEZET
ÖSSZEFONÓDÁSOK

– Apa... Apa, én vagyok az, Szása!

A lány óvatosan kilazította a vitorlavászon szíjat, amely átfogta apja rettenetesen felduzzadt állát, és levette a sisakot. Ujjaival beletúrt lucskosra izzadt hajába, megemelte a gumit, lehúzta és eldobta a gázálarcot, mely összetöpörödött, halálszürke skalpra hasonlított. Apja mellkasa erőlködve zihált, ujjai a gránitlapot kaparták, színtelen szeme pislogás nélkül meredt rá. Nem válaszolt.

Szása a feje alá tette a hátizsákját, és a kapuhoz rohant. Soványka vállával nekifeszült a hatalmas kapuszárnynak, vett egy nagyon mély levegőt, és összeszorította a fogát. A soktonnás vastömb kelletlenül engedett, megindult, és nyögve a helyére zökkent. Szása rátolta a reteszt, és lerogyott a padlóra. Csak egy percre, csupán egyetlenegy percre megpihen – szusszan egyet, és rögtön visszatér az apjához.

Minden újabb útja egyre többet vett ki az apjából, és a csekélyke zsákmány, amivel visszatért, nem adhatta vissza elégetett erejét. Ezek a felmenetelek nem napokat, hanem heteket, hónapokat emésztettek fel az életéből. Kényszerű pazarlás volt: ha nem lesz mit eladniuk, annyit tehetnek csupán, hogy megeszik saját szelídített patkányaikat, aztán főbe lövik magukat.

Szása szerette volna felváltani az apját. Annyiszor kérte már tőle a gázálarcot, hogy ő menjen fel helyette, de apja hajthatatlan volt. Valószínűleg tudta, hogy a tönkrement, rég eltömődött szűrőjű gázálarcnak alig van több értelme, mint egy akármilyen talizmánnak. De a lányának ezt sohasem ismerte be. Hazudta, hogy meg tudja tisztítani a szűrőket, hazudta, hogy jól érzi magát még egyórányi „séta” után is, hazudta, hogy egyszerűen egyedül akar lenni, mert félt, hogy a lány meglátja, amikor vért hány.

Szásának nem volt rá módja, hogy bármit is megváltoztasson. Apjával együtt ideűzték ebbe a zugba, és inkább gúnyos kíváncsiságból, semmint szánalomból nem ölték meg őket. Azt hitték, hogy egy hetet sem fognak kibírni, de apja akarata és edzettsége évekre kitartott. Gyűlölték és megvetették, de rendszeresen ellátták őket – persze nem ingyen.

A felmenetelek közti szünetekben, azokban a ritka pillanatokban, amikor kettesben üldögéltek satnya, füstölgő tüzük mellett, apja szeretett mesélni arról, hogyan volt régen. Már évekkel ezelőtt belátta, hogy jobb, ha legalább önmagának nem hazudik: neki nincs jövője. A múltját viszont senki sem vehette el tőle.

– Régen ugyanolyan színű volt a szemem, mint a tiéd – mondta neki az apja. – Égszínkék. – És Szásának úgy rémlett, hogy emlékszik ezekre a napokra – amikor a daganat az apja nyakán még nem duzzadt olyan hatalmas beggyé, amikor a szeme még nem fakult meg, hanem ugyanolyan csillogó volt, mint az övé most.

Amikor az apja azt mondta, hogy „égszínkék”, akkor természetesen a régi, azúr égre gondolt, amely még élt az emlékezetében, és nem arra a vérvörös, örvénylő boltozatra, amely most fogadta, amikor éjszakánként felment a felszínre. A nappali fényt már jó húsz esztendeje nem látta. Szása pedig soha. Csak álmaiban, de vajon jól képzelte-e el magának? Hasonlít-e a mienkre az a világ, amit álmukban a születésüktől fogva vak emberek látnak? És látnak-e egyáltalán legalább az álmukban?

A kisgyermekek, amikor szemüket becsukják, azt hiszik, sötétségbe borult az egész világ. Azt hiszik, hogy körülöttük mindenki más is ugyanolyan vak ebben a pillanatban, mint ők. „Az ember az alagútban gyámoltalan és naiv, mint azok a gyerekek” – gondolta Homérosz. Bármennyire is a fény és a sötétség urának tartja magát, amikor fel s le kapcsolgatja a lámpáját, még a legáthatolhatatlanabb sötétség is tele lehet látó szemekkel. És most, a dögevőkkel való találkozás után, nem tudott szabadulni ettől a gondolattól. Ki kell vernie a fejéből, ki kell vernie.

„Milyen különös, hogy Hunter nem tudta, mi várja a Nahimovszkijon” – gondolta Homérosz. Amikor a brigadéros két hónappal ezelőtt felbukkant a Szevasztopolszkaján, az őrök közül senki sem tudta megmagyarázni, hogy egy ilyen óriás termetű férfi hogyan volt képes az északi alagutakban felállított valamennyi őrposzton átjönni. Még jó, hogy a határparancsnok nem is követelt erre magyarázatot a szolgálattevőktől.

De ha nem a Nahimovszkij proszpekten át jött, akkor hogyan került a Szevasztopolszkajára? A nagy metróba vezető többi utat már rég elzárták.

Az elhagyatott Kahovszkaja vonal, amelynek az alagútjaiban az ismert okok miatt már hosszú évek óta nem láttak egyetlen élő teremtést sem, nem jöhetett szóba. A Csertanovszkaja? Még feltételezni is nevetséges, hogy akár még egy ilyen ügyes, kérlelhetetlen harcos is egyedül átjuthasson ezen az elátkozott állomáson, arról nem is beszélve, hogy lehetetlen volt odajutnia anélkül, hogy előbb ne bukkant volna fel a Szevasztopolszkaján.

Északot, délt és nyugatot ekképpen kizárva Homérosz csak azt feltételezhette, hogy titokzatos látogatójuk fentről érkezett. Persze, persze, minden ismert felszíni be- és kijáratot gondosan lezártak és felügyeltek, de mégis... Felnyithatta például a lezárt szellőztetőaknát. A szevasztopoliak arra nem számítottak, hogy a sokemeletes panelházak kiégett romjai közül még mindig előkerülhet valaki, aki elég értelmes a riasztórendszerük kikapcsolásához.

A lakótelepek végtelen sakktáblája, melyeket kiritkítottak a városra hullott robbanófejek darabjai, réges-rég üres lett, utolsó bábui évtizedekkel ezelőtt elhagyták. Azok a torz, ijesztő figurák, amelyek most sereglettek össze rajta, új partit játszottak, a saját szabályaik szerint. Az emberek nem is álmodhattak visszavágásról.

Egyedül arra maradt erejük, hogy rövid portyákra menjenek fel, és próbáljanak lehozni minden értékes holmit, ami még nem mállott szét az elmúlt huszonvalahány év alatt, hogy sietős és szégyenlős kísérleteket tegyenek saját lakásaik kifosztására. A sztalkerek sugárvédelmi öltözékben jártak fel a felszínre, hogy századszor is átkutassák a legközelebbi négyemeletesek vázait, de egyikük sem szánta rá magát, hogy döntő harcba bocsátkozzék mai tulajdonosaikkal. Csupán odapörköltek nekik egy-egy gépkarabély-sorozattal, s a patkányok beszennyezte lakásokban kivárták, amíg elmúlik a veszély, aztán hanyatt-homlok rohantak a föld alá vezető lejárathoz.

A főváros régi térképeinek már vajmi kevés közük volt a valósághoz. Ott, ahol korábban kilométeres dugókban fuldokló sugárutak vezettek, most szakadékok tátongtak, vagy járhatatlan bozótosok feketéllettek. A lakónegyedek helyét lápok vagy kopár pusztaságok foglalták el. A legelszántabb sztalkerek a saját feljárójuktól kilométeres sugárban merték kutatni a felszínt, a többiek beérték jóval kevesebbel.

A Nahimovszkij proszpekten túli Nagornajának, Nagatyinszkajának és Tulszkajának nem volt saját kijárata, meg az ezeken élő emberek gyávák is lettek volna ahhoz, hogy felmenjenek a felszínre. Hogy a fenti vadonból hogyan juthatott le eleven ember, az Homérosz számára rejtély volt, és mégis azt szerette volna hinni, hogy Hunter éppen a felszínről érkezett az állomásukra.

Mert volt még egy utolsó lehetőség, mely épp csak egy kósza gondolatként jutott eszébe az öreg ateistának, miközben légszomjával küszködött, ahogy próbálta beérni a gyorsan suhanó sziluettet, mely szinte nem is érintette a földet.

Lehet, hogy lentről jött?

– Rossz előérzetem van – mondta vontatottan Ahmed, épp csak annyira halkan, hogy Homérosz még meghallja, de a tőlük kissé elszakadt brigadéros már ne. – Nem jókor jöttünk ide. Elhiheted nekem, karavánokkal már sokszor jártam itt. A Nagornaján nem jó máma...

A kisebb létszámú rablóbandák, amelyek támadásaik után a Gyűrűtől távolabb eső sötét kis állomásokon húzták meg magukat, már rég nem merészeltek ujjat húzni a szevasztopolszkajai karavánokkal. Alighogy meghallották a vasalt csizmák dübörgését, ami a nehézgyalogság közeledését adta hírül, a lehető leggyorsabban igyekeztek eltakarodni az útjából.

Nem, nem miattuk és nem is a Nahimovszkij négylábú dögkeselyűi miatt óvták ennyire mindig ezeket a karavánokat. Kőkemény kiképzésük és rettenthetetlenségük, az a képességük, hogy alig néhány perc alatt acélököllé záruljanak, és tömegtűzzel megsemmisítsenek bármely észlelt veszélyt, a szavasztopolszkajaiak fegyveres osztagait a saját blokkőrhelyeiktől egészen a Szerpuhovszkajáig az alagutak teljhatalmú uraivá tették volna... Ha nem lett volna a Nagornaja.

A Nahimovszkij a maga szörnyűségeivel már elmaradt mögöttük, de se Homérosz, se Ahmed nem érzett megkönnyebbülést. Az igénytelen és jelentéktelen Nagornaja már sok óvatlan utazó számára jelentette a végállomást. Azok a szerencsétlen flótások, akik a szomszédos Nagatyinszkajára vetődtek, a Nagornaja felé vezető alagút mohó torkától minél távolabb zsúfolódtak össze. Mintha ugyan ez meg tudta volna óvni őket... Mintha az, ami zsákmányolni járt ki a déli alagútból, rest lett volna valamivel tovább osonni, hogy kedvére való prédát ejtsen.

A Nagornaján való áthaladáskor csak a szerencsében lehetett reménykedni, mert ezen az állomáson egyszerűen nem létezett semmilyen törvényszerűség. Egyszer némán hagyta, hogy elmenjenek mellette, s csak a falakon és a bordázott vasoszlopokon lévő véres láb- és kéznyomokkal ijesztgetett, mintha valaki kétségbeesetten próbált volna mind feljebb kapaszkodni rajtuk a megmenekülés reményében. Alig pár percre rá viszont a következő csoportot már olyasmi fogadta, hogy a túlélők megkönnyebbülten sóhajtottak aztán, ha társaiknak csak a felét veszítették el.

A Nagornaja kielégíthetetlen volt. Nem voltak kedvencei. Nem hagyta magát kiismerni. A Nagornaja a környékbeli állomások számára a sors önkényét testesítette meg. A legfőbb megpróbáltatás volt mindazok számára, akik a Gyűrűről a Szevasztopolszkajára s onnan vissza a Gyűrűre igyekeztek.

– Nem hiszem én, hogy a Nagornaja mindezt egyedül tette. – A babonás Ahmed, akárcsak sok más szevasztopoli, úgy beszélt erről az állomásról, mintha élőlény volna.

Homérosz nem érezte szükségét, hogy visszakérdezzen, pontosítson – ő maga is arra gondolt éppen, képes volt-e a Nagornaja elemészteni az eltűnt karavánokat és minden felderítőt, akiket a keresésükre küldtek ki.

– Bármi megeshetett, de hogy ennyi ember egyszerre eltűnjön... – helyeselt. – Bárcsak a torkán akadt volna...

– Vigyázz a szádra! – förmedt rá mérgesen Ahmed, s keze mérgében megrándult, kis híján pofon vágta az óvatlanul fecsegő öreget. – Te aztán biztos nem akadsz meg a torkán!

Homérosz elhallgatott, nem vette magára a sértést. Ő nem hitt abban, hogy a Nagornaja meghallhatja őket, és megneheztel. Legalábbis ilyen távolságból nem... Babonaság! Tiszteletben tartani a föld alatti világ minden bálványát úgyis reménytelen dolog, valakinek mindig a tyúkszemére lépsz. Homérosz már rég nem izgatta magát emiatt. Ahmednek azonban saját megfontolásai voltak.

Köpenyének zsebéből kihalászta tompa pisztolygolyókból készített rózsafüzérét, és imádkozni kezdett a maga nyelvén, hogy a Nagornaja bocsássa meg Homérosz bűnét. De az állomás vagy nem értette meg az imáját, vagy már késő volt bocsánatot kérni.

Hunter természetfeletti érzékével valamit kiszűrt, feltartotta kesztyűs kezét, lassított, majd puhán leereszkedett a földre.

– Köd van – mondta, és beleszippantott a levegőbe. – Mi ez?

Homérosz összenézett Ahmeddel. Mindketten tudták, mit jelent ez: a vadászat megkezdődött, és óriási szerencséjük lesz, ha élve elérik a Nagornaja északi határát.

– Hogy is mondjam – felelte kényszeredetten Ahmed. – Ő lélegzik...

– Kicsoda? – kérdezte kurtán a brigadéros, és lecsúsztatta válláról a hátizsákját, nyilván arra készülve, hogy kiválassza a megfelelő kaliberű fegyvert az arzenáljából.

– A Nagornaja állomás – váltott suttogásra Ahmed.

– Megnézzük – húzta el a száját megvetően Hunter.

Homérosznak úgy tetszett, mintha a brigadéros elnyomorított arca életre kelt volna; de nem, valójában mozdulatlan maradt, mint mindig – csak a fény esett rá úgy.

Száz méterrel arrébb már a többiek is észrevették a talaj fölött feléjük kúszó fehéres-szürkés füstöt, mely először a csizmájukat nyaldosta, aztán körülfonta a térdüket, és derékmagasságig elöntötte az alagutat... Mintha lassan egy kísérteties, hideg és barátságtalan tengerbe gyalogoltak volna bele, amíg csak teljesen el nem merülnek zavaros vizében.

Alig lehetett látni valamit. A fénysugarak úgy ragadtak bele ebbe a furcsa ködbe, mint légy a pókhálóba: néhány lépésnyire tőlük elfogyott az erejük, elgyengültek, és foglyul ejtve, lankadtan, beletörődve fennakadtak a semmiben. A hangok mintha párna alól hallatszottak volna, és még a mozdulataik is körülményesebbek voltak: mintha nem is talpfákon, hanem a fenék iszapjában lépdeltek volna.

Levegőt venni is egyre nehezebb lett – de nem a nedvességtől, hanem attól a szokatlan, fanyar mellékíztől, ami átitatta a levegőt. Nem akarták, hogy bejusson a tüdejükbe: úgy érezték, egy hatalmas, idegen lény minden oxigént kiszippantott a levegőből, és helyébe a maga mérgező kigőzölgéseit lehelte.

Homérosz a biztonság kedvéért újra felvette a gázálarcot. Hunter ránézett, aztán belenyúlt lenvászon válltáskájába, és a szokásos maszkja fölé egy gumiból készült másikat is feltett. Csak Ahmed maradt gázálarc nélkül – vagy nem volt ideje magához venni, vagy nem is gondolt rá...

A brigadéros újra mozdulatlanná dermedt, s tépett fülét a Nagornaja felé fordította, de az összesűrűsödött fehér köd nem engedte, hogy eligazodjon az állomás felől érkező hangfoszlányok között, és pontos képet alkothasson. Mintha meglehetősen közel valami súlyos dolog dőlt volna le, s valami nyögés is hallatszott, de olyan mély, hogy nem származhatott embertől, se bármely más élőlénytől. Majd hisztérikusan csikorgott a vas, mintha csak valakinek a keze csomóba tekerte volna a falak mellett futó csövek valamelyikét.

Hunter megrázta a fejét, mintha csak rárakódott sártól akarná megtisztítani, és a rövid csövű géppisztolya helyett dupla táras és a csöve alatt gránátvetővel felszerelt katonai Kalasnyikovot vett a kezébe.

– Na, végre – mormogta az orra alatt.

Nem is azonnal vették észre, hogy már az állomásra értek. A Nagornaját elöntötte a tejsűrűségű köd, és Homérosz a gázálarc bepárásodott üvegén át meresztve a szemét úgy érezte magát, mint egy búvár, aki egy elsüllyedt óceánjáró fedélzetére került.

A hasonlóságot csak erősítették a falakat díszítő reliefek, ezek a rideg és egyszerű, szovjet présszerszámmal a fémbe nyomott tengeri sirályok. Leginkább széthasított kőzetekben talált ősi organizmusok lenyomataira hasonlítottak. „Ősmaradványok – íme az embernek és az ő alkotásának sorsa – villant fel Homérosz fejében a gondolat. – De lesz-e, aki kiássa?”

A köréjük fonódó szárazköd élt – áramlott, meg-megrándult. Néha egy-egy nagy, sötét rög tűnt fel benne – először egy összehorpadt vagonnak vagy az ügyeletes rozsdaette fülkéjének látszott, aztán meg egy mitikus szörnyeteg pikkelyes testének vagy fejének. És Homérosz számára elképzelni is szörnyű volt, hogy vajon ki foglalhatta el a legénységi szállásokat és nézhette ki magának az első osztály kajütjeit a hajótörés óta eltelt évtizedek alatt. Sokat hallott arról, mi folyik a Nagornaján, de ő maga sohasem találta magát szemtől szembe a...

– Ott van! Ott, jobbra! – ordított fel Ahmed, az öreg karját megragadva.

Saját készítésű hangtompítóval lefojtott lövés pukkant.

Homérosz a reumája dacára meglepő fürgeséggel pördült meg, de lámpájának erőtlen fényében csak a fémmel borított bordázott oszlop egy darabja látszott.

– Mögöttünk! Ott van mögöttünk! – Ahmed rövid sorozatot adott le.

Ám a golyói csak azoknak a márványlapoknak a maradványait aprították tovább, amelyekkel valamikor az állomás falait burkolták. Bárkinek a körvonalait látta is Ahmed a hullámzó ködben, az sértetlenül merült el benne. „Felszívódott” – gondolta Homérosz. És ekkor a szeme sarkából észrevett valamit...

Egy óriási, az állomás majdnem négy méter magas mennyezete alatt is meggörnyedő, hatalmas méretéhez képest elképesztően gyors, a ködből épphogy kisejlő valamit, amely eltűnt, mielőtt az öreg ráemelhette volna a gépkarabélyát.

Homérosz tehetetlenül nézett volna a brigadérosra...

Aki nem volt sehol.

– Semmi baj. Semmi baj. Ne félj – vigasztalta a szavak között meg-megállva és megpihenve az apja. – Tudod... A metróban vannak, akiknek most jóval szörnyűbb...

Megpróbált mosolyogni – rémisztőre sikerült, mintha egy koponyának leesett volna az állkapcsa. Szása visszamosolygott rá, de hegyes, kormos járomcsontján lecsurrant egy sós csepp. De legalább az apja magához tért – hosszú órák után, amelyek alatt volt ideje mindent átgondolni.

– Ez most teljes kudarc volt, bocsáss meg érte – mondta az apja. – Úgy döntöttem, mégis elmegyek a garázsokig. Találtam egy érintetlent. Rozsdamentes, olajozott acélzárral. Letörni nem sikerült, hozzáerősítettem egy töltetet, az utolsót. Reméltem, hogy lesz benne autó, pótalkatrészek. Felrobbantottam, kinyitottam – üres. Egyáltalán semmi. Akkor meg miért zárták be a szemetek? És mekkora dörej volt... Imádkoztam, hogy ne hallja meg semmilyen vadállat. Kimegyek a garázsból – körben kutyák. Gondoltam, vége...

Apja lehunyta a szemét, és elhallgatott. Szása nyugtalanul kapott a kezéhez, de apja alig észrevehetően intett a fejével – ne aggódj, minden rendben van. Nem volt ereje a beszédhez, de szeretett volna beszámolni az útjáról, meg kellett magyaráznia, miért üres kézzel tért vissza, hogy a következő héten, amíg lábra nem áll, miért kell nélkülözniük. De nem sikerült, elnyomta az álom.

Szása ellenőrizte a széttépett lábszárára tett kötést, amelyen már átütött sötét vére, kicserélte az átmelegedett borogatást. Felegyenesedett, odament a patkány házikójához, kinyitotta az ajtaját. A kis állat bizalmatlanul nézett kifelé, elbújt volna, de aztán, mintegy szívességet téve a lánynak, mégis kimászott a peronra mozogni egy kicsit. A patkányt sohasem csapta be a szimata: az alagutakban minden csendes volt. A lány megnyugodva visszament a priccshez.

– Biztosan meggyógyulsz, és újra fel fogsz menni – suttogta az apjának.

– És találsz majd olyan garázst, amelyben lesz egy ép autó. És együtt fogunk felmenni, beleülünk, és elmegyünk jó messzire. Tíz vagy tizenöt állomáson is túlra. Oda, ahol nem ismernek minket, ahol idegenek leszünk. Ahol senki sem fog minket gyűlölni. Ha van ilyen hely valahol...

Azt a tündérmesét mesélte el az apjának, amelyet annyiszor hallott tőle. Szóról szóra ismételte el, s most, hogy ő maga mondta el apjának ezt a régi mantráját, százszor jobban hitt benne. Talpra állítja, meggyógyítja. Ebben a világban van olyan hely, ahol senkinek sem lesznek az útjában. Hely, ahol boldogok lehetnek.

– Ott van! Ott! Engem néz!

Ahmed úgy visított, mintha a szörnyeteg már el is kapta volna, és vonszolná magával. Újra megszólalt, de aztán elakadt a gépkarabélya; Ahmed, akit végképp elhagyott szokásos nyugalma, vadul rázta, próbálta a horonyba illeszteni a teli tárat.

– Engem választott ki... Engem...

Valahol a közelben serényen felugatott egy másik gépkarabély, elhallgatott egy pillanatra, majd ismét, alig hallhatóan kattogni kezdett, három-lövéses sorozatokat leadva. Hunter tehát még mindig él, úgyhogy nekik is maradt reményük. A pukkanások hol távolodtak, hol közeledtek, de lehetetlen volt megállapítani, hogy a golyók célba találtak-e. Homérosz, aki várta, hogy meghallja a sebzett szörnyeteg dühödt üvöltését, hiába hegyezte a fülét. Az állomás súlyos hallgatásba merült; titokzatos gazdái vagy testetlenek, vagy sebezhetetlenek voltak.

A brigadéros most a peron túlsó végén vívta a maga különös harcát – ott villantak fel és hunytak ki a nyomjelző lövedékek szaggatott vonalai. A kísértetekkel vívott harctól megittasulva cserbenhagyta a rábízottakat.

Homérosz mély levegőt vett, és felemelte a fejét. Már jó néhány pillanat óta nem hagyta el a vágy, hogy ezt tegye, és most óvatosan engedett neki. A bőrén, a feje búbján, a tarkóján érezte a hideg és nyomasztó tekintetet...

Közvetlenül a mennyezet alatt, magasan a fejük felett, a ködben még egy fej lebegett. Olyan hatalmas, hogy Homérosz nem mindjárt fogta fel, hogy mit is lát. Az óriás teste rejtve maradt az állomás sötétében, és csak ide-oda ringó szörnyűséges pofája függött a parányi emberkék fölött, akik nevetséges fegyverükkel hadonásztak. Nem sietett a támadással, valami okból adott nekik egy kis haladékot.

A félelmében megnémult öreg megadóan térdre ereszkedett; szánalmasan csörömpölt a sínen az elejtett gépkarabély. Ahmed torkaszakadtából ordítani kezdett. A teremtmény lassan előbbre nyomult, és az egész látható teret a sötét, kőszálnyi test töltötte be. Homérosz, készülve, búcsúzva, becsukta a szemét... És csak egyre gondolt, egyet sajnált. Keserű gondolat ette, marta: „Nem sikerült!”

Ám akkor lángot lövellt a gránátvető, a robbanás hulláma megsüketítette őket, és ahogy végtelen sípolással zúgott tovább, égő húsdarabok hullottak a nyomában. Ahmed tért magához előbb, galléron ragadta az öreget, talpra rántotta, és maga után vonszolta.

Fel-felbukva a talpfákon és újra felkelve, fájdalmat nem érezve rohantak előre. Egymásba kapaszkodtak, mert a szürkésfehér masszán át az orruk hegyéig sem láttak. Úgy rohantak, mintha nem egyszerűen a halál fenyegetné őket, hanem valami összehasonlíthatatlanul rettenetesebb dolog – a testnek és a léleknek is a végérvényes, visszavonhatatlan széthullása.

A láthatatlan és szinte nem is hallható, de csupán lépésnyire hátramaradó démonok követték, de nem támadták meg őket, mintha csak játszanának velük: hadd higgyék, hogy elmenekülhetnek.

Aztán a falak töredezett márványát az alagút tübbingjei váltották fel: sikerült kijutniuk a Nagornajáról! És az állomás őrei, mintha csupán a határig nyúlnának láncaik, amelyekre rákötötték őket, elmaradtak. De megállni még korai lett volna... Ahmed ment elöl, a falon futó csöveket fogva tapogatózott, és nógatta a meg-megbotló öreget, aki minduntalan leült volna.

– De mi van a brigadérossal? – hörögte Homérosz, letépve magáról a fojtogató gázálarcot.

– Ahogy a ködnek vége lesz, megállunk, bevárjuk. Mindjárt vége kell, hogy legyen! Még talán kétszáz méter... Ki kell jutnunk a ködből... Az a fő, hogy kijussunk a ködből – hajtogatta Ahmed, mint valami varázsigét. – Számolni fogom a lépéseket...

Se kétszáz, se háromszáz lépés után nem ritkult az őket körbefogó pára. „Mi van, ha egészen a Nagatyinszkajáig elnyúlik – gondolta Homérosz. – Mi van, ha már megülte a Tulszkaját is, meg a Nahimovszkijt is?”

– Ez lehetetlen... Most már mindjárt... – dörmögte századszor is Ahmed, aztán hirtelen mozdulatlanná dermedt.

Homérosz nekiütközött, és mindketten a földre estek.

– Vége a falnak – Ahmed döbbenten simogatta a talpfákat, a síneket, a nedves és érdes betonpadlót, mintha attól félne, hogy a föld is áruló módon egyszer csak eltűnik a lábuk alól, mint ahogy semmivé vált a másik támasztékuk.

– De hát itt van, mi lelt? – Homérosz kitapintotta a tübbing bordáját, belekapaszkodott, és óvatosan felállt.

– Ne haragudj... – Ahmed elhallgatott, próbálta összeszedni a gondolatait. – Tudod, ott az állomáson... Azt hittem, hogy már nem jutok ki onnan többé. Úgy nézett rám... Rám nézett, érted? Úgy döntött, hogy engem ragad el. Azt hittem, hogy örökre ott maradok. És nem fognak eltemetni.

Nehezen találta a szavakat, sokáig nem akarta kimondani őket, szégyellte vénasszonyos siránkozását – és próbálta mentegetni magát, holott tudta, hogy nincs szükség mentségek keresésére. Homérosz a fejét csóválta.

– Hagyd el. Én meg kis híján összecsináltam magam. Menjünk, most már valóban közel kell hogy legyünk.

A hajsza lefújva, lehet szusszanni. Nem is tudtak volna már többet futni, és most csak vánszorogtak, továbbra is vaksin tapogatták a falat, lépésről lépésre közelebb jutva a megmeneküléshez. A legszörnyűbb már mögöttük van, és bár a köd még nem akar visszahúzódni, de előbb vagy utóbb a mohó alagúthuzatok kikezdik, szétszálazzák és foszlányonként elsodorják a szellőzőaknákba. Előbb vagy utóbb eljutnak az emberek közé, és ott majd bevárják késlekedő parancsnokukat.

Ez korábban megtörtént, mint ahogy remélni merték – talán mert a ködben az idő és a tér is eltorzult? A fal mellett vaslépcső emelkedett – feljárat a peronra, az alagút kerek keresztmetszete derékszögűre váltott, a vágány mellett feltűnt egy beugró, amely egykor a sínek közé esett utasok menedékéül szolgált.

– Nézd csak! – suttogta Homérosz. – Azt hiszem, állomás. Állomás!

– Hé! Van itt valaki? – kiáltott fel minden erejével Ahmed. – Fiúk! Van itt valaki? – És oktalan, ujjongó nevetés tört rá.

A lámpák elhalványult, kimerült fénye a ködös sötétségben idő marta, emberek rongálta fali márványlapokat világított meg; a Nagatyinszkaja büszkeségéből, a színes mozaikokból egyetlenegy sem maradt épen. Mi történt a kővel burkolt oszlopokkal? Csak nem...

Bár senki sem felelt neki, Ahmed nem adta fel a reményt, tovább kiáltozott és örvendezett: nyilván megijedtek a ködtől, és beljebb húzódtak; de őt ezzel nem csapják be. Homérosz viszont egyre csak keresett valamit a falakon, és sejtésébe beleborzongva pásztázta őket egyre gyengülő lámpájával. És végül rátalált – ott voltak a vasbetűk a megrepedt márványhoz erősítve.

„NAGORNAJA”.

Az apja hitt abban, hogy a visszatérés sohasem lehet véletlen. Azért térünk vissza valahova, hogy megváltoztassunk vagy jóvátegyünk valamit. Néha maga az Úr ragad galléron bennünket és térít vissza oda, ahol kisiklottunk a markából – vagy azért, hogy beteljesítse ítéletét, vagy azért, hogy adjon nekünk egy második esélyt.

Ő ezért nem térhet vissza soha a saját állomásukra a számkivetésből, magyarázta az apja.

Már nem maradt ereje ahhoz, hogy bosszút álljon, harcoljon, bizonyítson. Neki már régtől nincs szüksége senki bűnbánatára. Abban a régi történetben, amely korábbi életébe, ha ugyan nem az egész életébe került, mindenki megkapta a magáét, mondta az apja. Örök száműzetésre ítéltettek – ő már semmit sem akar jóvátenni, az Úr pedig erre az állomásra sohasem pillant be.

A menekülés terve – hogy találjon a felszínen egy autót, amely nem mállott szét az évtizedek alatt, megszerelje, feltankolja, és kitörjön vele a sors kirajzolta tiltott körből – már rég csak esti mese volt.

Szása számára lett volna egy másik visszaút a nagy metróba. Amikor a megbeszélt napokon kijárt a hídhoz, hogy elcserélje az úgy-ahogy megreparált készülékeket, megfakult díszeket, ékszereket, megpenészedett könyveket élelemre és pár töltényre, előfordult, hogy jóval többet kínáltak neki.

Miközben a hajtányról megvilágították a reflektorral esetlen, kisfiús alakját, a csencserek összenéztek és cicegtek, hívogatták, mindenfélét ígértek neki. A kislány vadnak látszott – némán, bizalmatlanul, feszülten nézett rájuk, és egy hosszú pengét rejtegetett a háta mögött. De a bő férfikezeslábas sem tudta elrejteni finoman kirajzolódó vonalait. Koszos és olajos volt az arca, de kék szeme így még fényesebben világított, annyira fényesen, hogy volt, aki elkapta a tekintetét róla. Késsel lenyiszált szőke haja alig takarta el a fülét, összeszorított ajka sohasem mosolygott.

Mivel hamar rájöttek, hogy alamizsnával nem tudják magukhoz édesgetni ezt a vonzó testű farkaskölyköt, a hajtányos emberek a szabadsággal próbálták levenni a lábáról, de ő egyszer sem felelt nekik. Azt gondolták, hogy a kislány néma. Így egyszerűbb volt. Szása pontosan tudta: történjék bármi, a hajtányon nem vásárolhat két helyet. Azoknak az embereknek a nagy metróban túl sok elszámolnivalójuk van az apjával...

A jellegtelen, fekete katonai gázálarcukban orrhangon beszélő emberek nem egyszerűen ellenségek voltak a számára – semmi emberit nem talált bennük, semmit, ami ábrándozásra késztette volna.

Ezért aztán egyszerűen csak kitette a talpfákra a telefonokat, vasalókat, teáskannákat, hátrament tíz lépést, és várt, amíg a csencserek elveszik az árut, és ledobják az útra a csomagot a szárított disznóhússal, és szétszórnak egy marék töltényt, hogy megbámulják, miközben csúszva-mászva összeszedi őket.

Aztán a hajtány lassan elindult, visszament abba a világba, ahol van igazi élet, Szása pedig sarkon fordult és hazament, ahol összetört készülékek garmadája meg csavarhúzó, forrasztópáka és generátorrá átalakított öreg bicikli várta. Felpattant rá, behunyta a szemét, és elszáguldott vele messze-messze, s közben szinte el is felejtette, hogy a bicikli valójában sohasem mozdul el a helyéről. Egyedül döntött arról, hogy elutasítja a kegyelmet, és ez erőt adott neki.

Mi az ördög?! Hogyan kerülhettek újra ide? Homérosz lázasan próbált magyarázatot találni a történtekre. Ahmed, ahogy meglátta, hová világít Homérosz a lámpájával, hirtelen elnémult.

– Nem ereszt el... – szakadt ki belőle egy halk nyögés, és leült.

Az őket beburkoló köd olyannyira összesűrűsödött, hogy alig látták egymást. Az emberek híján álomba merült Nagornaja most megélénkült: nehéz levegő felelt a szavaikra alig észrevehető hullámokkal, elmosódott árnyak éledtek a mélyén. És Hunternek semmi nyoma... Húsból és vérből való lény nem győzhet fantomokkal vívott harcban. Ahogy az állomás megelégelte a vele való játszadozást, újra körbefonta őt csípős leheletével, és elevenen felfalta.

– Menj! – nyögte Ahmed. – Ennek én kellek. Te ezt nem tudhatod, te keveset jártál itt.

– Elég az ostoba beszédből! – förmedt rá az öreg. – Egyszerűen eltévedtünk a ködben. Gyerünk vissza!

– Nem mehetünk. Akárhogy futsz, ide térsz vissza, ha velem maradsz. Egyedül átjutsz. Menj! Kérlek!

– Elég ebből! – Homérosz megragadta a kezét, és húzta maga után, be az alagútba. – Egy óra múlva majd megköszönöd még nekem.

– Add át az én Guljámnak... – kezdett rá amaz.

S ekkor valami hihetetlen, szörnyűséges erő kitépte a kezét Homéroszéból – fel a magasba, a ködbe, a nemlétbe. Kiáltani sem tudott – egyszerűen eltűnt, mintha egy pillanat alatt atomjaira bomlott volna szét, mintha sohasem létezett volna. Az öreg kétségbeesetten kiáltozott utána – szinte eszét vesztve, pörögve a tengelye körül, s társzám pocsékolta a drága töltényeket. Végül megsemmisítő erejű ütés érte a fejét, amit csak egy itteni démon mérhetett rá, és a Mindenség romba dőlt.

5. FEJEZET
EMLÉKEK

Szása az ablakhoz szaladt, szétnyitotta a spalettákat, friss levegőt és derengő fényt eresztett be a szobába. A deszkapárkány egy mélységes szakadék fölé nyúlt ki, melyet könnyű reggeli köd ült meg. A nap első sugaraival majd eloszlik, és az ablakból nemcsak a szurdok, hanem a fenyőkkel benőtt távoli hegyláncok is láthatók lesznek, meg a köztük szétterülő zöld rétek, a völgyben szétszórtan álló faházak gyufásdobozai és a harangtornyok töltényhüvelyei.

A kora reggel volt az ő ideje. Megérezte a hajnal közeledését, és a napot megelőzve fél órával hamarabb kelt, hogy idejében felérjen a hegyre. Kicsiny, de ragyogóan tiszta, meleg és kényelmes kunyhójuk mögött, a lejtőn harsánysárga virágoktól övezett köves ösvény kígyózott felfelé. Az apró kövek meg-megcsúsztak a lába alatt, és a hegytetőig tartó pár perces úton Szása néha többször is elesett és felhorzsolta a térdét.

Elgondolkodva törölgette le az éjszaka leheletétől nedves párkányt az inge ujjával. Valami sötétet, rosszat álmodott, ami fekete árnyként vetült egész gondtalan mostani életére, de a nyugtalanító látomásnak nyoma sem maradt, mihelyt meglegyintette bőrét a könnyű, hűvös szél. És most nem is szerette volna felidézni, hogy mi keserítette el álmában. Sietnie kellett a hegytetőre, üdvözölni a napot, s aztán futni haza az ösvényen, hogy reggelit készítsen, felkeltse az apját, elpakolja neki az útravalót.

Aztán pedig, amíg ő vadászik, Szása egész nap egyedül lesz, egészen vacsoráig kergetheti a lomha szitakötőket és a szárnyas svábbogarakat a mezei virágok között, amelyek olyan sárgák, mint a tapéta a metró kocsikban.

Lábujjhegyen belopózott a recsegő deszkákon, kinyitotta az ajtót, és csendesen elmosolyodott.

Évek óta nem látta a lánya arcát ilyen derűsnek, és nem szívesen ébresztette volna fel. A lába bedagadt és meggémberedett, a vérzés sehogy sem csillapodott. Mondják, kóbor kutya harapása nem gyógyul be...

Szólítsa? De hiszen több mint egy napig nem volt itthon – mielőtt elindult volna a garázsokhoz, úgy döntött, hogy bemegy abba a panel termeszvárba két háztömbnyire az állomástól, felkapaszkodott a tizenötödik emeletre, és ott elveszítette az eszméletét. Ez idő alatt Szása le sem hunyta a szemét – a lánya sohasem aludt el addig, amíg ő vissza nem tért a „sétáról”. Hadd pihenjen, gondolta.

Szerette volna tudni, hogy mit lát most a lánya. Ő maga álmában sem tudott felengedni. A tudatalattija csak ritkán engedte vissza pár órára felhőtlen ifjúságába. Többnyire inkább jól ismert, kifosztott, halott házak között kóborolt, és jó álomnak számított, amelyben sikerült ép műszaki cikkekkel és könyvekkel teli érintetlen lakást találnia.

Miközben álomba merült, mindig a múltba kéredzkedett. Azt remélte, hogy abba az időbe kerül vissza, amikor még épp csak találkozott Szása anyjával, amikor még csak húszéves volt, de már egy állomás helyőrségének parancsnoka. Egy állomásé, amelyet akkor minden lakója csupán ideiglenes kikötőnek hitt, nem pedig valami közös barakknak egy kényszermunkatelepen, ahol életfogytig tartó büntetésüket töltik.

Ám ehelyett a közelmúltba vetette az álom. Az öt évvel ezelőtti események sűrűjébe. Arra a napra, amely eldöntötte a sorsát – és ami még szörnyűbb, a lánya sorsát is. Esze már megbékélt a vereséggel is, a száműzetéssel is, de elég volt az eszének elbóbiskolnia egy kis időre, hogy szíve máris bosszút követeljen.

Újra ott állt katonáinak sora előtt, kezében lövésre kész Kalasnyikovval – abban a helyzetben a tiszti rangja alapján nekijáró Makarovja legfeljebb arra lett volna jó, hogy főbe lője magát vele. A háta mögött álló két tucat gépkarabélyoson kívül az állomáson immár nem maradt hozzá hű ember.

A tömeg morajlott, egyre duzzadt, tucatnyi kéz rángatta a korlátokat; az összefüggéstelen hangzavar egy láthatatlan karmesteri pálca intéseinek engedelmeskedve összehangolt kórussá változott. Egyelőre csak a lemondását követelték, de egy perc múlva már kell nekik a feje is. Ez nem ösztönös megmozdulás volt, sokkal inkább kívülről küldött provokátorok műve. Annak már nem lett volna értelme, hogy a tömegből egyenként kiemeljék és likvidálják őket. Az egyetlen lehetősége a vihar lecsendesítésére, hatalma megtartására, ha parancsot ad a tömegbe lövetésre. Még nem volt késő.

Ujjai ráfeszültek a láthatatlan markolatra, szeme nyugtalanul rángott kissé feldagadt szemhéja mögött, szája megmoccant, ahogy alig hallható parancsait kiadta. A fekete tócsa, amelyben feküdt, minden perccel növekedett, mintha eltávozó élete táplálta volna.

– Hol vannak?

A kábulat sötét tavából felmerülve Homérosz hánykolódni kezdett, akár egy villantóra akadt sügér, s görcsösen zihálva, eszelős tekintettel meredt a brigadérosra. A Nagornaja küklopszi őreinek ködlő kolosszusai még mindig ott tornyosultak fölötte, nyújtogatták felé hosszú, sokszorosan ízelt ujjaikat, melyekkel könnyedén kitéphették a lábát, vagy összeroppanthatták a bordáit. Minden alkalommal körbevették az öreget, amikor az becsukta a szemét, és lassan, kényszeredetten elszéledtek, amikor újra kinyitotta.

Homérosz megpróbált felugrani, de egy idegen kéz, melyet addig alig érzett a vállán, újra azzá az acélhoroggá változott, amely kirántotta a lidércnyomásból. Lassanként csitult a zihálása, és az összekaszabolt arcra koncentrált, a sötét, olajosan fénylő szemekre... Hunter! Él? Az öreg óvatosan balra fordította a fejét, aztán jobbra, félve, hogy újra az elátkozott állomáson találja magát.

Nem, egy üres, tiszta alagút közepén voltak – a köd, mely ellepte a Nagornajához vezető utakat, itt már alig látszott. Biztosan Hunter cipelte ide a hátán, legkevesebb fél kilométeren keresztül, latolgatta a távolságot hökkenten Homérosz. Megnyugodva elengedte magát, és újra megkérdezte:

– Hol vannak?

– Nincs itt senki. Biztonságban vagy.

– Azok a szörnyek... Ők támadtak rám? Ők ütöttek le?

– Én ütöttelek le. Hisztériás rohamod volt, valahogy le kellett hogy állítsalak.

Hunter végre enyhített a szorításán, lassan felegyenesedett, és végighúzta kezét széles tiszti övén. A pisztolytáskájával átellenben egy ismeretlen rendeltetésű bőrtok függött. A brigadéros kipattintotta a gombját, és kivett belőle egy lapos rézkulacsot. Kicsit megrázta, kinyitotta, és Homéroszt nem kínálva nagyot kortyolt belőle. Egy pillanatra hunyorgott, mint aki élvezi a testében szétáradó meleget... Az öreg kissé megborzongott, látva, hogy a brigadéros a bal szemét be sem tudja rendesen csukni.

– És hol van Ahmed? Mi történt Ahmeddel? – kapott észbe Homérosz, és újra összerázkódott.

– Meghalt – mondta egykedvűen a brigadéros.

– Meghalt – ismételte utána engedelmesen az öreg.

Amikor a szörnyeteg kitépte a kezéből bajtársa kezét, megértette: nincs élő ember, aki ezek közül a karmok közül kimenekülhetne. Homérosznak csupán szerencséje volt, hogy nem rá esett a Nagornaja választása. Az öreg még egyszer körülnézett – nem tudta azonnal elhinni, hogy Ahmed örökre eltűnt. Lenyúzott, vérző tenyerére meredt. Nem tudta visszatartani. Nem volt hozzá elég ereje.

– Ahmed tudta, hogy vége – mondta csendesen. – Miért éppen őt vitték el, miért nem engem?

– Benne még sok élet volt – felelte a brigadéros. – És ők emberéletekkel táplálkoznak.

– Ez nem igazságos – ingatta a fejét az öreg. – Kisgyermekei vannak, annyi minden köti ide! Kötötte... Miért nem engem, se kutyám, se macskám, értem nem...

– Elég ebből, menjünk! Késésben vagyunk – vágott a szavába Hunter, és talpra rángatta Homéroszt.

Miközben szedte a lábát az ügetésre váltó Hunter nyomában, Homérosz azon törte a fejét, miképp eshetett meg, hogy visszatértek a Nagornajára. Mint egy húsevő orchidea, az állomás elhódította őket a miazmáival, és visszacsábította őket magához. Csak hát egyszer sem fordultak vissza – erre Homérosz mérget vett volna. Kész volt hinni a tértorzulásban is, amelyről ő maga is szeretett mesélni hiszékeny bajtársainak az őrségben, de a magyarázat jóval egyszerűbbnek bizonyult. Az öreg megállt, és a homlokára csapott: a fordítóvágány! A Nagornaja után pár száz méterre a jobb és a bal oldali alagút között nyitottak egy egyvágányú leágazást a szerelvények megfordítására. Kis ívben fordult oldalirányba, ők meg, vaktában haladva a fal mentén, előbb egyszerűen átkeveredtek a párhuzamos útra, aztán – amikor a fal eltűnt – tévedésből visszatértek az állomásra. „Nincs itt semmi rejtély” – gondolta bizonytalanul Homérosz. Ám tisztáznia kellett még valamit.

– Hé! – kiáltott rá Hunterre. – Állj meg!

De az, mintha süket volna, csak ment tovább, és az öreg levegő után kapkodva futott utána. Ahogy utolérte, próbált a brigadéros szemébe nézni, és úgy kérte számon:

– Miért hagytál ott bennünket?

– Én – titeket?

A szenvtelen, fémes hangban az öreg gúnyos mellékzöngét érzékelt, s ettől nyomban elhallgatott. Igaz is, hiszen ő meg Ahmed menekültek el az állomásról, és hagyták ott a brigadérost, hogy egyedül küzdjön meg a démonokkal...

És ahogy eszébe jutott, milyen dühödten és mennyire hasztalan harcolt Hunter a Nagornaján, Homérosz sehogy sem tudott szabadulni a gondolattól, hogy az állomás lakói egyszerűen kitértek a harc elől, amit Hunter rájuk akart erőszakolni. Tartottak tőle? Vagy a rokon lelket érezték meg benne? Az öreg összeszedte a bátorságát: maradt még egy kérdése, s nem is a legegyszerűbb.

– Mondd, Hunter, ott, a Nagornaján... Téged miért kerültek el?

Nyomasztó percek teltek el – Homérosz nem merte sürgetni –, míg végre alig hallhatóan megérkezett Hunter rövid, mogorva válasza.

– Undorodtak.

A szépség menti meg a világot, tréfálkozott az apja.

Szása elpirult, és eldugta a kipingált kis teásdobozt kezeslábasa mellzsebébe. A műanyag dobozka, mely kicsit még mindig őrizte a zöld tea illatát, a legfőbb kincse volt.

És ezen kívül arra emlékeztette, hogy a Mindenség nem csupán az állomásuk fej nélküli törzse a maga négy alagútcsonkjával, melyet Moszkva-temetővárosban húszméteres mélységben ástak ki. És mágikus portál is volt, amely évtizedeken és kilométerek ezrein tudta átrepíteni Szását. És még valami mérhetetlenül fontos dolgot is jelentett.

Az itteni nyirkos klímában minden papír gyorsan szétmállik. A korhadás és a penész nem csupán a könyveket és az újságokat emésztette el – megsemmisítette az egész múltat. Az illusztrációk és krónikák mankói nélkül a sánta emberi emlékezet botladozni kezdett, és eltévedt.

Az ő dobozán azonban a penésznek és az időnek nem volt hatalma. Apja valamikor mondta is Szásának, hogy pár ezer évnek is el kell telnie ahhoz, hogy elkezdjen lebomlani. Így hát, gondolta Szása, még az utódai is örökül hagyhatják majd a gyerekeiknek.

Miniatűr kép volt rajta, de a lehető legélethűbb. Az aranyozott keretben, mely még mindig ugyanolyan fényes volt, mint azon a napon, amikor a kis doboz lejött a futószalagról, egy látkép volt, amelytől Szásának elakadt a lélegzete. Ábrándos füstbe burkolózó meredek sziklák, szinte függőleges lejtőkön megkapaszkodó terebélyes fenyők, a magasból a mélységbe zúduló, tajtékzó vízesések, az éppen felkelő naptól tűzvörös láthatár... Szása soha életében nem látott ennél gyönyörűbbet.

Sokáig el tudott üldögélni, gyönyörködve a kis dobozban, és tekintetét ugyanaz a pirkadat előtti pára lepte el, mint amely a távoli hegyeket borította. És bár Szása mohón elolvasott minden könyvet, amit az apja hozott, mielőtt elcserélte őket lőszerre, kevésnek találta a bennük olvasott szavakat ahhoz, hogy megfogalmazhassa velük, mit is érez, amikor a centiméternyi sziklákra néz, és magába szippantja a rajzolt fenyők tűleveleinek illatát. Ennek az elképzelt világnak a lehetetlenségét – s épp ebből fakadó hihetetlen vonzását... Az édes szomorúságát és örök izgalmát annak, hogy mit lát majd meg először a nap... A vég nélküli találgatást, hogy mi is rejtőzhet a teamárkás feliratú, ostoba kis táblácska mögött. Egy szokatlan fa? Egy sasfészek? Egy lejtőre tapadó kis ház, amelyben együtt élhetne az apjával?

Az apja hozta neki ezt a kicsi, akkor még teli dobozt, amikor Szása még ötéves sem volt. Micsoda ritka holmi! El akarta bűvölni őt az igazi teával, de Szása keserves elszántsággal itta meg, mintha orvosság volna. A műanyag doboz azonban elbűvölte. Rögtön faggatni kezdte az apját, hogy mit ábrázol a kép rajta. Képzeletbeli kínai táj volt, az a fajta, mely szinte teásdobozra kívánkozik. Szása tíz év múltán is ugyanolyan elragadtatottan nézegette, mint azon a napon, amikor ajándékba kapta.

Az apja pedig mindig úgy gondolta, hogy Szása számára a kis doboz az ép világ szánalmas pótléka. S amikor lánya üdvözölt transzba esett az ügyetlen művész pingálmányának nézegetése közben, úgy érezte, hogy Szása szemrehányást tesz neki hitvány, otthontalan életéért. Mindig próbálta türtőztetni magát, de sokáig nem állta meg: rosszul leplezve ingerültségét, századszor is megkérdezte Szásától, hogy mi a csudát talál olyan nagyszerűnek azon a kopott teásdobozon?

Szása pedig, gyorsan elrejtve a cseppnyi remekművet kezeslábasa zsebében, sután csak annyit válaszolt: „Papa... Nekem ez olyan szép!”

Ha nincs Hunter, aki egy pillanatra sem állt meg ezután egészen a Nagatyinszkajáig, akkor Homérosznak háromszor ennyi időbe telt volna az út. Ő sohasem kockáztatta volna, hogy ennyire elbizakodottan rohanjanak végig ezeken az alagutakon.

Szörnyű árat kellett fizetniük a Nagornaján való áthaladásért – de hármójuk közül ketten megmenekültek. Túlélték volna mind a hárman is, ha nem keverednek el a ködben. Ez az ár nem volt nagyobb a szokásosnál; sem a Nahimovszkij proszpekten, sem a Nagornaján nem történt velük semmi olyan, ami ne történt volna már meg korábban másokkal.

Akkor hát a Tulszkajához vezető szakaszokban keresendő az ok? Ott most csend lett, de ez a csend baljós, feszült némaság volt. Jó, hogy Hunter megérzi a veszélyt száz méterről is, tudja, mi vár rájuk ezeken az állomásokon, ahol sohasem járt, de nem csalja-e meg az ösztöne, ahogy olyannyira megcsalta már tucatnyi tapasztalt harcosét? Lehet, hogy a titok nyitját éppen az a Nagatyinszkaja rejti, ahová most minden lépésükkel közelednek? Homérosz nagy nehezen összeszedte az erőltetett menetelésben szétzilálódott gondolatait, és megpróbálta elképzelni, mi várhat rájuk azon az állomáson, amelyet korábban annyira szeretett. Az öreg, aki kedvét lelte a mítoszok gyűjtésében, minden további nélkül azt is el tudta képzelni, hogy a Nagatyinszkajára települt a legendás Sátáni Követség, a lakóit meg szétmarcangolták az emberek számára megközelíthetetlen alagútjaikban élelmet keresve vándorló patkányok.

Igen, az öreg, ha egyedül lett volna, biztosan jóval lassabban, óvatosabban halad. De hogy visszaforduljon? Azt semmi pénzért nem tette volna meg. A Szevasztopolszkaján töltött évek kiölték belőle a halálfélelmet. Úgy indult el erre az útra is, hogy jól tudta, talán ez lesz az utolsó kalandja, és kész volt feláldozni érte a neki még kiszabott időt.

Mindössze fél órával a Nagornaja szörnyetegeivel való találkozás után már nem is emlékezett a rémületére. Mi több, úgy érezte, hogy a lelke mélyén homályosan, bátortalanul ébredezik valami: megszületett – vagy újra életre kelt – az, amit annyira várt, amit annyira áhított. Az, amit a legveszedelmesebb küldetéseken keresett.

Most hát igen nyomós oka lett arra, hogy minden erejével elodázza a halálát. Csak aztán halhat meg, hogy bevégezte a munkáját.

A legutolsó háború hevesebb volt minden korábbinál, és ezért fejeződött be alig pár nap alatt. Három nemzedék követte egymást a második világháború óta, utolsó veteránjai is örökre elaludtak, és az élők emlékezetéből kihullott minden félelem a háborútól. Tömegtébolyból, mely emberek millióit fosztja meg minden emberitől, újra elfogadott politikai eszközzé vált. A tétek túlságosan gyorsan nőttek, egyszerűen kevés volt az idő helyes döntések meghozatalára. Az atomtöltetű robbanófejek alkalmazásának tilalma a harc hevében elsikkadt: a fegyver, amely a dráma első felvonásában még a falon függött, az utolsó előttiben mégiscsak elsült. És már lényegtelen volt, ki nyomta meg azt a szakrális gombot elsőként.

A föld minden nagyvárosa egyazon órában lett porrá és hamuvá. Azok, melyeket rakétaelhárító pajzs védett, szintén elpusztultak, még ha látszatra épek maradtak is: a kegyetlen sugárzás, a mérgező anyagok és a baktériumfegyverek kiirtották a lakosságukat. A megbízhatatlan rádiókapcsolat, amelyet a túlélők kis csoportjai létesítettek egymással, alig pár év alatt végleg megszakadt, és a metró lakói számára a világ attól fogva a lakott vonalak határállomásain végződött.

A korábban jól ismert és szűkös föld újra a káosznak és a felejtésnek azzá a parttalan óceánjává változott, amilyen az ősidőkben volt.

A civilizáció parányi kis szigeteit egymás után ragadta el az örvénye: olaj és elektromosság nélkül az ember gyorsan elvadult.

Eljött az időtlenség kora.

A tudósok századokon át szőtték féltő gonddal a történelem szövetét a fellelt papiruszok és pergamenek foszlányaiból, a kódexek és a fóliánsok töredékeiből. A nyomtatás feltalálásával, az újságok megjelenésével ezt a szövetet a nyomdagépek szőtték tovább az újságok krónikáiból. Az utolsó két évszázad évkönyveiből nem hiányzott semmi: a világ sorsát meghatározó emberek minden megnyilatkozását és minden szitkozódását gondosan dokumentálták. És szerte a világon egyazon órában mindenütt elpusztultak a nyomdák – mindörökre.

A történelem szövőszékei leálltak. A jövő nélküli világban nem volt szüksége rájuk senkinek. A matéria szétszakadt, csak egy vékony szála maradt épen.

A katasztrófa utáni első néhány évben Nyikolaj Ivanovics kétségbeesett reménykedéssel járta a túlzsúfolt állomásokat, hogy megtalálja valamelyiken a családját. A remény elszállt, de ő elárvultan és elveszetten folytatta barangolását a metró sötétjében, nem tudva, mivel foglalja el magát ebben a síron túli létben. Kihullott kezéből létezése értelmének Ariadné-fonala, amely megmutathatta volna neki a helyes utat az alagutak végeérhetetlen labirintusában.

A régi idők után vágyódva kezdte gyűjteni a lapokat, amelyek révén emlékezhetett, álmodozhatott. S miközben folyton azon töprengett, hogyan lehetett volna elkerülni az Apokalipszist, beleszeretett a krónikákba és az újságok elemzéseibe. Később aztán maga is írogatni kezdett a híradások stílusában, és mesélt az olyan állomásokon megtörtént dolgokról, amelyeken megfordult.

Így esett, hogy elejtett fonala helyett Nyikolaj Ivanovics újat szedett fel: elhatározta, hogy krónikás lesz. A legújabb történelem alkotója: a Világvégétől kezdve egészen a haláláig. A rendszertelen és céltalan gyűjtögetés értelmet nyert: aprólékosan restaurálni akarta az idő megrongált szövetét, és a saját kezével tovább szőni.

Nyikolaj Ivanovics szenvedélyét ártalmatlan különcségnek tartotta a környezete. Készséggel odaadta az élelemadagját régi újságokért, és valóságos archívummá alakította át a zugát minden állomáson, ahova elvetette a sorsa. Kijárt őrségbe, mert háromszáz méteren, a tűz körül ülő marcona férfiak úgy színezték dajkameséiket, akár a gyerekek, de a történetekből Nyikolaj Ivanovics ki tudta szemezni a hiteles információkat arról, mi történt a metró többi részében. Sok pletykát vetett össze, hogy elkülönítse bennük a tényeket, melyeket aztán akkurátusan megörökített iskolai füzeteiben.

A munka lehetővé tette, hogy elfoglalja magát, de Nyikolaj Ivanovics sehogy sem tudott szabadulni a gondolattól, hogy hiábavalóan végzi. Az ő halála után a füzetek herbáriumába gondosan gyűjtött beszámolói kellő gondozás híján az enyészeté lesznek. Ha egyszer nem tér vissza a szolgálatból, újságjait és évkönyveit tűzgyújtásra fogják használni, de még arra sem tartanak ki sokáig.

Az évek során megsötétedett papírokból csak füst és korom marad, az atomok új kötésekbe rendeződnek, más formát vesznek fel. Az anyag szinte elpusztíthatatlan. Az pedig, amit ő az utódok számára akart megőrizni, az a megfoghatatlan, kérészéletű dolog, ami a papírlapokon összezsúfolódott, elpusztul véglegesen, mindörökre.

Az ember már csak ilyen: a tankönyvek tartalma csupán a záróvizsgák letételéig él az emlékezetében. És ahogy elfelejtette a bebiflázottakat, valódi megkönnyebbülést érez. „Az emberi emlékezet olyan, mint homok a pusztában – gondolta Nyikolaj Ivanovics. – A számok, dátumok és ilyen-olyan államférfiak, politikusok neve nem marad meg a fejében tovább, mint a fapálcikával írott szavak a futóhomokon. Eltűnik nyomtalanul.”

Csodával határos módon csak az marad meg, ami végiggondolásra, átélésre ösztönözve képes megragadni az emberi képzeletet, s gyorsabb dobogásra késztetni a szívet. Egy nagy hősnek és szerelmének megragadó története egész civilizációkat képes túlélni, vírusként települ be az emberi agyba, és apáról fiúra öröklődik nemzedékek százain át.

Az öreg akkor kezdett önjelölt tudósból alkimistává, Nyikolaj Ivanovicsból Homérosszá változni, amikor végül erre ráébredt. És éjszakáit most már nem krónikák összeállításának szentelte, hanem annak, hogy megtalálja a halhatatlanság formuláját. Egy szüzsét, amely olyan maradandó lehet, mint az Odüsszeia, egy hőst, aki olyan hosszú életű lehet, mint Gilgames. Erre a szüzsére igyekezett Homérosz felfűzni az általa felhalmozott ismereteket... Úgy gondolta, abban a világban, amelyben a papírt hővé alakítják, s ahol a múltat könnyű szívvel feláldozzák a jelen egyetlen pillanatáért, egy ilyen hős legendája megmenthetné az embereket az általános amnéziától.

Ám az áhított formula nem adatott meg neki. A hős sehogy sem akart a világra jönni. Az újságcikkek nem tanították meg az öreget arra, hogy mítoszt teremtsen, hogy életet leheljen a gólemekbe, hogy vonzóbbá tegye a fikciót a valóságnál. A kitépett és összegyűrt oldalak a majdani saga befejezetlen első fejezeteivel, a valószínűtlen és életképtelen szereplőkkel abortuszműtővé tették hasonlatossá az íróasztalát. Az éjszakai virrasztások egyetlen eredménye karikás szeme és kiharapdált ajka lett.

De Homérosz mégsem akart lemondani élete új céljáról. Igyekezett kiverni fejéből a gondolatot, hogy egyszerűen nem erre született, hogy egy új, egyetemes világ megteremtéséhez tehetség kell, amiből neki kevés jutott.

Csak ihlete nincs, győzködte magát.

És hát honnan is lenne a fülledt állomáson, a családi teázások, gazdaságbeli munkák és őrségek közepette, ahova őt a kora miatt egyre ritkábban rendelték ki? Egy igazi, nagy kaland kell, szenvedélyek izzása. Lehet, hogy akkor tudatában átszakadnak a gátak, és végre képes lesz alkotni – mítoszt teremteni?

Az emberek még a legnehezebb időkben sem hagyták el teljesen a Nagatyinszkaját. Pedig kevéssé volt alkalmas emberi lakhelynek: nem termett ott semmi, és a felszíni kijáratok el voltak torlaszolva. De az állomás sokaknak megfelelt arra, hogy egy időre eltűnjenek szem elől, kivárják a kegyvesztettség végét, vagy félrevonuljanak a kedvesükkel.

Az állomás most üres volt.

Hunter szinte hangtalanul suhant fel a lépcsőn a peronra, és megállt. Homérosz fújtatva követte, és aggodalmasan pislogott körbe. A csarnok sötét volt, a levegőben pedig, ezüstösen áramolva a lámpák fényében, por terjengett. A ritkás rongy- és kartonpapírkupacok, amelyeken a Nagatyinszkaja vendégei rendszerint feküdtek, most szanaszét hevertek a padlón.

Az öreg háttal nekidőlt az egyik oszlopnak, és lecsúszott a földre. Valaha a Nagatyinszkaja a maga szép, színes, sokféle márványmozaikjával az egyik kedvenc állomása volt. De így, sötéten és élettelenül, nem hasonlított jobban korábbi önmagára, mint egy gravírozott arckép a síremléken arra az emberre, aki száz évvel ezelőtt készíttetett magáról igazolványképet, s fel sem merült benne közben, hogy nem a lencsébe, hanem az örökkévalóságba néz.

– Egy lélek sincs itt – mondta zavartan Homérosz.

– Egy akad – vetette ellen feléje biccentve Hunter.

– Hát... – kezdte az öreg, de Hunter egy mozdulattal leállította.

A csarnok túlsó végében, ott, ahol az oszlopsor véget ért, és ahova még a brigadéros reflektorának fénye se ért el, lassan kimászott valami a peronra...

Homérosz oldalra dőlt, és kezével a padlóra támaszkodva nehézkesen felemelkedett. Hunter lámpája kialudt, maga a brigadéros pedig mintha kámforrá vált volna. Félelmében verejtékezve az öreg kitapogatta a fesztelenítőt, és reszketve a vállához nyomta gépkarabélya tusát. A távolban két lövés dörrent. Homérosz bátorságra kapva kibújt az oszlop mögül, és szaladni kezdett arrafelé.

Hunter a peron közepén állt, s a lábánál egy meghatározhatatlan, görnyedt, szánalmas figura rángatózott. Mintha dobozokból és rongyokból lett volna összetákolva, emberre nem nagyon emlékeztetett, pedig mégis az volt. Se korát, se nemét nem lehetett elsőre megmondani, és olyan mocskos volt, hogy az arcán csak a szemét lehetett jól kivenni. Tagolatlanul vinnyogott, és próbált elkúszni a fölötte magasodó brigadéros elől. Mindkét lába át volt lőve.

– Hol vannak az emberek? Miért nincs itt senki? – Hunter csizmájával rálépett a bűzlő, szakadt rongyok uszályára.

– Mind elmentek... Engem itt hagytak. Egyedül maradtam – hörögte a csavargó, és kezével a síkos gránitot markolászta, de egy tapodtat sem mozdult előre.

– Hová mentek?

– A Tulszkajára.

– Miért, mi van ott? – kérdezte Homérosz.

– Azt én honnan tudjam? – fintorgott a csavargó. – Aki odament, az ott is fordult fel. Kérdezd meg tőlük. Én már nem bírok az alagutakban mászkálni. Én itt halok meg.

– Miért mentek el? – erősködött a brigadéros.

– Rettegtek, főnök. Az állomás elnéptelenedik. Úgy döntöttek, hogy áttörnek. Senki sem jött vissza.

– Egyáltalán senki? – Hunter felemelte a fegyver csövét.

– Egyáltalán senki. Csak egy – helyesbített a csavargó, ahogy észrevette a rémeredő csövet, és összegömbölyödött, mint a hangya a gyújtólencse alatt. – A Nagornajára ment. Én aludtam. Lehet, hogy csak képzeltem.

– Mikor?

– Nekem nincs órám – ingatta a fejét. – Lehet, hogy tegnap, lehet, hogy egy hete.

A kérdések kifogytak, de a pisztoly csöve továbbra is a rongyos alak szeme közé meredt. Hunter hallgatott, mintha hirtelen lejárt volna benne a szerkezet. És nagyon nehezen szedte a levegőt, mintha a csavargóval való beszélgetés túlságosan sokat kivett volna belőle.

– Kaphatnék... – kezdte volna a hajléktalan.

– Nesze, zabálj! – mordult fel a brigadéros, és mielőtt Homérosz ráeszmélt volna, mi is történik, kétszer meghúzta a ravaszt.

A szerencsétlen ember szemét ellepte a homlokából kiömlő vér, s a következő pillanatban már nem volt több, mint egy koszos rongykupac. Hunter, fel se nézve, betett a Sztyecskin tárába négy töltényt, és leugrott a sínekre.

– Hamarosan magunk tudunk meg mindent – kiáltotta oda az öregnek.

Homérosz, elfeledkezve undoráról, a holttest fölé hajolt, felvett egy darabka rongyot, és letakarta vele a szerencséden ember szétlőtt fejét. A keze még mindig remegett.

– Miért ölted meg? – kérdezte erőtlenül.

– Kérdezd magadtól! – felelte tompán Hunter.

Most minden akaraterejét összeszedve is csak arra volt képes, hogy kinyissa és lecsukja a szemét. Különös, hogy egyáltalán magához tért... Az alatt az egy óra alatt, amíg eszméletlen volt, a zsibbadás jeges kéregként fogta össze a testét. Nyelve a szájpadlására tapadt, mellkasára mintha mázsás súly nehezedett volna. Nem tudott elbúcsúzni a lányától, pedig csak ezért volt érdemes magához térnie, késleltetve az örök harc végét.

Szása már nem mosolygott. Valami ijesztőt álmodhatott, két karját összefonta, és elkomorulva gömbölyödött össze a fekhelyén. Mindig felébresztette, ha úgy látta, rémálmok gyötrik, de most csak arra futotta az erejéből, hogy néha ráemelje a tekintetét.

Aztán már ez is meghaladta az erejét.

Folytatnia kellett a küzdelmet – csak hogy megérje, míg Szása felébred. Szakadatlanul harcolt több mint húsz éve mindennap, minden percben, és rettenetesen elfáradt. Belefáradt a küzdelembe, belefáradt a bujkálásba, belefáradt a hajszába. Az igaza bizonygatásába, a reménykedésbe, a hazugságba.

Elsötétülő tudatában csupán két kívánság maradt: szeretett volna legalább egyszer még Szása szemébe nézni, és szeretett volna nyugalmat lelni. De nem sikerült... Szeme előtt újra a múlt képei villantak fel. A végső döntést kellett meghoznia. Ölni vagy bukni. Büntetni vagy bűnhődni.

A gárdisták összezártak. Mindegyikük hű embere volt. Kész akár arra, hogy szétmarcangoltassa magát a tömeggel, akár arra, hogy tüzet nyisson a fegyvertelenekre. Ő pedig az utolsó szabad állomás parancsnoka, a már nem létező konföderáció elnöke. Számukra a tekintélye vitathatatlan, ő maga csalhatatlan, és bármely parancsát haladéktalanul, habozás nélkül teljesítik. Ő vállalja a felelősséget mindenért, ahogy mindig is tette.

Ha most meghátrál, az állomás anarchiába süllyed, s aztán a szemük láttára növekedő vörös birodalomhoz csatolják, amely túllépett eredeti határain, és egyre újabb területeket kebelezett be. Ha parancsot ad, hogy lőjenek a tüntetők közé, a hatalom a kezében marad – egy időre. De az is lehet, hogy mindörökre, ha nem riad vissza a tömeges kivégzésektől, a kínvallatástól.

Felemelte gépkarabélyát, és az alakzat abban a pillanatban egy emberként megismételte a mozdulatát. Őrjöngött előttük a tömeg. Vicsorgó fogak, kimeredt szemek, ökölbe szorított kezek. Arctalan emberi massza.

Kibiztosított, és az alakzat ugyanígy tett.

Ideje volt végre üstökön ragadni a sorsot.

A csövet felfelé tartva meghúzta a ravaszt, és a mennyezetről hullani kezdett a vakolat. A tömeg egy pillanatra elnémult, ő pedig, jelet adva a katonáknak, hogy engedjék le a fegyverüket, egy lépést tett előre. Ez volt az utolsó döntése.

És az emlék végre eleresztette.

Szása még mindig aludt. Egy utolsót sóhajtott, szeretett volna még egyszer utoljára ránézni, de nem bírta kinyitni a szemét. Ám az örök, áthatolhatatlan sötétség helyett az elképzelhetetlenül kék eget látta – mely oly fényes és ragyogó volt, mint lányának a szeme.

– Állj!

Meglepetésében Homérosz kis híján felugrott és feltartotta a kezét, de azonnal összekapta magát. Az alagút mélyéről érkező hangszóróhang csak őt érte váratlanul. A brigadéros egy cseppet sem csodálkozott: összehúzta magát, mint egy kobra, mikor támadni készül, s alig észrevehetően a hátáról a mellére húzta nehéz gépkarabélyát.

Hunter nemcsak nem adott választ a kérdésére, hanem azóta nem is váltott szót az öreggel. A másfél kilométeres út a Nagatyinszkajától a Tulszkajáig Homérosz számára végtelen Golgota-járásnak tűnt. Tudta, hogy ez a szakasz szinte biztosan a pusztulásba vezeti őket, és nem volt egyszerű gyorsabb léptekre kényszerítenie magát. De legalább volt idő felkészülni, és Homérosz az emlékeivel foglalta el magát. Jelenára gondolt, ostorozta magát az önzése miatt, bocsánatot kért tőle. Megbékélt szomorúsággal tért vissza az a varázsos nap a Tverszkaján, a könnyű, nyári esőben. Sajnálta, hogy eljövetele előtt nem rendelkezett az újságjai felől.

A halálra készült – arra, hogy szörnyek tépik szét, hatalmas patkányok falják fel, mérgezett fúvócsőnyilak végeznek vele... Ugyan milyen magyarázatokat adhatott volna még arra, hogy a Tulszkaja fekete lyukká változott, amely mindent beszippant, és semmit se bocsát ki magából?

És most, amikor a titokzatos Tulszkaja közvetlen közelében meghallotta a szokásos emberi hangot, már nem tudta, hogy mit is gondoljon. Egyszerűen elfoglalták az állomást? De ki tudott porrá zúzni több szevasztopolszkajai rohamegységet, ki gyilkolta volna le az összes csavargót, nem kímélve se a nőket, se az öregeket, akik az alagutakból az állomásra húzódtak be?

– Harminc lépést előre! – hallatszott a távoli hang.

Meglepően ismerős volt, és ha lett volna idő rá, Homérosz talán rájön, hogy kié. Az egyik szevasztopolszkajai talán?!

Hunter, kezében a Kalasnyikovjával, engedelmesen számolta a lépéseket: ami neki harminc volt, az az öregnek ötven lépésébe került. Előttük homályosan látszott a barikád, amelyet mintha itt-ott talált tárgyakból hordtak volna össze. Lámpát a védők valamiért nem használtak...

– Kikapcsolni a lámpákat! – parancsolta valaki a torlasz mögül. – Egyikük jöjjön még húsz lépést előre!

Hunter kipöccintette a kapcsolót, és továbbment. Homérosz, aki újra egyedül maradt, nem mert ellenszegülni a parancsnak. A sötétben, hogy kerülje a bajt, kicsit arrébb leült egy talpfára, óvatosan kitapogatta a falat, és hozzádőlt.

A brigadéros lépteinek zaja egy idő után elhalt. Hangok hallatszottak: valaki kivehetetlenül faggatta, ő meg válaszképpen szaggatottan szidta az illetőt. A helyzet feszültté vált: a kimért, de egyúttal feszült tónust káromkodás és fenyegetések váltották fel. Hunter követelt valamit a láthatatlan őröktől, de azok ellenszegültek.

Most már szinte teli torokból üvöltöztek egymásra, és Homérosznak úgy tűnt, már-már ki tudja venni a szavakat... De csak egyet értett meg rendesen, a legutolsót:

– Büntetés!

Ekkor felugatott egy gépkarabély, szemből meg mély hangon rácsapott egy sorozat egy katonai Pecsenyegből. Az öreg a földre vetette magát, kibiztosított, nem tudva, hogy lőjön-e, és ha igen, akkor kire. De mindennek hamarabb vége lett, semhogy célozhatott volna.

A géppuska-morzézás közti szüneteket kitöltve az alagút gyomrából elnyújtott csikorgás hallatszott, amelyet Homérosz semmivel sem tudott volna összetéveszteni.

Ez a hermetikusan záródó kapu hangja! És, sejtését igazolva, elöl kongva döndültek a helyükre a csúszó acéltonnák, azonnal véget vetve a kiáltozásnak és a lövések dörgésének.

Elzárva az egyetlen kijáratot a nagy metróba.

Megfosztva a Szevasztopolszkaját az utolsó reménytől is.

6. FEJEZET
A TÚLSÓ OLDALRÓL

Homérosz egy pillanatig azt hitte, hogy csak álmodta az egészet: a barikád elmosódott körvonalát az alagút végén éppúgy, mint az ismerősnek tűnő hangot, melyet az öreg megafon eltorzított. A fény kialvásával együtt minden hang is elhalt, és most úgy érezte magát, mint egy elítélt, akinek a fejére a kivégzése előtt zsákot húztak. Az áthatolhatatlan sötétségben és a hirtelen rászakadt csöndben a világ mintha eltűnt volna. Homérosz biztos, ami biztos megtapogatta az arcát, hogy meggyőződjön róla, még nem oldódott föl ebben a végtelen feketeségben.

Aztán észbe kapott, előkotorta a lámpáját, és reszkető kézzel maga elé világított – oda, ahol percekkel azelőtt a láthatatlan ütközet lezajlott. Vagy harminc méterre attól a helytől, ahol túlélte a harcot, az alagút vakvágányban végződött. Teljes szélességben és magasságban, mintha egy guillotine lezuhant bárdja volna, a szakaszt egy óriási acélszárny torlaszolta el.

Nem képzelődött: valaki valóban működésbe hozta a hermetikus kaput. Homérosz tudott a létezéséről, de nem gondolta volna, hogy még mindig működik.

A sok olvasásban meggyöngült szemével nem azonnal vette észre a vasfalhoz tapadó emberi alakot. Maga elé tartotta gépkarabélyát, és hátralépett, úgy gondolva, hogy a túlsó oldalról való emberek egyike a zűrzavarban itt rekedt, de aztán ráismert Hunterre.

A brigadéros nem mozdult. Az öreg verejtékben úszva odabicegett hozzá, várva, hogy vércsíkokat fog látni a rozsdásodó fémen... De nem. Bár őrá is lőttek közvetlen közelről géppuskából az üres alagút közepén, Hunter sértetlen maradt. Megnyomorított fülét a fémre tapasztva a csak számára hallható zajokra figyelt.

– Mi történt? – kérdezte óvatosan Homérosz, s közelebb lépett.

A brigadéros nem vette észre. Valamit suttogott – de csak magának, azok szavait ismételve, akik a lezárt kapu túloldalán maradtak. Eltelt néhány perc, mire ellépett a faltól, és Homéroszhoz fordult.

– Visszamegyünk.

– Mi történt? – kérdezte újra az öreg.

– Banditák vannak ott. Erősítés kell.

– Banditák? – kérdezett vissza értetlenül. – Én mintha azt hallottam volna...

– A Tulszkaját ellenség foglalta el. Vissza kell szereznünk. Lángszórók kellenek.

– Minek a lángszórók? – Homérosz teljesen megzavarodott.

– A biztonság kedvéért. Visszamegyünk. – Hunter megfordult és elindult. Mielőtt a nyomába eredt volna, az öreg alaposan megnézte a hermetikus kaput, és ő is a hideg fémhez tapasztotta a fülét, hátha kivehet valamit a beszélgetésből.

Csend...

Homérosz azon kapta magát, hogy nem hisz a brigadérosnak. Akárki legyen is az ellenség, mely elfoglalta az állomást, teljesen megmagyarázhatatlanul viselkedett. Ugyan kinek jutott volna eszébe bezárni a hermetikus kaput csak azért, hogy megvédje magát két embertől? Miféle banditák bocsátkoztak volna hosszú tárgyalásba felfegyverzett emberekkel a határőrposzton, ahelyett hogy egyszerűen szitává lőtték volna őket, még mielőtt közel érnek?

És ugyan mit jelenthetett a titokzatos őrök szájából elhangzott baljós „büntetés” szó?

Az emberi életnél nincs semmi értékesebb, mondta Szása apja. Az ő szájából ezek nem puszta szavak voltak, és nem is holmi közhely. Valamikor még egészen másként gondolta, nem véletlenül lett ő a legfiatalabb katonai parancsnok a vonalon.

Amikor húszéves az ember, könnyen veszi az ölést is, a halált is, sőt az egész életet játékként fogja fel, amit, ha úgy alakul, újra lehet kezdeni. Nem véletlen, hogy a világ valamennyi hadseregét az iskolapadból éppen csak kikerült fiatalokkal töltik fel. És a háborúsdit játszó fiúkkal azok rendelkeznek, akik a harcoló és meghaló emberek ezreit csupán kék és piros nyilakként látják a térképen. Azok, akiknek eszükbe sem jutnak a letépett lábak, kiontott belek és szétloccsantott koponyák, döntenek egy’ század vagy egy ezred feláldozásáról.

Egykor az apja semmibe vette az ellenségeit is, önmagát is, és mindenkit ámulatba ejtett azzal, milyen könnyű szívvel fog bele olyan feladatokba is, melyekkel az életét kockáztatja. De nem volt meggondolatlan, és mindig, minden cselekedetében szigorúan mérlegelt. Okos és törekvő volt, és mert közönyös volt az élet iránt, nem érzékelte a realitását sem, nem gondolt a következményekkel, és nem kínozta a lelkiismeret. Nem, sohasem lőtt nőkre és gyermekekre, de saját kezűleg végezte ki a szökevényeket, és elsőként rohamozta az ellenség állásait. A fájdalomra is szinte érzéketlen volt. Szinte semmi sem számított neki.

Amíg nem találkozott Szása anyjával.

Őt, aki győzelemhez szokott, megfogta a lány közömbössége. Egyetlen gyengesége, a becsvágy, amely addig a harcokba vezette, most egy újfajta szenvedélyes rohamra indította, amely azonban váratlanul hosszú ideig tartó ostrommá változott.

Korábban soha nem kellett különösebb erőfeszítéseket tennie a szerelemben: a nők maguktól hódoltak be neki. Kezességük megrontotta, s még az előtt betelt épp aktuális barátnőjével, hogy beleszeretett volna, és már az első éjszaka után elveszítette minden érdeklődését az elcsábított nő iránt. Rohama és hírneve elvakította a lányokat, és csak kevés akadt közöttük, aki megpróbálta a régi jó stratégiát követni – várakozásra kényszeríteni a férfit, hogy jobban megismerhesse.

Ez a lány azonban nem látott benne semmi érdekeset. Nem bűvölték el a kitüntetései, a címei, harci és szerelmi diadalai. Pillantásaira nem reagált, tréfáira csak a fejét csóválta. És lassan igazi kihívássá kezdett válni a számára, hogy meghódítsa. Komolyabb kihívássá, mint a környező állomások bevétele.

Egyre távolabb került attól, hogy viszonyuk legyen, ami neki csak egy újabb rovátka lett volna a puskatusán. A lány úgy viselkedett, hogy már az is siker volt, ha napi egyetlen órát vele tölthetett. S ha a lány ráállt is, csak azért tette, hogy kicsit kínozhassa. Kétségbe vonta az érdemeit, és kinevette az elveit. Szidta a lelketlenségéért. Annyira megingatta az önbecsülését, hogy már kételkedett a képességeiben és a céljaiban is.

De mindezt eltűrte. Sőt tetszett neki. Lassan ő is úgy kezdett gondolkozni, ahogy ez a lány. Vele együtt kételkedett. És eltöltötte a tehetetlenség érzése, amiért nem tudja, hogyan közeledjen hozzá, bánkódott minden perc miatt, amit nem vele töltött, és félt, hogy elveszíti, mielőtt még meghódította volna. Szerelmes volt. És a lány megjutalmazta egy jellel: egy ezüstgyűrűvel.

És végül, amikor már egyáltalán nem tudott meglenni nélküle, a lány engedett neki.

Egy év múlva megszületett Szása. Immár két élettel kellett törődnie, és nem volt joga ahhoz, hogy odavesszen.

Amikor mindössze huszonöt éves az ember, és az ismert világ legerősebb seregének a parancsnoka, nehéz megszabadulnia attól a képzettől, hogy a parancsaira még a föld is megszűnik forogni. Pedig ahhoz, hogy az emberek életét elvegyük, nem kell nagy hatalom. Ahhoz viszont senkinek sincs elég hatalma, hogy visszaadja a holtaknak az életet.

Kénytelen volt maga is meggyőződni erről: feleségét elvitte a tüdőbaj, s ő nem menthette meg. És ekkor valami megroppant benne.

Szása még csak a negyedik évét töltötte be akkor, de jól emlékezett az anyjára. Emlékezett a szörnyű űrre is, ami a távozása után maradt. Kis világában a halál közelsége feneketlen szakadékként nyílt meg, és ő gyakran a mélyébe pillantott. És ez a szakadék csak lassan temetődött be. Két vagy három esztendő is beletelt, hogy többé már nem szólongatta álmában a mamát.

De az apja máig is szólongatta.

Lehet, hogy rosszul fogott hozzá? Ha eposzának hőse nem óhajt színre lépni, talán a jövendő szerelmével kellene kezdenie. Előcsalogatnia hősét szerelme szépségével és hamvasságával.

Előbb gondosan megrajzolni a szeretett nő vonásait, s akkor majd a hős magától lép elé a nemlétből. Hogy szerelmük beteljesüljön, eszményien ki kell egészítenie őt, azaz a poémában a hősnek már kész, kialakult jellemként kell megjelennie.

Vonásaikkal, gondolataikkal pontosan úgy illeszkednek majd egymáshoz, mint a Novoszlobodszkaján a széttört színes üvegbetétek darabjai. Hiszen valamikor egy egészet alkottak, és ezért érdemlik ki, hogy újra egyesüljenek... Homérosz nem látott semmi rosszat abban, hogy ezt a hatásos cselekményt elorozza a rég elhunyt klasszikusoktól.

De a megoldás csak látszatra volt egyszerű: tintával s papíron élő lányt mintázni olyan feladat volt, amely meghaladta Homérosz erejét. Meg aztán érzelmekről is aligha tudott volna immár hitelesen szólni.

Mostani frigyüket Jelenával az öregek gyengédsége szőtte át, de túlságosan későn találkoztak ahhoz, hogy a múltat feledve tudják szeretni egymást. Ebben a korban nem a szenvedélyt akarják beteljesíteni az emberek, hanem a magányukat enyhíteni.

Nyikolaj Ivanovics egyetlen és igazi szerelme meghalt odafönt. Az eltelt évtizedek alatt ennek a szerelemnek egy mozzanat kivételével minden részlete megfakult és kihullott, ő pedig már nem tudott volna regényt írni csak úgy, előkép nélkül.

Nyikolajnak azon a napon ajánlották fel, hogy legyen vonatvezető a nyugdíjba küldött Szerov helyett, amikor Moszkvára rázúdult az atomzápor. Ez majdnem kétszer annyi fizetéssel járt, az előléptetés előtt pedig kapott néhány szabadnapot. Felhívta feleségét, aki közölte, hogy almás pudingot készít, és kimegy pezsgőért, meg elviszi a gyerekeket is sétálni.

A műszakot azonban le kellett még dolgoznia.

Nyikolaj Ivanovics úgy lépett be a fülkébe, mint a vonat leendő kapitánya, boldog házasként, aki egy csodálatos, ragyogó jövőbe vezető alagút legelején áll. S aztán az elkövetkező fél órában húsz évet öregedett. A végállomásra megtört, magányos nincstelenként érkezett. Valahányszor meglátott egy csodával határos módon épen maradt vonatot, talán ezért fogta el mindig a vágy, hogy elfoglalja törvényes mozdonyvezetői helyét, gazda módjára nézzen szét a műszerfalon, pillantson rá a szélvédőn keresztül a tübbingek pókhálójára. Hogy elképzelje, a vonatot még működésbe lehet hozni.

Hogy hátramenetbe lehet kapcsolni.

Nyilvánvaló, hogy a brigadéros olyan különleges erőteret vont maga köré, amely minden veszedelmet távol tartott tőle. És úgy tűnt, hogy ezt tudja is. Az útjuk a Nagornajáig egy órába se telt. A vonal nem akadályozta semmi módon.

Homérosz mindig is érezte, hogy a Szevasztopolszkaja felderítői és csencserei, mint bármely más közönséges ember is, aki bemerészkedett az alagutakba, a metró számára idegen organizmusok. Mikrobák, melyek bejutottak a vérkeringésébe. Alig hagyták el az állomás határát, máris felforrt körülöttük a levegő, a valóság megrepedt, s mintha a semmiből bukkantak volna fel elképzelhetetlen teremtmények, akiket a metró küldött az emberek ellen.

Hunter azonban nem számított idegen testnek a sötét vonalszakaszokban, nem váltotta ki a Leviatán felháborodását, melynek véredényeiben közlekedtek. Néha kikapcsolta lámpáját, és maga is az alagutakat betöltő sötétség egy tömbjévé vált. Ilyenkor mintha láthatatlan áramlatok ragadták volna el és sodorták volna előre kétszer gyorsabban. Homérosz, aki teljes erejéből igyekezett a brigadéros nyomában maradni, leszakadt, kiabált utána, az meg, mint akinek erőt kell vennie magán, megállt, és bevárta az öreget.

A visszaúton mintha csak engedélyezték volna nekik a nyugodt áthaladást a Nagornaján. A köd eltűnt, az állomás aludt. Most teljesen át lehetett látni rajta, és elképzelni is lehetetlen volt, hogy hova tudta rejteni kísérteties óriásait. Közönséges, elhagyott megállóhely volt: sólerakódásokkal a nyirkos mennyezeten, süppedős, szétterülő porszőnyeggel a peronon, szénnel felfirkált disznóságokkal a füstös falakon. És csak ezután akadt meg a tekintet a padló különös mintáin, melyek mintha egy hideglelős tánc után maradtak volna ott, az oszlopokon lévő kérges, barna foltokon, a mennyezeten éktelenkedő szörnyű sebhelyeken.

A Nagornaja épp csak felbukkant és máris elmaradt mögöttük: rohantak tovább. Amíg Homérosz tudta tartani a lépést a brigadérossal, mintha őt is a Huntert érinthetetlenné tevő mágikus burok vette volna körül. Az öreg elámult magán: honnan veszi az erőt erre az erőltetett menetre...

Beszélgetésre azonban már nem maradt benne szusz. Igaz, Hunter többé nem érdemesítette válaszra. Hányszor megkérdezte magától ezen a hosszú napon, hogy miért is vetette alá magát a hallgatag és könyörtelen brigadéros akaratának, aki ügyet sem vet rá.

Már megcsapta őket a Nahimovszkij proszpektről áradó bűz. Félretéve minden óvatosságot, ezen az állomáson Homérosz a legszívesebben átrohant volna, amilyen gyorsan csak lehet, de a brigadéros, épp ellenkezőleg, visszafogta lépteit. Míg az öreg gázálarcban is alig bírta, a brigadéros egyre csak szimatolt, mintha el lehetett volna különíteni egymástól a Nahimovszkij nehéz, fojtó bűzének összetevőit.

A dögevők ezúttal, lerágatlan csontokat maguk után hagyva, húscafatokat szétpotyogtatva, tisztelettudóan elszéledtek előlük. Hunter bement egészen a csarnok közepéig, majd fellépett egy alacsony halomra, s bokáig süppedve a húsba, csontba, hosszan vizslatta az állomást. Aztán, elégedetlenül elhessegetve gyanúját, továbbindult: nem találta, amit keresett.

De Homérosz rátalált.

Megcsúszott és négykézlábra esett, elriasztva egy fiatal dögevőt, amely épp egy átvérzett golyóálló mellényt belezett ki. Észrevett egy félregurult szevasztopolszkajai sisakot, és a párától, amely egy pillanat alatt bevonta a gázálarc üvegét, nem látott semmit.

Hányingerét leküzdve Homérosz odaóvakodott a csontokhoz, és arra számítva, hogy megtalálja a katona azonosítóját, széttúrta őket. Ehelyett azonban egy vérrel átitatott kis jegyzetfüzetet talált. Az utolsó oldalán nyílt ki, a „semmi esetre sem megostromolni” szavaknál.

Apja már kiskorában leszoktatta a sírásról, de most nem volt mivel válaszolnia a sorsnak. Könnyei patakzani kezdtek, melléből fájdalmas sírás szakadt fel. Azonnal felfogta, hogy mi történt, de hosszú órák óta nem bírt megbékélni vele.

Szólongatta-e vajon, hogy segítsen? Szeretett volna-e valami fontosat mondani neki a halála előtt? Nem emlékezett rá, mikor nyomta el az álom, és abban sem volt teljesen biztos, hogy most ébren van. Hiszen létezhet egy olyan világ is, amelyben az apja nem halt meg. Ahol nem ölte meg őt az alvásával, gyengeségével és önzésével.

Szása úgy tartotta tenyerében apja kihűlt, de még nem merev kezét, mintha csak át akarná melegíteni, és nyugtatgatta – őt is, magát is:

– Meg fogod találni az autót. Fel fogunk menni, beleülünk, és elhajtunk. Nevetni fogsz, mint azon a napon, amikor azt a lejátszót hoztad a cédékkel...

Az apja, hátával az oszlopnak dőlve és állát a mellére ejtve, úgy ült ott, mint aki csak szunyókál. De aztán teste kezdett lassan lefelé csúszni, bele a sűrűsödő vértócsába, mintha csak elfáradt volna abban, hogy tettesse magát, meg Szását sem szeretné tovább hitegetni.

Az arcát szántó barázdák most majdnem teljesen kisimultak.

A lány elengedte a kezét, és segített neki kényelmesebben elhelyezkedni, és fejtől lábig betakarta egy szakadt pléddel. Más módja nem volt rá, hogy eltemesse. Szerette volna felvinni a felszínre, és ott hagyni, hogy nézhesse az eget, amelynek egyszer majd úgyis ki kell tisztulnia, de ott pillanatok alatt a mindenféle odafönt kószáló, örökké éhes szerzetek martalékává válna a teste.

Az ő állomásukon azonban senki sem fog hozzányúlni. A rémisztő déli alagutakból veszélyre nem kellett számítani – ott csak a repülő svábbogarak éltek meg. Északon az alagút félbeszakadt, s csak egyetlen épen maradt sínpár vezetett ki a rozsdásodó, félig beomlott metróhídhoz.

Ott, a hídon túl vannak emberek, de egyiküknek sem jutna eszébe, hogy puszta kíváncsiságból átjöjjön rajta. Tudja mindegyikük, hogy a másik oldalon felperzselt pusztaság kezdődik, amelynek a szélén egy őrház áll, két pusztulásra ítélt száműzöttel.

Az apja nem engedte volna, hogy egyedül maradjon itt, de ennek most már nem is lett volna értelme. Meg aztán Szása tudta: bármilyen messzire fut is, bármilyen kétségbeesetten próbál is kitörni elátkozott tömlöcéből, igazából soha nem szabadulhat belőle.

– Apa... Bocsáss meg nekem, kérlek – szipogta, tudva jól, hogy nem érdemli meg a bocsánatot.

Lehúzta apja ujjáról az ezüstgyűrűt, és beletette kezeslábasa zsebébe. Fogta a ketrecet az elcsendesedett patkánnyal, és elvánszorgott észak felé, véres nyomok sorát hagyva maga után a poros grániton.

Amikor Szása lelépett a sínekre, és belépett a szakaszba, a temetővé vált üres állomáson meglepő jel tűnt fel. Az alagút túlsó torkából hosszú lángnyelv csapott elő, s megpróbált egészen apja testéig elérni. Nem érte el, és visszahúzódott a sötét mélységekbe, mintha csak elismerné Szása apjának jogát a végső nyugalomra.

– Jönnek vissza! Ők azok!

Isztomin eltartotta fülétől a telefonkagylót, és bizalmatlanul nézett rá, mintha élőlény volna, aki valami ostoba mesével traktálja.

– Kik jönnek? Kik azok az ők?

Gyenyisz Mihajlovics felpattant székéről, magára loccsantva a teáját közben, amely sötét foltként terjedt szét a nadrágján. Elkáromkodta magát, majd ő is megismételte a kérdést.

– Kik? – kérdezte még egyszer gépiesen Isztomin a készüléknél.

– A brigadéros és Homérosz – recsegett a kagyló. – Ahmedet megölték.

Vlagyimir Ivanovics megtörölte zsebkendőjével kopasz homlokát és halántékát kalózkötésének fekete gumiszalagja alatt. Az ő kötelessége volt közölni a hozzátartozókkal a katonák halálának hírét.

Kinézett az ajtón, és kikiáltott a segédtisztének:

– Mindketten hozzám! És szólj, hogy terítsék meg az asztalt!

Áttáncolt az irodán, valamiért megigazította a falon lógó fényképeket, suttogott valamit a térkép előtt, majd Gyenyisz Mihajlovics felé fordult, aki karját a mellén összefonva szélesen vigyorgott.

– Olyan vagy, Vologya, mint egy szűz lány randevú előtt – mormogta az ezredes.

– Úgy látom, te is izgulsz – vágott vissza az állomás vezetője, és a parancsnok eláztatott nadrágjára sandított.

– Én ugyan nem! Minden előkészületet megtettünk. Két csapásmérő osztag készenlétben áll. – Gyenyisz Mihajlovics végigsimított az asztalon heverő baretten, majd felállt, s hogy valami hivatalos formát öltsön, a fejére tette a sapkát.

A fogadószobában nagy lótás-futás kezdődött, csörömpöltek az edények, a segédtiszt kérdő tekintettel állt az ajtóban egy bepárásodott üveg szesszel. Isztomin elhessentette – később, később! Végre felhangzott az ismerős tompa hang, az ajtó kivágódott, és a nyílást betöltötte a hatalmas test. A brigadéros háta mögött ott toporgott az öreg fecsegő, akit amaz valami okból idevonszolt magával.

– Üdvözöllek! – Isztomin leült a székébe, majd felállt, aztán megint leült.

– Na, mi a helyzet? – kérdezte élesen az ezredes.

A brigadéros egyikről a másikra vetette súlyos tekintetét, majd az állomás vezetőjéhez fordult:

– ATulszkaját nomádok foglalták el. Mindenkit lemészároltak.

– A mieinket is? – húzta fel bozontos szemöldökét Gyenyisz Mihajlovics.

– Úgy néz ki, hogy őket is. Eljutottunk az állomásig, összecsaptunk velük, és ők lezárták a kaput.

– Lezárták a hermetikus kaput? – Isztomin ujjaival az asztal szélébe kapaszkodva kissé felemelkedett. – Akkor most mit tegyünk?

– Ostromoljuk meg – vágta rá egyszerre a brigadéros és az ezredes.

– Ostromolni nem szabad! – hangzott fel váratlanul a fogadószobából Homérosz hangja.

Csak a megbeszélt időt kellett kivárnia. Ha nem tévesztette el a napot, akkor a hajtánynak igen hamar elő kell bukkannia a nyirkos, éjszakai sötétségből. Minden feleslegesen itt töltött perc ebben a szakadékban, ahol az alagút feltépett vénaként tűnt elő a föld mélyéből, egy napot venne el az életéből. De nem volt mit tennie: várnia kellett. A végtelenül hosszú híd túlsó oldalán csak a lezárt hermetikus kapuba ütközött volna, amit csak belülről – és egyszer egy héten, piacnapon – nyitottak ki.

Ma Szásának nem volt mit eladnia, vásárolnia viszont sokkal többet kellett, mint korábban bármikor. De most nem érdekelte, hogy mit kérnek tőle a hajtányos emberek azért cserébe, hogy visszaengedik az élők világába. Apjának síri hidege és halálon túli közönye eltöltötte őt is.

Mennyit álmodozott korábban arról, hogy egyszer mégiscsak átköltöznek egy másik állomásra, ahol emberekkel lesznek körülvéve, ahol barátkozhat velük, s ahol talán rátalál majd egy igazán különlegesre köztük... Mennyit faggatta az apját az ifjúságáról, s nemcsak azért, mert szeretett volna újra elidőzni saját derűs gyermekkorában, hanem azért is, mert odalopta mostani önmagát az anyja, egy homályosan ködlő szép férfialakot pedig, akinek folyton változtak a vonásai, az apja helyére, és sután elképzelte magának a szerelmet. Gyötörte a gondolat, hogy nem lesz képes közös nyelvet találni másokkal, ha valóban visszatérnek a nagy metróba. Hiszen miről is beszélgethetnének?

Most meg, hogy a komp érkezéséig pár óra vagy talán csak pár perc maradt, mégse törődött senkivel – se férfiakkal, se nőkkel, és az emberek világába való visszatérésnek még a szándéka is apja elárulásának tűnt a számára. Habozás nélkül kész lett volna a még hátralévő napokat az állomásukon eltölteni, ha ez segített volna megmenteni az apját.

A gyertyacsonk az üvegben az utolsókat pislákolta. Meggyújtott vele egy új gyertyát. Az apja az egyik fönti útjáról egy egész ládányit hozott, és néhányat mindig tartott kezeslábasa bő zsebeiben. Szása szerette hinni, hogy testük ugyanolyan, mint ezek a gyertyák, és apjának egy darabkája is ugyanígy átkerült őrá, amikor a saját lángja kihunyt.

Észreveszik-e vajon a hajtányról ebben a homályban?

Eddig mindig úgy érkezett, hogy egy pillanatig se kelljen feleslegesen várakoznia. Az apja is tiltotta tőle, s a nyakán lévő duzzadt csomó önmagában is intő jel volt. A beomlásnál Szása többnyire kényelmetlenül érezte magát, mint egy elcsípett cickány, nyugtalanul nézegetett, és csak ritkán merészkedett a metróhíd első nyílásáig, hogy lenézzen a lent kavargó fekete folyóra.

De most túl sok ideje volt. A nyirkos őszi szélben fázósan reszketve tett néhány lépést, és az elmaradó csontos fákon túl a szürkületben feltűntek a többemeletes házak megrogyott vonulatai. Az olajos-ragadós folyóban valami hatalmas csillant meg, a távolban pedig majdnem emberi hangon titokzatos szörnyek nyöszörögtek.

És ehhez a nyöszörgéshez hirtelen valami panaszos, bús csikorgás társult...

Szása talpra ugrott, magasra emelte a mécsesét, és a hídról bizonytalan, óvatos villantással válaszoltak. Egy ósdi, öreg hajtány gördült feléje, nehezen törve utat a vattaszerű homályban. A lány hátrahúzódott: ez nem a megszokott hajtány volt. Erőlködve jött, mintha kerekeinek minden egyes fordulata nagy erőfeszítésébe kerülne a karokon dolgozó embereknek.

Végül úgy tízlépésnyire megállt Szásától. Egyszerű vitorlavászon védőruhát viselő, magas, kövér alak ugrott le róla lomhán a kavicsokra. Gázálarca üvegén Szása gyertyájának lángja ördögi táncot lejtett. A férfi egy ősrégi, fatusás katonai Kalasnyikovot szorongatott.

– El akarok innen menni – emelte fel az állát Szása.

– Elmenni – visszhangozta a védőruhás madárijesztő, csodálkozva vagy tán gúnyosan elnyújtva a szót. – És mit tudsz adni érte?

– Nem maradt semmim – nézett fel a lány a felvillanó, fémkeretes üvegekre.

– Mindenkitől el lehet valamit venni, egy nőtől különösen – röffentette a kompos, aztán hirtelen észbe kapott. – Elhagyod az apádat?

– Nem maradt semmim – ismételte meg szemét lesütve Szása.

– Na, csak megdöglött – mondta megkönnyebbülten, de csalódottan is a maszk. – Helyes. Ez úgysem tetszene neki. – Gépkarabélya csövét beakasztotta Szása kezeslábasának kantárjába, és lassan húzni kezdte lefelé.

– Meg ne próbáld! – kiáltotta rekedten a lány, és hátraszökkent.

Mécsese leesett a sínre, ripityára tört, és a lángot egy pillanat alatt elnyelte a sötétség.

– Innen nincs visszatérés, nem tudod felfogni? – nézett rá közönyösen a maszk halott üvege. – A tested arra se elég, hogy fizess vele az útért. Vedd úgy, hogy apád adósságát törleszted vele.

A gépkarabély megfordult a kezében, a tusával lesújtott Szása halántékára, és megkönyörülve rajta, kioltotta az eszméletét.

A Nahimovszkij proszpekt után Hunter valami oknál fogva nem engedte el maga mellől Homéroszt, s így annak esélye sem volt, hogy titokban tanulmányozhassa a noteszt. A brigadéros egyszeriben elővigyázatos és éber lett, nemcsak nem engedte az öreget messzire lemaradni, hanem jobbára egy vonalban ment vele, bár ehhez jócskán vissza kellett fognia magát. Párszor megállt, mintha csak ellenőrizné, nem jön-e valaki a nyomukban. Ám hátrafordultában reflektorának metsző sugarával folyton végigpásztázta Homérosz arcát, amitől az öreg úgy érezte magát, mint egy vallatáson. Szitkozódott, hunyorgott, és érezte, hogyan kúszik végig egész testén a brigadéros tekintete, mintha csak azt kutatná, amit a Nahimovszkaján magához vett.

Butaság! Hunter nem láthatott semmit. Abban a pillanatban egész távol volt tőle. Csak megérezhette Homérosz hangulatának változását, és gyanakodni kezdett. Mindenesetre valahányszor összeakadt a tekintetük, az öreget elöntötte a verejték. Az a kevés, amit már sikerült megnéznie az ott talált noteszben, bőven elég volt ahhoz, hogy kételkedjen a brigadérosban.

Egy napló volt az.

Az oldalak egy része összetapadt a megszáradt vértől, azokhoz Homérosz nem nyúlt: félt, hogy eltépi őket izgalmában nem engedelmeskedő ujjaival.

, A Nagornaján veszteség nélkül átjutottunk” – olvasta a noteszban, és mindjárt továbbugrott: „A Tulszkaján káosz van. Kijárat a metróba nincs, a Hanza elzárja. Haza nem szabad menni.” Homérosz továbblapozott, a szeme sarkából látva, hogy a brigadéros lelép a tetemhalomról, és elindul felé. Az öreg tudta, hogy a notesz nem kerülhet a brigadéros a kezébe. De mielőtt elsüllyesztette volna a hátizsákjába, pár szót még sikerült elolvasnia: „A helyzetet az ellenőrzésünk alá vontuk, az állomást lezártuk, parancsnokot neveztünk ki.” És ugyanitt: „Ki döglik meg legközelebb közülünk?”

És még valami: a megválaszolatlan kérdés fölött bekeretezve egy dátum volt. Bár a notesz megfakult lapjai láttán azt gondolhatta volna, hogy az itt leírt események tán jó egy évtizede zajlottak le, a dátum szerint a bejegyzés csupán néhány nappal ezelőtt született.

Öreg agysejtjei rég tapasztalt fürgeséggel rakták össze a mozaik hiányos darabkáit: a titokzatos vándort, akiről a szerencsétlen hajléktalan álmodott a Nagatyinszkaján, az ismerősnek tetsző hangot az őrségből a hermetikus kapunál, a „Haza nem szabad menni” szavakat... A kép kezdett összeállni benne.

Nem, szó sincs arról, hogy banditák foglalták volna el a Tulszkaját; ennél ott jóval kacifántosabb és titokzatosabb dolog történt. És az állomásra vezető kapunál az őröket negyedóráig faggató Hunter is legalább olyan jól tudta ezt, mint Homérosz.

Éppen ezért nem mutathatta meg neki a noteszt.

És éppen ezért mert nyíltan ellentmondani neki Isztomin irodájában.

– Nem szabad – mondta még egyszer.

Hunter olyan lassan fordította a fejét Homérosz felé, mint fő lövegét beirányzó sorhajó. Isztomin székestül mozdult hátra, majd úgy döntött, mégiscsak kijön az asztal mögül. Az ezredes fáradtan elhúzta a száját.

– A kaput nem tudjuk felrobbantani, körben mindenütt talajvíz van, egy pillanat alatt elönti a vonalat. Az egész Tulszkaját csak az imádság tartja. A párhuzamos alagút meg – maguk is tudják, már tíz éve, hogy... – folytatta Homérosz.

– És akkor most kopogtassunk be hozzájuk, és várjunk, amíg kinyitják? – érdeklődött Gyenyisz Mihajlovics.

– Nos, mindig van kerülő út – jegyezte meg Isztomin.

Az ezredest meglepetésében köhögés fogta el, aztán dühösen vitatkozni kezdett az állomásvezetővel, azzal vádolva, hogy nyomorékká akarja tenni, meg akarja ölni a legjobb embereit. De ekkor a brigadéros rájuk dörrent.

– A Tulszkaját meg kell tisztítani... Olyan a helyzet, hogy kivétel nélkül mindenkit meg kell semmisíteni, aki az állomáson tartózkodik. A ti embereitek közül ott már senki sem maradt. Velük végeztek. Ha nem akartok még nagyobb veszteségeket, akkor ez az egyetlen megoldás. Tudom, miről beszélek.

Az utolsó szavakat nyilvánvalóan Homérosznak címezte. Az öreg elpimaszodott kutyakölyöknek érezte magát, akit jól megráznak a nyakánál fogva, hogy észhez térítsék.

– Tekintve, hogy az alagút a mi oldalunk felől zárva van – mondta Isztomin, megigazítva a zubbonyát csak egyetlen módon lehet kijutni a Tulszkajára. A túlsó oldalról, a Hanzán keresztül. De oda fegyvereseket nem vihetünk, ez kizárt.

– Én találok embereket – legyintett Hunter, és az ezredes összerezzent.

– Már ahhoz is két szakaszon kell végigmennünk a Kahovszkaja vonalon a Kasirszkajáig, hogy eljussunk a Hanzához... – Isztomin jelentőségteljesen elhallgatott.

– És akkor mi van? – fonta össze a karját a brigadéros.

– A Kasirszkaja környékén túlságosan erős a háttérsugárzás – magyarázta az ezredes. – Nem messze onnan egy robbanófej egy darabja zuhant le. Nem robbant fel, de így is épp elég. Minden második ember, akit sugárzás ér, egy hónapon belül meghal. Mindmáig.

Baljós csend állt be. A zavart kihasználva Homérosz észrevétlenül megkezdte nyilvánvalóan taktikai visszavonulását Isztomin irodájából. Vlagyimir Ivanovics végül is, láthatóan attól tartva, hogy az irányíthatatlan brigadéros fogja magát, és elindul felszámolni a Tulszkajánál lévő kaput, bevallotta:

– Vannak szkafandereink. Igaz, csak kettő. Magaddal viheted a legegészségesebb katonát, bármelyiket. Várni fogunk – pillantott Gyenyisz Mihajlovicsra. – Mi mást tehetnénk?

– Menjünk a fiúkhoz – sóhajtotta az ezredes. – Válaszd ki a társadat!

– Semmi szükség rá – Hunter megrázta a fejét. – Nekem Homérosz kell.

7. FEJEZET
AZ ÁTJÁRÓ

A hajtány elhagyott egy széles csíkot, amely világossárga színnel volt felfestve a padlóra és az alagút falára. A kormányos tovább már nem tehetett úgy, mintha nem hallaná a dózismérő egyre gyorsuló kattogását. A fékhez nyúlt, és bocsánatkérő árnyalattal a hangjában dörmögte:

– Ezredes bajtárs... Védőruha nélkül nem mehetünk tovább...

– Menjünk még száz métert – kérte szelíden Gyenyisz Mihajlovics. – Aztán egy hétre felmentelek a szolgálat alól a sugárártalom miatt. Nekünk ez semmi, kétpercnyi út, de nekik ezekben a szkafanderekben fél óra kínszenvedés.

– De hát ez már a legvégső határ, ezredes bajtárs – rimánkodott a kormányos, de a sebességet nem vette le.

– Állj meg! – parancsolta Hunter. – Magunk megyünk tovább. Igazad van, magas már a háttérsugárzás.

Felcsikorogtak a fékek, megbillent a keretre akasztott lámpa, és megálltak. A brigadéros és az öreg, akik addig a lábukat lelógatva ültek a hajtány szélén, leereszkedtek a vágányra. A nehéz, ólombetétes védőruhák valóban úgy néztek ki, mint az igazi szkafanderek. Mivel elképesztően drágák voltak, és nagyon kevés volt belőlük – az egész metróban alig több két tucatnál – a Szevasztopolszkaján szinte sohasem használták őket. Kegyetlen sugárzást is képesek voltak elnyelni, de még az egyszerű járás is kínszenvedés volt bennük – Homérosznak legalábbis.

Gyenyisz Mihajlovics hátrahagyta a hajtányt, s néhány percig még együtt ment velük, néhány mondatot váltva Hunterrel, de olyan szaggatottan és elharapva a szavakat, hogy Homérosz semmit sem tudott kivenni belőlük.

– És honnan veszed őket? – mormogta a parancsnok a brigadérosnak.

– Adnak. Nincs más választásuk – dünnyögte Hunter maga elé.

– Téged már régóta senki se vár. Te számukra halott vagy. Halott, érted?

Hunter megállt egy pillanatra, és halkan, mintha nem is a parancsnoknak, hanem csak magának mondaná, így szólt:

– Ha minden ilyen egyszerű volna.

– A Rendből dezertálni meg a halálnál is szörnyűbb! – kiáltott fel Gyenyisz Mihajlovics.

A brigadéros nem válaszolt, és úgy intett a kezével, mint aki tiszteleg az ezredesnek, és egyúttal elvág egy láthatatlan horgonykötelet. Gyenyisz Mihajlovics tudomásul vette, ott maradt a mólón, a brigadéros pedig az öreggel lassan, mintha szembejövő áramlatot kellene legyőzniük, eltávolodott a parttól. Megkezdték nagy utazásukat a sötétség tengerein.

Az ezredes elvette kezét a halántékától, és jelzett a kormányosnak, hogy indítsa el a motort.

Fásultnak érezte magát: nem volt többé kinek ultimátumokat adnia, nem volt ki ellen harcolnia. E tengerek egyik elfeledett szigetének katonai parancsnokaként most már csak abban reménykedhetett, hogy a kis expedíció nem süllyed el, és egyszer hazatér – ellenkező irányból, a maga módján bizonyítva, hogy a Föld gömbölyű.

Az utolsó, közvetlenül a Kahovszkaja utáni szakaszban lévő blokkőrhely szinte kihalt volt. Amennyire az öreg vissza tudott emlékezni, keletről egyszer sem támadtak rá a Szevasztopolszkajára.

A sárga csík mintha nemcsak két képzeletbeli részre vágta volna a végtelen betontömlőt, hanem kozmikus liftként össze is kötötte volna az egymástól száz fényévekre eltávolodott két bolygót. A csíkon túl a lakható földi teret észrevétlenül halott holdbéli táj váltotta fel, és bármilyen hasonlóságuk látszólagos volt. Ahogy összpontosítva emelgette lábát a súlyos bakancsban, hallgatta a fémlemezek és szűrők közé szorított ziháló lélegzését, Homérosz asztronautának képzelte magát, aki egy távoli csillag bolygóján szállt le. Ezt a gyerekességet megbocsátotta magának: így könnyebb volt elviselni a szkafander terhét – magyarázhatta a nagy gravitációval – és azt is, hogy kilométereken át ők lesznek az egyedüli élő teremtmények.

Se a tudósok, se a fantaszták nem tudták megjósolni a jövőt, gondolta az öreg. A kétezer-harmincnegyedik évre az embernek már rég ha nem is a fél galaxis, de legalább a Naprendszer urává kellett volna válnia. Már Homérosz gyerekkorában ezt ígérték. De a tudósok is, meg a fantaszták is abból indultak ki, hogy az emberiség racionális és következetes. Mintha nem is néhány milliárd lusta, könnyelmű, rajongó egyedből állna, hanem valamiféle kaptár volna, melyet kollektív értelem és egyetlen akarat irányít. De az emberiség, miután belekezdett a kozmosz meghódításába, már nem foglalkozott vele komolyan, csak kijátszadozta magát, megállt félúton, és áttért az elektronikára, az elektronikáról meg a biotechnológiára, hogy aztán egyikben se érjen el igazán komoly eredményeket. Kivéve talán a magfizikát.

És tessék, most ő, ez a szárnyatlan asztronauta, aki életképtelen a súlyos szkafandere nélkül, és idegen a saját bolygóján, a Kahovszkajától a Kasirszkajáig vezető szakaszokat kutatja és hódítja meg. És minden másról jobb, ha egyszerűen elfeledkezik ő is, meg a többi túlélő is. A csillagok innen úgysem látszanak.

Különös: itt, a sárga csíkon túl a teste nyögött a másfélszeres súly alatt, de a lelke súlytalan volt. Egy napja, amikor Jelenától búcsúzott a Tulszkajára való indulás előtt, még számított arra, hogy visszatér. De amikor Hunter az ő nevét mondta ki, másodszor is társául választva, megértette: kishitűségnek itt nincs helye. Annyiszor imádkozott próbatételért, megvilágosodásért, hogy végre meghallgattatott, és most ostoba és méltatlan dolog lett volna kitérni előle.

Megértette: az életben semmit sem lehet félszívvel csinálni. Nem lehet kokettálni a sorssal, folyton azt ígérni neki, hogy majd kicsit később, a következő alkalommal teljesen a tiéd leszek... Talán nem is lesz újabb alkalom, és ha nem szánja el magát azonnal, akkor mi értelme élni? Fejezze be a napjait valami névtelen Nyikolaj Ivanovicsként, falu bolondjaként, nyáladzó, révetegen bazsalygó öreg mesemondóként?

De hogy Homérosz-karikatúrából igazivá, mítoszimádóból mítoszteremtővé váljék, hogy hamvaiból feltámadjon, előbb el kellett égetnie korábbi önmagát. Úgy érezte, ha továbbra is tétovázik, ha hagyja, hogy vágyódjék az otthona, az asszonya után, ha szüntelenül hátrafelé tekinget, akkor biztosan nem vesz észre valami fontosat, ami vár rá.

Az új küldetésből nehéz lesz ép bőrrel visszatérnie. Ha visszatér egyáltalán. Bármennyire sajnálta is Jelenát – aki először nem is hitte, hogy Homéroszt mindössze egy nap után élve és egészségesen újra az állomáson látja, aztán meg sírt, amikor újra elindult, ki tudja, hová – ezúttal nem ígért neki semmit. Magához ölelte az asszonyt, de a válla fölött az órát nézte. Mennie kellett. Tudta: nem egyszerű tíz évet amputálnia az életéből, a fantomfájdalmak biztosan még sokáig emlékeztetik majd.

Azt hitte, egész idő alatt visszafelé akar majd tekingetni, de ahogy átlépte a vastag, sárga csíkot, mintha valóságosan is meghalt volna, s lelke kiszabadult mindkét súlyos, ormótlan burkából, és szárnyra kapott. Szabad lett.

Hunter mintha egyáltalán nem érezte volna a védőruha súlyát. A bő ruházat felduzzasztotta izmos medvetermetét, alaktalan kolosszussá tette, de gyorsaságától nem fosztotta meg. Egy tempóban ment a fújtató öreggel, de csak azért, mert a Nahimovszkijtól kezdve rajta tartotta a szemét.

Azok után, amiket a Nagatyinszkaján, a Nagornaján és a Tulszkaján látott, Homérosz nehezen bírta rá magát, hogy folytassa az utat Hunterrel.

De megtalálta a módját, hogy meggyőzze magát: éppen a brigadéros jelenlétében kezdődött régóta várt, újjászületést ígérő átváltozása. És nem fontos, hogy Hunter miért is vonszolta magával – hogy a helyes útra térítse az öreget, vagy tartalék élelemként. Homérosz számára az volt a legfontosabb, hogy ne hagyja ki ezt a lehetőséget, s aztán végre kigondolja és elkezdje megírni...

És még valami. Amikor Hunter magával hívta, Homérosznak úgy tűnt, hogy neki magának is szüksége van őrá. Nem, nem azért, hogy mutassa neki az utat az alagutakban, és figyelmeztesse a veszélyekre. Lehet, hogy miközben megadta az öregnek, amire az vágyott, a brigadéros kérés nélkül el is vett tőle valamit? De vajon mit?

Hunter látszólagos egykedvűsége többé nem tudta megtéveszteni az öreget. Bénult arcának kérge alatt magma fortyogott, mely néha kicsapott le nem csukható, gomolygó szemeinek kráterein. Nyugtalan volt. Ő is keresett valamit.

Hunter mintha megfelelt volna az epikus hős szerepére a leendő könyvben. Homérosz, habozva bár, de az első próbák után elfogadta őt. De a brigadéros alakjában, ölési szenvedélyében, elharapott szavaiban és fukaron mért megnyilatkozásaiban sok minden gyanakvóvá tette az öreget. Hunter azokra a gyilkosokra hasonlított, akik folyton jeleket hagynak a nyomozóknak, hogy végre lelepleződjenek. Az öreg nem tudta, hogy Hunter gyóntatót, biográfust vagy donort lát-e benne, de érezte, hogy ez a különös függőség kölcsönössé válik. Erősebbé a félelemnél.

Homérosz nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy Hunter egyre csak halogat valami nagyon fontos beszélgetést. Olykor a brigadéros feléje fordult, mintha kérdezni akarna valamit, de aztán végül nem mondott semmit. Lehet, hogy Homérosz megint összekeverte az óhajt a valósággal, és Hunter csak azért hurcolta magával, hogy az alagutakban valahol kitekerje a nyakát. Mert tanúja volt valaminek, amit nem lett volna szabad látnia...

A tekintete mind gyakrabban állapodott meg az öreg hátizsákján, amelynek a mélyén ott lapult a szerencsétlen napló. Nem láthatta, de talán megérezte, hogy a hátizsákban rejtőzik valami, ami vonzza Homérosz gondolatait, figyelte őket, és maga is fokozatosan egyre közelebb került a noteszhez. Az öreg próbált nem gondolni a naplóra, de hasztalan.

Az előkészületekre szinte semmi idő nem volt, és Homérosznak mindössze pár percre sikerült félrevonulnia a naplóval. Kevés volt ez ahhoz, hogy kiáztassa és szétfejtse a vér összetapasztotta lapokat, de át tudta futni a többi oldalt, melyeken girbegurbán kacskaringóztak a sietősen odavetett, töredékes bejegyzések. Az időrendjük összekeveredett, mintha az, aki írta őket, nagy erőfeszítéssel kapta volna el az elillanó szavakat, és ahogy jöttek, úgy vetette volna őket papírra. Ahhoz hát, hogy értelmet nyerjenek, az öregnek a helyes sorrendbe kellett őket raknia.

„Kapcsolat nincs. A telefon néma. Lehet, hogy diverzió. Valaki a száműzöttek közül, hogy bosszút álljon?”

„A helyzet kilátástalan. Nincs honnan segítségre számítani. Ha segítséget kérünk a Szevasztopolszkajától, a mieinket is bajba sodorjuk. Tűrni kell... De meddig?”

„Nem engednek... Megőrültek. Ha nem én, akkor ki? Menekülni!”

És volt még valami. Mindjárt az utolsó szavak után, melyek arra szólítottak fel, hogy ne ostromolják meg a Tulszkaját, volt egy nehezen kivehető aláírás, rajta egy véres ujj megbámult lenyomatával. Ezt a nevet Homérosz korábban nem csupán hallotta, hanem maga is nemegyszer kimondta. A napló annak a karavánnak a híradósáé volt, amely egy héttel ezelőtt indult el a Tulszkajára.

Elmentek az elektrodepó elágazása mellett, amit már rég biztosan kifosztottak volna, ha nem lett volna itt mérhetetlenül nagy a háttérsugárzás. Az oda vezető sötét oldalágat valamiért – nem valami szakszerűen és nyilván sietve – összehegesztett szögvasakkal rekesztették el. Egy kis bádogtáblán, melyet egy vezetékdarabbal kötöztek a vasrudakra, egy koponya vicsorgott, és láthatók voltak a pirossal írt figyelmeztetés nyomai, melyet vagy az idő koptatott le, vagy valaki lekaparta onnan.

Miközben ebbe a berácsozott kútba meredt, és alig bírta elfordítani róla a tekintetét, Homérosz arra gondolt, hogy ez a vonal valószínűleg nem volt mindig olyan néptelen, ahogy azt a Szevasztopolszkaján hitték.

Elhagyták a Varsavszkaját – ezt a rémisztő, rozsdás-penészes, vízből kihalászott hullára emlékeztető állomást. A csempével kirakott falakból zavaros vízerek csorogtak. A hermetikus kapuk nyitott száján hideg szél fújt be a felszínről, mintha egy hatalmas alak, kívülről föléjük hajolva, mesterségesen lélegeztetné a rég rothadó állomást. A sugárzásmérők hisztérikusan kattogtak, sürgetve, hogy azonnal húzzanak el innen.

A Kasirszkaja közelében az egyik készülék tönkrement, a másikon a mutató nem mozdult a skála végéről. Homérosz kesernyés ízt érzett a nyelvén.

– Hol volt az epicentrum?

A brigadéros hangját rosszul lehetett hallani, mintha Homérosz egy telieresztett fürdőkádba dugta volna a fejét. Megállt, hogy legalább kihasználja ezt a rövid, szusszanásnyi pihenőt, és kesztyűjével délkelet felé intett.

– A Kantyemirovszkajánál. Úgy gondoljuk, hogy átütötte a csarnok tetejét vagy a szellőzőaknát. Pontosan senki sem tudja.

– Akkor a Kantyemirovszkaja lakatlan?

– Mindig is az volt. A Kolomenszkaján túl az egész vonal lakatlan.

– Nekem viszont azt mondták... – kezdett bele Hunter, de elhallgatott, csendre intve Homéroszt is, mintha valamilyen alig érzékelhető hullámokat fogott volna fel. – Tudjuk, mi van a Kasirszkajával? – kérdezte aztán.

– Honnan tudnánk? – Az öreg nem volt meggyőződve róla, hogy kellően ironikus felhangot tudott vinni a légszűrőjéből jövő, orrhangú harsonabúgásba.

– Én megmondom neked. Olyan sugárzás van ott, hogy az állomáson egy perc alatt mindketten szénné sülünk. Semmi sem véd meg. Oda nem mehetünk. Visszafordulunk.

– Vissza? A Szevasztopolszkajára?

– Oda. Ott majd felmegyek, megpróbálok odajutni a felszínen – felelte elgondolkozva, s már az utat számítgatva Hunter.

– Egyedül akarsz menni? – kapta fel a fejét Homérosz.

– Nem menthetlek meg örökké. A saját bőrömet kell védenem. Ketten ott nem is juthatunk át. Én sem mehetek biztosra.

– Te ezt nem érted, nekem veled kell lennem, nekem... – Homérosz lázasan keresett valami ürügyet, fogódzót.

– Valami értelmeset kell csinálnod, mielőtt megdöglesz? – fejezte be helyette közömbös hangon a brigadéros.

Homérosz persze nagyon is jól tudta, hogy ezek a gázálarcszűrők kirostálnak minden elegyanyagot, csak az íztelen-szagtalan, steril levegőt engedik be, ki meg csak gépies és közömbös hangok jutnak ki rajtuk.

Az öreg egy pillanatra behunyta a szemét, s visszagondolt mindarra, amit csak tudott a rövid Kahovszkaja vonalról, a Zamoszkvoreckaja ág sugárszennyezett alsó végéről, a Szevasztopolszkajától a Szerpuhovszkajához vezető útról... Jöjjön bármi, csak ne kelljen visszafordulnia, ne kelljen visszatérnie a nyomorúságos életébe, amelyben nagy regények és halhatatlan legendák álmait dédelgette.

– Gyere utánam! – hördült fel hirtelen, és a maga számára is meglepő fürgeséggel elindult keletnek – a Kasirszkaja felé, a poklok poklába.

Azt álmodta, hogy próbálja elreszelni az acélbilincseket, amelyekkel a falhoz volt láncolva. A reszelő csikorgott és le-lecsúszott, amikor meg már úgy tűnt, hogy fél milliméterre sikerült belereszelnie a fémbe, elég volt egy pillanatra megpihennie, és az alig észrevehető barázda máris nyomtalanul eltűnt.

De Szása nem csüggedt: újra fogta a reszelőt, és tenyerét is véresre dörzsölve fűrészelte a makacs fémet. Szigorúan meghatározott ütemet tartott: fő, hogy ne lazítson, egy pillanatra se hagyja abba a munkát. Bokája bedagadt és elzsibbadt. Ha sikerül is kiszabadulnia a vasból, aligha tud elszökni, mert a lábai felmondják a szolgálatot.

Felébredt, s nagy nehezen kinyitotta a szemét.

Nem álmodta a bilincseket: Szása csuklóin kézbilincs volt. A régi bányahajtány mocskos platóján feküdt, mely monoton hangon nyöszörögve és kínos lassúsággal vonszolta magát előre. A száját piszkos ronggyal tömték be, halántéka sajgott és vérzett.

„Nem ölt meg – gondolta Szása. – Vajon miért?”

A platóról a boltozatnak csak kis részét lehetett látni. A reszkető fénykarikában táncoltak a tübbingek eresztékei: a hajtány egy vonalszakaszon haladt. Míg Szása azzal próbálkozott, hogy kihúzza kezét a bilincsből, a tübbingeket lepattogzott fehér festék váltotta fel. Szása figyelni kezdett: vajon melyik állomás lehet ez?

Rossz hely, az biztos: nem csupán csend volt, hanem ellenséges csend, nem néptelen volt, hanem élettelen, és teljes sötétség lepte el. Valami oknál fogva mindig úgy hitte, hogy ott, a hídon túl minden állomás tele van emberekkel, és mindenütt nagy a nyüzsgés. Lehet, hogy tévedett?

Szása felett már nem mozdult a mennyezet. Elrablója nyögve és káromkodva kikapaszkodott a peronra, vasalt bakancsai csikorogtak, ahogy föl-alá járkált, mintha csak a környéket vizsgálná. Aztán, már nyilván levéve a gázálarcot, öblös hangon, szinte szívélyesen dünnyögte:

– Hát itt volnánk végre. Ezer éve nem láttalak!

És élvezettel kifújta a levegőt tüdejéből, majd nagyot rúgott bakancsával valami élettelen, nagyméretű dologra – talán egy teli zsákra?

Szását villámcsapásként érte a felismerés, belemélyesztette fogát a bűzlő rongyba, teste ívbe merevedett, és felüvöltött: megértette, hova hozta ez a védőruhás, kövér alak, és kivel beszélgetett így.

Nevetséges volt még csak reménykedni is abban, hogy otthagyhatja Huntert, aki néhány oroszlánugrással utolérte, megragadta a vállát, és fájdalmasan megrázta.

– Mi van veled?!

– Még egy kicsit menjünk... – hörögte Homérosz. – Eszembe jutott! Van itt egy járat, egyenesen a Zamoszkvoreckajára, még a Kasirszkaja előtt. Átmegyünk rajta, és máris az alagútban vagyunk, nem kell az állomásra bemennünk. Megkerüljük, közvetlenül a Kolomenszkajához jutunk ki. Nem lehet messze. Kérlek...

Próbált kiszabadulni, de belegabalyodott a széles nadrágszárakba, a sínekre dőlt, de mindjárt fel is kelt, és újra ment volna előre. Hunter, akár egy kötélre fogott patkányt, könnyedén visszatartotta az öreget, és arccal maga felé fordította. Úgy hajolt oda hozzá, hogy gázálarcaik nézőkéi egy vonalba kerültek. Hunter mereven nézte, aztán néhány másodperc elteltével engedett a szorításán.

– Rendben van.

Most már a brigadéros vonszolta őt, s egy pillanatra sem álltak meg ezután. Fülükben a vér dobogása elnyomta a dózismérők veszett kattogását, lábuk elmerevedett és alig engedelmeskedett, tüdejük mintha megrepedt volna, és rettenetesen sajgott az erőfeszítéstől.

Kis híján eltévesztették a szűk nyílás tintaszínű foltját. Átfurakodtak rajta, és még hosszú percekig futottak, míg csak ki nem értek egy új alagútba. A brigadéros gyorsan körülpillantott, visszabújt a járatba, és odavetette az öregnek:

– Hova hoztál te engem?! Jártál itt egyáltalán valaha?

A bal oldalon, úgy harminc méterre a nyílástól, pontosan ott, ahova el kellett jutniuk, az alagutat a padlótól a mennyezetig sűrűn bevonta valami pókhálószerű szövedék.

Homérosz, hogy ne pazarolja a levegőt a megszólalásra, csak megrázta a fejét. Való igaz, korábban sohasem vetette ide a sorsa. Azokat a dolgokat meg, amiket ezekről a helyekről hallott, most jobb, ha nem meséli el Hunternek.

A brigadéros áttette gépkarabélyát a bal kezébe, kihúzott hátizsákjából egy maga készítette, horgas végű machetére hasonlító, hosszú kést, és felhasította a nyúlós, szürkés szövedéket. A repülő svábbogarak beleszáradt vázai megrázkódtak, és repedt csörgőkként zörögtek. A vágott seb mintha azonnal összeforrt volna. Hunter a lámpájával félretolta a pókháló félig átlátszó szövetét, és bevilágított az oldalalagútba. A kitisztítása órákba telt volna: a ragacsos fonalak sokrétegű fonadéka töltött be mindent, ameddig csak elért a fény.

Hunter ellenőrizte a dózismérőt, különös torokhangot hallatott, és veszettül szabdalni kezdte a fonalakat. A pókháló nehezen adta meg magát, a kelleténél jóval több időt rabolt el tőlük. Tíz perc alatt legfeljebb harminc métert tudtak haladni, a fonalak pedig egyre sűrűbbek lettek, vattadugóként torlaszolták el az átjárást.

Végül a benőtt szellőzőaknánál, amely alatt a talpfákon egy torz, kétfejű csontváz hevert, a brigadéros a földhöz vágta a kést. Ugyanúgy benne rekedtek a pókhálóban, mint a svábbogarak, de ha a lény, amely ezeket a szövedékeket fonta, rég megdöglött is, és nem jön utánuk, a sugárzás egyhamar végezni fog velük.

Abban a pár pillanatban, amíg Hunter dönteni készült, az öregnek eszébe jutott valami, amit valamikor erről az alagútról hallott. Fél térdre ereszkedve kiszedett néhány töltényt a tartalék táljából, késével kipöckölte belőlük a golyókat, a puskaport pedig a tenyerébe ütögette ki belőlük.

Hunternek nem kellett magyarázni. Visszatértek az oldalág elejére, vattaágyon kis szürkés, szemcsés halmot emeltek, és öngyújtót tartottak föléje.

A puskapor pöffent egyet, füstölni kezdett, aztán hihetetlen dolog történt: a láng hirtelen minden irányba szétlobbant, felkúszott a falakra, feljutott a magas mennyezetre, elöntötte az alagút teljes terét. Felemésztette a pókhálót, és eliramodott a mélybe. A sistergő, lángoló gyűrű bevilágította a rozsdás tübbingeket, és fékezhetetlenül rohant előre, csupán ritkás, megperzselt cafatokat hagyott maga után a mennyezeten. A tűzabroncs távolodtában sebesen zsugorodva a Kolomenszkaja felé száguldott, óriási dugattyúként nyelte el a levegőt. Aztán az alagút elkanyarodott, és a láng, vérvörös villámpalástot húzva maga után, eltűnt a fordulóban.

Hirtelen egészen távol mintha valami nem emberi, kétségbeesett üvöltés tört volna át a tűz folyamatos zúgásán... Bár lehet, hogy Homérosz, akit a látvány megbabonázott, csak képzelte az üvöltést. Hunter visszadugta kését a hátizsákjába, ahonnan két felbontatlan doboz szűrőt vett elő.

– A visszaútra tartogattam. – Előbb kicserélte a saját szűrőjét, majd a másikat odaadta az öregnek. – A tűz miatt akkora lett a sugárszennyezés, mint a bombázás után.

Az öreg bólintott. A láng felverte, felkavarta az évek során leülepedett, a pókháló szálaiba beletapadt radioaktív részecskéket. Az alagút fekete vákuuma most valóban telis-tele volt halálos molekulákkal, lebegő, parányi aknákként elzárták az útjukat. Lehetetlen volt elkerülni őket.

Át kellett gázolniuk rajtuk.

– Ha most az apád látna – mondta a kövér gúnyosan.

Szása szemben ült apja arccal lefelé, saját vérében fekvő holttestével. A lány kezeslábasának mindkét kantárja le volt húzva a válláról, kilátszott alóla vidám állatfigurás, agyonmosott trikója. Elrablója nem hagyta, hogy megláthassa az arcát, élesen a szemébe világított, valahányszor megpróbált ránézni. A rongyot már kivette a szájából, Szása azonban nem akart kérni tőle semmit.

– Nem hasonlít az anyjára, sajnos. Pedig úgy reméltem...

Az elefántlábak a hosszú szárú, már vértől vöröslő gumicsizmákban újra megkerülték az oszlopot, amelynél Szása ült. Most a háta mögül jött a hang.

– Apuskád alighanem azt hitte, hogy idővel minden elfelejtődik. Néhány bűn azonban sosem évül el... A rágalom. Az árulás.

Vaskos sziluettje előúszott a sötétségből a túlsó oldalon. Megállapodott apja teste fölött, rátaposott a csizmájával, és nagyot köpött.

– Kár, hogy az öreg az én segédletem nélkül dobta föl a talpát. – A kövér végigfuttatta lámpája fényét a csüggesztő, jellegtelen állomáson, melyet haszontalan ócskaságok halmai borítottak, és megállapodott egy kerék nélküli biciklin. – Milyen otthonos itt nálatok. Azt hiszem, ha te nem vagy, apád alighanem felakasztotta volna magát.

Míg a lámpa nem világított rá, Szása megpróbált oldalt húzódni, de egy pillanat múlva a fény már újra kihalászta a sötétből.

– És én meg is értem őt – termett egyetlen ugrással mellette az elrablója. – A kislány olyan lett, amilyennek egy kislánynak lennie kell. Csak az a kár, hogy nem hasonlít az anyjára. Gondolom, apád is bánta. No, de sebaj – csizmájával az oldalára billentette a lányt. – Csak nem hiába vergődtem át az egész metrón.

Szása összerezzent, és megrázta a fejét.

– Látod, milyen kiszámíthatatlan minden – fordult a kövér újra Szása apjához. – Volt idő, amikor te küldted szeretett vetélytársaidat törvényszék elé. És köszönöm, hogy nem végeztél ki, egyszerűen csak életfogytig száműztél. Ám az élet hosszú, és a körülmények változnak. S ráadásul nem mindig a te javadra. Visszatértem, még ha tíz évvel tovább tartott is, mint terveztem.

– A visszatérések sohasem véletlenek – ismételte Szása suttogva apja szavait.

– Mily bölcs szavak – bókolt gúnyosan a kövér. – Hé, ki van ott?!

A peron túlsó végén megcsörrent és leesett valami súlyos dolog, aztán mintha sziszegés hallatszott volna, és egy hatalmas állat lopakodó léptei... Az újra eluralkodó álnok, baljós csendben Szása és az elrablója is érezte: az alagútból valami közeledik feléjük... A kövér zajosan kibiztosított, fél térdre ereszkedett a lány mellett, vállához szorította a tust, és ide-oda kapva a fénysugarat, lámpájával körbepásztázta a legközelebbi oszlopokat. Az évtizedek óta kihalt déli vonalszakaszok feléledése legalább olyan félelmetes volt, mintha valamelyik központi állomáson a márványoszlopok lelépnének talapzatukról.

A már oldalra mozduló fényben megvillant egy elmosódott árnyék – a gyorsasága, a körvonalai nem emberre vallottak... Ám amikor a fény újra oda vetült, ahol közvetlenül előtte felbukkant, a titokzatos teremtménynek már nyoma sem volt. De egy percre rá az eszeveszetten ugráló fény újra rátalált – alig húszlépésnyire tőlük.

– Medve?! – suttogta hitetlenkedve a kövér, és meghúzta a ravaszt.

A golyók végigverték az oszlopokat, lyukakat ütöttek a falakba, de a vadállat mintha felszívódott volna: egyetlen lövés sem találta el. A kövér viszont váratlanul abbahagyta az értelmetlen tüzelést, elejtette a gépkarabélyát, és kezét a hasára szorította. A lámpája oldalra gurult, elnyúló fénykúpot rajzolt ki a padlón, és alulról világította meg súlyos, meggörnyedt alakját.

A félhomályból egy óriás termetű ember lépett ki lassan – meglepő könnyedséggel, szinte hangtalanul mozgott nehéz bakancsában. A kissé bő védőruhában valóban medvének lehetett vélni. Gázálarc nem volt rajta; sebhelyek szabdalta, kopaszra borotvált feje kiégett pusztaságra emlékeztetett. Arcának férfias, durván és élesen vésett része inkább szép volt, de mintha elhalt volna, és Szását kirázta a hideg, amikor megpillantotta. Az arca másik fele pedig maga volt az iszonyat: a sebhelyek szövevényébe zárva a maga csúfságában tökéletes mesebeli szörny félálarca. De inkább visszataszító, semmint ijesztő lett volna a külseje – ha nincs ott a szeme. Kutakodó, eszelős tekintete életre keltette mozdulatlan arcát. Életre keltette, de nem lelkesítette át.

A kövér átlőtt térdeivel is megpróbált lábra állni, de fájdalmában üvöltve mindjárt vissza is rogyott. Az ember leguggolt mellé, halántékához szorította hosszú, hangtompítós pisztolyát, és meghúzta a ravaszt. Az üvöltés megszakadt, de visszhangja testétől megfosztott elveszett lényként még másodpercekig ott bolygott az állomás boltívei alatt.

A golyó ereje Szása felé lökte elrablója testét... Az arca helyén nedves, vörös tölcsér tátongott. A lány a vállai közé húzta fejét, és halkan nyüszített rémületében. A rettenetes ember lassan, elgondolkozva ráemelte pisztolyát.

Aztán körülpillantott, és meggondolta magát: a fegyver eltűnt a válla alatti pisztolytáskában, ő maga meg hátralépett, mintha meghőkölt volna attól, amit elkövetett. Kinyitotta lapos kulacsát, és meghúzta.

A megölt ember halványuló lámpája megvilágította színen új szereplő jelent meg: egy levegő után kapkodó, az oldalát szorongató öregember.

Ugyanolyan védőruha volt rajta, mint a gyilkoson, és egészen képtelenül nézett ki benne. Ahogy beérte társát, kimerülten leroskadt a földre, fel sem fogva, hogy körülötte minden csupa vér. Csak miután magához tért, és kinyitotta szemét, vette észre a két megnyomorított testet, és a közéjük préselődő néma, rémült lányt.

Homérosz elcsendesedett szíve újból kalapálni kezdett. Megfogalmazni még nem volt képes, de már biztosan tudta: rátalált. Annyi éjszaka után, melyeken oly hasztalan próbálta elképzelni leendő hősnőjét, kitalálni, milyen lesz az ajka és a keze, a ruhája és az illata, a mozdulatai és a gondolatai, most váratlanul találkozott egy hús-vér emberrel, aki tökéletesen megfelelt annak, amire áhítozott. Nem, korábban egyáltalán nem így képzelte el őt... Sokkal kecsesebbnek, könnyedebbnek, és már sokkal felnőttebbnek. Ez a lány jóval keményebb volt, túlságosan szögletes, és amikor a szemébe nézett, a várt meleg, álmodozó, fátyolos tekintet helyett az öreget két jeges szilánk fogadta. Más volt, mint amilyennek elképzelte, de Homérosz tudta: ő tévedett, neki nem volt elég képzelőereje.

Űzött tekintete, rémülettől eltorzult vonásai, megkötözött keze felcsigázták az öreg érdeklődését. Hiába volt mestere a mendemondázásnak, olyan tragédiát nem volt tehetsége írni, mint amilyet ennek a lánynak át kellett élnie. Gyámoltalansága, reményvesztettsége, csodálatos megmenekülése és az, ahogy sorsa összekapcsolódott az ő történetükkel, az öreget meggyőzte, hogy jó úton jár. És bár egyetlen szavát sem hallhatta még, Homérosz kész volt előre hinni neki. Hiszen minden egyébtől eltekintve a leány – a világosszőke, borzas, így-úgy megnyírt hajával és hegyes kis füleivel, összekormozódott járomcsontjával és fedetlen, kiugró, meglepően fehér és védtelen kulcscsontjával, gyermekien duzzadt, megharapdált ajkával – különlegesen szép volt.

Kíváncsiságába sajnálat is vegyült, meg valami váratlan gyengédség is.

Az öreg odament és leguggolt mellé. A lány összehúzta magát. „Vadóc” – gondolta Homérosz. Nem tudta, mit mondjon, csak megpaskolta a vállát...

– Ideje mennünk – avatkozott közbe Hunter.

– És vele... – Homérosz kérdőn biccentett a lány felé.

– Semmi közünk hozzá. Nem a mi dolgunk.

– Nem hagyhatjuk itt egyedül!

– Egyszerűbb lelőni – vetette oda a brigadéros.

– Nem akarok magukkal menni – mondta a lány váratlanul. – Csak vegyék le rólam a bilincset. A kulcsok biztos nála vannak – bökött az arca-vesztett hullára.

Hunter három mozdulattal átkutatta a hullát, és a belső zsebéből kihúzott egy kis köteg kulcsot. Odadobta a lánynak, és az öregre pillantott:

– Rendben?

Homérosz, egyre csak halogatva az elválást, megkérdezte a lánytól:

– Mit tett veled ez a gazember?

– Semmit – felelte az a zárral babrálva. – Nem volt rá ideje. Nem gazember. Közönséges ember. Kegyetlen, ostoba, bosszúálló. Mint mindegyik.

– Nem mindegyik ilyen – vetette ellen az öreg különösebb meggyőződés nélkül.

– Mindegyik – mondta a lány dacosan, s közben fintorogva felállt elzsibbadt lábára. – De nem számít. Embernek maradni se egyszerű.

Gyorsan elfeledkezett az ijedtségéről! Már nem sütötte le a szemét, komoran, kihívóan nézett a férfiakra. Odament az egyik hullához, óvatosan arccal felfelé fordította, elrendezte behajlított karjait, és homlokon csókolta. Aztán Hunterhez fordult, összehúzta szemét, szája széle megremegett.

– Köszönöm.

Holmit, fegyvert nem vitt magával. Lemászott a sínekre, és kicsit bicegve elindult az alagútba. A brigadéros bosszúsan nézett utána, keze határozatlanul motozott az övén a kése és a kulacsa között. Végül elhatározta magát, felegyenesedett, és rákiáltott:

– Várj!

8. FEJEZET
MASZKOK

A ketrec ugyanott hevert, ahová a kövér kiütötte Szása kezéből. Ajtaja nyitva volt, a patkány elszökött. Nem baj, gondolta a lány. A patkány is megérdemelte a szabadságot.

Más választása nem lévén, Szásának elrablója gázálarcát kellett felvennie, amelyen még valamennyire érződött áporodott szájszaga, de legalább még azelőtt levetette, hogy lelőtték.

A híd közepe táján a háttérsugárzás újra megugrott.

A hatalmas méretű védőöltözetet, amelyben úgy kapálózott, mint sváb-bogárlárva a gubójában, csak a csoda tartotta meg rajta. A gázálarcot a kövér széles, lefittyedő pofazacskói meglehetősen kinyújtották, de még így is undorító volt, ahogy rátapadt Szása arcára. Próbálta minél erősebben kifújni a levegőt, hogy a szűrőkön át megszabaduljon a kövér leheletének bent rekedt szagától. De ahogy körbenézett a bepárásodott, kerek üvegeken át, nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy nem egyszerűen valakinek a védőruhájába bújt bele, hanem egy idegen testbe. Alig egy órája még az a lelketlen démon volt benne. S most ahhoz, hogy mégiscsak átjuthasson a hídon, mintha át kellene változnia saját elrablójává, s az ő szemével kellene néznie a világot.

És azoknak az embereknek a szemével, akik az apját és őt a Kolomenszkajára száműzték, és akik ezek alatt az évek alatt csak azért hagyták őket életben, mert kapzsiságuk erősebb volt a gyűlöletüknél. Vajon neki is fekete gumimaszkot kellene viselnie, és arctalan, érzéketlen lénynek kellene tettetnie magát, hogy elvegyülhessen az ilyen emberek között? Ha ez segítene abban, hogy belül is megváltozzon, s kitörölhesse az emlékeit... És őszintén higgyen abban, hogy semmi visszafordíthatatlan nem történt vele, és még mindent újra lehet kezdeni.

Szása szerette volna hinni, hogy ezek ketten nem véletlenül vették magukhoz, hogy éppen érte küldték őket az állomásra, de tudta, hogy nem így van. De akkor vajon miért vitték magukkal? Szórakozásból? Sajnálatból? Vagy hogy egymásnak bebizonyítsanak valamit? Abban a pár szóban, melyet az öreg mint csontot vetett oda neki, mintha együttérzés lett volna, de az öreg közben folyton a társára pislogott, elharapta a szót, mintha attól félne, hogy emberséges viselkedésen kapják.

A másik viszont, miután megengedte neki, hogy velük tartson a legközelebbi lakott állomásig, rá se pillantott többé. Szása szándékosan lemaradt egy kicsit, hogy legalább hátulról zavartalanul megfigyelhesse a férfit. Az pedig megérezte a tekintetét – nyomban megfeszült, megrázta a fejét de nem fordult meg, vagy mert elnézte neki lányos kíváncsiságát, vagy mert nem akarta mutatni, hogy figyel rá.

A borotvált fejű alighanem katona és magánakvaló ember volt: erre vallott hatalmas termete és állatias viselkedése, amik miatt a kövér medvének nézhette. De nem is a termete vagy öles válla volt a lényeg. Erő áradt belőle, ami legalább annyira tapintható lett volna akkor is, ha vékony és alacsony. Az ilyen ember szinte bárkit engedelmességre kényszerít, és aki nem fogad szót neki, azt habozás nélkül megsemmisíti.

És már jóval azelőtt, hogy leküzdötte a tőle való félelmét, már azelőtt, hogy kezdett eligazodni rajta és magán is, a még csak ébredező nő ismeretlen hangja azt súgta belül: ő is engedelmeskedik majd neki.

A hajtány meglepően szaporán haladt. Homérosz alig érzett ellenállást: a karokat a brigadéros szinte egyedül mozgatta. Az átellenes oldalon álló öreg a rend kedvéért szintén emelte és eresztette a karját, de egyáltalán nem volt megerőltető a munka.

Az alacsony metróhíd százlábúként kúszott át a sötét, mély folyó felett. Vasvázairól lemállott a beton, lábai megrogytak, a két pályatest közül az egyik megsüllyedt és leomlott. A híd teljesen híján volt minden eleganciának, praktikus, tipikus és rövid élettartamú építmény volt, akárcsak a környékén az új épületek, vagy az egész egy kaptafára készült, külvárosi Moszkva. De ahogy elragadtatva nézelődött, Homérosznak Pétervár varázslatos felnyíló hídjait meg a vasrácsos Krimszkij hidat juttatta eszébe.

A metróban leélt húsz-egynéhány éve alatt az öreg csak háromszor ment fel a felszínre, és mindegyik alkalommal igyekezett a lehető legtöbb dolgot megfigyelni. Próbálta feleleveníteni az emlékeket, a városra irányította szemének az évek múlásával egyre homályosabbá váló objektívjét, megmozgatta vizuális emlékezetének rozsdásodó reteszét, gyűjtötte a benyomásokat a jövőre. Hátha többet nem lesz szerencséje följutni a Kolomenszkajára, a Recsnojvokzalra vagy a Tyoplij Sztanra. Ezekre a csodálatosan szép helyekre, amelyek iránt sok moszkvaihoz hasonlóan ő is bizonyos lekezeléssel viseltetett korábban – igazságtalanul.

Az ő Moszkvája évről évre öregedett, mállott, pusztult. Homérosz szerette volna ugyanúgy megsimogatni a pusztuló metróhidat, ahogy a lány a Kolomenszkaján azt a vérbe fagyott férfit. A hidat is, a gyárépületek szürke nyúlványait is, a lakóházak elárvult kaptárait is. Megérinteni őket, hogy érezze, valóban közöttük van, és nem csupán álmában látja mindezt. És hogy legalább elbúcsúzzon tőlük.

Nagyon rosszul lehetett látni, az ezüstös holdfény nem tudott áttörni a sűrű felhőkön, és az öreg előtt inkább csak sejlett a környék. De nem zavarta, már úgyis rég megszokta, hogy fantáziákkal helyettesítse a valóságot.

Teljesen átadta magát a szemlélődésnek, és most nem gondolt semmi másra, hagyta a legendákat, amelyeknek a megírása rá várt, meg a titokzatos naplót is, amely szakadatlanul foglalkoztatta a képzeletét az elmúlt órákban. Pontosan úgy viselkedett, mint egy kiránduló kisgyerek: önfeledten bámulta a magas házak elmosódó sziluettjeit, forgatta a fejét, olykor mondott magában valamit félhangosan.

A másik kettőnek semmilyen örömet nem okozott a hídon való áthaladás. A brigadéros, aki arccal előre foglalt helyet a hajtányon, csak nagy ritkán állt le, és kezdett fülelni a lentről felhallatszó zajokra. Inkább az a távoli pont kötötte le a figyelmét, ahol a sínek újra a föld alá futottak. A lány Hunter háta mögött ült, s valami miatt mindkét kezével a gázálarcot markolta.

Látszott rajta, hogy nem érzi jól magát a felszínen. Amíg a csapat az alagútban haladt, a lány egészen magasnak látszott, de alighogy kijutottak a szabadba, egyre jobban összezsugorodott, mintha valami láthatatlan kagylóba zárulna be, és még a hulláról levett, ormótlan vitorlavászon köpenyben sem látszott nagyobbnak. A hídról eléje táruló szépség iránt is közönyös maradt, s jobbára a padlót nézte közvetlenül maga előtt.

Áthajtottak a Technopark állomás romjain, melyet közvetlenül a háború előtt építettek – amúgy sebtében, s nem is a légicsapások pusztították el, inkább csak az idő –, s végül odaértek az alagúthoz.

A sápadt éjszakai homályban fekete kútként sötétlett a bejárata. Homérosz most igazi páncélnak gondolta a szkafandert, magát meg középkori lovagnak, aki a mesebeli barlangba, a sárkány lakóhelyére lép be. Az éjszakai város zaja a barlang előtt maradt, ott, ahol Hunter parancsára a hajtányt hagyták. Most csak hármójuk lépteinek halk kopogása hallatszott, meg a tübbingekbe ütközve szaggatottan visszhangzó, ritka szavaik. Az alagút morajlásában azonban volt valami szokatlan. Még Homérosz is érezte a tér zártságát, mintha csak egy üvegpalackba léptek volna be.

– Le van zárva – erősítette meg a félelmét Hunter.

Lámpájának fénye az alagút mélyét pásztázta: elöl tömör falként tűnt fel a lezárt hermetikus kapu. A kapunál megszakadó sínek meg-megcsillantak, a masszív pántokon szürkés csomókban látszott a zsírozás. Korhadt deszkák, összetördelt, száraz ágak meg üszkös fadarabok hevertek szanaszét, mintha valakik tüzet raktak volna itt. A kaput használták, de láthatóan csak kijövetelre – ezen az oldalon se csengő, se bármilyen más jelzőberendezés nem volt.

A brigadéros a lányra nézett:

– Ez mindig így van?

– Néha kijönnek. Eljönnek hozzánk a túlsó partra. Kereskedni. Én azt hittem, hogy ma...

A lány mintha mentegetőzni próbált volna. Tudta, hogy nem lehet bemenni, de titkolta?

Hunter machetéjének nyelével döngetni kezdte a kaput, mintha csak egy hatalmas vasgongot ütne. De az acél túlságosan vastag volt, és a döngő morajlás helyett csak bágyadt döndülések hallatszottak. Aligha hallhatták a falon túl, még ha volt is ott élő ember.

Nem történt csoda. Válasz nem érkezett.

Hiába tudta, hogy nem nyithatják ki a kaput, Szása mégis reménykedett benne. Attól félt talán, hogy ha figyelmezteti őket, még úgy döntenek, hogy másik úton mennek, őt meg ott hagyják, ahol találták?

A nagy metróban azonban senki sem várta őket, a hermetikus kaput pedig nem volt ember, aki feltörhette volna. A borotvált fejű a kapuszárnyon próbált gyenge pontot vagy titkos zárat találni, de Szása tudta, hogy semmilyen zárszerkezet nincs ezen az oldalon. A kaput csak belülről lehet nyitni.

– Maradjatok itt! Felderítem. Megnézem a kaput a másik alagútban, megkeresem a szellőzőket – vakkantotta oda nekik a borotvált fejű. Aztán hozzátette: – Visszajövök.

És eltűnt. Az öreg felszedte a körülötte hányódó ágakat és deszkákat, kis tüzet gyújtott. Leült egy talpfára, és kotorászni kezdett a hátizsákjában a holmija között. Szása leguggolt mellé, és csendben figyelte. Az öreg különös előadást rendezett – talán csak magának, de lehet, hogy a lánynak is. Előszedett egy gyűrött és összemaszatolt kis füzetet, vetett egy aggodalmas pillantást Szására, oldalvást kicsit elhúzódott tőle, és a papír fölé görnyedt. De az évei számát meghazudtoló fürgeséggel mindjárt fel is pattant, hogy ellenőrizze, a borotvált fejű valóban elment-e. Tétován odaóvakodott az alagút kijárata közelébe, s mivel senkit sem látott, úgy döntött, hogy ennyi elővigyázatosság elég is lesz. Hátát a kapunak vetette, a zsákkal elkerítette magát Szásától, és lehatott fejjel olvasásba mélyedt.

Nyugtalanul olvasott: orrhangon mondott valamit, de nem lehetett érteni, majd kesztyűjét lehúzva fogta a kulacsát, és vizet locsolt a füzetre. Olvasott még egy keveset, aztán beletörölte kezét a nadrágjába, bosszúsan a homlokára csapott, babrált a gázálarcával, és folytatta az olvasást. Izgatottsága átragadt Szására is, aki felriadt töprengéséből, és közelebb húzódott hozzá; az öreg túlságosan elmerült a füzet silabizálásában ahhoz, hogy észrevegye.

Homérosz fakózöld szeme a tűz fényében lázasan ragyogott még a gázálarc üvegén át is. Egy-egy levegővétel erejéig látható erőfeszítéssel feleszmélt ugyan, és aggodalmasan figyelte az éjszakai ég távoli kis foltját az alagút végén, de azt nem takarta el semmi: a borotvált fejű ember eltűnt. Aztán újra minden figyelmét lefoglalta a füzet.

A lány rájött, hogy miért vizezte meg a papírt: próbálta szétválasztani az összeragadt lapokat. Nehezen engedtek, s az öreg egyszer úgy szisszent fel, mintha megvágta volna magát: véletlenül eltépte az egyik lapot. Szentségelt, szidta magát, és akkor észrevette a lány fürkésző tekintetét. Zavarba jött, megint megigazította a gázálarcát, de egy szót sem szólt a lányhoz egészen addig, amíg végig nem olvasta az egészet.

Aztán odaugrott a tűzhöz, és beledobta a füzetet. Szására nem nézett, a lány meg érezte, hiába is kérdezné, úgyis hazudna neki, vagy csak hallgatna. Különben is, voltak más dolgok, amik most sokkal inkább nyugtalanították. Legalább egy óra telt el azóta, hogy a borotvált fejű elment. Csak nem rázta le őket magáról, mint valami fölösleges kölöncöt? Szása közelebb telepedett az öreghez.

– A második alagút is zárva van – mondta neki halkan. – És az összes itteni szellőzőt is betömték. Csak ez a bejárat van.

Az öreg szórakozottan nézett rá, látható erőlködéssel koncentrálva a lány szavaira. – Ő megtalálja a módját, hogyan jussunk be – mondta.

Aztán megint csak hallgatott, de egy perc múlva, mint aki nem szeretne udvariatlannak látszani, megkérdezte: – Hogy hívnak?

– Alekszandrának – mutatkozott be komolyan a lány. – És téged?

– Nyikolajnak – nyújtotta kezét a lány felé az öreg, de aztán, mintha meggondolta volna magát, görcsösen visszarántotta, mielőtt Szása hozzáérhetett volna. – Homérosz. Homérosznak hívnak.

– Különös csúfnév – vonta fel a szemöldökét Szása.

– Rendes név – mondta határozottan Homérosz.

Hogyan magyarázza meg az öregnek, hogy amíg velük van, a kapu zárva marad? Ha csak ezek ketten jöttek volna, biztosan tárva-nyitva lenne. A Kolomenszkaja őt nem ereszti el, megbünteti azért, amiért így bánt az apjával. Próbált szabadulni, megfeszítette a láncot, de eltépni nem tudta. Az állomás egyszer már visszarántotta magához, megteszi másodszor is...

Hiába próbálta elhessegetni őket magától, gondolatai, mint vérszívó rovarok, legfeljebb karnyújtásnyira repültek arrébb, aztán újra visszatértek, és egyre csak köröztek körülötte, belemásztak a fülébe, a szemébe.

Az öreg még kérdezett valamit Szásától, de ő nem válaszolt: szemét könnyfátyol takarta el, fülében apja szavai visszhangoztak: „Az emberi életnél nincs semmi értékesebb.” Elérkezett a perc, amikor ezt igazából megértette.

Többé már nem volt rejtély Homérosz számára, hogy mi is történt a Tulszkaján. Sokkal egyszerűbb és rettenetesebb volt a magyarázat, mint gondolta. De a még rettenetesebb történet csak most kezdődött – a megtalált notesz megfejtésével. A napló Homérosz számára baljós jelnek bizonyult, csak odaútra szóló jegynek, és miután kézbe vette, már nem szabadulhatott tőle, hiába égette el.

Hunter iránt érzett gyanakvását súlyos, egyértelmű bizonyítékok erősítették meg, bár Homérosznak halvány elképzelése sem volt arról, hogy mit kezdjen velük. Minden, amit a naplóban olvasott, homlokegyenest ellentmondott a brigadéros állításainak. Hunter egész egyszerűen hazudott, mégpedig tudatosan. És most meg kellett fejtenie, miért hazudott, és azt is, hogy volt-e egyáltalán valami értelme ennek a hazugságnak. Ettől függött, hogy követi-e tovább Huntert, meg az is, hogy kalandja hősi eposz lesz-e, vagy borzalmas, esztelen öldöklés, ami után nem marad élő tanú.

A noteszben az első bejegyzések napközben születtek, amikor a karaván veszteség nélkül áthaladt a Nagornaján, és ellenállásba nem ütközve bement a Tulszkajára...

„Az alagutak majdnem egészen a Tulszkajáig csendesek és üresek. Gyorsan haladunk, jó jel. A parancsnok úgy számiba, hogy legkésőbb holnap visszatérünk” – jegyezte fel a híradós. „A Tulszkaja bejáratát nem őrzik. Felderítőt küldtünk ki. Eltűnt” – nyugtalankodott pár óra elteltével. „A parancsnok úgy döntött, hogy a Tulszkajára mind együtt megyünk be. Készülünk az ostromra.” És valamivel később: „Felfoghatatlan, mi van itt... Beszélünk a helyiekkel. Rossz a helyzet. Valamilyen betegség.” És hamarosan megmagyarázta: „Az állomáson néhány ember valami fertőzést kapott... Ismeretlen betegség...” A karavánosok megpróbálhattak segíteni a betegeken: „A felcser nem tudott rá orvosságot. Azt mondja, a veszettségre hasonlít... Szörnyű fájdalmat éreznek, magukon kívül vannak... Rávetik magukat másokra.” És ugyanitt: „A betegségtől legyengültek, nem tudnak komoly kárt tenni. Más a baj...” Itt az oldalak összeszáradtak, és Homérosznak le kellett őket locsolnia vízzel. „Fényiszony. Hányinger. Vér a szájban. Köhögés. Aztán felpuffadnak... Átalakulnak valami...” – itt egy szó gondosan ki lett húzva. „Hogyan terjed, nem tudni. Levegő? Érintkezés?” – ez már a következő napon.

De miért nem jelentették? – kérdezte magától az öreg, és azonnal eszébe ötlött, hogy valamikor már látta a választ. Lapozott...”Kapcsolat nincs. A telefon hallgat. Lehet, hogy diverzió. Valaki a száműzöttek közül, hogy bosszút álljon? Még előttünk felfedezték, kiszórták a betegeket az alagutakba. Az egyik ilyen lehetett? Elvágta a kábelt?”

Homérosz ekkor felnézett, és üres tekintettel meredt a távolba. Tegyük fel, a kábelt elvágták. Akkor meg miért nem tértek vissza a Szevasztopolszkajára?

„Rosszabb. Mire a tünetek jelentkeznek, eltelik egy hét. És ha több? Aztán a halálig még egy hét, kettő. Nem tudni, ki a beteg, ki nem. Semmi sem segít. Orvosság nincs rá. A halálozás százszázalékos.” Egy nappal később a híradós még egy bejegyzést tett, amit Homérosz már ismert: „A Tulszkaján káosz van. Kijárat a metróba nincs, a Hanza elzárja. Haza nem szabad menni.” Majd a következő oldalon folytatta: „Az egészségesek lelőtték a betegeket, főként az agresszíveket. A fertőzötteket elkülönítették... Ellenállnak, kikéredzkednek.” Aztán kurtán, rettenetesen: „Szétmarcangolják egymást...

A híradós is meg volt rémülve, de az osztag vasfegyelme meggátolta, hogy a félelem pánikba csapjon át. A szevasztopolszkajai brigád még a halálos járvány gócában is helytállt...”A helyzetet ellenőrzésünk alá vontuk, az állomást lezártuk, parancsnokot neveztünk ki” – olvasta Homérosz. „A mieink mind rendben vannak, de még kevés idő telt el.” A Szevasztopolszkajáról utánuk küldött osztag épségben megérkezett a Tulszkajára – és természetesen az is ott rekedt. „Úgy döntöttünk, hogy itt maradunk, amíg a lappangási idő tart, hogy ne okozzunk veszélyt... Vagy mindörökre” – írta mindenre elkészülve a híradós. „A helyzet kilátástalan. Nincs honnan segítségre számítani. Ha segítséget kérünk a Szevasztopolszkajától, a mieinket is bajba sodorjuk. Tűrni kell... De meddig?”

Akkor tehát a Tulszkaja hermetikus kapujánál lévő titokzatos őrséget a szevasztopolszkajaiak állították volna ki? Nem véletlenül volt ismerős a hangjuk Homérosznak: azok az emberek voltak ott szolgálatban, akikkel néhány nappal azelőtt együtt védte a démonoktól a csertanovszkajai szakaszt! Önként lemondtak a visszatérésről, hogy megvédjék otthonukat a fertőzéstől...

„Leggyakrabban emberről emberre, de úgy néz ki, hogy a levegőben is... Akad, aki mintha immúnis lenne. Pár hete kezdődött, sokan nem betegedtek meg... De egyre több a halott. Egy hullaházban élünk” – írta kapkodva a híradós. „Ki döglik meg legközelebb közülünk?” – jajdult fel váratlanul hisztérikusan. Aztán összeszedte magát, és nyugodtabban folytatta: „Valamit csinálni kell. Figyelmeztetni őket. Szeretnék önként menni. Nem a Szevasztopolszkajáig – csak odáig, ahol megsérült a kábel. Telefonálni kell, el kell őket érni.”

Még egy nap telt el a karaván parancsnokával vívott láthatatlan harccal, a többi katonával folytatott vitákkal, növekvő kétségbeesésben. Mindazt, amit a híradós meg akart értetni velük, rögzítette a naplójában: „Nem fogják fel, hogy a Szevasztopolszkajáról ez másképp néz ki! Már egy hete tart a blokád. Újabb trojkát küldenek majd ki, az se fog visszatérni. Utána már egy rohamosztagot fognak indítani. Mozgósítanak. Mindenki, aki a Tulszkajára jön, veszélyzónába lép be. Megfertőződik, hazaszökik. Kész, vége. Meg kell akadályozni, hogy ostromba fogjanak! Nem értik...”

Újabb kísérlete is eredménytelen volt, hogy meggyőzze a vezetőket – ahogy az összes többi is. „Nem engednek... Megőrültek. Ki más menjen, ha nem én? Meg kell szöknöm.” „Úgy tettem, mintha belenyugodnék, hogy várni kell” – jegyezte fel másnap. „Kimentem őrségbe a hermetikus kapuhoz. Kiáltottam nekik, hogy megkeresem a kábelszakadást, elszaladtam. Hátba lőttek. A golyó bennem maradt.”

Homérosz lapozott.

„Nem magamért. Natasáért, Szerjozskáért. Magamat úgysem tudtam volna megmenteni. Legalább ők éljenek. Szerjozska legalább...” Itt a toll már remegett elgyengült kezében; lehet, hogy ezt már később szúrta be, mert elfogyott a hely, vagy mert már mindegy volt, hogy hova ír. Aztán a felborult időrend helyreállt: „A Nagornaján átengedtek, köszönöm. Nincs több erőm. Megyek, megyek. Ájulás. Meddig aludtam? Nem tudom. Vér van a tüdőmben? A golyótól, vagy megbetegedtem? Nem. A girbegurba betűkből hosszú egyenes vonal indult ki – egy haldokló enkefalográfja. Aztán mégis összeszedte magát, és befejezte: „...nem tudom megtalálni a hibát.”

„Nahimovszkij. Ideértem. Tudom, hol a telefon. Figyelmeztetni fogom őket... hogy nem szabad! Megmenteni... Hiányzik a feleségem.” Az egyre összefüggéstelenebb sorok alvadt vérfoltokkal keveredtek. „Odatelefonáltam. Vajon hallottak? Hamarosan meghalok. Különös. Meg fogok dögleni. Töltényem nincs. Hamarabb meg akarok dögleni, mint hogy ezek... Itt állnak körülöttem, várnak. Még élek, pusztulj innen!”

A napló vége, úgy tűnik, korábban készült, díszes, nyomtatott betűkkel: a felhívás, hogy ne ostromolják meg a Tulszkaját, és annak a neve, aki az életét áldozta azért, hogy ez ne történjék meg.

De Homérosz érezte: a „Még élek, pusztulj innen!” volt az utolsó bejegyzés, amit a híradósnak még sikerült leírnia, mielőtt szignálja mindörökre elnémult.

A tűz mellett kuporgó két emberre nehéz csend borult. Homérosz békén hagyta a lányt. Hallgatagon piszkálta egy bottal a hamut, amelyben kínkeservesen, mint valami máglyára vetett eretnek, haldoklott az átázott napló, és az öreg egyre várta, hogy csillapodjon a lelkében tomboló vihar.

A sors gúnyt űzött belőle. Hogy igyekezett megfejteni a Tulszkaja titkát! Milyen büszke volt, miután megtalálta a naplót, szinte kérkedett vele, hogy egyedül jutott közel e történet minden csomójának kibogozásához... És mi végre? Most, hogy a kezében volt a válasz minden kérdésre, átkozta magát a kíváncsiságáért.

Igen, rajta volt a porálarc, amikor felszedte a naplót a Nahimovszkijon, és most is teljes védőöltözetben volt. Csakhogy senki sem tudja, hogyan terjed a betegség!

Milyen ostoba volt, amikor azzal rémisztgette magát, hogy már nincs sok ideje hátra! Igen, ez űzte őt, ez segített legyőznie a lustaságát, leküzdenie a félelmét. De a halál nem tűr maga felett urat. És a napló most megszabta az idejét: néhány hetet a fertőzéstől a pusztulásig. Legfeljebb egy hónapot! Mennyi mindenre kellene idő ez alatt a szánalmas harminc nap alatt...

Mit tegyen? Bevallja társainak, hogy beteg, és menjen el a Kolomenszkajára megdögleni – nem a kórtól, hanem az éhségtől és a sugárzástól? Csakhogy ha valóban hordozza a rettenetes betegséget, akkor nyilván elkapta már a fertőzést Hunter is, meg a lány is. Főleg a brigadéros – a Tulszkaján egészen közelről beszélgetett az őrökkel.

Vagy reménykedjen abban, hogy mégsem kapta el a betegséget, lapítson és várjon? És persze folytassa tovább az útját Hunterrel? Hogy ott lehessen az események sűrűjében, és továbbra is ihletet meríthessen belőlük?

Hiszen akkor, amikor kinyitotta azt az átkozott naplót, Nyikolaj Ivanovics, a Szevasztopolszkajának ez a haszontalan és tehetségtelen lakója, a volt helyettes mozdonyvezető, ez az eltaposott hernyó meghalt, és ragyogó kérészpillangóként világra jött Homérosz, a krónikás, az eposzköltő, a mítoszok teremtője. Lehet, hogy a legnagyobbak tollára méltó tragédia adatott meg neki, és most csak tőle függ, képes lesz-e papírra vetni abban a harminc napban, ami még hátravan számára.

Jogában áll-e elszalasztani ezt az esélyt? Jogában áll-e remetévé változnia, feledni legendáját, önként lemondani a valódi halhatatlanságról, és megfosztani tőle valamennyi kortársát is? Mi a nagyobb bűn, a nagyobb ostobaság – végighordozni a pestist a fél metrón, vagy elégetni a kéziratait és velük együtt önmagát is?

Mint becsvágyó és kishitű ember, Homérosz már döntött, és most csak érveket keresett hozzá. Mi haszna, ha élve mumifikálja magát a Kolomenszkaja kriptájában két másik hulla társaságában? Ő nem hőstettekre termett. És ha a Szevasztopolszkaja katonái a Kolomenszkaján minden körülmények között készek feláldozni az életüket, az az ő joguk és döntésük. Nekik legalább nem kell magányosan meghalniuk...

És mi értelme volna, hogy Homérosz feláldozza magát? Huntert semmiképpen sem állíthatja meg. Az öreg úgy hordta szét a betegséget, hogy nem tudta, mit cselekszik, Hunter viszont nagyon is tisztában volt mindennel attól kezdve, hogy a Tulszkaján beszélt az őrökkel. Nem véletlenül ragaszkodott hozzá, hogy semmisítsék meg az állomás valamennyi lakóját, s velük a szevasztopolszkajai karavánosokat is. Nem véletlenül emlegette azokat a lángszórókat...

Ha viszont mindketten betegek voltak, a fertőzés már biztosan elérte a Szevasztopolszkaját is. És legelőször is azokat az embereket, akik a közelükbe kerültek. Jelenát... Az állomás vezetőjét. A védparancsnokot. A segédtisztjeiket. Ez azt jelenti, hogy három hét múlva az állomás először is elveszíti a vezetőit, kitör a káosz, aztán a ragály mindenki mást is elragad.

De Hunter mégis hogyan gondolta, hogy őt elkerüli a fertőzés? Miért indult vissza a Szevasztopolszkajára, mikor már tudta jól, hogy ő is elkaphatta a betegséget? Homérosz számára világossá vált, hogy a brigadéros nem ösztönösen cselekedett, hanem egy bizonyos tervet valósított meg lépésről lépésre. Amíg az öreg össze nem kavarta a lapjait.

Akkor hát a Szevasztopolszkaja mindenképpen pusztulásra van ítélve, és az egész expedíció értelmetlen? De ahhoz, hogy hazaérjen és csendben meghaljon Jelenával együtt, Homérosznak előbb akkor is végig kell járnia a maga világ körüli útját. Már a Kahovszkajától a Kasirszkajáig tartó út is elég volt ahhoz, hogy gázálarcaik tönkremenjenek, a szkafanderektől pedig, melyek több tucat, ha nem több száz röntgent nyeltek el, amilyen gyorsan csak lehet, meg kell válniuk. Ezen az úton nem mehet vissza. Mit tegyen?

A lány összegömbölyödve aludt. A tűz végül elemésztette a pestises naplót, felhabzsolta az utolsó ágakat is, és kialudt. Hogy kímélje lámpája elemeit, az öreg sötétben üldögélt.

Igen, kénytelen továbbmenni a brigadérossal. Kerülni fogja a többi embert, hogy csökkentse a fertőzés kockázatát, a hátizsákját minden holmijával együtt itt hagyja, a ruháját megsemmisíti... Reménykedni fog a kegyelemben, de azért megkezdi a visszaszámlálást. És mindennap dolgozni fog a könyvén...”Valahogy” minden elrendeződik – bizonygatta magának az öreg. – A fő, hogy kövessem Huntert, és ne maradjak el tőle.”

Ha ugyan előkerül valaha...

Már eltelt a második óra is azóta, hogy Hunter eltűnt az alagút végén ködösen derengő fényben. Amikor a lányt vigasztalta, Homérosz egyáltalán nem volt biztos abban, hogy a brigadéros visszatér hozzájuk.

Minél többet tudott meg róla az öreg, annál kevésbé értette. Kételkedni lehetetlen volt benne, ugyanolyan lehetetlen, mint hinni. Kiigazodni nem lehetett rajta, emberi érzelmeket nem mutatott. Ráhagyatkozni olyan volt, mintha az elemekre bízná rá magát az ember. Homérosz már így tett; szánni-bánni értelmetlen is, késő is lett volna.

A vaksötétben a csend már nem tűnt olyan mélynek. Sima burkán különös neszek törtek át, távoli vonítás, morgás... Némelyikben az öregnek a dögevők imbolygó járása rémlett fel, másikban a Nagornaja kísérteties óriásainak siklása, a harmadikban haldoklók jajkiáltásai. Nem telt bele tíz perc sem, és feladta.

Felkattintotta lámpáját, és összerezzent.

Két lépésre tőle ott állt Hunter, összefont karral a mellén, és az alvó lányt nézte. Fénytől elszokott szemét a tenyerével árnyékolva nyugodt hangon közölte:

– Nemsokára kinyitják.

Szása álmodott: újra a Kolomenszkaján volt, egyedül, s apját várta a „sétáról”. Késik, de neki feltétlenül meg kell várnia, le kell segítenie róla a felsőruházatát, le kell húznia a gázálarcát, enni kell adnia neki. Ebédre már rég megterített, s most nem tudja, mivel foglalhatná még el magát. Szeretne elmenni a felszínre vezető kaputól, de mi lesz, ha az apja éppen akkor talál visszatérni, amikor ő nem lesz ott? Ki nyitja ki neki? És most csak ül a hideg kövön a bejáratnál, szaladnak az órák, múlnak a napok, apja csak nem jön, de ő nem mozdul a helyéről, amíg a kaput ki nem...

A nyíló tolózárak döngő csattanására ébredt – ugyanolyan zárak voltak, mint a Kolomenszkaján. Mosolyogva ébredt: apja visszajött. Körülnézett, és minden eszébe jutott.

Sebesen elillanó álomképei közül csak a vaskapuk nehéz reteszeinek csattanása volt valódi. Egy perc múlva a hatalmas szárny rezegni kezdett, és lassan elmozdult a helyéről. A szélesedő résen fénykéve és dízelszag csapott ki. A bejárat a nagy metróba...

A kapuszárny puhán félrecsúszott, beállt a vágatába, és feltárta az Avtozavodszkajához és tovább, a Gyűrűhöz vezető alagút belsejét. A síneken indulásra készen, motorját bőgetve állt egy nagy motoros hajtány, az orrában reflektorral. Pár fős legénysége két hunyorgó, szemét eltakaró utast látott géppuskájuk irányzékában.

– Kezeket fel! – csattant a parancs.

Az öreg után Szása is engedelmesen feltartotta a kezét. Ez most ugyanaz a motoros hajtány volt, amely kereskedési napokon kijárt a hídon túlra. Személyzete nagyon is jól ismerte Szása történetét. De a különös nevű öreg mindjárt sajnálni fogja, hogy magával hozta a lakatlan állomásról a megkötözött lányt, anélkül hogy megkérdezte volna, hogyan került oda...

– Gázálarcokat levenni, papírokat felmutatni! – parancsolták a hajtányról.

Miközben felfedte arcát, átkozta magát a butasága miatt. Senki sem tudja őt megszabadítani. Az apjára – és vele együtt őrá – kiszabott ítéletet nem változtatta meg senki. Miért is hitt abban, hogy ez a két ember beviheti őt a metróba? Azt képzelte, hogy a határon nem ismerik fel?

– Hé, te! Te nem jöhetsz be ide! – Egy pillanat alatt felismerték. – Tíz másodperced van, hogy eltűnj. És ez ki? Az apád?...

– Mi a gond? – kérdezte megzavarodva az öreg.

– Ne merészeljétek... Hagyjátok! Ez nem ő! – kiáltotta Szása.

– Tűnjetek el! – fogta rövidre jeges hangon a gépkarabélyos. – Vagy rögtön... Célozz!

– A lányt? – kérdezte tétovázva egy másik hang.

– Megmondtam! – felelte a társa, és élvezettel biztosította ki gépkarabélyát.

Szása hátralépett, és lehunyta a szemét: rövid néhány órán belül harmadszor került szembe a halállal. Halk süvítés hallatszott, és csend lett. Az utolsó parancs csak nem hangzott fel, a várakozás elviselhetetlenné vált, és a lány kinyitotta az egyik szemét.

A motor ugyanúgy füstölt, a kékesszürke füstgomolyagok átúsztak a reflektorból áradó és furcsán a mennyezetre szegeződő fehér fénypászmán. Most, hogy a fény immár nem bántotta a szemét, Szása végre megláthatta a hajtányon levőket. Kibelezett bábuként hevertek a kocsin, vagy mellette, lent a síneken. Tehetetlenül lelógó karok, természetellenesen kifordult nyakak, kicsavarodott testek.

Szása hátrafordult. A háta mögött ott állt a borotvált fejű, és pisztolyát leengedve figyelmesen vizsgálta a bontószékké változott hajtányt. Felemelte a pisztoly csövét, és még egyszer meghúzta a ravaszt.

– Most van vége – dünnyögte elégedetten. – Szedjétek le róluk az egyenruhát és a gázálarcokat.

– Minek? – kérdezte az öreg eltorzult arccal.

– Átöltözünk. Átmegyünk az Avtozavodszkaján a hajtányukkal.

Szása megdermedt, és elképedve meredt a gyilkosra; az ijedtség harcolt benne a csodálattal, az undor a hálaérzettel. A borotvált fejű, megsértve apja fő parancsolatát, könnyű szívvel végzett három emberrel. De azért tette, hogy megóvja az ő életét – és persze az öregét. Vagy csak véletlenül menti meg már másodszor? A lány egyet pontosan tudott: a rettenthetetlensége feledteti a rútságát ennek az embernek.

A borotvált fejű elsőként ment oda a hajtányhoz, s kezdte lehúzni a gumiskalpokat a legyőzött ellenségekről. S hirtelen vad üvöltéssel tántorodott vissza a hajtánytól, mintha magát az ördögöt látta volna meg, és maga elé tartva mindkét kezét, egyre ugyanazt a szót ismételgette...

– Fekete!

9. FEJEZET
LEVEGŐ

A félelem és a rémület egyáltalán nem ugyanaz. A félelem ösztönöz, cselekvésre késztet, találékonnyá tesz. A rémület megbénítja a testet, megdermeszti a gondolatot, azt veszi el az emberektől, ami emberi bennük. Homérosz eleget látott hosszú életében ahhoz, hogy ismerje ezt a különbséget.

A brigadérost, aki nem ismerte a félelmet, most váratlanul a rémület kerítette hatalmába. De még ennél is jobban meglepte az öreget az, ami Huntert ilyen állapotba juttatta.

A hulla, melyről a brigadéros levette a gázálarcot, igen különösen nézett ki. A fekete gumi alatt sötét, fénylő bőre volt, kiálló fogai, lelapult, széles orra. Homérosz huszonvalahány éve nem látott négert, akkor is inkább csak a zenei tévécsatornákon, de nem okozott gondot felismerni a megölt emberben a másik emberfajta képviselőjét. Furcsa, szó se róla. De mi ebben az ijesztő?

A brigadéros közben összeszedte magát, a különös roham egy percig sem tartott. Rávilágított a lapos orrú arcra, valamit mormogott, és kezdte durván levetkőztetni a hullát. Homérosz esküdni mert volna rá, hogy eltörő ujjak recsegését hallja.

– Gúnyolódnak?... Egy újabb figyelmeztetés, mi?... És ez emberséges?... Micsoda büntetés... – motyogta magában a brigadéros rekedten.

Összekeverte volna valakivel? Megcsonkítja a halottat, bosszúból a pillanatnyi megaláztatásért, vagy inkább valami régi és sokkal komolyabb elszámolnivalója van vele? Az öreg lopva rápillantott a brigadérosra, miközben undorodva vetkőztette a másik, teljesen átlagos ember holttestét.

A lány ebben a hullarablásban nem vett részt, Hunter meg nem kényszerítette. Arrébb ment, leült a sínekre, és tenyerébe temette az arcát. Homérosznak úgy tűnt, hogy sír. Hunter a gallérjuknál fogva elvonszolta a hullákat, és egyiket a másikra fektette. Egy nap sem telik bele, és semmi nem marad belőlük. Nappal a város feletti hatalom olyan teremtményeké, hogy még a félelmetes éjszakai ragadozók is mélyen behúzódnak előlük az odúikba, és ott várják ki, amíg újra eljön az ő idejük.

A sötét uniformison nem látszott az idegen vér, de a nedvessége érződött. Hidegen tapadt a hasára, a mellére, mintha csak vissza akarna térni az élő testbe, s förtelmesen ingerelte mind a bőrét, mind a tudatát. Minek kell egyáltalán átöltözniük, tépelődött Homérosz, és csak azzal tudta vigasztalni magát, hogy az Avtozavodszkaján így talán nem lesznek újabb áldozatok. Ha Hunter számítása beválik, az övéiknek nézik majd, és akadálytalanul átengedik őket... De ha nem? Már ha persze Hunter gondol egyáltalán azzal, hogy útja során ne öljön fölöslegesen.

A brigadéros vérszomja nemcsak taszította, kíváncsivá is tette Homéroszt. A Hunter által elkövetett gyilkosságok harmadát sem lehetett igazolni önvédelemmel, de itt valami nagyobb dologról volt szó, mint közönséges szadizmusról. Leginkább pedig az a gondolat kínozta az öreget, hogy Hunter talán eleve csak e vágyának kielégítéséért indult a Tulszkajára...

A Tulszkaján csapdába esett, szerencsétlen emberek nem tudtak ellenszert találni a titokzatos lázra. De ez nem jelenti azt, hogy egyáltalán nincs is ellenszere! A föld alatti világban vannak azért helyek, ahol még él a tudomány, ahol kísérleteket folytatnak, új gyógyszereket fejlesztenek ki, új szérumokat állítanak elő. Leginkább a Polisz – a négy artéria összefonódása, a metró szíve, az igazi város utolsó hasonmása az Arbatszkaja, a Borovickaja, az Alekszandrovszkij Szád és a Lenin Könyvtár közötti átjárókban, ahol a túlélő orvosok és tudósok berendezkedtek. Vagy a hatalmas bunker a Taganszkaja közelében, a Hanza tulajdonában lévő titkos tudományváros...

Meg aztán a Tulszkaja talán nem is az első állomás, ahol a járvány kitört. És ha már valakinek sikerült leküzdenie? Csakugyan ilyen könnyen fel lehet adni a megmenekülés reményét? – töprengett Homérosz. Megvolt persze a maga önző érdeke az öregnek is, aki a tulajdon testében hordozta a betegség időzített bombáját. Eszével már-már belenyugodott a halálba, de ösztönei lázadoztak, és követelték, hogy kiutat keressen. Ha megtalálja a Tulszkaja megmentésének eszközét, akkor megvédi a saját állomását, és megmenekül ő maga is...

Hunter azonban egyszerűen nem hitt benne, hogy van gyógyszer erre a betegségre. Elég volt egyszer pár odavetett szót váltania az őrséggel a Tulszkaján, s máris valamennyi lakóját halálra ítélte, és rögtön hozzá is fogott az ítélet végrehajtásához. Megtévesztette a nomádokról szóló meséivel a Szevasztopolszkaja vezetőit, rájuk erőszakolta az elképzelését, és most tántoríthatatlanul tör arra, hogy a Tulszkaja felperzselésével meg is valósítsa.

Vagy tud valami olyat arról, ami az állomáson zajlik, ami mindent fenekestül felforgat? Valamit, amiről Homérosznak sejtelme sincsen, s amit az a katona sem tudott, aki a Nahimovszkijon hagyta a naplóját...

Ahogy végzett a hullákkal, a brigadéros leakasztotta kulacsát, és kiitta az utolsó cseppeket is belőle. Mi lehetett benne? Szesz? Az itallal fűszerezte az élményt, vagy éppen az utóízét akarta elnyomni vele? Élvezte a pillanatot, vagy próbált felejteni? Esetleg abban reménykedett, hogy a szesz elfojt benne valamit?

A füstölgő, öreg hajtány Szása számára időgép volt azokból a mesékből, melyekkel néha az apja mulattatta. A Kolomenszkajáról nem is az Avtoza-vodszkajára vitte, hanem vissza a múltba ebből a való világból, mely számára azt a kőkatlant, a térnek és az időnek azt a vaknyúlványát jelentette, melyben az utolsó éveit töltötte.

Jól emlékezett rá, hogyan vitték őket abba a világba: apja megkötözve, kötött sapkával a fején és ronggyal a szájában ott ült mellette, az akkor még egészen kicsi lány mellett. Ő meg egész idő alatt sírt: a kivégzőosztag egyik katonája ujjait összeillesztgetve mindenféle állatokat mutogatott neki, melyek árnyéka ott táncolt azon a kis sárga fényfolt-porondon, amely versenyt futott a hajtánnyal az alagút mennyezetén.

Apjának akkor olvasták fel az ítéletet, amikor már átmentek a hídon: a forradalmi törvényszék megkegyelmezett neki, a kivégzést életfogytiglani száműzetésre változtatta. Lelökték a sínekre, ledobtak neki egy kést, egy gépkarabélyt egyetlen tárral és egy régi gázálarcot. Szásának segítettek leszállni. A katona, aki a lovat meg a kutyát mutatta neki, integetett a kislánynak.

Ugye nem lehetett a ma lelőttek között?

Az érzés, hogy más levegőjét lélegzi be, csak erősödött, amikor felvette a fekete gázálarcot, amit a borotvált fejű húzott le az egyik hulla fejéről. Útjának minden egyes apró szakasza valakinek az életébe került. Valószínű, hogy a borotvált fejű mindenképp lelőtte volna őket, de azzal, hogy ő is vele volt, Szása a cinkosa lett.

Apja nemcsak azért nem akart visszatérni, mert belefáradt a harcba. Azt mondta, összes megaláztatása és nélkülözése sem nyomhat annyit a latban, mint egyetlen emberi élet. Inkább maga szenvedett, semhogy másoknak szenvedést okozzon. Szása tudta, hogy a serpenyő, amelyen ott áll halomban minden apja által kioltott élet, már nagyon mélyre süllyedt, és apja egyszerűen csak a mérleg egyensúlyát igyekszik helyreállítani.

A borotvált fejű pedig beavatkozhatott volna korábban is, pusztán a megjelenésével megfélemlíthette volna azokat az embereket a hajtányon, egyetlen lövés nélkül lefegyverezhette volna őket, ebben Szása teljesen biztos volt. Egyik sem volt méltó ellenfél neki.

Miért cselekedett így?

Gyermekkorának állomása közelebb volt, mint gondolta: tíz percbe sem telt, s már felvillantak a fényei. Az Avtozavodszkajára bevezető utakat senki sem őrizte. Úgy látszik, lakosai túlságosan is bíztak a bezárt hermetikus kapukban. Félszáz méterrel a peron előtt a borotvált fejű visszavette a motort, és miután megparancsolta Homérosznak, hogy álljon a kormányhoz, közelebb húzódott a géppuskához.

A hajtány szinte hangtalanul és nagyon lassan siklott be az állomásra. Vagy csak az idő látszott állni Szása számára, hogy néhány kurta pillanat alatt mindent megláthasson és felidézhessen? Azon a napon apja a segédtisztjére bízta rá, azzal a paranccsal, hogy rejtőzzenek el, amíg minden el nem rendeződik. A segédtiszt levitte az állomás legmélyére, az egyik szolgálati helyiségbe. De még onnan is hallani lehetett, hogyan ordít fel egyszerre száz torok, s a tiszt visszarohant, hogy a parancsnoka mellett legyen. Szása meg utána a folyosókon át, aztán ki a csarnokba...

A peron mellett haladva Szása nézte a tágas családi sátrakat és az irodáknak berendezett metrókocsikat, a fogócskázó gyerekeket és a beszélgető öregeket, a fegyverüket tisztogató, mogorva férfiakat...

Aztán látta apját dühös és rémült férfiak sora előtt, mely próbálta védelmezni őt, és visszatartani a hatalmas, forrongó tömeget. Odaszaladt az apjához, a hátához simult. Apja eszelősen megpördült, lerázta magáról, és pofon vágta az odasiető segédtisztet. De valami már történhetett vele. Az alakzat, mely tüzelésre kész gépkarabélyokkal várta a tűzparancsot, fegyvert le parancsot kapott. Egyetlen lövés dördült, az is a levegőbe: apja tárgyalásba kezdett a forradalmárokkal az állomás békés átadásáról.

Apja hitt abban, hogy az ember jeleket kap.

Csak tudni kell meglátni és helyesen értelmezni őket.

Nem, az idő nem csak azért lassult le, hogy még egyszer átélhesse gyermekkora utolsó napját. Mindenki másnál előbb észrevette a hajtány feltartóztatására érkező fegyvereseket. Látta, ahogy a borotvált fejű villámgyors mozdulattal az elsütőbillentyűnél termett, és a meglepett őrök felé fordítja a vastag acélcsövet.

Az öregnél hamarabb meghallotta a süvöltő parancsot, hogy állítsák meg a hajtányt. És tudta: itt mindjárt annyi ember fog meghalni, hogy élete végéig úgy érzi majd, másoknak a levegőjét szívja be. De Szása még meg tudta akadályozni az erőszakot, meg tudta óvni valami kimondhatatlan rettenettől őket is, magát is, és még egy embert.

Az őrök már kibiztosították gépkarabélyaikat, de túl sokat időztek vele, és a borotvált fejű jócskán megelőzte őket.

A lány azt tette, ami elsőre az eszébe jutott.

Felugrott, és a férfi göcsörtös, kőkemény hátához tapadt, átölelte hátulról, és összefonta karját mozdulatlan mellén, mely mintha nem is lélegzett volna. Az megrándult, mintha a lány ostorral csapott volna rá, késlekedett... Meglepődtek a tüzelésre készülő lövészek is.

Az öreg szavak nélkül is azonnal megértette a lányt.

A hajtány kesernyés felhőket pöfögve eliramodott a helyéről, és az Avtozavodszkaja eltűnt. Vissza, a múltba.

A Paveleckajáig egyikük sem szólt egy szót sem. Hunter kiszabadította magát a váratlan ölelésből, úgy feszítve szét a lány kezeit, mint valami acélabroncsot, ami akadályozza a levegővételben. Az egyetlen blokkőrhely mellett teljes sebességgel száguldottak el, a legyező mozdulatokkal utánuk lőtt golyók a fejük fölött a mennyezetbe csapódtak. A brigadérosnak volt ideje előkapni a pisztolyát, és három hangtalan villanással válaszolt. Ügy tűnt, az egyiket eltalálta, a többiek a falhoz tapadtak, bepréselték magukat a tübbingek nem túl mély kiszögelléseibe, és nem sebesültek meg.

„A mindenit” – gondolta Homérosz, miközben a lekuporodott lányt nézte. Gondolta ugyan, hogy a hősnő megjelenése után hamarosan szerelem fog szövődni, de minden sokkal gyorsabban alakult. Olyan gyorsan, hogy leírni sem tudta volna, sőt egyáltalán fel sem fogta.

Ahogy beértek a Paveleckajára, megálltak.

Az öreg néhányszor megfordult már ezen az állomáson, mely mintha gót legendákból került volna ide. Az egyszerű oszlopok helyett, amelyek a moszkvai metró minden új, külvárosi állomásán tartották a boltozatot, a Paveleckaja légies, formás, az átlagos termetű emberek számára meglehetősen magas boltívekre támaszkodott. Ahogy az ilyen legendákban is gyakran lenni szokott, a Paveleckaján különös átok ült. Pontosan este nyolckor az előbb még elevenen nyüzsgő állomás kihalt, önnön kísértetévé vált. Tevékeny és leleményes lakosai közül csupán néhány vakmerő maradt a peronon. Mindenki más eltűnt – a gyerekeikkel, holmijukkal, áruval teli ládáikkal, padjaikkal és pultjaikkal együtt. Menedékhelyre vonultak – a Gyűrűre vezető, szinte kilométer hosszú átjáróba, és ott reszkették át az egész hosszú éjszakát, mialatt a felszínen a Paveleckij vasútállomásnál álmukból felébredt szörnyűséges teremtmények garázdálkodtak. Tapasztalt emberek azt mondták, hogy a vasútállomás és környéke osztatlan örökbirtokuk, és semmilyen más teremtmény nem merészel bemenni oda még akkor sem, amikor alszanak. A Paveleckaja lakói védtelenek voltak velük szemben: a torlaszok, amelyek más metróállomásokon elzárják a mozgólépcsőket, itt hiányoztak, és a felszínre vezető kijárat mindig nyitva állt.

Homérosz szerint nehéz lett volna ennél alkalmatlanabb helyet találni pihenőre és éjszakai szállásra. Hunter azonban másként tartotta: a csarnok túlsó végén a hajtány megállt.

– Reggelig itt leszünk. Helyezkedjetek el! – Lehúzta gázálarcát, s körbeintett az állomáson.

És otthagyta őket. A lány követte tekintetével, aztán lekuporodott a kemény padlóra. Az öreg kényelmesebben helyezkedett el, becsukta szemét, és aludni próbált. Hiába: gondolatai mindegyre a pestis körül forogtak, amit most magával hordoz a még egészséges állomásokra. A lánynak sem jött álom a szemére.

– Köszönöm. Azt hittem, te is ugyanolyan vagy, mint ő – szólalt meg.

– Nem hiszem, hogy rajta kívül van még ilyen ember – mondta az öreg.

– Ti barátok vagytok?

– Mint a kalauzhal meg a cápa – mosolyodott el kesernyésen az öreg, s magában azt gondolta, hogy ez igaz is: Hunter felfalja az embereket, de a véres húscafatokból jut Homérosznak is.

– Az milyen hal? – támaszkodott fel a lány.

– Ahova ő megy, oda megyek én is. Én azt gondolom, hogy nélküle nem boldogulok, ő meg... Lehet, hogy ő meg azt gondolja, hogy én tisztogatom. Bár valójában senki sem tudja, hogy mit gondol.

– És miért nem tudsz boldogulni nélküle? – ült közelebb a lány.

– Azt hiszem, hogy amíg mellette vagyok, az ihlet... nem hagy el... – próbálta magyarázni Homérosz.

– Ihlet – mondta Alekszandra, és nem volt világos, tudja-e, hogy mit jelent ez a szó. – Minek az neked?

Homérosz megvonta a vállát.

– Életet lehel belém – felelte.

– Én azt hiszem, hogy amíg a halállal élsz együtt, senki sem ér a szádhoz, hogy bármit is beleleheljen. Megrettennek a hullaszagtól. – A lány valamit rajzolt az ujjával a mocskos padlón.

– Amikor látod a halált, sokféle gondolat jut az eszedbe – mondta Homérosz.

– Nincs jogod a halált előszólítani, valahányszor csak gondolkodni akarsz – vetette ellen a lány.

– Én nem szólítom, csupán ott állok mellette, meg aztán nem is a halál itt a lényeg... Nem csak a halál – ellenkezett az öreg. – Szeretném, ha velem esne meg az a történet, amely mindent megváltoztat. Szeretném, hogy új szakasz kezdődjön. Hogy még az én életemben történjen valami. Hogy felrázzon... És kitisztuljon a fejem.

– Rossz életed volt? – kérdezte részvéttel a lány.

– Unalmas. Tudod, amikor az egyik nap ugyanolyan, mint a másik, akkor úgy rohannak, hogy úgy látod, az utolsó nap is nagyon közel van már – próbálta magyarázni Homérosz. – Félsz, hogy semmire sem marad időd. És minden napod tele van ezernyi apró dologgal, ahogy végeztél eggyel, és kifújnád magad, máris neki kell látnod a következőnek. Valami olyanra, ami igazán fontos, se erőd, se időd nem marad. Mindig azt hiszed, sebaj, majd holnap. De a holnap nem jön el, mindig csak ma van – a végenincs mai nap.

– Sok állomást láttál? – A lány mintha egyáltalán nem figyelt volna arra, amit az öreg mondott.

– Nem tudom – felelte meglepődve. – Azt hiszem, mindet.

– Én meg csak kettőt – sóhajtott a lány. – Apámmal előbb az Avtozavodszkaján éltünk, aztán száműztek bennünket a Kolomenszkajára. Mindig szerettem volna legalább még egyet látni. Itt olyan furcsa – nézett végig a boltívek hosszú során. – Mintha ezer bejárat lenne, s még falak sincsenek köztük. És mind nyitva állnak, én viszont nem szeretnék bemenni rajtuk. Félek.

– Akkor hát az egyik az apád volt?... – Homérosz zavarba jött. – Megölték?

A lány újra bezárkózott, és sokáig hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Igen.

– Maradj velünk – emberelte meg magát az öreg. – Beszélek Hunterrel, azt hiszem, meg fogja engedni. Megmondom neki, hogy kellesz nekem, hogy... – Széttárta a karját, nem tudva, hogyan magyarázhatná meg a lánynak, hogy szüksége van rá, mert tőle várja, hogy az ihletője legyen.

– Mondd azt, hogy neki van szüksége rám – mondta Szása.

Aztán leugrott a peronra, s ahogy eltávolodott a hajtánytól, minden oszlopot megnézett, ami mellett elhaladt.

Semmi kacérság nem volt benne, egyáltalán nem kellette magát. Mintha nemcsak a tűzfegyvereket vetette volna meg, hanem a női fegyvertár eszközeit is, a csábos pillantásokat és a hízelkedő mórikálást, a szempillák vihart kavarni képes rebegtetését, a félmosolyokat, melyekért a férfi akár az életét is eldobja, vagy épp elveszi a másét. Vagy csak még nem tanulta meg, hogyan éljen velük?

Bárhogy is, nem volt szüksége erre az arzenálra. Szemének egyetlen átható villanásával arra kényszerítette Huntert, hogy változtassa meg a döntését, egyetlen mozdulatával hálót vetett rá, és visszatartotta az ölestől. Talán átütötte a páncélját, és érzékeny ponton találta el? Vagy Hunternek kell valamire? Inkább az utóbbi: Homérosz furcsának találta a puszta feltételezést is, hogy a brigadérosnak volnának sebezhető pontjai. Hiszen őt eltalálni sem lehet, nemhogy megsebezni.

Homérosz sehogy sem tudott elaludni. Bár a fullasztó fekete gázálarcot a könnyű porálarcra cserélte, ugyanolyan nehezen szedte a levegőt, és a fejét satuba préselő fájdalom sem enyhült.

Minden régi holmiját az alagútban hagyta. Egy darab mosószappannal lekapargatta a kezét, a tartályból vett elalgásodott vízzel lemosta a piszkot, és önként úgy döntött, hogy mindig viselni fogja a fehér szájkosarat. Mit tehetett volna még, hogy megóvja azokat, akikkel együtt van?

Semmit. Most már az sem segítene, ha az alagútba veszne, és kihajított, ócska rongycsomóként végezné. A halál közelsége azonban hirtelen visszavitte húsz-egynéhány évvel korábbra, azokba az időkbe, amikor épp csak elveszített mindenkit, akit szeretett. És ez a terveinek új, valódi értelmet adott.

Ha módjában állt volna, igazi síremléket állít nekik. De legalább egy egyszerű fejfát. Születésük idejét évtizedek választották el egymástól, de meghalni ugyanakkor haltak meg mindannyian: a felesége, a gyerekei, a szülei.

Meg az osztálytársai, a barátai a szakiskolából. Kedvenc filmszínészei és zenészei. És mindazok, akik ezen a napon dolgoztak, vagy már hazaértek, vagy éppen útközben félúton a dugókban vesztegeltek.

Voltak, akik azonnal meghaltak, és voltak, akik próbáltak még néhány hosszú napon át életben maradni a sugárszennyezett, félig lerombolt fővárosban, elgyengülten kaparva a metró lezárt hermetikus kapuit. Voltak, akik egy szempillantás alatt hullottak atomjaikra, és voltak, akik felpuffadtak, és elevenen mállottak szét, ahogy szétette őket a sugárbetegség.

A felderítők, akik elsőként mentek fel a felszínre, feladatuk teljesítése után napokig nem tudtak elaludni. Homérosznak sikerült néhányukkal találkozni az átszálló-állomások tüzeinél, és a szemükben örökre beleégett utcákat látott, melyek megdermedt, döglött halaktól felpuffadt folyókra hasonlítottak. Halott utasokkal teli lerobbant autók ezrei torlaszolták el a sugárutakat és a Moszkvából kivezető műutakat. Hullák hevertek mindenütt. Amíg nem érkeztek meg a város új gazdái, nem volt, aki eltakarítsa őket.

Magukat kímélendő, a felderítők igyekeztek elkerülni az iskolákat és az óvodákat. De már attól eszüket vesztették, ha a poros üvegen át egy személykocsi hátsó üléséről véletlenül elkaptak egy megfagyott tekintetet.

Milliárd élet szakadt meg egyazon pillanatban. Milliárd gondolat maradt kimondatlan, álmok megvalósulatlan, sértések megbocsátatlan. Nyikolaj kisebbik fia egy nagy színes filckészletért könyörgött neki, lánya félt járni műkorcsolyára, a felesége elalvás előtt arról ábrándozott, hogyan fognak elmenni pár napra a tengerre.

Amikor rádöbbent, hogy ezek az apró kívánságok és vágyak voltak az utolsók, hirtelen rendkívül fontosak lettek a számára.

Homérosz szeretett volna mindegyiküknek sírfeliratot faragni. De a maga hatalmas tömegsírján egy epitáfiumot az emberiség biztosan megérdemelt. És most, amikor neki magának sem maradt jóformán semmije, Homérosz úgy érezte, hogy képes lesz megtalálni hozzá a megfelelő szavakat.

Még nem tudta, milyen rendbe állnak össze, hogyan fűzi őket egybe, de már érezte: a történetben, amely a szeme láttára bontakozik ki, lesz helye minden léleknek, mely nem lel nyugalmat, minden érzésnek és minden csepp tudásnak, melyet oly aprólékosan összegyűjtött, és lesz benne hely saját magának is.

Amikor odafönt virrad, lent pedig megélénkülnek a kereskedősorok, feltétlenül végig fogja járni őket, és szert tesz egy üres füzetre és egy golyóstollra. És sietnie kell: ha nem vázolja fel papíron az előtte délibábként a távolban felsejlő, majdani regényének körvonalait, akkor az elenyészhet, és ki tudja, meddig kell ebben az ő sivatagában egy bucka tetején ülnie a távolt fürkészve, s remélnie, hogy a csillogó homokból és a káprázó levegőből újra alakot ölt az elefántcsonttornya.

Lehet, hogy nem is maradt elég ideje.

Akármit fecsegjen is a lány, elég egy pillantás az örökkévalóság üres szemgödrébe, hogy igyekezni kezdjen az ember, mosolyodott el magában az öreg. Aztán, amikor felidézte a lány ívelt szemöldökét, a két fehér sugarat a sötét, szutykos arcon, összeharapdált ajkait, kócos szalmahaját, megint elmosolyodott.

És holnap vesz még valami mást is a piacon, gondolta Homérosz elalvás közben.

A Paveleckaján mindig nyugtalanok az éjszakák. Csillognak a bűzlő fáklyák fényei a bekormozódott márványfalakon, nyugtalanul zihálnak az alagutak, a mozgólépcső tövében ülő emberek csak suttogva beszélgetnek. Az állomás halottnak tetteti magát, remélve, hogy a felszín ragadozó teremtményei nem vágynak döghúsra.

De a legkíváncsibbak közülük néha felfedezik a messzi mélybe vezető nyílást, kiszimatolják a friss izzadságszagot, meghallják a szívdobbanásokat, megérzik a vér áramlását. És elindulnak lefelé.

Homérosz végül elbóbiskolt, és csak tompán jutottak el tudatáig a peron túlsó végén felcsapó riadt kiáltások. Ám amikor hirtelen felugatott egy géppuska, rögtön feleszmélt a félálom homályából. Szemét tágra meresztve felugrott, és a hajtány padlóján a fegyvere után kezdett kotorászni.

A fülsiketítő géppuskakattogáshoz mindjárt néhány gépkarabély is csatlakozott, az őrök kiáltozásában a riadalmat igazi rémület váltotta fel. Bárkire lőttek is minden fegyverükből, úgy tűnt, hogy hasztalan minden: nem tudnak kárt tenni benne. Ez nem összehangolt tüzelés volt egy mozgó célpontra, hanem összevissza lövöldözés, amellyel az emberek legalább a saját bőrüket próbálják menteni.

A gépkarabélyát megtalálta, de sehogy sem tudta rászánni magát, hogy kilépjen a peronra; önuralma csupán arra volt elég, hogy leküzdje a kísértést, s ne indítsa be a motort és száguldjon el az állomásról, amerre lát. A hajtányon maradva nyújtogatta a nyakát, hogy belássa a harcterepet az oszlopok sűrű rácsozatán át.

A védekező őrök ordításait és káromkodásait átható visítás vágta el – ijesztően közel. A géppuska lefulladt, valaki rémülten felkiáltott, s nyomban el is hallgatott, olyan hirtelen, mintha letépték volna a fejét. Újra hallani lehetett a gépkarabélyok ropogását, de már csak szórványosan, ritkán tüzeltek. A visítás megismétlődött – most talán kicsit távolabb. De ekkor visszhangként felelt rá egy másik – közvetlenül a hajtány mellett.

Homérosz elszámolt tízig, és remegő kézzel beindította a motort: rögtön itt lesznek a társai, és ők is megszabadulhatnak; nem magáért, értük teszi... A hajtány rázkódni kezdett, és akkor az oszlopok között követhetetlen gyorsasággal megvillant valami... Gyorsabban tűnt ki a látómezejéből, semhogy a tudata azonosíthatta volna az alakját.

Az öreg belekapaszkodott a karba, lábát rátette a gázpedálra, és nagy levegőt vett. Ha nem bukkannak föl tíz másodpercen belül, elindul, itt hagy mindent... De aztán maga sem értve, miért csinálja, lelépett a peronra, lövésre készen tartva hitvány gépkarabélyát. Csupán, hogy megbizonyosodjék: az övéi közül már senkin sem segíthet.

Az egyik oszlophoz tapadva benézett a csarnokba.

Szeretett volna felkiáltani, de elállt a lélegzete.

Szása mindig tisztában volt vele, hogy a világ nem csupán abból a két állomásból áll, amelyeken eddig lakott, de sohasem tudta elképzelni, hogy a világ azok határain túl ilyen gyönyörű lehet. A Kolomenszkaja sivár és lehangoló volt, mégis kényelmes és a legapróbb részletekig ismert otthonnak tűnt a számára. A büszke, tágas, de hideg Avtozavodszkaja elfordult tőlük, kitaszította őket, s ezt nem tudta neki megbocsátani.

Most pedig itt volt a Paveleckaja: vele tiszta lappal indulhatott a kapcsolata, és minden itt töltött perccel egyre jobban beleszeretett. Mindent szeretett rajta: könnyed, magasba nyúló oszlopait, hatalmas, hívogató boltíveit, a finom erezetű, nemes márványt, mely finom bőrhöz hasonlít... A Kolomenszkaja nyomorúságos volt, az Avtozavodszkaja túlságosan rideg, ez az állomás viszont mintha nőként viselkedett volna: a játékos és könnyelmű Paveleckaja évtizedek múltán sem kívánta feledni hajdani szépségét.

„Az itt élő emberek nem lehetnek kegyetlenek és gonoszak – gondolta Szása. – S milyen furcsa, hogy az apjával egyetlen ellenséges állomáson kellett volna keresztültörniük, hogy ebbe a varázslatos világba kerüljenek. Csak egyetlen napot kellett volna még megérnie az apjának, hogy újra szabad legyen. Ő rá tudta volna venni a borotvált fejűt, hogy mindkettejüket vigye magával...”

A távolban tűz pislákolt, őrök ülték körbe, s reflektoruk csóvája a magas mennyezetet tapogatta, de Szásának nem volt kedve odamenni hozzájuk. Hány éven át hitte, hogy ha egyszer kitörhet a Kolomenszkajáról, és találkozhat végre más emberekkel, akkor boldog lesz! De most csak egy emberre volt szüksége – hogy megossza vele elragadtatását, az ámulatát, hogy mennyivel nagyobb lett a világ, és a reményét, hogy mindent helyre lehet még hozni. De Szása alighanem egyáltalán nem kellett senkinek, bármit próbált is elhitetni saját magával és az öreggel.

És a lány átment az ellenkező oldalra, oda, ahol a jobb oldali alagútba félig belemélyedt egy kivert ablakú és tárva-nyitva álló, rozzant szerelvény. Bement, átszökkent a kocsik között, megnézegette az elsőt, a másodikat, a harmadikat. Az utolsóban talált egy csodálatosképp épen maradt ülést, és felugrott rá. Körülnézett, és megpróbálta elképzelni, hogy a vonat egyszer csak elindul, és elviszi őt messzire, újabb fényárban úszó, emberektől hangos állomásokra. De sem a hite, sem a képzelete nem volt elég ahhoz, hogy elmozdítsa a helyéről ezt az ezertonnás ócskavasat. A biciklijével minden sokkalta könnyebb volt.

Nem sikerült elrejtőznie: kocsiról kocsira szökellve végül beérte a lányt a Paveleckaján kibontakozó harc zaja.

Megint?!

Leugrott, és eszeveszetten rohant vissza az állomásra, arra az egyetlen helyre, ahol legalább tehetett valamit.

Őrök szétmarcangolt teste hevert a mozdulatlanná dermedt reflektor üvegfülkéjénél éppúgy, mint közvetlenül a kialudt tűz körül, meg a csarnok közepén is. A katonák már felhagytak az ellenállással, és menekültek, hogy menedéket kérjenek az átjáróban, de a halál félúton utolérte őket.

Egyikük teteme fölé egy dermesztő, bizarr alak görnyedt. Ilyen távolságból nem lehetett jól kivenni, de Homérosz látta sima, fehér bőrét, hatalmas, rángatózó tarkóját, sokízületes, türelmetlenül topogó lábát.

A csata elveszett. De hol lehet Hunter? Az öreg még egyszer kinézett, és meghűlt benne a vér... Vagy tíz lépésre tőle, ugyanúgy ki-kilesve az oszlopok közül, mint Homérosz, mintha csak bosszantaná vagy játszana vele, jó két méter magasról lidérces pofa meredt az öregre. Lefittyedő alsó ajkáról vér csöpögött, súlyos állkapcsa megállás nélkül rágott, ferde homloka alatt nem volt szeme, ám a fajzatot ez egyáltalán nem zavarta se a mozgásban, se a támadásban.

Homérosz hátraugrott, s közben meghúzta a ravaszt. A gépkarabély hallgatott. A rémség hosszú, fülsiketítő üvöltést hallatott, és kiugrott a csarnok közepére. Az öreg próbálkozott a beszorult zárral, de tudta, hogy már hiábavaló minden...

A szörnyeteg azonban váratlanul minden érdeklődését elvesztette iránta; figyelmét a peron széle kötötte le. Homérosz megpördült, és követte a vak tekintetet: elállt a szívverése. A lány állt ott, ijedten nézegetve mindenfelé.

– Fuss! – ordított fel Homérosz hörgésbe fulladó hangon.

A fehér rém egyetlen ugrással közvetlenül a lány előtt termett. Az előrántotta legföljebb konyhába való kését, és támadó állást vett fel. A fajzat válaszul csapott egyet elülső mancsával, és a lány a földre zuhant, a kés kirepült a kezéből.

Az öreg már a hajtányon volt. Most azonban már nem is gondolt menekülésre. Lihegve elfordította a géppuskát, igyekezve befogni az irányzékba az ugráló szürkésfehér alakot. De nem lőhetett: a rém túl közel volt a lányhoz. Homérosz úgy érezte, hogy a teremtmény, amely pillanatok alatt széttépte a rá mégiscsak valamilyen veszélyt jelentő őröket, most szórakozik a két gyenge prédával, kicsit játszadozik, mielőtt végez velük.

Most Szása fölé hajolt, eltakarva őt az öreg elől... Máris marcangolja?...

De hirtelen megrándult, hátratántorodott, karmaival kaparászni kezdte a hátán szétterjedő foltot, és üvöltve megfordult, készen arra, hogy fölfalja támadóját.

Gépkarabélyát fél kezében tartva, bizonytalanul lépve közeledett Hunter a szörnyeteg felé. Másik keze bénán lógott a teste mellett, és látni lehetett, hogy minden lépés mekkora erőfeszítésébe és fájdalmába kerül.

A brigadéros újabb sorozatott eresztett a szörnyetegbe, de az hihetetlenül szívós volt; épp csak megingott, de rögtön visszanyerte az egyensúlyát, és nekirontott. Mivel lőszere nem volt már, Hunter váratlan mozdulattal kifordult, és machetéje pengéjével fogadta a hatalmas testet. A rém felülről zuhant rá, maga alá gyűrte, fojtogatta irdatlan testével.

Az utolsó remény is elveszett, amikor egy másik szörnyeteg is odazúdult. Megállt fajtársa vonagló teste fölött, kapargatta karmával a fehér bőrt, mintha fel akarná ébreszteni, aztán lassan az öregre emelte szem nélküli pofáját...

És Homérosz nem szalasztotta el ezt az esélyt. A nagy kaliberű lövedékek szétszaggatták a rém törzsét, kettérepesztették a koponyáját, és amikor már a földre döntötték, a háta mögött apró darabokra és porrá zúzták a márványlemezeket. Az öreg szíve csak sokára csillapodott le, és ujjait is csak nehezen eresztette el a görcs.

Aztán becsukta a szemét, levette a porálarcot, és beszívta a fagyos levegőt, melyben friss vér rozsdás szaga terjengett. Minden hőse elesett, ő maradt egyedül a harcmezőn.

Könyve befejeződött, mielőtt elkezdődhetett volna.

10. FEJEZET
A HALÁL UTÁN

„Mi marad a holtak után?

Mi marad mindahányunk után?

A sírkövek megsüllyednek, és moha lepi be őket, pár évtized, és a feliratok teljesen elmosódnak rajtuk.

A sírhelyeket, ha már nem volt, aki gondozza őket, a régi időkben is elosztották az új halottak között. Elhunyt szeretteik sírját csak a gyermekeik vagy a szüleik látogatták, az unokák már jóval ritkábban, a dédunokák szinte sohasem.

Az, amit örök nyugalomnak volt szokás nevezni, a nagyvárosokban legfeljebb ha ötven esztendőt jelentett, aztán a csontokat megbolygatták: hogy több sírhelyet alakítsanak ki, vagy épp azért, hogy felszántsák a temetőt, és a helyén lakóépületeket emeljenek. A föld túl szűkké vált élőknek és holtaknak egyaránt.

Fél évszázad – ezt a fényűzést csak azok engedhették meg maguknak, akik a világvége előtt haltak meg. De kit érdekel egyetlen elhunyt, amikor egy egész bolygó hal meg? A metró lakói közül senki sem részesült a temetés tisztességében, és nem remélhette, hogy teste nem patkányok martaléka lesz.

Régen a holtak porhüvelyének addig volt joga a sírban nyugodni, amíg az élők emlékeztek rájuk. Az ember számon tartja a rokonait, az iskolatársait, a munkatársait. De az emlékezete csak három nemzedékre elég. Arra az alig több mint ötven évre.

És valaki majd egyszer ugyanolyan könnyedén bocsát el minket is az abszolút nemlétbe, mint ahogy mi is mind eleresztjük emlékezetünkből nagyszüleink vagy diákköri barátunk alakját. Előfordul, hogy egy emberre hosszabb ideig emlékeznek, mint ameddig a csontváza létezik, de amikor elmegy az utolsó is azok közül, akik még emlékeznek ránk, vele együtt oldódik fel az időben ő is.

A fényképek? Ki fényképez ma már? És hányat őriztek meg közülük, amikor még mindenki fotózott? Régen minden vaskos családi album végén volt egy kis hely a megsárgult régi felvételeknek, de csak kevesen tudták megmondani, hogy melyik ősüket ábrázolja egyik vagy másik fotó. Akárhogy is, az elhunytak fényképei csak a testükről levett halotti maszkok, s nem még élő lelkük lenyomatai. Meg aztán a felvételek is szétmállanak, még ha kicsivel lassabban is, mint a rajtuk megörökített testek.

Mi marad hát?

A gyerekek?”

Homérosz ujja hozzáért a gyertya lángjához. Nem volt nehéz a válasz: Ahmed szavai még mindig fájdalommal töltötték el. Gyermektelenségre kárhoztatva, megfosztva nemzetsége folytatásának lehetőségétől, az öreg hogy is hihette volna, hogy a halhatatlansághoz ez az út vezet?

És újra a tolláért nyúlt.

„Hasonlíthatnak ránk. Vonásaikban tulajdon vonásainkat láthatjuk visszatükröződni, melyek csodálatosképpen forrnak együvé azok vonásaival, akiket szerettünk. Gesztusaikban, szemöldökük ívében, arckifejezéseikben meghatottan ismerünk magunkra. A barátaink azt mondhatják, hogy fiainkat és leányainkat mintha csak rólunk mintázták volna, ugyanazon sablon mentén szabták őket. És ez mintha a magunk meghosszabbítását ígérné az után is, hogy megszűnünk létezni.

De hiszen egyikünk sem őskép, amelyről a következő másolatok készülnek, hanem csak egy kiméra, amely felerészben apánk és anyánk külleméből és tulajdonságaiból épül fel, pontosan ugyanúgy, ahogy ők is fele-fele részben a szüléikéből. Nem volna hát bennünk semmi unikális, minden csak végtelen újrarendeződése egy mozaik apró darabkáinak, amelyek önállóan léteznek, miközben összeállnak véletlen, különleges értékkel nem bíró és szemünk láttára széteső pannókká?

Okkal büszkélkedhetünk-e hát azzal, hogy gyermekeinken olyan orrívet vagy gödröcskét látunk, amelyet a magunkénak szoktunk tartani, de valójában már félmillió éve vándorolnak ezernyi testen át?

Marad-e hát utánam valami, ami csak én vagyok?”

Homérosznak nehezebb volt másoknál. Őszintén irigyelte azokat, akiknek hinni adatott, hogy bebocsátást nyernek a túlvilágba; neki viszont, ha beszélgetés közben szóba került, rögtön a Nahimovszkij proszpekt jutott az eszébe róla. Meglehet, Homérosz nem csak húsból állt, melyet a dögevők megőrölnek és megemésztenek, de ha volt is benne még valami, az a testétől elszakítva nem létezhetett.

„Mi maradt Egyiptom fáraói után? Hellász hősei után? A reneszánsz művészei után? Maradt-e valami belőlük – és ők léteznek-e abban, amit hátrahagytak?

De akkor milyen halhatatlanság maradhat még az embernek?”

Homérosz átolvasta, amit leírt, elgondolkodott, aztán a füzetből óvatosan kitépte és összegyűrte a lapokat, rádobta őket a vastányérra, és alájuk gyújtott. A munkából, amelynek az utóbbi három óráját szentelte, egy perc múlva már csak egy marék hamu maradt.

Meghalt.

Szása mindig is így képzelte el a halált: kialszik az utolsó fénysugár, elnémul minden hang, a test megbénul, és csak az ős sötétség marad. A feketeség és a csend, amelyből az emberek előlépnek, és ahova elkerülhetetlenül visszatérnek. Szása hallott meséket a paradicsomról és a pokolról, de az alvilágot mindig ártalmatlannak találta. A tökéletes vakságban és süketségben, teljes tétlenségben eltelő öröklét százszor szörnyűbbnek tűnt fel előtte minden fortyogó olajjal teli üstnél.

Aztán elöl felvillant egy apró, reszkető kis láng. Szása közelebb húzódott hozzá, de elérnie lehetetlen volt: a táncoló mécsbogár elszaladt előle, aztán újra közeledett, hogy ingerelje, és játszva, csalogatva tüstént futásnak eredt. Tudta: ez az alagútláng.

Apja mesélte, hogy amikor egy ember meghal a metróban, a lelke zavarodottan bolyong a vaksötét, kusza alagutakban, amelyek közül bármelyik zsákutcában végződhet. Nem tudja, hogy többé nincs hozzáfűzve a testhez, hogy földi léte befejeződött. És addig kell bolyongania, amíg valahol távol, a messzeségben meg nem látja egy pislákoló tűz lángját. És ha meglátta, oda kell sietnie hozzá, mert ezért a lélekért küldték, és előtte szaladva kivezeti őt oda, ahol a végső nyugalom várja. De előfordulhat, hogy a kis láng megszánja, és visszakíséri a lelket elhagyott testéhez. Az ilyen emberekről suttogták, hogy a másvilágról tértek vissza, bár helyesebb volna azt mondani, hogy a sötétség eleresztette őket.

A kis láng hívta őt magával, állhatatos volt, és Szása engedett neki. Nem érezte a lábait, de nem is volt rájuk szüksége: hogy lépést tartson az elsikló mécsbogárral, elég volt, hogy ne tévessze szem elől. Hogy merőn nézze, mintha meg akarná győzni, meg akarná szelídíteni.

Szásának sikerült elkapnia, és a kis láng húzta magával, át az áthatolhatatlan sötétségen, az alagutak labirintusán, amelyből ő egyedül sohasem talált volna ki, egészen életének utolsó állomásáig. Elöl egy kissé világosodott: Szásának úgy rémlett, hogy vezetője valamilyen távoli helyiség kontúrjait rajzolja ki, ahol várják őt.

– Szása! – szólította egy meglepően ismerős hang, bár nem tudta felidézni, hogy kié lehet.

– Apa? – kérdezte bizalmatlanul, otthoni gyengéd árnyalatokat sejdítve az idegen hangzásban.

Megérkeztek. Az imbolygó alagútláng megállapodott, közönséges lánggá változva felugrott egy megolvadt, szétfolyó gyertya kanócára, és kényelmesen elhelyezkedett rajta, akár egy sétájából hazatért macska.

Kezét befedte egy hűvös és érdes tenyér. Határozatlanul, félve, hogy újra alámerül, Szása elszakadt a kis lángtól. Ahogy felébredt, belehasított a fájdalom felszakított karjába, sajogni kezdett zúzott halántéka. A sötétségből egyszerű, kincstári bútorok úsztak elő imbolyogva: egy pár szék, egy éjjeliszekrény... Egy igazi ágyon feküdt, amely olyan puha volt, hogy egyáltalán nem érezte rajta a hátát. Mintha a teste részenként tért volna vissza, és még nem minden került volna sorra.

– Szása? – ismételte a hang.

Felpillantott, s mindjárt el is rántotta a kezét. Az ágya mellett az öreg ült, akivel együtt utazott a hajtányon. Érintésében nem volt semmi illetlen, nem perzselte, nem is sértette Szását. Azért rántotta el a kezét, mert szégyellte, hogyan téveszthette össze apja hangját egy idegenével, meg bosszúságában is, hogy a kis láng máshova vezette őt.

Az öreg lágyan elmosolyodott; neki teljesen elegendő volt az is, hogy a lány magához tért. Szása olyan meleg sugarakat vett észre a szemében, amilyeneket addig csak egyetlen ember tekintetében látott. Nem csoda, hogy tévedett. És akkor egyszeriben kínosan érezte magát az öreg előtt.

– Bocsáss meg – mondta.

És ahogy eszébe jutottak utolsó percei a Paveleckaján, mindjárt fel is ült:

– És mi van a barátoddal?

Úgy látszott, sem sírni, sem nevetni nem képes, de talán csak ereje nem maradt egyikre se. Szerencsére a pengeszerű karmok elkerülték a lányt: a kiméra egyetlen csapása elcsúszott rajta. De ez is épp elég volt ahhoz, hogy egy egész napra elveszítse az eszméletét. Most már azonban semmi sem veszélyezteti az életét, erősítette meg Homérosznak az orvos. A maga bajairól az öreg nem beszélt az orvosnak.

Szása – amíg a lány öntudatlan volt, az öreg megszokta, hogy így nevezze – elgyengült és hátradőlt a párnájára, Homérosz pedig visszaült az asztalhoz, melyen kinyitva ott várta kilencvenhat oldalas füzete. Egy darabig forgatta ujjai között a tollat, aztán folytatta az írást.

...ezúttal azonban a karaván késlekedett. Elviselhetetlenül sokáig késlekedett, olyannyira, hogy immár nem férhetett hozzá kétség: valami olyan szörnyű, előre nem látható dolog történt vele, amitől sem a harcokban edzett, nehézfegyverzetű harcosok, sem az évek során a Hanza vezetésével kialakított kapcsolatok nem tudták megvédeni.

Nem lett volna ilyen nagy az aggodalom, ha működik az összeköttetés. Csakhogy a Gyűrűhöz kiépített telefonvezetékkel valami történt, a kapcsolat már hétfőn megszakadt, a hiba keresésére kiküldött brigád pedig dolgavégezetlenül tért vissza.”

Homérosz felnézett és összerezzent: a lány ott állt a háta mögött, és a válla fölött nézte a macskakaparását. Látszott, hogy csak a kíváncsiság tartja talpon. Az öreg zavartan lefordította a füzetet.

– Ehhez kell neked az ihlet? – kérdezte a lány.

– Még csak a legelején tartok – dünnyögte Homérosz.

– És mi történt a karavánnal?

– Nem tudom. – Az öreg keretet kezdett rajzolni a cím köré. – A történet még nincs befejezve. Feküdj le, pihenned kell.

– De hisz csak tőled függ, hogy mivel fejezed be a könyvet – ellenkezett a lány, és nem mozdult a helyéről.

– Ebben a könyvben semmi sem tőlem függ. – Az öreg letette a tollat az asztalra. – Nem én gondolom ki, egyszerűen csak leírom azt, ami történik velem.

– Akkor annál inkább csak tőled függ minden – gondolkodott el a lány. – És én benne leszek?

– Éppen kérni szerettem volna az engedélyedet – mosolyodott el Homérosz.

– Majd meggondolom – felelte komolyan a lány. – És miért írod meg?

Az öreg felállt, hogy ne alulról kelljen felnéznie rá.

Már a legutóbbi beszélgetésük óta nyilvánvaló lett a számára, hogy Szása fiatal kora és tapasztalatlansága megtévesztő; mintha azon a különös állomáson, ahol magukhoz vették, minden év kettőnek számított volna. Az volt a szokása, hogy sohasem azokra a kérdéseire felelt, amelyeket feltett neki, hanem azokra, amelyeket nem mondott ki. A lány folyton csak olyan dolgokról faggatta, amelyekben Homérosz maga sem igazodott el.

És érezte azt is: ha szeretné, hogy a lány megnyíljon neki – hisz másképp aligha válhat a hősnőjévé – akkor neki magának is őszintének kell lennie hozzá, nem kezelheti gyermekként, nem hallgathat el semmit előle, és nem mondhat neki kevesebbet, mint amennyit saját magának is elmondana.

– Szeretném, hogy az emberek emlékezzenek rám. Rám is, meg azokra is, akik drágák voltak nekem. Hogy tudják, milyen volt az a világ, amelyet szerettem. Hogy megértsék a legfontosabbat mindabból, amit tapasztaltam és tanultam. Hogy ne legyen haszontalan az életem. Hogy valami maradjon utánam.

– Beleadod a lelkedet? – A lány az asztalra sandított. – De ez csak egy füzet. Eléghet vagy elveszhet.

– Megbízhatatlan hely a léleknek, igaz? – Homérosz sóhajtott. – Nem, a füzet csak ahhoz kell, hogy minden a kellő rendben épüljön fel, és hogy én magam ne felejtsek el semmi fontosat addig, amíg a történet be nem fejeződik. Aztán már elég lesz elmesélnem néhány embernek. És ha minden sikerül, akkor többé nem lesz szükségem se papírra, se testre.

– Te biztos sok olyat láttál, amit kár volna örökre elfelejteni. – A lány vállat volt. – Látod, nekem nincs mit feljegyeznem. És füzetbe írnom. Ne pazarold rám a papírt.

– Ó, te még csak most fogsz majd... – kezdte az öreg, de mindjárt el is akadt: ő már nem lesz mellette.

A lány nem szólt, és Homérosz megijedt, hogy bezárkózik előtte. Keresgélte a megfelelő szavakat, de csak egyre jobban belegabalyodott tulajdon kétségeibe.

– És mi a legszebb dolog, amire emlékszel? – kérdezte váratlanul a lány.

– A legeslegszebb?

Homérosz zavarba jött, habozott. Furcsa volt megosztania a titkait egy olyan emberrel, akit még csak két napja ismer. Még Jelenára sem bízta rá őket, aki azt hitte, hogy kis szobájukban a falon csak egy közönséges városi látképet lát. És egyáltalán, ez a lány, aki egész életét a föld alatt töltötte, vajon meg tudja-e érteni, amit majd elmesél neki?

– A nyári eső – szánta végül el magát.

– Mi abban a szép? – A lány mulatságos fintort vágott.

– Láttál már valaha esőt?

– Nem. – A lány megrázta a fejét. – Apa megtiltotta, hogy feljárjak. Kétszer mégis kimásztam, de rosszul éreztem ott magam. Szörnyű, amikor az ember körül nincsenek falak. De tudom, hogy mi az eső. Az, amikor fentről esik a víz...

Homérosz azonban már nem hallotta, mit mond. Váratlanul újra felötlött előtte az a hajdani nap; akár egy médium, aki átengedte testét a megidézett szellemnek, a semmibe meredt, és csak beszélt, beszélt...

– Az egész hónap száraz volt és nagyon forró. A feleségem meg terhes, amúgy is nehezen kapott levegőt, és akkor ez a pokol... A szülőotthonban egyetlen ventilátor volt az egész kórteremre, végig azon panaszkodott, hogy majd megfullad. Úgy aggódtam érte, hogy én magam is alig kaptam levegőt. Rettenetesen szorongtam: akárhogy próbálkoztunk, éveken át sehogy sem sikerült, most meg az orvosok azzal riogattak, hogy elvetélhet. És hiába, hogy ott felügyelet alatt van, csak jobb lett volna neki otthon. Az idején már túl volt, és semmi sem történt. Fájdalmak még sehol, én meg mégsem kéredzkedhetek el mindennap a főnökségtől. Valaki azt mondta, hogy ha túlhordja, halva születhet. Nem leltem a helyem, munka után rohantam az ablaka alá strázsálni. Bent az alagutakban nem volt térerő, ezért minden állomáson ellenőriztem, nem volt-e nem fogadott hívásom. És akkor kaptam egy értesítést az orvostól: „Sürgősen hívjon fel!” Amíg ki nem jutottam egy nyugodt helyre, én aggodalmaskodó ostoba, már el is temettem gondolatban a feleségemet is, meg a gyerekemet is. Amint tudtam, rögtön hívtam az orvost...

Homérosz elhallgatott, mint aki a kicsengéseket hallgatja, és várja, hogy felvegyék. A lány nem szakította félbe, megtartotta a kérdéseit későbbre.

– Azt mondták, gratulálunk, fia született. Ez most olyan közönségesen hangzik: fia született. De akkor a feleségemet a halálból hozták vissza, és aztán még ez a csoda... Felmentem a felszínre – esett az eső. Hűs eső. És a levegő mindjárt olyan könnyű lett, kristálytiszta. Mintha a várost addig poros celofán burkolta volna be, és az most lekerült róla. A levelek felragyogtak, az ég végre életre kelt, a házak megfiatalodtak. Rohantam a Tverszkaján egy virágkioszkhoz, és sírtam én is, mint az ég. És én is a boldogságtól. Esernyő volt nálam, de eszembe sem jutott, hogy kinyissam, érezni akartam ezt az esőt. Most valahogy nem tudom megfogalmazni... Mintha nem is fiam született volna, hanem én magam születtem volna újjá, és úgy csodálkoznék rá a világra, mintha most látnám először. És a világ is olyan tiszta, mintha csak most vágták volna el a köldökzsinórját, és most mosdatták volna meg először. És minden megújul, mindent ki lehet igazítani, ami addig rossz volt. Most már két életem van. Amire nekem már nem futja az időmből, a fiam majd bevégzi. És még minden előttünk áll. Ahogy mindenki másnak is...

Az öreg elhallgatott, a rózsaszín esti ködben úszó sztálini kilencemeletes házakat látta maga előtt, alámerült a Tverszakaja serény morajlásába, magába szívta a kipufogógázok megülte, édeskés levegőt, és arcát a nyári zápornak tartva behunyta a szemét. Amikor magához tért, arcán és a szeme sarkában még ott csillogtak az esőcseppek, bizonyságul, hogy valóban ott járt, azon a napon.

Gyorsan letörölte őket az inge ujjával. A lány is legalább olyan zavarban volt, mint Homérosz.

– Tudod – mondta –, az eső talán mégiscsak szép lehet. Nekem nincsenek ilyen emlékeim. Lehet, hogy én a tiédre emlékezem majd? És ha akarod – mosolygott az öregre benne leszek a könyvedben. Hiszen csak kell valaki, akitől függ, hogy mivel végződik majd minden.

– Most még túlságosan korai – mondta szigorúan a doktor.

Szása nem tudta elmagyarázni ennek a szőrösszívű alaknak, hogy mennyire fontos neki, amire kérte. Levegőt vett, hogy még egy rohamot indítson, de aztán csak legyintett az ép kezével, és elfordult.

– Semmi baj, legyen türelemmel. S ha már egyszer talpra állt, és olyan remekül érzi magát, kimehetne egy kicsit sétálni. – Az orvos összeszedte az eszközeit egy elnyűtt műanyag zacskóba, és kezet nyújtott az öregnek. – Pár óra múlva benézek. A főnökség megparancsolta, hogy viseljük gondjukat. Az adósaik vagyunk.

Az öreg ráterítette kabátját a lány vállára, és Szása kiment sétálni, elhaladt a többi kórterem előtt, majd az asztalokkal és fekhelyekkel zsúfolt szobák és apró odúk során át felment két lépcsőfordulónyit, és egy alacsony kis ajtón át benyitott egy végtelennek látszó, hosszúkás csarnokba. A küszöbön legyökerezett a lába, és sokáig nem mert belépni. Korábban sohasem látott ennyi embert egyszerre; elképzelni sem tudta, hogy ilyen sokan élhetnek a világon.

Emberek ezrei – maszkok nélkül! És mennyire más mind... Köztük aggok is, meg csecsemők. És mennyi férfi – szakállasok és borotváltak, sudárak és alacsonyak, elcsigázottak és fáradtak, egészségesek és izmosak. Harcokban megnyomorodottak és születésüktől fogva nyomorékok, csodálatosan, már-már túlságosan szépek, vagy épp átlagos külsejűek, akikből mégis árad valami titokzatos vonzerő. És ugyanannyi nő – faros, piros arcú, vatta-kabátos-fejkendős kofák, meg kecses, sápadt lányok rikítóan színes ruhákban és csillogó gyöngysorokkal a nyakukban.

Észreveszik-e, hogy ő más? El tud-e vegyülni a tömegben, egy lenni közülük, vagy mindjárt nekiesnek és széttépik, akár egy patkányfalka az idegen albínót? Úgy érezte, hogy minden szem rászegeződik, és minden véletlenül rávetődött tekintettől elöntötte a forróság. De negyedóra elteltével hozzászokott: az emberek között akadtak ellenségesek is, kíváncsiak is, meg túlságosan is tolakodók, de a többség közömbös volt iránta. Futólag rápillantottak, aztán ügyet sem vetve rá furakodtak tovább.

Olyan érzése támadt, hogy ezek a szórakozott, tompa tekintetek olajozzák be ennek a nyüzsgő rendszernek a fogaskerekeit. Ha ezek az emberek érdeklődtek volna egymás iránt, túl nagy lett volna a súrlódás, és az egész rendszer megbénul.

Nem kellett sem átöltöznie, sem másként fésülnie a haját ahhoz, hogy a tömeg része legyen. Idegen szemekbe nem mélyedt bele, csak megmártotta bennük s aztán hidegen elfordította róluk a tekintetét. Közönyt tettetve siklott át az állomás nyüzsgő lakosai között, és már nem akadt el minden lépésnél.

Az első percekben szinte facsarta orrát a rázúduló, fortyogó emberszag, de aztán hamar érzéketlenné vált rá, megtanulta kiszűrni belőle a fontos összetevőket, és kizárni az összes többit. A mosdatlan testek savanyú bűzén áttörtek az ifjúság finom, ingerlő illatai; a tömeget néha szinte átmosdatták az ápolt nőkből áradó illathullámok. S mindebben a parazsas edények füstje meg a pöcegödrök kigőzölgése is elvegyült. Egyszóval Szása számára a két Paveleckaja közötti átjárónak életszaga volt, és minél jobban odafigyelt erre a mindent eltöltő, bódító szagra, annál kellemesebbnek tűnt a számára.

A végeérhetetlen átjáró teljes felfedezése egész hónapba is beletelt volna. Minden lenyűgözte...

Órákig elnézegette volna a pultok kovácsolt, sárga fémkarikákból fűzött dekorációit, meg a hatalmas könyvhalmokat, amelyek sokkal több titkos ismeretet rejtettek, mint amennyit ő valaha is megszerezhet.

Elbűvölte a virágosnál a rengeteg üdvözlőlap is, rajtuk mindenféle díszes csokrok megfakult fotóival. Gyermekkorában kapott egy ilyet ajándékba, de mennyi-mennyi volt itt!

Aztán az anyjuk emlőjére tapadó csecsemők, meg a már nagyobbacska, igazi macskákkal játszó gyerekek. Párok, amelyek egyelőre csak a tekintetükkel érintették egymást, és más párok, amelyek már az ujjaikkal is.

És férfiak, akik próbálták megérinteni.

Gondolhatta volna érdeklődésüket a vendégszeretet megnyilvánulásának is, vagy annak, hogy talán csak el akarnak adni neki valamit, de különös hanghordozással kimondott szavaiktól kínosan érezte magát, és enyhe undort érzett. Hát nem elég nekik a sok itteni nő? Pedig akadtak közöttük igazán szépek is; virágmintás kelméikben a képeslapokon látható kifeslő bimbókhoz hasonlítottak. Őrajta meg alighanem csak nevetnek...

De hát fel tudja ő kelteni a férfiak érdeklődését egyáltalán? Hirtelen eddig ismeretlen kétség tört rá. Lehet, hogy félreértett mindent? Hogyan is lehetne másként? Valami sóváran áradt szét benne – ott, ahol összekapcsolódó bordáinak hegyes boltíve alatt épp csak elkezdődött a lágy hajlat. Csak mélyebben. Azon a helyen, melynek létezését csupán egy napja fedezte fel.

Hogy elűzze nyugtalanságát, végigsétált a pultok hosszán, amelyek mindenféle árukkal – vértekkel és csecsebecsékkel, ruhákkal és készülékekkel – voltak megrakva, de ezek már nem kötötték le annyira. A benne zajló párbeszéd elnyomta a tömeg zsibongását, és azoknak az embereknek az alakja, akiket az emlékezete rajzolt elé, mintha elevenebb lett volna az élő embereknél.

Ér-e ő annyit, mint az apja élete? Kárhoztathatja-e őt azért, ami történt? És ugyan mi értelme már a buta gondolatainak? Most, amikor úgysem tehet érte semmit...

Hirtelen, mielőtt még ráébredt volna, mitől történik ez vele, elmúltak kétségei, és szíve megnyugodott. A tudata mélyére figyelt, s a távolból egy dallam hangjai szüremlettek el hozzá, mely együtt érkezett az emberek ezerhangú áradatával, de nem keveredett el vele.

A zenét Szása, mint mindenki más is, anyja altatódalaival ismerte meg. De aztán meg is szakadt vele a kapcsolata: apjának nem volt hallása, és énekelni sem szeretett, vándormuzsikusokat és egyéb pojácákat az Avtozavodszkaján nem fogadott. Az őrök, akik a tűz körül rekedt hangon bánatos-tüzes katonadalaikat énekelték, nem tudtak igazi harmóniát kicsalogatni furnérgitárjaik lehangolódott húrjaiból, és nem érintették meg Szása lelkét.

Most azonban nem unalmas gitárpengetést hallott... Sokkal inkább egy lány, egy kislány kedves, élő hangját – csakhogy emberi torok számára elérhetetlenül magas, de ahhoz képest hihetetlenül erős hangot. Mihez is hasonlíthatná Szása ezt a csodát?

Az ismeretlen hangszer elbűvölte, magával ragadta a bámészkodókat, és végtelen messzeségekbe repítette őket, olyan világokba, melyeket a metróban születettek nem ismerhetnek, és még csak sejteni sem sejthetik létezésüket. Álmodozásra késztetett ez az ének, és azt sugallta, hogy bármilyen álom valóra váltható. Megfoghatatlan sóvárgást keltett, de egyszerre a csillapítását is ígérte. Jó érzéssel töltött el, mintha egy elhagyatott állomáson bolyongva Szása váratlanul egy lámpást talált volna, melynek fényében megtalálja a kijáratot.

A fegyverműves sátránál állt, és közvetlenül előtte egy fatábla magasodott, melyre mindenféle kések voltak rácsavarozva – formás kis zsebkésektől kezdve egészen az igazi vadásztőrökig. Szása dermedten állt, s nem bírta levenni szemét a pengékről.

Két énje viaskodott benne ádáz küzdelemben. A gondolat, mely felötlött benne, egyszerű és csábító volt. Az öreg adott neki egy marék töltényt, ami éppen elég volt egy fogazott acélkésre – ennél alkalmasabbat nem is találhatna arra, amire szánja. Egy perc alatt döntött. Bedugta a kést kezeslábasa felső zsebébe – közel ahhoz a helyhez, melynek súgását máskülönben már nem sokáig bírta volna. A lazaretbe úgy tért vissza, hogy nem érezte a kabát súlyát, és elfeledkezett sajgó halántékáról is.

A tömeg egy fejjel föléje magasodott, ezért a csodálatos hangokat kiadó zenészt nem láthatta. De a dallam még próbálta elérni, visszafordítani, lebeszélni.

Mindhiába.

Újra kopogtak az ajtón.

Homérosz nyögve felegyenesedett, inge ujjával megtörölte a száját, meghúzta a vízöblítő láncát. Piszkoszöld színű pufajkáján maradt egy kis barnás sáv. Egy nap alatt már ötödször hányt, noha alig evett.

Biztosan van más magyarázat is, győzködte magát az öreg. Ez nem jelenti feltétlenül azt, hogy a folyamat felgyorsult. Lehet az is, hogy...

– Meddig tart még?! – visította türelmetlen fejhangon egy nő.

Úristen! Csak nem tévesztette el a nagy sietségben az ajtón a betűket?

Homérosz piszkos ingujjával felitatta a verejtéket az arcáról, közömbös képet erőltetett magára, és elfordította a kallantyút.

– Részeges! – A cifrán kiöltözött menyecske félrelökte Homéroszt, és bevágta az ajtót.

Hát persze, gondolta az öreg. Jobb is, ha iszákosnak nézik... Odalépett a mosdó feletti tükörhöz, és homlokával nekitámaszkodott. Alig kapott levegőt, és miközben figyelte, hogyan párásodik az üveg, hirtelen eszébe villant, hogy a porálarca lecsúszott, és az álla alatt himbálózik. Gyorsan a szája elé rántotta, és újra behunyta a szemét. Nem, még gondolni is szörnyűség arra, hogy minden embert megfertőz, akivel csak találkozik az útja során. Visszafordulni késő: ha megfertőződött, már az egész állomás pusztulásra van ítélve. Kezdve ezzel a nővel, aki csak abban vétkes, hogy rosszkor jött rá a szükség. Vajon mit tenne, ha most azt mondaná neki, hogy legkésőbb egy hónap múlva meg fog halni?

Buta dolog, gondolta Homérosz, de még mennyire buta és kisszerű. Miközben arról ábrándozott, hogy megörökít mindenkit, akivel összehozza a sorsa, a halál angyala lett – egy buta, kopasz, beteg angyal. Szárnyait levágták, meggyűrűzték, harminc napban határozták meg az idejét, s azzal kilökték, tegyen, amit akar.

Vajon az önhittségéért kapja ezt a büntetést?

Nem, képtelenség, hogy mindezt továbbra is magában tartsa. Csak hát egyetlen ember van a világon, akinek elmondhatja. Őt sokáig nem csaphatja be, és mindkettejük számára jóval egyszerűbb lesz, ha nyílt kártyákkal játszanak.

Bizonytalan léptekkel elindult a kórházi szobák felé.

A szoba a folyosó legvégén volt, és az ajtajánál rendszerint egy ápolónő ügyeli, de most elhagyta helyét, és a résen át szaggatott hörgés hallatszott ki.

Nagy nehezen szavakká állt össze, de értelmes mondatokká még a feszülten figyelő Homérosz sem tudta összerakni őket.

– Erősebben... Harcolni... Kell... Van még értelme... Ellenállni... Emlékezni... Még lehet... Hibáztak... Elítélték... De még...

A szavak ordításba csaptak át, mintha a fájdalom elviselhetetlenné fokozódott volna, és már nem hagyta, hogy úrrá legyen a vergődő szavakon. Homérosz belépett.

Hunter öntudatlan állapotban dobálta magát az összegyűrődött, átnedvesedett lepedőn. A kötés a szemére csúszott, kiugró arccsontját ellepte a verejték, borostás állkapcsa ernyedten lógott. Széles mellkasa erőlködve járt fel-alá, mint a kovácsfújtató, élesztgetve a lángot a túlságosan nagy testben.

Az ágy fejénél ott állt a lány, háttal Homérosznak, sovány karját a háta mögött összefonva. És hirtelen meglátta a kezeslábas anyagába beleolvadó fekete kést. A lány keményen szorította ujjaival a markolatát.

Búgás.

Megint. És megint.

Ezerkétszázharmincöt. Ezerkétszázharminchat. Ezerkétszázharminchét.

Artyom nem azért számolta őket, hogy igazolja magát a parancsnok előtt. Azért volt rá szüksége, hogy érezze: halad valamerre. És minél jobban eltávolodik attól a ponttól, ahonnan számolni kezdett, annál közelebb kerül ahhoz a ponthoz, ahol ez a téboly véget ér.

Önámítás? Ám legyen. De elviselhetetlen lett volna a gondolat, hogy a búgásoknak soha nem szakad végük. Bár az elején, a legelső ügyeletekor még tetszett is neki ez a feladat: a búgások metronómként rendezték gondolatai kakofóniáját, kiürítették az agyát, ugráló pulzusát a maguk ráérős ritmusához igazították.

De az általuk feldarabolt percek hajszál pontos másai voltak egymásnak, és Artyom úgy érezte, valamilyen időcsapdában rekedt, és nem tud kijutni belőle, amíg a búgások meg nem szakadnak. Volt ilyen kínzás a középkorban: a vétkest kopaszra borotválták és egy hordó alá ültették, amelyből cseppenként hullott a víz a feje búbjára, és fokozatosan őrületbe kergette a szerencsétlent. Ott, ahol a kínpad mit sem ért, az egyszerű víz meghozta az eredményt.

A vezeték mellé parancsolt Artyomnak egy pillanatra sem volt joga eltávozni. Ügyelete alatt igyekezett nem inni, hogy a szükség ne vonja el a búgásoktól. Az elején nem bírta ki, kisurrant a szobából, elrohant a vécére, s azonnal vissza. Már a küszöbön megborzongott: más volt a tempó, a szignál szaporább, a szokott ritmus megtört. Csak egyvalami történhetett. A pillanat, melyre annyira várt, akkor érkezett el, amikor épp nem volt a közelben. Riadtan fordult az ajtó felé – nem látta-e meg valaki – sebesen újratárcsázott, és a kagylóhoz tapadt.

A készülék kattant, és a kicsengések újra a szokásos ritmusban ismétlődtek. Azóta sosem jelzett „foglaltat” a készülék, és soha senki nem vette fel a telefont. Artyom mégsem merte letenni a kagylót, hol az egyik, hol a másik verejtékes fülén tartotta, és igyekezett nem eltéveszteni a számolást.

A parancsnokságnak nem tett jelentést az esetről, most pedig már valahogy nem is hitte, hogy a kicsengéseknek más is lehetne a hangjuk. Parancsot kapott: tárcsázzon, és immár egy hete, hogy csak ennek élt. A parancsszegésért bíróság elé állítják, s ha hibázik, azt ugyanúgy ítélik meg, mint a szabotázst.

A telefon segített mérnie azt is, hogy mennyi idő maradt még hátra a szolgálat végéig. Artyomnak nem volt órája, de a parancsnok megmutatta neki a sajátján, hogy a kicsengés öt másodpercenként ismétlődik. Tizenkét kicsengés – egy perc. Hétszázhúsz – egy óra. Tizenháromezer-hatszáz-nyolcvan – váltás. Homokszemekként peregtek le valamely mérhetetlen nagy üveglombikból egy feneketlen másikba. E két láthatatlan edény közötti garatban ült Artyom, és hallgatta az időt.

Csak azért nem hagyta ott a kagylót, mert a parancsnok bármikor megjelenhetett ellenőrizni. És akkor... Annak, amit csinált, nem volt semmi értelme. A vezeték túlsó végén valószínűleg egyetlen élő lélek sem maradt. Ha Artyom lehunyta a szemét, újra eléje tárult a kép...

Látta az állomás vezetőjét, ahogy arccal az asztalra borult, kezében egy Makarovot szorongatva, és látta belülről elbarikádozott irodáját. Magától értetődik, hogy keresztüllőtt füllel nem hallhatja meg a csörgő telefont. Odakintről meg nem tudják betörni az ajtót, de a kulcslyukon és réseken át a régi készülék elkeseredett csörgése áthatol és szétterjed a felpuffadt hullákkal teli peronon... Korábban a tömeg szüntelen lármájától, a léptek zajától, a gyermeksírástól nem lehetett hallani a telefoncsöngést, most viszont ezen kívül egyetlen hang sem háborgatja a halottakat. Pislog a lassan lemerülő vészakkumulátorok adta vörös fény.

Búgás.

Újabb búgás.

Ezerötszázhatvanhárom. Ezerötszázhatvannégy.

Senki sem felel.

11. FEJEZET
AJÁNDÉKOK

– Jelents!

A parancsnok kiválóan értett hozzá, hogy váratlanul bukkanjon fel. A helyőrségben legendák keringtek róla: az egykori zsoldos híres volt arról, ahogy a hidegfegyverrel bánt, és ahogy képes volt eltűnni a sötétségben. Egykor, még az előtt, hogy letelepedett volna a Szevasztopolszkaján, egész ellenséges blokkőrhelyekkel végzett egymaga, elég volt hozzá a legapróbb könnyelműség az őrök részéről.

Artyom a kagylót vállával a füléhez szorítva felpattant, tisztelgett, és némi sajnálkozással abbahagyta a számolást. A parancsnok odament az ügyeleti naplóhoz, ellenőrizte az időt, és a dátummal szemben beírta: kilenc huszonkettő, aláírta, és Artyomhoz fordult.

– Csend van. Mármint nincs ott senki.

– Hallgatnak?... – A parancsnok valamit rágott, s közben, ahogy izmait lazította, ropogott a nyaka. – Nem hiszem.

– Mit nem hisz? – kérdezte Artyom.

– Azt, hogy ilyen hamar elérte a Dobrinyinszkaját. Máris a Hanzán lenne a járvány? El tudod képzelni, mi kezdődik itt el, ha a Gyűrű is megfertőződik?

– De hát nem tudhatjuk – válaszolta bizonytalanul Artyom –, lehet, hogy már el is kezdődött. Kapcsolat nincs.

– És ha csak a vezetékek sérültek meg? – A parancsnok az asztal fölé hajolt, és dobolt rajta az ujjaival.

– Ugyanaz a helyzet, mint ami a bázissal. – Artyom a Szevasztopolszkaja felé vezető alagút felé intett a fejével. – Tárcsázok, de minden süket. Itt legalább a csengetés kimegy. A technika működik.

– A bázisnak, úgy látszik, nem kellünk, ha egyszer senki nem jön a kapuhoz. Vagy egyszerűen már semmilyen bázis sincs. És Dobrinyinszkaja sincs – mondta szemtelenül a parancsnok. – Ide figyelj, Popov... Ha ott senki sem maradt, akkor hamarosan nekünk is végünk. Senki sem fog a segítségünkre jönni. És a karanténunk se ér akkor semmit. Hagyjuk is a francba! Te mit gondolsz? – kezdte a rágást megint.

– Semmiképpen, a karantén kell. – Artyom ijedtében keresztet vetett ilyen eretnekség hallatán, s közben eszébe jutott a parancsnok szokása, hogy előbb hasba lövi a dezertőröket, és csak aztán olvassa fel nekik az ítéletet.

– Kell – ismételte elgondolkozva a parancsnok. – Ma megint hárman megbetegedtek. Két helyi, meg egy tőlünk. Akopov. Akszjonov pedig meghalt.

– Akszjonov? – nyelt nagyot Artyom.

– Szétverte a fejét a síneken. Azt mondta, nagyon fáj neki – folytatta ugyanolyan szenvtelenül a parancsnok. – És nem ő az első. Kegyetlen fájdalom kell ahhoz, hogy az ember fél órán át próbálja térden állva szétverni a fejét, mi?

– Hát igen. – Artyom émelyegni kezdett.

– Nincs hányingered? Gyengeség? – kérdezte aggodalmasan a parancsnok, és ráemelte a lámpáját. – Nyisd ki a szád. Mondd, hogy „ááá”. Jól van. No akkor, Popov, jobb lesz, ha sikerül odatelefonálnod. Gyerünk, hívd csak a Dobrinyinszkaját, de úgy, hogy felvegyék végre! És hogy azt mondják, a Hanzán van vakcina, és az egészségügyi osztagaik hamarosan itt lesznek. És megmentenek minket, egészségeseket. A betegeket pedig meggyógyítják. És hogy nem maradunk itt ebben a pokolban örök időkre. Hazamegyünk a feleségünkhöz. Te a Gáljádhoz, én meg Aljonához és Verához. Értetted, Popov?

– Igenis – bólintott hideglelősen Artyom.

– Pihenj!

Hunter rohamkése eltört a markolatánál, nem bírta el a rádőlő teremtmény súlyát. A penge olyan mélyen hatolt be a hatalmas testbe, hogy meg se próbálták kihúzni belőle. Maga a borotvált fejű, akit összevissza szaggattak a karmok, már harmadik napja nem tért magához.

Szása semmiben sem tudott neki segíteni, ennek ellenére mindenképpen látni akarta őt. Legalább azért, hogy köszönetet mondjon neki... Még ha nem hallja is. Az orvosok azonban nem engedték be hozzá, azt mondták, a sebesültnek a nyugalmon kívül semmi másra nincs szüksége.

Szása nem tudta biztosan, hogy a borotvált fejű miért ölte meg azokat az embereket a hajtányon. De ha azért tüzelt, hogy őt megvédje, Szása kész volt felmenteni. A lány őszintén próbált hinni ebben, de mégsem sikerült. Valószínűbb volt a másik magyarázat: Hunternek egyszerűbb volt ölni, mint kérni valamit.

A Paveleckaján azonban minden másképpen volt. Nincs kétség: itt Szásáért jött, és kész volt akár meghalni is érte. Akkor hát mégsem tévedett – valóban kezdett valamilyen kötelék kialakulni köztük?

Amikor a férfi utánakiáltott a Kolomenszkaján, Szása a golyót várta, nem azt, hogy hívja, menjenek együtt tovább. És amikor engedelmesen megfordult, azonnal észrevette benne a változást, még ha ijesztő arca ugyanolyan kifejezéstelen maradt is. A szemén látszott: mintha a mozdulatlan fekete szembogarak figyelőrésén váratlanul valaki más nézett volna ki. Valaki, aki kíváncsi volt rá.

Valaki, akinek most az életét köszönheti.

Arra gondolt, ne adja-e neki az ezüstgyűrűt, valahogy úgy, ahogy az anyja adta valamikor az apjának. De félt, hogy a borotvált fejű nem érti meg a jelet. De akkor hogyan köszönhetné meg neki? Adjon neki egy kést azért cserébe, amely eltörött, amikor megvédte őt? Ez a legkevesebb, amit megtehet érte. Amikor ez az egyszerű gondolat váratlanul felötlött benne, és legyökerezett a lába a fegyverműves üzlete előtt, elképzelte, hogyan adja át a borotvált fejűnek az új tőrt, hogyan fog az majd ránézni, mit fog mondani... Egy pillanatra még azt is elfelejtette, hogy egy gyilkosnak készül fegyvert venni, amivel az torkokat vág majd el, és hasakat fog felhasítani.

Abban a pillanatban nem bűnöző volt a számára, hanem hős, nem gyilkos, hanem harcos – és mindenekelőtt férfi. És kimondatlanul az is ott motoszkált a fejében: a kése eltörött, ő pedig megsebesült, és nem tud magához térni. Talán, ha lesz egy jó kése... Mint amolyan amulett...

És megvette.

Most pedig az ágyánál állva, háta mögé rejtve az ajándékát, Szása azt várta, hogy a férfi érzékelje őt, vagy legalább a penge jelenlétét. A borotvált fejű megrándult, rekedten hörögni kezdett, de nem tért magához: a sötétség fogva tartotta.

Eddig Szása sohasem mondta ki a nevét se hangosan, se magában. Mielőtt hangosan megszólította volna, mintegy próbaképpen elsuttogta a nevét, aztán kimondta:

– Hunter!

A borotvált fejű elcsendesedett, hallgatózva, mintha a lány valahol nagyon távol volna, és a hangja elhaló visszhangként jutott volna el hozzá. Szása megismételte – hangosabban, elszántabban. Addig fogja mondogatni a nevét, határozta el, amíg Hunter ki nem nyitja a szemét. Szeretett volna az alagútlángja lenni.

A folyosón valaki meglepetten felkiáltott, csizmák dobogtak, és Szása gyorsan leguggolt, és letette a kést az ágy fejénél lévő éjjeliszekrényre.

– Ez a tiéd – mondta.

Acélos ujjak markolták meg Szása kézfejét olyan erővel, hogy egy újabb szorítással összeroppanthatták volna a csontjait. A sebesült fel tudta nyitni a szemét, ám tekintete kábán csapongott, semmin sem állapodott meg.

– Köszönöm neked... – A lány nem próbálta kiszabadítani csapdába esett kezét.

– Mit csinálsz te itt?!

Piszkos, fehér köpenyt viselő, markos férfi ugrott oda, és gyorsan beadott egy injekciót a borotvált fejűnek, aki azonnal elernyedt. Az ápoló talpra rántotta Szását, és összeszorított fogai között sziszegte:

– Hát nem érted? Súlyos az állapota... A doktor megtiltotta...

– Te nem érted! Bele kell valamibe kapaszkodnia, de a ti injekcióitoktól csak kimegy a karjából az erő...

Az ápoló az ajtó felé lökte Szását, de az pár lépés után megfordult, és dacosan visszanézett.

– Meg ne lássalak itt még egyszer!... Hát ez meg micsoda? – vette észre a kést.

– Ez az ő... Én hoztam neki – jött zavarba Szása. – Ha ő nincs... engem darabokra téptek volna azok a szörnyek.

– Engem meg majd a doktor tép darabokra, ha megtudja – mordult rá az ápoló. – Na elég, tűnj innen!

Szása azonban még egy pillanatig várt, és újra a kábán heverő Hunterhez fordulva így szólt:

– Köszönöm. Megmentettél.

Kilépett a betegszobából, és akkor meghallotta a halk, erőlködő suttogást:

– Én csak meg akartam ölni... A szörnyet...

Az ajtót rácsapták Szása orrára, a zárban kattant a kulcs.

Homérosz rögtön tudta, hogy a kés eredetileg valami másra szolgált volna. Elég volt egyszer meghallania, ahogy a lány a lázálmában hánykolódó brigadérost szólítja – egyszerre követelőzve, gyengéden és panaszosan. Az öreg már épp közbeavatkozott volna, de zavarba jött és hátralépett: itt nem kell senkit sem megmentenie. Csak egyvalamivel segíthet: ha nagyon gyorsan eltűnik, nehogy megriassza Szását.

Ki tudja, lehet, hogy a lánynak mégis igaza volt. Hiszen a Nagatyinszkaján Hunter teljesen elfeledkezett az útitársairól, koncul odavetette őket a kísérteties küklopszoknak. Ebben a harcban viszont... Csak nem jelenthet valamit a lány a brigadérosnak?

Homérosz elgondolkodva ballagott a folyosón saját betegszobája felé. Hirtelen rohanvást jött az ápoló vele szemben, vállával meglökte az öreget, de az fel se vette. Ideje odaadni Szásának azt az apróságot, amit neki vett a piacon, gondolta. Talán hamarosan hasznát veszi.

Kivette az asztalfiókból a csomagot, forgatta a kezében. A lány néhány perccel később rontott be a szobába – feszülten, zavarodottan és dühösen. Cipőstül vetette magát az ágyára, a sarokba bámult. Homérosz várt – kitör a vihar, vagy elül? Szása hallgatott, egyre csak a körmeit rágta. Elérkezett az idő a határozott cselekvésre.

– Van egy ajándékom a számodra. – Az öreg elővette a csomagot az asztal alól, és a lány mellé tette a takaróra.

– Miért kapom? – morrant oda Szása, de a csigaházából nem bújt elő.

– Szerinted miért szoktak az emberek ajándékot adni egymásnak?

– Hogy fizessenek a szívességért – felelte Szása meggyőződéssel. – Amit már megtettünk nekik, vagy amit majd kérni fognak.

– Akkor tekintsük úgy, hogy most azért a szívességért fizetek vele, amit nekem tettél – mosolyodott el Homérosz. – Mást már nincs mit kérnem tőled.

– Én nem tettem neked semmit – mondta a lány.

– És a könyvem? Már benne laksz. El kell számolnunk, nem szeretnék adósod maradni. Itt van, tessék, bontsd ki! – Az öreg tréfás ingerültséget csempészett a hangjába.

– Én se szeretek adós lenni – mondta Szása, ahogy bontogatta a csomagolást. – Mi ez? Ó!

Egy piros műanyag korongot, egy lapos, kettényíló kis dobozt tartott a kezében. Valaha ez egy olcsó kis úti púderdoboz volt, de mindkét tálcája – a púdertartó is, meg a pirosító is – rég kiürült. Épségben megmaradt viszont a kis tükör, amely a fedelének belsejébe volt ragasztva.

– Ebben jobban lehet látni, mint a tócsában. – Szása mulatságosan meresztgette a szemét, nézegette a tükörképét. – Miért adtad ezt nekem?

– Néha nem árt kívülről is megnézni magunkat – mosolyodott el Homérosz. – Sok mindent megtudhatunk magunkról.

– És nekem mit kell megtudnom magamról? – gyanakodott a lány.

– Vannak emberek, akik soha nem látják a tükörképüket, és ezért egész életükben valaki másnak hiszik magukat. És egészen addig tévelyegnek, amíg véletlenül bele nem botlanak egy tükörbe. De gyakran még akkor sem hiszik el, hogy önmagukat látják, amikor a tükörképükbe néznek.

– És én kit látok benne? – kérdezte gyanakodva a lány.

– Mondd meg te! – Az öreg összefonta karját a mellén.

– Magamat. Szóval... egy kislányt. – Hogy megbizonyosodjék róla, az arcának hol az egyik, hol a másik felét fordította a tükör felé.

– Egy lányt – javította ki Homérosz. – Aki meglehetősen elhanyagolt.

A lány még forgatta a fejét egy kicsit, aztán gyilkos pillantást vetett Homéroszra, mint aki kérdezni készül valamit, aztán meggondolta magát. Komoran hallgatott, de végül csak elszánta magát, és úgy robbant ki belőle a kérdés, hogy az öregnek elállt a lélegzete:

– Csúnya vagyok?

– Ezt nehéz megállapítani. – Homérosz alig bírta féken tartani mosolyra görbülő száját. – A kosztól nem látni.

– Szóval a kosztól? – Szása felrántotta a szemöldökét. – Mi az, a férfiak nem érzékelik a női szépséget? Nektek mindent meg kell mutatni és magyarázni?

– Lehet, hogy így van. És ezt kihasználva sokszor meg is tévesztenek bennünket – nevette el magát Homérosz. – Egy kis festék, és a női arc csodálatosan átalakul. De a te esetedben nem erről van szó. Nem restaurálni kell az arcodat, hanem feltárni. Egy antik szobor szépségét is nehéz megítélni, ha csak a földből kiágaskodó lábát látjuk. Noha valószínűleg gyönyörű – tette hozzá kegyesen.

– Mi az az „antik”? – gyanakodott Szása.

– Nagyon régi – felelte Homérosz.

– De én még csak tizenhét vagyok! – tiltakozott a lány.

– Ez csak később derül ki. Miután kiásták a szobrot.

Az öreg szenvtelen képpel visszaült az asztalhoz, kinyitotta a füzetet az utolsó teleírt oldalon, és ahogy a bejegyzéseit olvasta, egyre jobban elkomorodott.

Már ha kiássák. A lányt is, őt is, meg mindenki mást. Valamikor régen el-eljátszott a gondolattal, hogy mi lesz, ha ezer év múlva a régészek, miközben annak a régi Moszkvának a romjait kutatják, amelynek akkorra már a neve sem marad fenn, találnak egy bejáratot a föld alatti labirintusokba. Nyilván arra jutnak majd, hogy egy gigantikus tömegsírra bukkantak – aligha fog bárkinek is az eszébe jutni, hogy emberek élhettek ezekben a sötét katakombákban. Egy valaha magasan fejlett kultúra a létezésének alkonyán nyilvánvalóan hanyatlásnak indult, állapítják meg: a vezetőit együtt temették el a sírboltokba minden holmijukkal, fegyverükkel, szolgálójukkal és ágyasukkal.

A füzetében még valamivel több mint nyolcvan üres lap maradt. Elég lesz-e, hogy elférjen benne a két világ – a felszínen lévő éppúgy, mint a metró világa?

– Nem is figyelsz rám? – A lány megrángatta a karját.

– Hogyan? Bocsáss meg, elgondolkoztam. – Az öreg megtörölte a homlokát.

– Igaz, hogy azok a nagyon régi szobrok szépek? Szóval hogy amit korábban szépnek találtak az emberek, az ma is szép?

– Igen. – Az öreg vállat vont.

– És holnap is szépek lesznek?

– Valószínűleg. Ha marad valaki, hogy értékelje őket.

Szása elgondolkodott és elhallgatott. Homérosz pedig, aki újra komor gondolataiba mélyedt, nem erőltette a beszélgetést.

– Szóval akkor ember nélkül szépség sincsen? – kérdezte végül meghökkenve Szása.

– Valószínűleg – felelte az öreg szórakozottan. – Ha egyszer nincs, aki lássa... Hiszen az állatok nem képesek...

– De ha az állatok attól mások, mint az emberek, hogy nem látják a különbséget a szép és a csúnya között – gondolkodott hangosan Szása –, akkor ez azt jelenti, hogy szépség nélkül az ember nem tud létezni?

– Meglehet – ingatta fejét az öreg. – De ettől még sok olyan ember van, akinek egyáltalán nem hiányzik.

A lány benyúlt a zsebébe, és egy rejtélyes holmit húzott elő: egy valószínűleg műanyagból készült, színes dobozkát. Bátortalanul és egyszerre büszkén is, mint valami óriási, eddig rejtegetett kincset, odanyújtotta Homérosznak.

– Mi ez? – kérdezte az öreg.

– Mondd meg te! – mosolyodott el hamiskásan a lány.

– Nos – az öreg óvatosan vette kezébe a kis dobozt, elolvasta a feliratát, és visszaadta a lánynak –, ez egy teásdoboz. Egy kis képpel rajta.

– Egy gyönyörű képpel! – javította ki a lány. – Ha ez nincs... olyan lettem volna, mint az állatok.

Homérosz ránézett, s közben érezte, hogy szeme megtelik könnyel, és egyre nehezebben tud levegőt venni. Szentimentális bolond, szidta magát. Megköszörülte a torkát, sóhajtott.

– Te sohasem jártál rendesen a városban ugye? Csak pillanatokra láttad...

– És akkor mi van? – Szása visszadugta a dobozt. – Azt akarod mondani, hogy nem is olyan ott fent, mint a képen? Hogy ilyen egyáltalán nincs is? De hát ezt magam is tudom. Tudom, hogyan néz ki a város – a házak, a híd, a folyó. Félelmetes és sivár.

– Ellenkezőleg – felelte az öreg. – Soha életemben nem láttam szebbet ennél a városnál. Te meg... mintha az egész metróról egy talpfa alapján ítélnél. Aligha tudom érzékeltetni veled, hogy milyen volt. Sziklacsúcsoknál magasabb házak. Hegyi patakok módjára kavargó sugárutak. Örökké fényes égbolt, csillogó köd... Hivalkodó, mának élő város – akárcsak sokmilliónyi lakosa. Esztelen, kaotikus. Össze nem illeszthető elemekből, mindenféle terv nélkül épült. Nem az öröklétnek, mert az örökkévalóság túlságosan hideg és mozdulatlan. De élő, nagyon is az! – Ökölbe szorította kezét, aztán legyintett. – Te ezt nem értheted. A saját szemeddel kell látnod...

Abban a pillanatban már-már ő maga is hitte, hogy ha felmegy a felszínre, Szása előtt ugyanannak a városnak a látomása jelenik meg; hitte, teljesen elfelejtve, hogy ehhez ismernie kellett volna akkor, amikor még élt.

Az öreg valahogy elintézte, hogy a lányt átengedték a Hanza őrposztján túlra – fegyveres kísérettel, mintha kivégzésre vinnék, átvezették az állomáson a szolgálati helyiségekbe, ahol a helyi fürdő működött.

A két Paveleckajának csak a neve volt közös, mintha két nővért születésük után elválasztottak volna egymástól, és míg egyikük gazdag családba került, a másik egy szűkölködő megállóhelyen vagy akár az alagutakban nőtt fel. A sugárirányú vonal piszkos és zabolátlan volt, mégis légies és tágas. A Gyűrűn lévő meg alacsony, zömök, jól megvilágított és fényesre sikált állomás volt, mely első pillantásra jelezte takarékos és zsugori természetét. Ezekben az órákban eléggé néptelen volt – valószínű, hogy mindenki, aki nem dolgozott, a sugárirányú állomás kavalkádját élvezte a Gyűrűn lévő szertartásos szigorúsága helyett.

Az öltözőben egyedül volt. Tiszta, sárga csempével borított falak, sokszögletű, tört lapokkal lerakott padló, festett vasszekrények a cipőknek és a ruháknak, villanyégő bolyhos vezetéken, két, műbőrrel borított pad... A lány szinte kővé dermedt elragadtatásában.

A sovány, bajuszos fürdősasszony egy hihetetlenül fehér törülközőt meg egy darab mosószappant adott neki, és megengedte, hogy magára zárja a zuhanyozót.

A törülköző apró kockái és a bódító szappanillat a réges-régen elmúlt időket idézték, amikor Szása a parancsnok szeretett és óvott kislánya volt. Már el is felejtette, hogy ezek a dolgok még létezhetnek valahol.

Szása kigombolta a piszoktól megkeményedett kezeslábast, és sietve kibújt belőle. Lehúzta trikóját, levetette sortját, és a rozsdamarta, helyben összeeszkábált rózsában végződő csőhöz szaladt. A forró vasszelepen nagy nehezen megengedte a meleg vizet... Tűzforró! A falhoz lapult, hogy megóvja magát az égető cseppektől, és megnyitotta a másik csapot is. Végül sikerült a megfelelő arányban összekevernie a forrót és a hideget, és abbahagyva az ide-oda ugrálást, teljesen átadta magát a víznek.

A rácsos lefolyóba pedig a habzó vízzel együtt csurgott le a por, a korom, a gépolaj, Szása vére és más embereké, meg a fáradtság és a kétségbeesés, a bűn és az aggódás. Sokáig tartott, mire végül már csak tiszta víz csurgott róla. Na, az öreg most vajon abbahagyja a piszkálódást, gondolta Szása, miközben úgy nézegette kiázott, rózsaszín lábfejét, szokatlanul fehér tenyerét, mintha nem is az övéi volnának. És a férfiak így már észre fogják venni a szépségét? Lehet, hogy Homérosznak igaza van, és butaság volt odamenni a sebesülthöz úgy, hogy nem hozta magát rendbe?

Vajon Hunter észreveszi majd, hogy mennyire átalakult? Elzárta a csapot, áttocsogott az öltözőbe, felnyitotta az ajándékba kapott tükröt... Na igen! Lehetetlen, hogy ne vegye észre.

A forró víz ellazította, és segített abban is, hogy leküzdje kétségeit. A szörnyetegről mondott különös szavaival a borotvált fejű nem akarta őt eltaszítani. Csak még nem lehetett magánál, és nem hozzá intézte őket, hanem a lázálmában vitatkozott valakivel. Neki csak ki kell várnia, amíg magához tér, és abban a percben mellette kell lennie, hogy... Hogy Hunter azonnal meglássa és azonnal megértse őt. S hogy mi lesz azután? Ezen nem érdemes törnie a fejét. Hunter elég tapasztalt ahhoz, hogy mindenben rábízhassa magát.

Amikor eszébe jutott, hogy a borotvált fejű hogyan hánykolódott lázálmában, Szása úgy érezte, a férfi őt kereste, mert csak ő képes megnyugtatni, enyhülést hozni neki a lázában. És minél többet gondolt erre, annál nagyobb forróság öntötte el őt magát is.

A koszos kezeslábast elvették tőle, és megígérték, hogy kitisztítják. Helyette adtak neki egy kopott világoskék nadrágot meg egy lyukas, magas nyakú pulóvert. Az új ruha szűk volt, kényelmetlenül érezte magát benne. Ráadásul, miközben az őrposztokon át a lazaretbe kísérték vissza, szinte minden férfi tekintete a nadrágjára és a pulóverére szegeződött, úgyhogy mire az ágyáig ért, olyan piszkosnak érezte magát, hogy legszívesebben rögtön ment volna vissza a zuhanyzóba.

Az öreg nem volt a szobában, de Szásának nem kellett unatkoznia magányában. Néhány perc múlva az ajtó megnyikordult, és a doktor nézett be rajta.

– Nocsak, gratulálok. Jöhet látogatni. Magához tért.

– Hányadika van?

A brigadéros felkönyökölt, és imbolygó fejjel meredt Homéroszra. Az valami okból a csuklójához kapott, noha órát már rég nem viselt, aztán széttárta a kezét.

– Másodika. November másodika – súgta az ápoló.

– Három nap. – Hunter visszahanyatlott a párnára. – Három napot feküdtem. Elkésünk. Mennünk kell.

– Nem jutsz messze – próbálta jobb belátásra bírni az ápoló. – Vér is alig maradt benned.

– Mennünk kell – ismételte ügyet sem vetve rá a brigadéros. – Kevés az idő... A banditák... – Hirtelen elakadt a szava. – Minek neked az a porálarc?

Az öreg felkészült erre a kérdésre: három teljes napja volt rá, hogy kiépítse védvonalait, és megtervezze az ellentámadást. Hunter önkívülete megkímélte a szükségtelen vallomástól; ennyi idő alatt felkészülhetett a megfontolt hazugságra.

– Nincsenek semmiféle banditák – suttogta a sebesült ágya fölé hajolva. – Amíg önkívületben feküdtél... egész idő alatt beszéltél. Mindent tudok.

– Hogy mit tudsz te?! – Hunter a gallérjánál fogva magához rántotta.

– Tudom, hogy járvány van a Tulszkaján... – Az öreg intett a kezével, visszatartva az ápolót, aki már ugrott, hogy kiszabadítsa a brigadéros kezéből. – Semmi baj. Csak beszélnünk kell. Megkérhetem magát, hogy...

Az ápoló kelletlenül engedett, és egyedül hagyta őket a betegszobában.

– A Tulszkaján... – Hunter nem vette le dühös, lázas tekintetét az öregről, de szorítása lassacskán enyhült. – Semmi többet?

– Csak ennyit. Hogy azon az állomáson van az ismeretlen fertőzés góca. Hogy levegő útján terjed... Hogy a mieink karantént állítottak föl, segítségre várnak.

– Úgy. Úgy... – A brigadéros elengedte. – Igen. Járvány. Félsz, hogy megfertőződsz?

– Jobb félni, mint megijedni – felelte óvatosan Homérosz.

– Na igen. Semmi baj... Nem mentem közel hozzájuk, meg a huzat is feléjük vitt... Nem történhetett semmi.

– Mi ez a történet a banditákról? Mit akarsz tenni? – bátorodott fel az öreg.

– Előbb a Dobrinyinszkajára megyünk, egyezséget kötünk. Azután meg-tisztítjuk a Tulszkaját. Lángszórók kellenek. Másképp nem megy.

– Élve akarsz mindenkit elégetni az állomáson? És a mieinkkel mi lesz? – Az öreg még reménykedett, hogy amit a brigadéros a lángszórókról mondott, az ugyanolyan elterelő manőver volt, mint az összes többi, amivel a Szevasztopolszkaja vezetőit traktálta.

– Hogyhogy élve... Hullák. Nincs más megoldás. Minden fertőzöttet, mindenkit, aki érintkezett velük... A levegőt is., . Én már hallottam erről a betegségről... – Hunter behunyta a szemét, megnyalta kicserepesedett száját. – Nincs ellene gyógyszer. Pár éve... Kétezer halott.

– De ugye nem terjedt tovább?...

– Blokád. Lángszórók. – A brigadéros az öreg felé fordította torz arcát.

– Nincs más lehetőség. Ha kiszabadul... Ha csak egy ember is. Mindenkinek vége. Igen, hazudtam a banditákról. Másképp Isztomin nem engedett volna mindenkit megölni. Túl szelíd ember. Nekem meg olyanok kellenek, akik nem tesznek fel fölösleges kérdéseket.

– De hátha akadnak, akik immúnisak – kezdte bátortalanul Homérosz. – Hátha vannak ott egészségesek... Hátha még meg lehet őket menteni...

– Nincs immunitás. Mindenki megfertőződött, aki érintkezett velük. Egészséges ember nincs már ott egy se, csak némelyik szívósabb – mondta a brigadéros. – Nekik még rosszabb. Tovább fognak szenvedni. Hidd el... Nekik megváltás, ha én... ha mi végzünk velük.

– De miért csinálod ezt? – Az öreg biztos, ami biztos, kicsit távolabb lépett az ágytól.

Hunter fáradtan lehunyta a szemét, és Homérosz újra megfigyelte, hogy az arcának eltorzított felén nem tudja teljesen lecsukni. A brigadéros olyan sokáig nem válaszolt, hogy az öreg már majdnem az orvosért szaladt.

De aztán, lassan és szaggatottan, mintha egy hipnotizőr valahova a végtelenül távoli múltba küldte volna elkallódott emlékeiért, beszélni kezdett, összezárt fogai között préselve ki a szavakat:

– Köteles vagyok... megvédeni az embereket... elhárítani bármilyen veszélyt... csak ezért létezem.

Vajon megtalálta a kést? Rájött, hogy tőle kapta? És ha nem találja ki, vagy nem látja meg benne az ígéretet? Nyugtalanító gondolatait elhessegetve, s nem tudva még, mit fog majd neki mondani, szinte repült végig a folyosón... Milyen kár, hogy amikor magához tért, ő nem volt ott az ágyánál!

Az ajtó előtt megtorpant és visszahőkölt: hallotta, hogy gyilkosságokról beszélnek... Nem mindent értett, de a legfontosabbat igen. Hangosan bekopogott.

A feléje forduló öreg arcán kétségbeesés ült. Alig mozdult, mintha ő is nyugtató injekciót kapott volna, és szemében mintha kialudt volna a láng. Úgy biccentett Szása felé, mint amikor a halálraítélt fejét felrántja a kötél.

A lány leült a hokedli szélére, rágta az ajkát, és visszatartotta a lélegzetét, mielőtt belépett volna ebbe az új, ismeretlen alagútba.

– Tetszett a késem?

– Késed? – A borotvált fejű körülpillantott, meglátta a fekete kést, és anélkül, hogy hozzányúlt volna, gyanakodva meredt Szására. – Ez meg micsoda?

– Neked hoztam. – A lányt mintha arcul ütötték volna. – A tiéd eltörött. Amikor te... Köszönöm...

– Különös ajándék. Senkitől sem fogadnék el ilyet – mondta Hunter nyomasztó hallgatás után.

A szavaiban homályos célzás sejlett, sokatmondó elhallgatás, és a lány belement a játékba, noha nem ismerte minden szabályát, és keresgélni kezdte a megfelelő szavakat. Esetlenül, hamisan szóltak, még nem tudta megfogalmazni, ami a lelkében kavargott.

– Te is úgy érzed, hogy van bennem egy darabka belőled? Az, amit belőled kitéptek... Amit keresel? Amit én adhatok vissza neked?

– Mit hordasz itt össze? – Hunter mintha jeges vízzel öntötte volna le.

– De igenis érzed – makacskodott Szása, és összehúzta magát. – Érzed, hogy velem válsz teljessé. Hogy veled kell lennem. Mi másért hoztál magaddal?

– Engedtem a társamnak. – Hunter hangja színtelenül, üresen kongott.

– Miért védtél meg azoktól az emberektől a hajtányon?

– Mindenképpen megöltem volna őket.

– És miért mentettél meg attól a szörnytől az állomáson?!

– Mindet meg kellett semmisíteni.

– Jobb lett volna, ha felfal!

– Bánod, hogy életben maradtál? – kérdezett vissza Hunter értetlenül. – Akkor eredj fel a mozgólépcsőn, találsz még belőlük eleget.

– Én... Te azt akarod, hogy én...

– Én semmit sem akarok tőled.

– Segítek neked, hogy abbahagyd!

– Csak rám akaszkodsz.

– Nincsenek érzéseid?

– Nincsenek. Én semmit sem érzek. – Minden szava olyan volt, mint a rozsdás víz.

A szörnyeteg rettenetes karma sem tudott volna ilyen mély sebet ejteni rajta. Szása felpattant, és kirohant a szobából. Az övé szerencsére üres volt. Bevette magát a sarokba, összekuporodott. Kereste zsebében a tükröt, ki akarta dobni, de nem találta; alighanem a borotvált fejű ágyánál kiejthette.

Amikor könnyei felszáradtak, már tudta, mit tegyen. Pillanatok alatt összekapkodta, amire szüksége volt. Az öreg megbocsátja neki, hogy ellopta a gépkarabélyát – alighanem bármit megbocsátana neki. Kitisztított és fertőtlenített vitorlavászon védőöltözete a mellékhelyiségben várta, egy kampón lógva. Mintha egy varázsló kizsigerelte és elátkozta volna azt a megölt kövér alakot, hogy a halála után is mindenhova kövesse Szását, és teljesítse a kívánságát.

Belebújt, kirohant a folyosóra, aztán végig az átjárón, és felment a peronra. Közben körbecsobogta a varázslatos zene csermelye, melynek forrását már előző alkalommal sem sikerült fellelnie. Most pedig nem is volt ideje, hogy keresse. Csak egy pillanatra állt meg, aztán ellenállt a kísértésnek, és ment tovább.

Napközben a mozgólépcsőnél csak egy őr teljesített szolgálatot: világosban a felszíni teremtmények sohasem fenyegették az állomást.

Az egyezkedésre egy perc sem kellett: az út felfelé itt mindig nyitva állt, a mozgólépcsőn csak lejutni volt lehetetlen. Az engedékeny őrnek hagyott egy fél tár töltényt, és fellépett az egyenesen az égbe vezető lépcső első fokára.

Felrángatta folyton lecsúszó nadrágját, és elindult felfelé.

12. FEJEZET
JELEK

Otthon, a Kolomenszkaján közel volt a felszín – pontosan ötvenhat alacsony lépcsőfokra. A Paveleckaját azonban jóval mélyebbre építették. Ahogy kapaszkodott felfelé a géppuskasorozatoktól szaggatott, nyikorgó mozgólépcsőn, Szása nem látta a végét a feljárónak. Lámpájának gyenge fénye csak a mozgólépcső kandelábereinek törött buráit és a megrongálódott táblákat hasította ki a sötétből, rajtuk megfakult arcképekkel és hatalmas betűkkel, amelyek értelmetlen szavakká álltak össze.

Miért kell felmennie? Miért kell meghalnia?

De kinek kellene odalent? Van-e rá szükség mint emberre, s nem csak egy megíratlan könyv szereplőjére?

Minek áltassa magát tovább?

Amikor Szása eljött a Kolomenszkajáról, ott hagyva apjának halott testét, úgy érezte, hogy régi szökési tervüket váltja valóra. És valamicskét elvisz magával az apjából, hogy legalább így segítsen neki kiszabadulni. De azóta egyszer sem álmodott vele, és amikor megpróbálta képzeletben felidézni, hogy megossza vele mindazt, amit látott és átélt, alakja elmosódott, néma árnyként jelent meg. Nem tudott Szásának megbocsátani, és nem akart ilyen megmenekülést.

Az általa hozott könyvek közül, melyeket Szásának sikerült átlapoznia, mielőtt becserélte őket ennivalóra és töltényekre, különösen egy régi növényhatározóra emlékezett. Megfakult fekete-fehér fotók és grafikák voltak benne. Ez a könyv volt Szása kedvence, mert a többiben, amihez hozzájutott, egyáltalán nem voltak képek.

A növényábrázolások közül legjobban a szulák tetszett neki. Pontosabban nem, nem is tetszett – inkább lelki rokonának érezte. Hiszen neki magának is támaszra volt szüksége, hogy magasra nőjön. Hogy eljusson a fénysugarakhoz.

És most az ösztöne azt diktálta, hogy találjon egy erős oszlopot, amelyhez odasimulhat, amelyet megölelhet és átkarolhat. Nem azért, hogy az élő test nedvein élősködjön, nem azért, hogy elvegye tőle a fényt és a meleget. Egyszerűen csak azért, mert nélküle túlságosan gyenge és hajlékony, nincs tartás benne, hogy megálljon, és támasz nélkül mindig arra kényszerülne, hogy a földön kússzon.

Az apja tudta, hogy nem él örökké, és mindig azt mondogatta neki, hogy ne függjön senkitől, és ne bízzon senkiben. Csakhogy rajta kívül azon az elhagyatott megállóhelyen nem is volt kiben bíznia. Az apja azt szerette volna, hogy ne repkényként, hanem sudár fenyőként nőjön fel, elfeledve már, hogy ez ellentmond a női természetnek.

Szása életben maradt volna nélküle is. Életben maradt volna Hunter nélkül is. De egy másik emberrel való egyesülés tűnt számára az egyetlen oknak arra, hogy a jövőre gondoljon. Amikor a száguldó hajtányon átfogta Huntert a karjával, úgy érezte, hogy élete új támaszt nyert. Emlékezett arra, hogy másokban megbízni veszélyes, tőlük függni méltatlan, és amikor vallomást próbált tenni Hunternek, erőszakot tett magán.

Szása szeretett volna hozzásimulni, de a férfi úgy gondolta, hogy a csizmájába kapaszkodik. Támasz nélkül maradva, sárba tiportan, megalázottan nem akart újabb kísérletet tenni. Hunter a felszínre űzte – legyen hát úgy. Ha valami történik vele odafönt, az Hunter bűne lesz; mint ahogy csak ő képes megakadályozni is.

Végre elfogytak a lépcsők. Szása egy tágas márványterembe jutott, melynek hullámlemez mennyezete itt-ott beomlott. A távoli réseken át csodálatos, szürkésfehér színű, vakító sugarak tűztek be. Szása eloltotta a lámpáját, és lélegzet-visszafojtva lopakodott tovább.

A mozgólépcső torkolatánál a golyók és repeszek ütötte lyukak a falakon arról tanúskodtak, hogy valamikor jártak itt emberek. De pár tucatnyi lépés után már más lények birodalma kezdődött. A kiszáradt ürülékhalmok, a szanaszét szórt, lerágott csontok és bőrcafatok mind arra utaltak, hogy Szása vadállatok odújának közepébe csöppent.

Perzselt a fény, szemét a kezével beárnyékolva ment a kijárat felé. És minél közelebb került a forrásához, annál sűrűbbé vált a sötétség a termek félreeső zugaiban, amelyeken áthaladt. Ahogy kezdte megszokni a fényt, úgy vesztette el a sötétben való látás képességét.

Feldöntött fülkék keretei, mindenféle műszaki szerkezetek roncsai és bizarr kacatok borították el a következő termeket. Most értette meg, hogy az emberek a Paveleckaja felszíni pavilonjait átrakóhellyé alakították át, ahova bezsúfoltak minden használhatót a környékről, mígnem aztán az erősebb teremtmények kiszorították őket onnan.

Néha mintha mozgott volna valami a sötét sarkokban, de fény perzselte szemével már nem tudta kivenni az ott alvó szörnyetegek szeméthegyekkel összeolvadó, rút sziluettjeit.

A huzat monoton zúgása elnyomta nehéz szuszogásukat, amit Szása csak egészen közelről hallott – amikor néhány lépésnyire haladt el egy lüktető kupac mellett. Feszülten hallgatózott, aztán megállt, erősen figyelte egy felborított kioszk kontúrjait, és különös púpot vett észre fölötte... Meghűlt benne a vér.

A halom, amely maga alá temette a fülkét, lélegzett. És lélegzett szinte az összes többi halom is körülötte. Szása felkattintotta a lámpáját, és rávilágított az egyikre. A sápadt fény zsíros, hurkás fehér bőrbe ütközött, majd továbbsiklott a mérhetetlen testen, és anélkül enyészett el, hogy elért volna a végéig. Annak a kimérának volt az egyik, csak jóval nagyobb fajtársa, amelyik majdnem megölte Szását a Paveleckaján.

A teremtmények különös dermedtségben hevertek, de a legközelebb lévő váratlanul felhorkant, ferdén álló orrnyílásai szörcsögve szívták be a levegőt, és mocorogni kezdett. Szása észbe kapott, elrejtette a lámpát, és továbbsietett. Egyre nehezebben araszolt előre ezen a rémisztő heverőhelyen: minél messzebbre került a metrólejárattól, annál szorosabban tapadtak egymáshoz a kimérák, és annál nehezebb volt utat lelni az alvó testek között.

Visszafordulni már késő lett volna. Most egyáltalán nem az nyugtalanította, hogyan juthat majd vissza a metróba. Csak zajt ne üssön, csak fel ne riassza őket, csak kijusson innen... Csak nehogy bármelyik is felébredjen álmából, csak engedjék kimenni innen; visszaútra már nem lesz szüksége.

Se nagy levegőt venni, se gondolkodni nem mert – félt, hogy tán azt is meghallják és lassan közeledett a kijárathoz. Árulkodón megnyikordult csizmája alatt egy törött járólap. Még egy elhibázott lépés, egy véletlen nesz, s a szörnyek felébrednek, és darabokra tépik.

Szása nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy nem olyan régen, talán csak tegnap ugyanígy bolyongott alvó szörnyetegek között... De legalábbis ismerős volt számára ez a különös érzés.

Mozdulatlanná dermedt.

Szása tudta, hogy az ember a tarkóján néha megérzi, ha figyelik. Csakhogy ezeknek a teremtményeknek nem volt szemük, és az, amivel érzékelték maguk körül a teret, sokkal materiálisabb és állhatatosabb volt minden tekintetnél.

Nem kellett megfordulnia, hogy rájöjjön: az a teremtmény mered a hátára, amelyiket minden óvatossága ellenére felébresztett. Mégis megfordult.

A lány valamerre elkószált, de Homérosznak abban a percben vajmi kevés kedve volt a keresésére indulni, mint ahogy semmi máshoz sem volt kedve.

A híradós naplója hagyott némi reményt az öregnek, hogy talán elkerüli a betegség, Hunter viszont könyörtelen volt. Amikor belekezdett gondosan kitervelt beszélgetésébe az épp csak föleszmélt brigadérossal, az öreg mintha fellebbezést nyújtott volna be a rá kirótt halálos ítélet ellen. De Hunter nem akart megkegyelmezni neki – nem is tehette.

Még pár hét vagy annál is kevesebb. Mindössze tíz teleírt oldal. És mindaz, amit még bele kell préselnie, bele kell szuszakolnia a viaszosvászon kötésű füzet még üres lapjaiba. A vágyai mellett Homérosznak kötelessége is volt, a kényszerű pihenő viszont láthatólag a végéhez közeledett.

Szétnyitotta a papírt, hogy onnan folytassa az elbeszélést, ahol legutóbb abbahagyta. De a keze önkéntelenül újra csak ezt írta le: „Mi marad majd utánam?”

És mi marad a Tulszkaján rekedt többi szerencsétlen után, gondolta, akik talán még mindig kétségbeesetten várják a segítséget, miközben szörnyű pusztulásra vannak ítélve? Az emlékük? De hiszen oly kevés ember élt a földön, akire egyáltalán emlékezik még valaki.

Az emlékezet amúgy is roskatag mauzóleum. Az öreg hamarosan nem lesz többé, és vele együtt meghalnak azok, akiket ismert. A semmibe vész az ő Moszkvája is.

Hol van most, a Paveleckaján? A Szadovoje körút most kopár és halott – az utolsó órákban haditechnikával tisztították meg és zárták körül, hogy a mentők tudjanak dolgozni. Odvas, félig kifordult fogakként meredeznek a romba dőlt villák a keresztutcákban és a sikátorokban... Az öreg minden nehézség nélkül maga elé tudta képzelni a fenti látványt, noha ezen az állomáson sohasem ment fel a metróból.

A háború előtt viszont gyakorta megfordult itt – majdani feleségével itt randevúzgattak a metró szomszédságában, aztán moziba mentek az esti előadásra. És innen nem messze ment át a felületes orvosi vizsgálaton, ami a vezetői engedélyéhez kellett. És ezen az állomáson ült fel a helyiérdekűre, hogy kimenjenek a munkatársaival saslikozni a nyári erdőbe...

Nézte a kockás papírt, és látta rajta az állomás előtti, őszi ködben fürdő két tornyot: a hivalkodó irodaépületet a Gyűrűn, ott dolgozott az egyik barátja, és kicsit arrébb a drága szálloda ívelt toronycsúcsát, melyet a nem kevésbé drága koncertterem mellé építettek. Egyszer megtudakolta a jegyárakat: valamivel többe kerültek, mint amennyit Nyikolaj két hét alatt keresett.

Látta és hallotta is a csörömpölő, szögletes, kék-fehér villamosokat, zsúfolásig tele elégedetlen utasokkal, szinte meghatónak tűnt az ingerültségük ebben az ártatlan tolongásban. És magát a Szadovoje körutat, amely ünnepien csillogott sokezernyi, egyetlen zárt girlanddá egyesülő fényszórójával és irányjelzőjével. És a bátortalan, korai havat, amely elolvadt, mielőtt a fekete aszfaltra ért volna. És a tömeget – a felvillanyozott, zaklatott, össze-összeütköző, látszólag kaotikusan nyüzsgő, de a maga útját mégis tudatosan járó részecskék miriádjait.

Látta a sztálini épülettömböket, melyek közül kiáradt a térre a Szadovoje hatalmas folyója. A mindkét oldalán fénybe boruló, száz meg száz ablakakváriumot. És a cégtáblák villódzó neonfényeit meg az óriási reklámtáblákat, melyek szemérmesen eltakarták a felnyitott sebet, melybe hamarosan új, sokemeletes protézist ültetnek majd be...

De arra már nem maradt idő.

Nézte őket, és belátta, hogy sohasem lesz képes szavakba önteni ezt a fenséges látványt. Vajon mindebből csak az üzleti negyed és az előkelő szálloda mohlepte, megsüllyedt kriptái maradnak meg?

A lány nem bukkant fel sem egy, sem három óra elteltével. Homérosz nyugtalan lett, bejárta az egész átjárót, faggatta a kereskedőket és a zenészeket, beszélt a Hanza-őrség rajparancsnokával. Semmi. Mintha a föld nyelte volna el...

Nem találva a helyét, az öreg újra visszakeveredett annak a szobának az ajtajához, amelyben a brigadéros feküdt. Nem szívesen kért volna tanácsot épp tőle, hogy hol keresse a lányt. Csakhogy rajta kívül nem maradt senkije. Köhintett, és benézett.

Hunter zihálva szedte a levegőt, és tekintetét a mennyezetre szegezte. Ép jobb karja a takarón pihent, szorosan összezárt öklén friss horzsolások látszottak. A nem túl mély karmolások gennyes váladékkal teltek meg, és összemaszatolták az ágyneműt, de a brigadéros ezt nem vette észre.

– Készen állsz az indulásra? – kérdezte Homérosztól, anélkül hogy feléje fordult volna.

– Én akár azonnal is – torpant meg az öreg. – Csak az a helyzet, hogy... sehol se találom a lányt. De te hogyan akarsz indulni? Hiszen csupa...

– Ne félj, nem halok meg – felelte a brigadéros. – Különben sem a halál a legszörnyűbb. Készülj! Másfél óra múlva talpon leszek. Megyünk a Dobrinyinszkajára.

– Nekem egy óra is elég lenne, de előbb meg kell találnom a lányt, szeretném, ha velünk maradna... Nagy szükségem van rá, érted? – hadarta Homérosz.

– Én másfél óra múlva elmegyek – vetette oda Hunter. – Veled vagy nélküled... Meg nélküle.

– Föl nem foghatom, hová tudott eltűnni! – Az öreg sóhajtott. – Ha tudnám...

– Én tudom – mondta szenvtelen hangon a brigadéros. – De te onnan biztosan nem hozod vissza. Készülj!

Homérosz hátralépett, pislogni kezdett. Már hozzászokott útitársa természetfölötti érzékéhez, de most nem akart hinni neki. Hátha Hunter megint hazudik – ezúttal azért, hogy megszabaduljon egy felesleges kölönctől?

– A lány nekem azt mondta, hogy szükséged van rá...

– Nekem rád van szükségem. – Hunter végre feléje fordította a fejét. – Neked pedig rám.

– Miért? – suttogta némán Homérosz, de a brigadéros így is meghallotta.

– Sok függ tőled. – Hunter lassan pislogott egyet, de az öregnek úgy tűnt, mintha a lelketlen brigadéros rákacsintott volna, és elöntötte a hideg verejték.

Az ágy hosszan nyikorgott: Hunter a fogait csikorgatva felült.

– Eridj ki! – kérte az öreget. – És készülődj, ha nem akarsz elkésni!

Homérosz maradt még egy pillanatra, hogy felszedje a sarokban árván hányódó piros, műanyag púdertartót. A fedelén repedések futottak végig, csuklópántjai elgörbültek és szétcsúsztak.

A tükör apró darabokra tört.

Az öreg hevesen a brigadéroshoz fordult:

– Nem tudok nélküle elmenni.

A lény kétszer nagyobb volt Szásánál: feje a mennyezetet verte, míg karmos mancsai a padlót kaparták. A lány tudta, milyen villámgyorsan mozognak ezek a teremtmények, s milyen követhetetlen gyorsasággal támadnak. Elég lett volna, ha egyik végtagjával odacsap, és Szásának vége, de valami okból a szörny tétovázott.

Egy golyó nem sok kárt tett volna benne, meg Szásának nem is lett volna ideje felemelni a gépkarabélyát. Tétován hátralépett, az átjáró felé. A kiméra halkan felnyögött, s moccant... De nem rontott rá, csak vaksi pofával meredt Szására.

Szása megkockáztatott még egy lépést. Aztán még egyet. Nem fordított hátat a szörnynek, nem mutatta ki rettegését, szép lassan közeledett a kijárathoz. A teremtmény megbabonázva követte, alig valamivel lemaradva, mintha csak az ajtóig akarná kísérni.

Amikor már csak alig tíz méter választotta el a kibírhatatlanul fénylő nyílástól, Szása nem bírta tovább, és futásnak eredt, a lény pedig erre felüvöltött, és szintén előreszökkent. Szása szinte kirepült a szabadba, hunyorogva, vakon rohant előre, amíg csak meg nem botlott és fel nem bukfencezett a göröngyös, kemény földön...

Várta, hogy a kiméra eléri és darabokra szaggatja, de üldözője valami miatt hagyta elmenni. Eltelt egy súlyos perc, aztán még egy... Körülötte minden csendes volt.

Szása nem nyitotta ki a szemét, amíg ki nem kotorta táskájából az őrtől vett, házilagos készítésű szemüveget – két pohártalpnyi, bádoggyűrűbe foglalt és keskeny zsinórra kötött sötétzöld üveget. Úgy helyezte rá őket a gázálarcra, hogy pontosan fedjék a gumimaszk nyílásait.

Most már kinyithatta a szemét. És lassan, kezdetben gyanakodva, bizalmatlanul, aztán egyre bátrabban nézett körbe a különös helyen, ahova került.

Az ég volt a feje felett. Az igazi, fényes, hatalmas égbolt. Az égbolt, mely több fényt ad, mint akármely reflektor, egyenletes zöld fényt, itt-ott alacsony felhőket hordoz, és valahol a végtelenbe tűnik.

A nap! Szása az elvékonyodott felhőszöveten át látta meg: gyutacs méretű, hófehérre tisztított korong volt, olyan fényes, hogy szinte lyukat égetett a védőszemüvegébe. Ijedten elkapta a tekintetét. Várt egy kicsit, de aztán lopva újra ránézett. Volt benne mégis valami kiábrándító: végül is csak egy egyszerű, vakító nyiladék az égen, minek annyira isteníteni; s mégis elbűvölte, vonzotta, felkavarta. A vadállatok vackának kijárata a sötétséghez szokottak számára szinte ugyanolyan erővel fénylett; s mi van, villant fel a gondolat Szásában, ha a nap ugyanolyan kijárat, mely egy olyan helyre vezet, ahol egyáltalán nincs sötétség... És ha elrepülne odáig, ugyanúgy el lehetne szakadni a földtől, ahogy ő kiszakadt annak mélyéből? És a napból még gyenge, alig érezhető meleg is áradt, mintha élőlény volna.

Szása egy kősivatag közepén állt, melyet félig összedőlt régi épületek fogtak körbe; ablakaik tátongó, fekete odúi csaknem tíz sorban tornyosultak. Vége-hossza nem volt az épületeknek: sorjáztak egyre, eltakarva egymást Szása elől, szinte tolakodtak, hogy jobban megnézzék a lányt. A magas épületek mögül még magasabbak néztek le rá, mögöttük pedig már igazi óriások fúródtak az égbe.

Hihetetlen, hogy mindezt láthatja! És bár mintha ostoba zöld lepel vont volna be mindent – a földet a lába alatt, a levegőt meg az őrült, ragyogó, feneketlen égboltot is –, mégis elképzelhetetlen messzeségek nyíltak meg előtte.

Bármennyire hozzászoktatta is a szemét, az nem a sötétségre rendeltetett. Éjidőben a metróhíd melletti meredélyről csak torz épületeket láthatott, melyek pár száz méterre álltak a hermetikus kapuktól. Távolabb a sötétség már túlságosan összesűrűsödött, és még a föld alatt született Szása sem tudott átlátni rajta.

A lány korábban sohasem tűnődött el azon, hogy milyen nagy lehet a világ, amelyben él. Ha mégis erre gondolt, mindig csak egy félhomályos gubót képzelt el: pár száz méter minden irányban, melyen túl már a világ-egyetem széle van, a tökéletes sötétség kezdete.

Bár az eszével tudta, hogy a valóságban a föld sokkal nagyobb, el sem bírta képzelni, hogy milyen lehet. Most pedig megértette, hogy miért nem – aki ezt sohasem látta, az elképzelni sem tudja.

És milyen különös: valami miatt egyáltalán nem volt félelmetes, hogy itt áll ennek a végtelen pusztaságnak a közepén. Régebben, amikor kimászott az alagútból a meredélyre, úgy érezte magát, mint akit kirángattak védő páncéljából; most meg olyan héjnak érezte, amelyből végre kibújhatott. Nappali fényben bármely veszélyt messziről észre lehet venni, és bőven lenne ideje elrejtőzni, vagy felkészülni a védekezésre. És volt még egy tétova, addig ismeretlen érzése is: mintha hazatért volna.

A légáramlat letört gallyakat görgetett a pusztaságban, csüggedten fütyült az épületek közti hasadékokban, hátba lökte Szását, mintegy noszogatva, hogy gyerünk, légy bátor, indulj el felfedezni ezt az új világot.

Más választása amúgy sem volt: ahhoz, hogy visszatérjen a metróba, újból be kellett volna mennie az épületbe, amely hemzsegett a félelmetes lényektől; s most már alighanem mind ébren voltak. Néha a nyílásokban szürkésfehér testek bukkantak fel, de azonnal el is tűntek – bizonyára kellemetlen volt számukra a tűző fény. De mi lesz, ha leszáll az éjszaka? Jobb, ha gyorsan eltűnik a közelükből, ha szeretne látni valamit abból, amiről az öreg mesélt neki. Mielőtt meghal...

És Szása elindult.

Még sohasem érezte magát ennyire kicsinek. Nem tudta elhinni, hogy ezeket az óriási épületeket vele egymagasságú emberek voltak képesek felhúzni. Az utolsó háború előtti nemzedékek már alighanem elkorcsosultak és elsatnyultak... A természet nyilván felkészítette őket arra, hogy a szűk alagutakban és állomásokon éljék mostoha életüket. Ezeket az építményeket a mostani alacsony termetű emberek büszke ősei emelték – olyan hatalmas, magas és daliás emberek, mint azok a házak, amelyekben éltek.

Szása egy tágas, szabad térségre ért: az épületek itt szétváltak, a földet pedig kőszerű, hasadozott, szürke kéreg borította. A világ egyszeriben még hatalmasabb lett: olyan messziségekre nyílt kilátás innen, hogy Szásának összeszorult a szíve, és szinte beleszédült.

Egy felhőket támasztó, tompa kupolájú, óratornyos épület penészes, mohlepte falánál leülve megpróbálta elképzelni, hogyan nézhetett ki ez a város az előtt, hogy elhagyta az élet...

Az úton – és ez kétségtelenül út volt – magas, szép emberek lépdeltek, olyan színpompás ruhákban, amelyek mellett szegényesnek és szánalmasnak hatottak volna a Paveleckaja lakóinak legdíszesebb öltözékei is. A tarka tömegben autók cikáztak, szakasztott másai a metrószerelvényeknek, csak igen aprók, mindössze négy utas fér beléjük.

A házak nem voltak olyan sötétek. Az ablaknyílások nem feketén tátongtak, hanem csillogtak-villogtak bennük a tisztára mosott üvegek. És Szása könnyű kis hidakat is látott, amelyek a legkülönbözőbb magasságokban vezettek át az egymás mellett álló házak között.

Az ég sem volt üres – leírhatatlanul nagy repülőgépek úsztak benne méltóságteljesen, szinte súrolva hasukkal a tetőket... Apja magyarázgatta neki valamikor, hogy a repüléshez egyáltalán nem kellett nekik a szárnyaikkal csapdosniuk, Szása mégis szitakötőszárnyú, lomha, kápráztató, a zöldes napsugarakban épp csak derengő kolosszusoknak látta őket.

És még az eső is esni kezdett.

Nagy dolog, víz hullik az égből, mégis hihetetlen érzés volt. Nemcsak a piszkot és a fáradtságot mosta le – arra a rozsdás tusrózsából folyó forró vízsugarak is képesek; az égi víz belülről tisztította meg az embereket, megbocsátotta helytelen cselekedeteiket. A varázslatos tisztítóvíz lemosta a szív keserűségét, megújított és megfiatalított, felszította az élni vágyást, és erőt is adott hozzá. Éppen úgy, ahogy az öreg mesélte...

Szása oly erősen hitt ebben a világban, hogy az gyermeki varázsigéinek hatása alatt igazából is megjelent körülötte. És már hallotta is a magasból az áttetsző szárnyak könnyű surrogását, a tömeg vidám zsivaját, a kerekek ütemes zaját, a meleg eső zúgását. És a zajok és neszek e vidám feleselésében elvegyült az átjáróban hallott dallam is... Valami fájón belesajdult a mellébe.

Felugrott, és kiszaladt egészen az út közepére, szembe az emberáradattal, kikerülte a tolongásban rekedt kedves kis kocsikat, odatartotta arcát a kövér esőcseppeknek. Az öregnek igaza volt: valóban mesebelien jó, bámulatosan szép itt minden. Csak le kellett kotorni az idők patináját és penészét, és a múlt csillogni kezdett – mint a színes mozaikok és a bronz-pannók az elhagyott állomásokon.

Megállt a zöld folyó partján; valamikori hídja leszakadt, nem juthatott át rajta a túlsó partra. A varázslat elenyészett. Az egy pillanattal előbb még oly igazinak, oly színpompásnak tűnt kép kifakult és semmivé foszlott. A kiszikkadt és megkérgesedett üres házak, a kétméteres gazzal szegélyezett utak felrepedezett bőre, a vad, átláthatatlan sűrűségű erdő, mely elnyelte a rakpart maradványait, ameddig csak a szem ellátott – ez volt minden, ami a gyönyörű, valószerűtlen világból maradt.

És Szását hirtelen mély fájdalom töltötte el amiatt, hogy soha nem láthatja a tulajdon szemével azokat az embereket, a fényes öltözékű óriásokat, mert sehol a világon nem maradt belőlük egy sem. És hogy a halál és a metróba való visszatérés között kell választania... S hogy ezen a széles úton, mely elvezet a messzi távolba, ahol az ég ráborul az elhagyatott városra, egyetlen eleven lélek sincs rajta kívül.

Igazi, derűs nap volt. Még egy kis zápor sem fenyegetett.

Szásának már sírni sem volt kedve. Jó lett volna egyszerűen csak meghalni.

És mintha csak meghallotta volna a kívánságát, magasan a feje fölött szétterjesztette szárnyait egy hatalmas, sötét árnyék.

Mit tegyen, ha választania kell? Hagyja menni a brigadérost, s veszni a könyvét, és maradjon az állomáson, amíg csak meg nem találja az eltűnt lányt? Vagy felejtse el őt mindörökre, és kövesse Huntert, törölje ki Szását a regényéből, s pókként rejtőzködjön, új hősnőre várva?

Esze tiltakozott az ellen, hogy elváljon a brigadérostól. Különben mire volt az egész út idáig, mire a halálos veszedelem, amelynek kitette magát és az egész metrót? Egyszerűen nincs joga kockára tenni a munkáját – az egyetlent, amely igazolhatja mind a már meghozott, mind a majdani áldozatokat.

De amikor felszedte a földről az összetört tükröt, megértette: valóságos árulással érne fel, ha úgy menne el a Paveleckajáról, hogy nem tudja, mi lett a lánnyal. És ez az árulás előbb vagy utóbb biztosan megmérgezné őt is meg a regényét is. Az emlékezetéből már úgysem tudja kitörölni Szását soha többé.

Bármit mondjon is Hunter, meg kell tennie mindent, hogy megtalálja a lányt, de legalábbis meg kell győződnie róla, hogy nincs már az élők sorában. És az öreg kettőzött elszánással folytatta a keresést, egyre csak faggatva a járókelőket.

A Gyűrűn nem lehet – iratok nélkül nem tud bejutni a Hanzára. Talán a szobák és sátrak folyosóján bolyong az átjáró alatt? Az öreg az elejétől a végéig bejárta, mindenkitől tudakozódva, akivel csak találkozott, nem látták-e a lányt. Végül valaki bizonytalanul azt mondta, hogy mintha összefutott volna vele, védőruhában volt... És ekkor Homérosz hitetlenkedve rajzolta ki a lány útját a mozgólépcső alján kiépített tűzpontig.

– Mit tehettem volna? Ha akar, hát menjen. Egy jó szemüveget is rátukmáltam – mondta neki bágyadtan az őr a fülkében. – De téged nem engedlek fel. Már így is kaptam a felvezetőtől. Ott fönt a Látogatók fészke van. Itt senki nem jár fel. Szinte nevetnem kellett, amikor felkéredzkedett. – Pisztolycsőszéles pupillái az öreg feje mellett valahová a távolba meredtek. – Jobb, ha mész az átjáróba. Hamarosan besötétedik.

Hunter tudta! De mire gondolt, amikor azt mondta, hogy az öreg nem tudja visszahozni a lányt? Lehet, hogy még mindig életben van?...

Izgalmában botladozva igyekezett vissza Homérosz a brigadéros szobájába. Lebújt a rejtett ajtó alacsony szemöldökfája alá, lebicegett a szűk lépcsőn, és kopogás nélkül felrántotta az ajtót...

A szoba üres volt: se Hunter nem volt ott, se a fegyverei, csak a padlón szanaszét heverő, a kiszáradt vértől barna kötésszalagok meg az üres kulacs. Eltűnt a szobából a félig-meddig kitisztított szkafander is.

A brigadéros egyszerűen itt hagyta az öreget, mint egy csökönyösségéért megbüntetett, megunt kutyát.

Az apja mindig is meg volt győződve arról, hogy az ember jeleket kap. Csak tudnia kell észrevenni és olvasni őket.

Szása felnézett, és ámulatában mozdulatlanná dermedt. Ha valaki most akart neki jelet küldeni, ennél beszédesebbet nem is találhatott volna ki.

Nem messze a beomlott hídtól, a sötét bozótosból egy régi, kerek, cikornyás csúcsban végződő torony emelkedett ki – a legmagasabb volt a körülötte lévő épületek közül. Az évek nem múltak el nyomtalanul rajta: mély repedések kígyóztak a falain, s maga a torony veszélyesen megdőlt. Csak valami csoda folytán nem omlott még össze.

És a tornyot egy óriási szulák fonta körül. A törzse természetesen sokszorta vékonyabb volt a toronyénál, de vastagsága és ereje bőven elég ahhoz, hogy megtartsa az omladozó épületet. A bámulatos növény spirálisan tekeredett körbe; fő törzséből vékonyabb hajtások indultak ki, azokból még vékonyabbak, és együtt olyan hálót alkottak, amely nem hagyta, hogy az épület darabjaira essen szét.

Valamikor ez a szulák is biztosan ugyanolyan gyenge és hajlékony volt, mint azok a legvékonyabb és legfiatalabb hatások, amelyek csak most nőttek ki belőle. Valamikor az öröknek és lerombolhatatlannak tűnő torony kiszögelléseibe és balkonjaiba kellett belekapaszkodnia. Ha az nem lett volna ilyen magas, a szulák sem tudott volna ekkorára nőni.

Szása megbabonázva nézte a növényt és az általa megmentett épületet. Mintha minden újra értelmet nyert volna számára, visszatért bele a küzdés vágya. Különös, hiszen az életében semmi sem változott. Ám kétségbeesésének szürke kérgén, akárcsak ennek a folyondárnak az apró sarja, átfúrta magát és újra kizöldült a remény.

Igaz, vannak dolgok, amiket már nem hozhat helyre, cselekedetek, melyeken nem változtathat, szavak, amiket már nem tehet kimondatlanná. De jócskán maradt még ebben a történetben olyan is, amin változtathat, még ha egyelőre nem tudja is, hogyan. A fő, hogy újra visszatért belé az erő.

Most már kezdte sejteni, hogy a könyörtelen kiméra miért hagyta sértetlenül elmenni: egy láthatatlan erő láncon tartotta a szörnyeteget, hogy még egy esélyt adjon neki.

És ő hálás volt ezért. Kész volt megbocsátani, kész volt újra próbálkozni és harcolni; Huntertől pedig elegendő ehhez egy aprócska sugalmazás. A legapróbb jel.

A lenyugvó nap hirtelen kihunyt, de aztán azonnal újra fellobbant. Szása felkapta fejét, és szeme sarkából sikerült elcsípnie egy sötét, fenyegető árnyat, amely a feje felett suhant át, egy pillanatra eltakarta a napot, és rögtön eltűnt a szeme elől.

A levegőbe fütty és rettenetes üvöltés hasított, s az égből sziklaként zúdult Szására egy hatalmas monstrum. Az utolsó pillanatban a lány ösztönösen a földre vetette magát, és csak ez mentette meg. A szörnymadár széttárt bőrszárnyaival a föld mentén siklott egy darabig, aztán hatalmas csapással felvágott a magasba, és új támadásra készülve egy félkört kezdett leírni.

Szása a gépkarabélyához kapott, de nyomban el is vetette az értelmetlen ötletet. Még egy közvetlen közelről leadott sorozat sem képes eltéríteni egy ekkora testet; arra meg gondolni sem érdemes, hogy leterítheti. És hozzá még el is kellene találnia! A lány az üres tér felé iramodott, ahonnan rövid kalandozását kezdte, nem is gondolva rá, hogyan fog visszajutni a metróba.

A repülő szörny felrikoltott, és újra lecsapott. Szása az ormótlan nadrágban megbotlott, és hasra esett az úton, de átfordult, és egy rövid sorozatot adott le. A golyók megijesztették a szörnymadarat, bár semmilyen kárt nem tettek benne. Az így nyert másodpercekben a lánynak sikerült talpra állni, és a közeli házak felé rohant.

Széles, hártyás szárnyaik súlyos csapásaival már két árnyék körözött az égen. Szása terve egyszerű volt: hozzátapad bármelyik épület falához. A repülő szörnyek túl nagyok és nehézkesek ahhoz, hogy ott kapják el; meg hát máshová amúgy sem menekülhetett.

Sikerült! A falhoz tapadt, remélve, hogy a teremtmények békén hagyják. De nem: nyilván máskor is sikerült már becserkészniük ilyen leleményes prédát. A borzalmas lények húszméternyire tőle egymás után leereszkedtek a földre, és maguk után húzva összecsukott szárnyukat, lassan elindultak felé.

A gépkarabély-sorozat inkább csak felbőszítette őket; a golyók mintha beleragadtak volna gubancos, sűrű szőrükbe, húst nem értek. A Szásához közelebbi dühösen vicsorgott: eltorzult pofája és felhúzott fekete szája alól kilátszottak görbe, éles fogai.

– Feküdj!

Szása gondolkodás nélkül hasra vágta magát a távoli hangra. Egészen közel hozzá robbanás hallatszott; légnyomás csapta és perzselte meg. Mindjárt követte egy második, aztán őrjöngő, vadállati visítás és szárnyak távolodó csattogása.

Félve felemelte fejét, aztán a gomolygó portól köhögve körülnézett. Nem messze tőle az utat friss tölcsér csorbította ki, és olajosan fénylő, sötét színű vér fröcskölte be. Egy tőből kitépett, megperzselt, hártyás szárny hevert mellette, és még néhány elszenesedett, alaktalan húscafat.

A kőpusztaságon át kimérten, felegyenesedve lépkedett egy hatalmas termetű ember nehéz védőöltözetben.

Hunter!

13. FEJEZET
EGY TÖRTÉNET

Kézen fogta a lányt, és maga felé húzta. Aztán, mintha észbe kapott volna, elengedte. A különleges szürke üveg mögött Szása nem látta a szemét.

– Ne maradj le! Gyorsan sötétedik, el kell tűnnünk innen – hangzott tompán a szűrőkön át.

Aztán hátra sem pillantva, sietős léptekkel elindult előre.

– Hunter! – kiáltott rá a lány, miközben gázálarcának bepárásodott üvegén át hasztalan próbálta felismerni megmentőjét.

Az úgy tett, mintha nem hallaná, és Szásának futnia kellett utána, ahogy csak bírta a lába. Persze hogy Hunter dühös rá: egymás után harmadszor kellett kimentenie a bajból a buta lányt. De mégis feljött ide, feljött érte, ugyan mi kétsége lehetne még felőle?

A borotvált fejűnek eszében se volt a szörnyek vacka felé menni, amelyen át Szása kijött a metróból: ismert más utakat. Jobbra fordult a főútról, és bebújt egy boltív alá, rozsdás, lapos ládák vasvázai mellett ment el, egy lövéssel elriasztott egy elmosódó árnyat, és megállt egy kisebb, sűrűn berácsozott ablakú téglabódénál. Elfordította a kulcsot a masszív lakatban. Fedezék volna? Nem, a fülke csak álcázott bejárat volt: az ajtón túl cikcakkos betonlépcső vezetett a mélybe.

A férfi belülről visszatette a lakatot, felkapcsolta a lámpáját, és elindult lefelé. A fehérre és zöldre festett, az idők során lepattogzott falak tele voltak nevekkel és dátumokkal: belépés-kilépés, belépés-kilépés... Szása megmentője is felírt valami olvashatatlan ákombákomot. Valószínűleg mindenkinek, aki használta ezt a titkos feljárót, fel kellett ide jegyeznie, hogy mikor ment ki, és mikor jött vissza. Sok név alatt azonban nem szerepelt a visszatérés időpontja.

A leérkezés gyorsabban végződött, mint azt Szása várta: bár a lépcsők még tovább kanyarogtak lefelé, a borotvált fejű megállt egy vasajtónál, öklével megdöngette, és pár másodperc múlva a másik oldalon megcsikordult a zár. Egy gyér szakállú, borzas, kitérdesedett kék nadrágot viselő ember nyitotta ki.

– Ez meg kicsoda? – kérdezte meghökkenve.

– A Gyűrűn szedtem fel – dünnyögte Hunter. – Kis híján felzabálták a madarak, épphogy sikerült elintéznem őket az aknavetővel. Hé, kölyök, honnan csöppentél oda?

Levette a csuklyáját, lehúzta a gázálarcát.

Szása előtt egy ismeretlen férfi állt: kefehaja szőke volt, szeme sápadt-szürke, lapos orra pedig mintha eltörött volna valamikor. És ő még elhessegette a kételyeit, hogy ez a férfi túlságosan fürge egy sebesülthöz képest, hogy a járása nem olyan, mint egy ragadozóé, s hogy a védőruhája is kicsit más...

Majdnem megfulladt már, s vadul letépte arcáról a maszkot.

Negyedóra múlva Szása már a Hanzán volt.

– Ne haragudj, de papírok nélkül nem maradhatsz itt. – Megmentőjének hangjában őszinte sajnálkozás érződött. – Esetleg ma este, izé... Szóval, az átjáróban?

A lány némán bólintott, és elmosolyodott.

Most hová?

Hozzá? Az még ráér.

Szása mélyen meg volt sértődve Hunterre, amiért ezúttal nem ő mentette meg... És akadt előtte most más dolga, amit nem szeretett volna későbbre halasztani.

A csodálatos muzsika lágy és hívogató hangjai megtalálták hozzá az utat az emberek zsivajgásán, a cipők kopogásán és a kereskedők lármázásán át. Ugyanaz a dallam volt, mint amelyik tegnap annyira elbűvölte. Ahogy egyre közelebb ért, Szása úgy érezte, mintha megint ahhoz a földöntúli ragyogást árasztó nyiladékhoz jutna el, .. De most vajon hová vezet?

Szorosan körbefogva több tucatnyian hallgatták a muzsikust. Szása addig furakodott, míg végre közvetlenül eléje, a kör belsejébe került. A dallam vonzotta is, de egyszerre távol is tartotta ezeket az embereket, mint akik szintén repülnének a fény felé, de félnek, hogy megégetik magukat.

Szása nem félt.

A muzsikus fiatal volt, karcsú és meglepően jóképű. Kicsit talán törékeny is, de ápolt arca nem volt erélytelen, zöld szeme pedig nem tűnt naivnak. Sötét haja egyenletesen omlott a vállára. Ruhája nem volt feltűnő, errefelé nem jellemző tisztaságával azonban kirítt a Paveleckaja emberáradatából. Hangszere gyermeksípra hasonlított, amilyeneket műanyag szigetelőcsövekből készítenek, de nagyobb volt, fekete, díszes, rézbillentyűkkel, és látszott rajta, hogy nagyon értékes. A hangok pedig, amiket kicsalt belőle, egy egészen más világhoz, más korhoz tartoztak. Miként maga a hangszer is... És mint a gazdája is.

Azonnal elkapta Szása tekintetét, eleresztette, de gyorsan újra megragadta. A lány zavarba jött: nem volt kellemetlen számára a fiú figyelme, de ő a zenéje miatt jött ide.

– Hála istennek! Hát megtaláltalak...

Homérosz furakodott oda hozzá kifulladva, átizzadva.

– Hogy van ő? – kérdezte Szása nyomban.

– Nos, ő... – kezdte az öreg, de aztán visszafogta magát, és másként fejezte be: – Eltűnt.

– Micsoda?... Hová?! – Mintha valaki Szása szívébe markolt volna.

– Elment. Fogta minden holmiját, és elment. Alighanem a Dobrinyinszkajára...

– Nem hagyott itt semmit? – kérdezte bátortalanul a lány, találgatva magában, milyen választ fog erre adni Homérosz.

– Mindent elvitt – bólintott az öreg.

Mérgesen rájuk pisszegtek, és Homérosz elhallgatott, a zenére figyelt, és közben gyanakodva nézett hol a muzsikusra, hol a lányra. Csakhogy Szásának máshol járt az esze.

Hunter elkergette őt, aztán sietett megszökni. Szása azonban már kezdte érteni azokat a különös szabályokat, amelyek szerint Hunter élt. Ha valóban elvitte minden holmiját, valamennyit... akkor egyszerűen azt szeretné, hogy ő kitartóbb legyen, hogy ne térjen le az útról, azt szeretné, hogy megtalálja. És ő meg is fogja találni, mindenképpen. Hacsak...

– És a kés? – súgta oda az öregnek. – Magával vitte a késemet? A feketét?

– A szobában nincs – vonta meg a vállát Homérosz.

– Akkor hát elvitte!

Szásának bőven elég volt ez az aprócska jel.

A fuvolás kétségkívül tehetséges volt, és mestere a hangszerének, mintha csak tegnap még a konzervatóriumban játszott volna. Az adományokért kitett tokban elég lőszer volt ahhoz, hogy akár egy kisebb állomást is megvendégeljen belőle – vagy hogy egyenként leöldösse a lakosait. Ez hát az elismerés, gondolta bánatos mosollyal Homérosz.

Homályosan ismerős volt számára a dallam, de hogy hol hallhatta – egy régi moziban? rádióhangversenyen? – azt sehogy sem sikerült felidéznie. Volt benne valami rendkívüli – ha egyszer megfogta az embert, többé nem eresztette el: muszáj volt végighallgatni, aztán megtapsolni a zenészt, hogy újrakezdje.

Prokofjev? Sosztakovics? Akárki írta is, a fuvolás nem csupán előadta, hanem új hangzást és értelmet vitt bele, életre keltette. Tehetség. És emiatt Homérosz kész volt megbocsátani a fiatalembernek azokat az igéző pillantásokat, amelyeket játéka közben úgy vetett Szására, mint valami cérnára kötött papírmasnit egy kiscica elé.

Éppen ideje volt elvinni innen a lányt.

Az öreg megvárta, míg elhal a zene, és a fuvolást a tapsoló publikum köti le, aztán nedves, még klórmészszagú ruhájánál fogva megragadta Szását, és elvonszolta onnan.

– A holmikat összeszedtem. Elmegyek értük...

– Én is megyek – mondta gyorsan a lány.

– Fölfogtad, mibe ártod magad? – kérdezte halkan Homérosz.

– Mindent tudok. Hallgatóztam. – Szása kihívóan nézett rá. – Járvány van, igaz? És ő mindenkit el akar égetni. A halottakat is, meg az élőket is. Az egész állomást. – Szása nem vette le róla a szemét.

– No és mit akarsz te egy ilyen embertől? – bukott ki az öregből a kérdés, amely már jó ideje nem hagyta nyugodni.

Szása nem válaszolt. Egy darabig szótlanul mentek egymás mellett, amíg a csarnok egy teljesen néptelen részére nem értek.

– Meghalt az apám. Miattam, én vagyok a hibás. És már semmit sem tehetek, hogy újra éljen. Ott viszont még vannak emberek, akik élnek. Akiket még meg lehet menteni. És meg kell próbálnom. Tartozom neki ezzel – mondta végül lassan és sután.

– Kitől mented meg? Mitől? A betegség gyógyíthatatlan, hallhattad – felelte keserűen az öreg.

– A barátodtól. Ő rettenetesebb bármilyen betegségnél. Halálosabb. – A lány sóhajtott. – A betegség mindig hagy egy kis reményt. Valaki mindig akad, aki kigyógyul. Ezerből egy.

– De hát hogyan? Miért hiszed, hogy képes vagy rá? – nézett rá kutatón Homérosz.

– Mert láttam rajta, hogy sikerülni fog – felelte bizonytalanul a lány.

Nem értékeli túl ez a lány az erejét? Nem csapja be magát, amikor a keményszívű és irgalmatlan brigadérostól viszonzást remél? Homérosz nem szerette volna megingatni, mégis jobbnak látta, ha már most figyelmezteti.

– Tudod, mit találtam a szobájában? – Az öreg óvatosan előhúzta a zsebéből a tönkretett púderdobozt, és odaadta Szásának. – Te törted össze?

– Nem – rázta meg a fejét a lány.

– Akkor Hunter tette...

Szása lassan felnyitotta a dobozkát, és meglátta az arcát az egyik tükörcserépben. Elgondolkozott, eszébe jutott az utolsó beszélgetése Hunterrel, és azok a szavak, amelyeket a félhomályban mondott, amikor elvitte neki ajándékba a kést. Emlékezett Hunter arcára is, amikor súlyos léptekkel, tetőtől talpig véresen jött feléje, hogy a karmait kimeresztő kiméra hagyja Szását, és helyette őt ölje meg...

– Ezt nem miattam tette. Hanem a tükör miatt – mondta határozottan.

– Hogy jön ide a tükör? – vonta fel a szemöldökét az öreg.

– Hisz te magad mondtad... – Szása lecsukta a fedelet. – Néha hasznos, ha az ember kívülről látja magát. Segít, hogy jobban megértsük magunkat – utánozta csúfolódva az öreg kioktató hanghordozását.

– Azt hiszed, Hunter nem tudja magáról, hogy kicsoda? Vagy hogy gyötrődik a külseje miatt? Ezért törte szét a tükröt? – Homérosz leereszkedően hümmögött.

– Nem a külsőről van szó. – Szása nekitámasztotta hátát az oszlopnak. – Hunter nagyon is jól tudja, ki ő valójában. És láthatólag nagyon nem szereti, amikor emlékeztetik rá – felelte mintegy magának az öreg.

– És az nem lehet, hogy elfelejtette? – vetette ellen a lány. – Nekem néha úgy tűnik, hogy folyvást szeretne valamit felidézni. Vagy... hogy hozzá van láncolva egy súlyos csilléhez, amely robog vele lefelé a lejtőn, bele a sötétségbe, és senki sem segít neki, hogy megállítsa. Nem tudom rendesen elmagyarázni. Csak nézem őt, és érzem... – Szása elkomorodott. – Ezt senki nem látja, de én látom. És ezért mondtam neked, hogy szüksége van rám.

– Ezért hagyott el – döfött bele kegyetlenül Homérosz.

– Én hagytam el őt. – A lány dacosan összeráncolta a szemöldökét. – És most utol kell érnem, amíg nem késő. Azok ott még életben vannak. Még meg lehet őket menteni – mondta eltökélten. – És őt is meg lehet még menteni.

– Őt meg kitől kell megmentened? – kapta fel a fejét Homérosz.

A lány gyanakodva nézett rá – hiába próbált mindent, az öreg semmit sem értett volna?

– Attól az embertől a tükörben – felelte nagyon komolyan.

– Foglalt?

Szása, szórakozottan piszkálva villájával a gombapörköltet, összerezzent. Mellette, kezében a tálcájával, ott állt a zöld szemű zenész. Az öreg elment valahová, és a helye most üres volt.

– Igen.

– Mindig találni megoldást! – A zenész letette a tálcáját, és fürgén felkapva a szomszéd asztaltól egy szabad hokedlit, leült Szásától balra, mielőtt az tiltakozhatott volna.

– Ha valami történik, nem én hívtalak ide – figyelmeztette a lány.

– A papa megszidja? – kacsintott rá értő képet vágva a zenész. – Engedje meg, hogy bemutatkozzam. Leonyid.

– Nem a nagyapám. – Szása érezte, hogy az arcába szökik a vér.

– Csak nem?... – Leonyid telitömte a száját, és elragadtatottan felrántotta a szemöldökét.

– Pimasz vagy – jegyezte meg a lány.

– Csak rámenős. – Leonyid oktatólag bökött felfelé a villájával.

– Túlságosan is magabiztos – mosolygott Szása.

– Hát, csak bízok az emberekben, köztük magamban is – mormogta teli szájjal, alig érthetően a zenész.

Az öreg visszajött, megállt a betolakodó háta mögött, elégedetlen képet vágott, de aztán csak leült a székére.

– Szása, elférsz? – érdeklődött zsémbesen.

– Szása! – ismételte az diadalmasan, elszakadva a tányérjától. – Nagyon örvendek. A nevem, mint mondottam, Leonyid.

– Nyikolaj Ivanovics – mutatkozott be mogorván Homérosz. – Mi volt az a melódia, amit játszott? Olyan ismerősnek tűnt...

– Nem csoda, már harmadik napja ezt játszom – felelte Leonyid. – Amúgy meg az én szerzeményem.

– A tiéd? – Szása félretolta az evőeszközöket. – És mi a címe?

– Nincs semmilyen címe. – Leonyid vállat vont. – Címre valahogy nem is gondoltam. Meg aztán hogy is lehetne ezt szavakban megfogalmazni? Meg minek is?

– Nagyon szép – vallotta meg a lány. – Valami hihetetlenül szép.

– Akkor a te tiszteletedre adok címet neki – mondta a muzsikus frappánsan. – Méltó vagy rá.

– Nem kell. – A lány megrázta a fejét. – Maradjon csak cím nélkül. Annak több értelme van.

– Annak, hogy neked ajánlom, szintén megvan a maga határozott értelme. – Leonyid elnevette magát, de félrenyelt, és köhögni kezdett.

– No, befejezted? – Az öreg elvette Szása tálcáját, és felállt. – Ideje mennünk. Már megbocsásson, fiatalember...

– Nem tesz semmit! Már én is végeztem. Megengedi, hogy elkísérjem egy darabig a lányt?

– Mi elmegyünk – mondta nyersen Homérosz.

– Remek! Én is. A Dobrinyinszkajára. – A muzsikus ártatlan képet vágott. – Nem egyfelé megyünk?

– De, egyfelé – felelte a maga számára is váratlanul Szása, és igyekezett nem nézni Homérosz felé: a tekintete minduntalan Leonyidra tévedt.

A muzsikusban volt valami könnyedség, szelíd játékosság. Mint egy gyerek, aki fakarddal vív, könnyű, cseppet sem fájdalmas szúrásokat vitt be, amik miatt Szása nem tudott komolyan haragudni, de talán még az öreg sem. A célzásait meg olyan színpadiasan, olyan mulatságosan tálalta, hogy Szásának eszébe sem jutott komolyan venni őket... Ugyan mi rossz van abban, ha tetszik a fiúnak?

Meg aztán a zenéjébe már jóval korábban beleszeretett, mint hogy megismerkedett volna vele. És túlságosan nagy volt a csábítás, hogy magával vigye az útra ezt a varázslatot.

A zene az oka, nem lehet másként. Ez az ördögi fickó úgy csalogatja magához az ártatlan lelkeket bűvös fuvolájával, mint a hamelni patkányfogó, és arra használja a tehetségét, hogy megrontson minden szép lányt, aki csak az útjába kerül. Most Alekszandrához próbált közel férkőzni, Homérosznak pedig fogalma sem volt, hogy mitévő legyen.

Csak nagy nehezen tudta lenyelni a fiú szemtelen tréfáit, megakadtak a torkán. Az is bosszantotta, hogy Leonyid milyen gyorsan meg tudott egyezni a Hanza szigorú vezetőségével, hogy mindhárman a Gyűrűn át mehessenek a Dobrinyinszkajára – méghozzá papírok nélkül! Az állomás vezetőjének, ennek az éltes, kopasz, harcsabajszú ficsúrnak a rezidenciájába tölténnyel teli hangszertokjával ment be, hogy aztán lőszerek nélkül és mosolyogva jöjjön ki onnan.

Homérosznak el kellett ismernie, hogy Leonyid diplomáciai képességei a legjobbkor jöttek: a motoros hajtány, amellyel a Paveleckajára érkeztek, Hunterrel együtt tűnt el a kocsiszínből, a kerülő út meg egy hétbe is beletelt volna.

Az öreget azonban leginkább az a szertelenség ingerelte, amellyel ez a szemfényvesztő otthagyta ezt a jól jövedelmező állomást, és lemondott minden pénzéről, csak hogy elmehessen az ő Szásája után az alagutakba. Más esetben ez a fajta könnyelműség a szerelem jele volna, de az öreg ebben most csak azt látta, hogy a fiú szándékai komolytalanok, és hozzászokott a gyors diadalhoz.

Igen, Homérosz lassacskán házsártos gardedámmá változott... De minden alapja megvolt az éberségre, és minden oka a féltékenységre. Más se hiányzott volna neki, mint hogy a csodálatosképpen megszerzett múzsája megszökjön egy vándormuzsikussal! Egy, úgymond, teljesen felesleges hőssel, akinek ő a regényében nem szánt szerepet, de az fogta magát, és arcátlanul kettejük közé furakodott.

– A földön csakugyan senki sem maradt élve?

Már a Dobrinyinszkaja felé haladtak három őr kíséretében: ha az ember jól sáfárkodik a lőszerrel, a legmerészebb álmokat is megvalósíthatja...

A lány, alighogy befejezte lelkes elbeszélését a felszínen tett útjáról, elhallgatott és elszomorodott. Homérosz összenézett a muzsikussal: melyikük kezdje a vigasztalását?

– Hogy van-e élet a moszkvai körgyűrűn kívül? – hümmögött az öreg.

– Csak nem foglalkoztatja ez az új nemzedéket is?

– Persze hogy van – jelentette ki meggyőződéssel Leonyid. – Nem arról van szó, hogy senki sem maradt életben, egyszerűen csak nem tudunk kapcsolatba lépni velük!

– Én például azt hallottam, hogy valahol a Taganszkaján túl van egy titkos bejárat, amely egy érdekes alagúthoz vezet – kezdte az öreg. – Közönséges alagút amúgy, hat méter átmérőjű, csak nincsenek sínek benne. Negyven vagy talán ötven méter mélyen húzódik. Messze keletre visz...

– Ez nem az az alagút, amelyik az uráli bunkerekhez vezet? – vágott közbe Leonyid. – És az a történet arról az emberről, aki véletlenül beletévedt, aztán visszament élelemmel, és...

– Ment egy hétig rövid pihenőkkel, aztán az élelme fogytán vissza kellett fordulnia. Az alagútnak nem látta se végét, se hosszát – fejezte be Homérosz elnagyoltan, felhagyva a hősi énekek stílusával. – Igen, a szóbeszéd szerint az uráli bunkerekhez vezet. Ahol még élhetnek emberek.

– Aligha – ásított a muzsikus.

– Még egy poliszi ismerősöm mesélte valamikor, hogy egy ottani rádiós kapcsolatot létesített egy harckocsi személyzetével, akiknek sikerült bezárkózniuk a járműbe, és eljutottak egy olyan isten háta mögötti helyre, amit senkinek se jutott eszébe bombázni... – folytatta az öreg, tüntetőleg Szásához intézve a szavait.

– Na igen – bólogatott Leonyid. – Ez is egy ismert történet. Amikor elfogyott a gázolajuk, egy dombon beásták a földbe a harckocsit, és körülötte egy egész tanyát építettek fel. És még néhány évig esténként beszélgettek rádión a Polisszal.

– Amíg a rádiójuk tönkre nem ment – fejezte be ingerülten Homérosz.

– No és a tengeralattjáró története? – húzódott közelebb a vetélytársa.

– Az atom-tengeralattjáróé, amely távolsági úton volt, és amikor megkezdődött a kölcsönös csapásmérés, egyszerűen nem volt ideje harci pozíciót felvenni. Amikor meg felmerült, már mindennek rég vége volt. És akkor a legénység örök pihenőre helyezte a hajót, nem messze Vlagyivosztoktól...

– És a reaktora mind a mai napig ellát egy települést – szólt bele az öreg. – Fél évvel ezelőtt összefutottam egy emberrel, aki azt állította, hogy ő volt a hajó kapitányának első tisztje. Azt mondta, kerékpáron szelte át az egész országot, és így jutott el Moszkvába. Három évig jött.

– Személyesen vele beszélt? – érdeklődött udvariasan Leonyid.

– Személyesen – mordult rá Homérosz.

A legendák mindig is a vesszőparipái voltak, és egyszerűen nem engedhette meg ennek a pimasz fickónak, hogy túltegyen rajta. Maradt a tarsolyában még egy titkos történet. Ugyan egészen más alkalommal gondolta elmesélni, nem így, haszontalanul, egy semmirevaló vitában... De látva, hogy Szása hogyan nevet ennek a dörzsölt fickónak minden újabb tréfáján, csak rászánta magát.

– És Poljarnije Zoriról nem hallottatok?

– Poljarnije micsoda? – nézett rá a muzsikus.

– Hát nem ismeri? – mosolyodott el az öreg. – Északi-sarkvidék, Kola-félsziget, Poljarnije Zori városa. Isten háta mögötti hely. Moszkvától másfél ezer kilométerre, Pétervártól se kevesebbre ezernél. Legközelebb Murmanszk van a maga tengeri támaszpontjaival, de odáig is jókora út.

– Szóval a világvége – sandított rá Leonyid.

– Messze a nagyvárosoktól, a titkos gyáraktól és katonai támaszpontoktól. Messze minden fő célponttól. Azok a városok, amelyeket a rakétaelhárító rendszerünk nem tudott megvédeni, porrá és hamuvá lettek. Azok meg, amelyek fölött volt pajzs, ahol működhettek az elfogó vadászgépeink – az öreg felfelé nézett – de hát tudjátok ti is... Aztán persze voltak helyek, amelyeket senki nem vett célba... Merthogy semmilyen fenyegetést nem jelentettek. Például Poljarnije Zori.

– Ezek most se érdekelnek senkit – mondta a muzsikus.

– Öreg hiba – vetette oda az öreg. – Mert Poljarnije Zori városa mellett volt a Kolai Atomerőmű. Az egyik legnagyobb az országban. Szinte az egész Északot ellátta energiával. Emberek millióit. Száz meg száz vállalatot. Magam is odavalósi vagyok, arhangelszki. Tudom, mit beszélek. Jártam is ebben az erőműben, még iskoláskoromban, egy kiránduláson. Igazi erődítmény, állam az államban. Saját kis hadsereggel, saját birtokokkal, kisegítő gazdasággal. Önellátó rendszerben tudtak működni. Törjön ki bár az atomháború, az ő életükben semmi sem változik – mosolyodott el komoran.

– Azt akarja mondani, hogy...

– Pétervárnak vége lett, Murmanszknak is, Arhangelszknek is. Milliók haltak meg, vállalatok semmisültek meg a városokkal együtt... Porrá és hamuvá lettek. Poljarnije Zori viszont megmaradt. És a Kolai Atomerőmű is, épségben. Körülöttük ezer kilométerekre csak hó és hó és jégmezők, farkasok meg jegesmedvék. A központtal nincs kapcsolatuk. Fűtőanyaguk viszont, hogy akár egy egész nagyvárost ellássanak vele, nem egy és nem két évre elég. Maguknak, még Poljarnije Zorival együtt is, legalább száz évig kitart. Könnyen áttelelnek.

– Hisz ez egy igazi Noé bárkája... – suttogta Leonyid. – És amikor az ár lemegy és a vizek kiszáradnak, az Ararát hegyéről...

– Pontosan – bólintott feléje az öreg.

– Honnan tudja maga ezt? – A muzsikus hangjában immár se irónia, se unalom nem érződött.

– Volt idő, amikor rádiósként kellett dolgoznom nekem is – felelte kitérően Homérosz. – Nagyon szerettem volna legalább egy élő embert találni a szülőföldemen.

– Sokáig kihúzzák ott, északon?

– Biztos vagyok benne. Igaz, utoljára vagy két évvel ezelőtt léptem velük kapcsolatba. El tudják képzelni, hogy mit jelent ez – még egy teljes évszázad villamossággal? Melegben? Orvosi felszereléssel, számítógépekkel, elektronikus könyvtárakkal? Persze, honnan is tudhatnák... Az egész metróban két számítógép van összesen, azok is csak játékra valók. És ez a főváros – mosolyodott el keserűen. – És ha valahol maradtak is emberek – s nem egyesek néhol, hanem legalább települések... Számukra újra a tizenhetedik század jött el. És ez még a jobbik eset. Mert lehet, hogy a kőkorszakba süllyedtek vissza. Szilács, jószágok, sámánizmus, minden harmadik gyerek már születésekor meghal. Golyós számológépek, nyírfakéregre írt feljegyzések. És a két legközelebbi tanyán kívül semmi sincs a világban. Pusztaság, néptelenség. Farkasok, medvék, mutánsok. Az egész modern civilizáció – az öreg köhintett egyet, s körbenézett – az elektromosságra épül. Kifogy az energia, megsemmisülnek a villanytelepek, és vége. Ezt az építményt évszázadokon át emberek milliárdjai hordták össze téglánként, és az egész megsemmisül. Kezdhetik elölről. De sikerülhet-e? Egy egész évszázad haladék van ott rá! Jól mondta, Noé bárkája. Szinte kiapadhatatlan energiakészlet! Mert, ugye, az olajat ki kell bányászni és feldolgozni, a gáz után fúrni kell, és csöveken ezer kilométerekre eljuttatni! Tán vissza kell menni a gőzgépekhez? Vagy még azelőttre? Tudod, mit mondok én neked? – fogta kézen Szását. – Az embereket semmi sem fenyegeti. Az emberek életrevalók, mint a svábbogarak. Ami meg a civilizációt illeti... Meg kellene óvni.

– És azoknak ott valóságos civilizációjuk van?

– Legyen nyugodt. Atomkutató mérnökeik, műszaki értelmiségük van. A feltételeik pedig összehasonlíthatatlanul jobbak a mieinknél. Két évtized alatt a Poljarnije Zori jóval nagyobb lett. Folyamatos ismétlésre állították a rádiójukat: „Minden túlélőnek...”, aztán megadják a koordinátákat. Azt beszélik, hogy máig sereglenek oda emberek...

– Miért nem hallottam én erről soha? – mormogta a muzsikus.

– Kevesen hallottak róla. Innen nehéz elcsípni a rádióhullámaikat. – De azért csak próbálja meg, ha lesz rá néhány szabad esztendeje – mosolyodott el az öreg. – A fedőneve „Utolsó kikötő”.

– Tudnom kellett volna róla – csóválta a fejét a muzsikus. – Gyűjtöm az ilyen eseteket... Na és ott minden békésen zajlott?

– Hogy is mondjam... Körülöttük pusztaság, és ha voltak is még arra falvak meg városkák, hamar elvadultak. Előfordulhatott, hogy barbárok támadtak rájuk. No meg vadállatok is, már ha szabad így neveznem őket. De az arzenáljuk kitartott. Körkörös védelem, védett határkörzet. Feszültség alá helyezett szögesdrótok, őrtornyok. Igazi erődítmény, mondom én. Az első, a legsúlyosabb évtizedben még egy falat sikerült felhúzniuk, egy gerendapalánkot. A környéken mindent felkutattak... Murmanszkig elmentek, kétszáz kilométerre. Egy megolvadt tölcsér volt Murmanszk helyén. Terveztek egy expedíciót délre, Moszkva felé is... Lebeszéltem róla őket. Túl nagy a kockázata. Ha majd a sugárzás csökken, lehet új területeket birtokba venni... Addig itt nincs mit tenni. Itt csak temető van, semmi más – sóhajtott fel Homérosz.

– Vicces lenne – mondta váratlanul Leonyid – hogyha az emberiség, amely az atommal semmisítette meg magát, az atom által menekülne meg.

– Viccesnek éppen nem nevezném – nézett rá szigorúan az öreg.

– Ez olyan, mint a tűz, amit Prométheusz lopott el – magyarázta a muzsikus. – Az istenek megtiltották neki, hogy elvigye a tüzet az embereknek. Ő viszont szerette volna felemelni az embert a sárból, kiragadni a sötétségből és a tengődésből...

– Olvastam – szakította félbe epésen Homérosz. – „Az ókori Görögország legendái és mítoszai.”

– Jóslatszerű mítosz – jegyezte meg Leonyid. – Nem véletlenül tiltották az istenek. Tudták, mi lesz a vége.

– De éppen a tűz tette az embert emberré – vetette ellen az öreg.

– Gondolja, hogy elektromosság nélkül újra állattá változik? – kérdezte a muzsikus.

– Azt gondolom, hogy nélküle kétszáz évvel korábbra süllyedünk vissza. És figyelembe véve, hogy ezer emberből jó, ha egy életben maradt, és hogy mindent újjá kell építeni, meghódítani, elsajátítani, inkább ötszáz évet mondanék. Az is lehet, hogy már sohasem pótolhatjuk, ami elveszett. Mi az, nem ért egyet?

– Egyetértek – felelte Leonyid. – De hát csak az elektromosság volna a lényeg?

– Miért, ön szerint micsoda? – kérdezte Homérosz, hevesen csapva egyet a kezével.

A muzsikus különös, hosszú pillantást vetett rá, és vállat vont.

Sokáig hallgattak. A beszélgetés ilyetén kimenetelét Homérosz teljes mértékben a saját győzelmének tudhatta be: a lány végre már nem falta a tekintetével ezt a szemtelen alakot, és valamin elgondolkozott. Ám amikor az állomás már egészen közel volt, Leonyid váratlanul megszólalt:

– Na jó, akkor én is mesélek egy történetet.

Az öreg előre unatkozó arcot vágott, de azért kegyesen biccentett.

– Mondják, hogy valahol a Szportyivnaja állomáson túl, de még a lerombolt Szokolnyiki-metróhíd előtt a főalagútból meredeken lefelé ágazik el egy zsákvonal. Egy vasrács rekeszti el, amely mögött egy lezárt hermetikus kapu van. Nemegyszer próbálták már kinyitni, de soha senkinek sem sikerült. És ha magányos utazók indultak oda, szinte sohasem tértek vissza, a testüket viszont egészen máshol találták meg a metróban.

– A Smaragdváros? – húzta el a száját Homérosz.

– Mindenki tudja – folytatta ügyet sem vetve rá Leonyid hogy – a Szokolnyiki-metróhíd a legelső napon összeomlott, és az utána található állomások ezzel mind el lettek vágva a metrótól. Úgy tartják, hogy a híd túloldalán senki sem menekült meg, bár erre nincs semmilyen bizonyíték.

– Smaragdváros... – legyintett türelmetlenül Homérosz.

– Azt is mindenki tudja, hogy a Moszkvai Egyetemet ingatag talajra építették. Csak azért maradhatott meg az épület rajta, mert a pincéiben hatalmas generátorok dolgoztak, amelyek lefagyasztották az ingoványos talajt. Nélkülük már régen belecsúszott volna a folyóba.

– Elcsépelt érv – sikerült közbevetnie az öregnek, mihelyt felfogta, hogy hova akar kilyukadni a másik.

– Eltelt már huszonvalahány év, de az elhagyatott épület valami okból még mindig áll a helyén...

– Mert ez az egész mesebeszéd!

– Olyan szóbeszéd is járja, hogy az egyetem alá nem egyszerű pincét építettek, hanem nagy, tízszintes stratégiai bombaóvóhelyet, amelyben nemcsak fagyasztógépek vannak, hanem atomreaktor, lakóhelyiségek és összeköttetés a legközelebbi metróállomásokkal, sőt még a Metró-2-vel is.

– Leonyid olyan szörnyülködő tekintetet vetett Szására, hogy az kénytelen volt elmosolyodni.

– Eddig még semmi újat nem hallottam – vetette oda leereszkedően Homérosz.

– Azt beszélik, hogy egy igazi föld alatti város van ott – folytatta merengve a muzsikus. – Egy város, melynek lakói – akik természetesen egyáltalán nem haltak meg – annak szentelik magukat, hogy apránként összegyűjtsék az elvesztett ismereteket, és a szépet szolgálják. Nem fukarkodnak az eszközökkel, expedíciókat küldenek az épen maradt képgalériákba, múzeumokba és könyvtárakba. És a gyermekeiket úgy nevelik, hogy ne vesszen ki belőlük a szépérzék. Béke és harmónia uralkodik ott, a felvilágosodáson kívül nincs más ideológia, sem más vallás a művészeten kívül. Ott nincsenek nyomorúságos falak, amelyeket kétféle förtelmes színű olajfestékkel kentek le – ott mindet csodálatos freskók díszítik. A hangszórókból a vezényszavak kaffogása és a szirénák üvöltése helyett Berlioz, Haydn és Csajkovszkij zenéje szól. És képzelje, bárki képes emlékezetből idézni Dantét. Ezek az emberek ezért maradhattak olyanok, mint korábban voltak. Nem is, nem olyanok, mint a huszonegyedik században, hanem mint az antik időkben... No de hát maga olvasta a „Legendákat és mítoszokat”... – A muzsikus úgy mosolygott az öregre, mint egy gyengeelméjűre. – Szabadok, bátrak, bölcsek és szépek. Igazságosak. Nemesek.

– Soha nem hallottam semmi hasonlót! – Homérosz csak abban reménykedett, hogy a ravasz ördög nem veszi le ezzel a lányt a lábáról.

– A metróban ezt a helyet nevezik Smaragdvárosnak. – Leonyid ekkor kérdő pillantást vetett az öregre. – De azt beszélik, hogy a lakóinak jobban tetszik egy másik név.

– Micsoda? – kérdezte az öreg ingerülten.

– A Bárka.

– Marhaság. Színtiszta marhaság! – Az öreg elnevette magát, és elfordult.

– Hát persze hogy marhaság – mondta rá flegmán a muzsikus. – De hisz csak mese...

A Dobrinyinszkaján teljes volt a káosz.

Homérosz ijedten és zavartan tekingetett körbe: nem téved? Történhet ilyen a Gyűrű egyik legnyugodtabb állomásán? Olyan benyomása támadt, mintha valaki röviddel ezelőtt hadat üzent volna a Hanzának.

A párhuzamos alagút elején egy teherhajtány állt, amelyen egymás hegyén-hátán hullák hevertek. Kötényes katonai szanitécek vonszolták le a testeket a peronra, és egy ponyvára fektették őket: az egyiknek külön volt a testétől a feje, a másik arca merő húsmassza, a harmadiknak kifordultak a belei...

Homérosz befogta Szása szemét. Leonyid mély levegőt vett, és elfordult.

– Mi történt? – kérdezte a hármójukat kísérő őrök egyike a szanitécektől.

– Ez az őrségünk, a nagy csomópontról. Mind halott, az utolsó szálig. Senki sem élte túl. És nem tudni, ki tette. – A szanitéc beletörölte tenyerét a kötényébe. – Testvér, adnál tüzet? Reszket a kezem...

A nagy csomópont. A vonalak pókhálója, amely a sugárirányú Paveleckajától indul, és egyszerre négy vonalat köt össze – a Gyűrűt, a szürkét, a narancsszínűt és a zöldet.

Homérosz úgy vélte, hogy Hunter pontosan ezt a legrövidebb, de a Hanza megerősített szolgálatai által őrzött utat választotta.

De mire ez a vérontás? Ők nyitottak rá elsőként tüzet, vagy arra sem volt idejük, hogy észrevegyék őt az alagút sötétjében? És hol van most? Ó, istenem, egy újabb fej... Hogy tehetett ilyet?...

Homérosznak eszébe jutottak Szása szavai meg a széttört tükör. Lehet, hogy a lánynak igaza van? A brigadéros talán meghasonlott önmagával, próbálja megtartóztatni magát a felesleges öldökléstől, de képtelen rá? És amikor széttörte a tükröt, valójában azt a szörnyűségesen torz embert szerette volna agyonütni, akivé fokról fokra átváltozik?

De csak a tükröt törte darabokra – megsokszorozva így a tükörképét.

De lehet... Az öreg tovább figyelte a szanitéceket, akik a hajtányról felrakták a hullákat a peronra. Hét, nyolc. Ennyi... Lehet, hogy a tükörből nem egy szörnyeteg, hanem egy ember nézett vissza rá kétségbeesetten? A régi Hunter?

Amaz meg... az a másik... már kiszabadult?

14. FEJEZET
Ml MÉG?

Valóban, mi teszi az embert emberré?

Már több mint egymillió éve bolyong a földön, de a mágikus átváltozás, amely ezt a leleményes, csapatokban élő állatot valami egészen más, bámulatos lénnyé változtatta, csak jó tízezer évvel ezelőtt zajlott le. Gondoljunk csak bele, történelmének kilencvenkilenc százalékában barlangokban húzta meg magát, és nyers húst evett, nem tudott tüzet gyújtani, eszközöket és igazi fegyvereket készíteni, de még csak értelmesen beszélni sem! És ugyanúgy érzett éhséget, félelmet, ugyanúgy ragaszkodott, gondoskodott és elégült ki, mint a majmok vagy a farkasok...

Hogyan tudott pár évszázad alatt annyi mindent megtanulni: házat építeni, gondolkodni, leírni a gondolatait, megváltoztatni az őt körülvevő anyagot, feltalálni dolgokat? Miért volt szüksége a rajzolásra, és hogyan fedezte fel a zenét? Hogyan tudta benépesíteni az egész világot, és átalakítani a saját igényei szerint? Mit adtak hozzá tízezer évvel ezelőtt ehhez a vadállathoz?

A tüzet? Az ember lehetőséget kapott, hogy megszelídítse a fényt és a meleget, magával vigye őket a lakhatatlanul hideg tájakra is, s hogy gyomra kedvéért megsüsse a zsákmányát? De mit változtatott ez meg? Igaz, lehetővé tette számára, hogy kiterjessze területeit. De a patkányok tűz nélkül is képesek voltak ellepni az egész bolygót úgy, hogy azok maradtak, akik eleve is voltak – eszes, csapatokban élő emlősök.

Nem. Mégsem a tüzet; vagy legalábbis nem csak azt – igaza volt a muzsikusnak. Valamit még... De mit?

A nyelvet? Ez kétségtelenül megkülönbözteti a többi állattól. A ködös gondolatok szavak briliánsaivá csiszolása, amelyek általánosan elterjedt fizetőeszközzé válhattak. A képesség, hogy ne is csak kifejezze, de még inkább rendezze azt, ami az agyában zajlik; hogy a bizonytalan, olvasztott fémként szétfolyó képeket szilárd formákba öntse. Az ész világossága és józansága, a lehetőség, hogy pontosan és egyértelműen adja tovább a parancsokat és az ismereteket. Innen az önszervezés és a hódítás, a hadsereg- és államépítés képessége is.

Csakhogy például a hangyák szavak nélkül is boldogulnak, ahogy a maguk ember számára érzékelhetetlen szintjén valóságos megalopoliszokat alkotnak, megtalálják a helyüket az igen bonyolult hierarchiában, pontosan közlik egymással a tudnivalókat és a parancsokat, melyek révén vasfegyelmű, rettenthetetlen, sokezres légiókba szerveződnek, melyek parányi birodalmaik néma, de könyörtelen harcaiban összecsapnak.

Talán a betűket?

A betűket, amelyek nélkül nem lehetne felhalmozni az ismereteket? A téglákat, amelyekből a világcivilizáció égbe törő Bábel tornya épült? Amelyek nélkül az egy nemzedék által elsajátított bölcsesség kiégetetlen agyagja szétfolyt és megrepedezett, összetöppedt és porrá omlott volna saját súlya alatt? Nélkülük minden újabb nemzedék az előző szintről kezdte volna a nagy torony építését, az előző sárkunyhó romjai között kínlódta volna végig egész életét, és elpusztult volna anélkül, hogy egy újabb emeletet húzott volna fel.

Az írás tette lehetővé az ember számára, hogy szűk koponyája határain túlra vigye ki a felhalmozott ismereteket, és torzítatlanul megőrizze őket az utódok számára, s ezzel megkímélje őket attól, hogy újra felfedezzék, amit elődeik már rég felfedeztek, lehetővé tette, hogy ráépítsék a maguk szintjét az ősök lerakta szilárd fundamentumra.

De biztosan nem csak a betűk...

Ha a farkasok tudnának írni, hasonlítana-e az ő civilizációjuk az emberére? Lenne-e civilizációjuk?

A farkas, ha jóllakott, boldog kimerültséget érez, az idejét kedveskedéssel és játékkal tölti, míg gyomrának korgása újra tovább nem űzi. Az emberben, ha jóllakott, másfajta vágy ébred. Valami megfoghatatlan, megmagyarázhatatlan sóvárgás, mely arra készteti, hogy órákig bámulja a csillagokat, okkerrel rajzolja tele barlangja falait, faragott figurákkal ékesítse harci gályája orrát, századokon át robotoljon kőkolosszusokat emelve ahelyett, hogy várának falait erősítené, és az életét a szó művészetének csiszolására vesztegesse ahelyett, hogy a kardforgatás művészetében tökéletesítené magát. Ugyanaz, ami arra indítja az egykori segéd-mozdonyvezetőt, hogy maradék életét az olvasásnak és a kutatásnak, a kísérleteknek szentelje, és megírjon valamit... Valami olyat... Ezt a vágyát szeretné kielégíteni a piszkos és nincstelen tömeg, amikor a vándorhegedűst hallgatja, ez a vágy ébred fel a királyokban, amikor befogadják a trubadúrokat, és pártfogolják a festőket, és a föld alatt született lányban, amikor sokáig nézegeti a kipingált teásdobozt. Ezt a bizonytalan s mégis oly erős hívó hangot, mely képes elnyomni még az éhséget is, csak az ember hallja meg.

Vajon nem éppen ez a hívó hang lendíti túl az állati érzékeken, és ajándékozza meg az embert az ábrándozás képességével, a reménykedés vakmerőségével meg a könyörület merészségével? A szerelmet és az együttérzést, amit az ember gyakran hisz saját megkülönböztető vonásának, nem ő fedezte fel. A kutya képes szeretni is, együtt érezni is: ha beteg a gazdája, nem mozdul mellőle és nyüszít. A kutya még unatkozni is tud, és képes élete értelmét egy másik lényben látni: ha a gazdája meghal, némelyik utána pusztul, csak hogy vele maradhasson. Ábrándozni azonban nem képes.

Tehát a szép utáni vágy és a szépség értékelésének képessége a lényeg? Az a csodálatos képesség, hogy gyönyörködni tudunk a színkombinációkban, a hangsorokban, a vonalvezetésekben és a szóépítmények kecsességében? Hogy olyan édes és sajgó lelki zsongást keltenek, amely bármely lelket felébreszt – az eltunyultat is, a megkérgesedettet is, a sebekkel borítottat is, és segít megtisztulni attól, ami rájuk ülepedett?

Lehetséges. De nem csak ez.

Hogy elnyomják a gépkarabélyok hangját és az összekötözött, meztelen emberek kétségbeesett sikolyait, más emberek teljes hangerőre kapcsolták a fenséges wagneri zenedrámákat. És nem éreztek ellentmondást: az egyik csak kiemelte a másikat.

Akkor hát mi még?

És ha biológiai fajként túléli is az ember e mostani poklot, megőrzi-e ezt a törékeny, majdnem érzékelhetetlen, de kétségtelenül valóságos részecskéjét önnön lényegének? Azt a szikrát, amely tízezer évvel ezelőtt a mindig éhes, zavaros tekintetű vadállatot másfajta lénnyé tette? Olyan lénnyé, amelyet a teste éhségénél jobban mardosott a lélek éhsége? Olyan lénnyé, mely szüntelen a lelki nagyság és hitványság között, a ragadozók számára ismeretlen, megmagyarázhatatlan könyörület és az olyan igazolhatatlan kegyetlenség között vergődik, mely kegyetlenséghez fogható még a rovarok lelketlen világában sincsen? Aki lenyűgöző palotákat emel, és csodálatos vásznakat fest, melyek a tiszta szépség megalkotásának képességében versengenek a Teremtővel – s ugyanakkor gázkamrákat és hidrogénbombákat eszel ki, hogy megsemmisítsen mindent, amit létrehozott, és hatékonyan irtsa ki a hozzá hasonlókat? Aki szorgalmasan építi a strandon a homokvárat, aztán dühödten lerombolja? Olyan lénnyé, aki nem ismer mértéket semmiben, nyughatatlan és fáradhatatlan, aki nem képes kielégíteni különös éhségét, de egész életében küszködik vele? Emberré?

Megmarad-e ez benne? Megmarad-e ez belőle?

Vagy egy gyors csobbanással a történelem diagramján a múltjába hull vissza, a különös egyszázalékos eltérésből visszavettetik az örökös tompultságba, a pangó időbe, amelyben a számtalan nemzedék fejét fel sem emelve kérődzik, váltja egymást, és ahol tíz, száz, ötszázezer év telik el egyformán, észrevétlenül?

Mi még?”

– Ez igaz?

– Micsoda? – mosolygott a lányra Leonyid.

– Hát a Smaragdváros. A Bárka. Hogy van ilyen hely a metróban – mondta tűnődve Szása, a lába elé nézve.

– Van ilyen kósza szóbeszéd – felelte Leonyid kitérően.

– Jó volna egyszer eljutni oda – mondta lassan a lány. – Tudod, amikor ott fent jártam, nagyon mérges voltam az emberek miatt. Amiatt, hogy egyszer hibát követtek el... És most már többé nem tudják visszahozni mindazt, ami volt. Pedig olyan jó volt... Azt hiszem.

– Hiba? Ez nem hiba volt, hanem a legsúlyosabb bűn – mondta komolyan a muzsikus. – Romba dönteni az egész világot, kiirtani hatmilliárd embert – csak hiba lett volna?

– De mégis... Te meg én vajon nem vagyunk méltók a megbocsátásra? Mindenki méltó rá. Mindenkinek meg kell adni az esélyt, hogy újjáteremtse magát, és újjáalakítson mindent, megpróbálja újra, még egyszer, legalább utoljára. – A lány hallgatott egy ideig. – Úgy szeretném látni, hogy milyen... Korábban nem érdekelt. Korábban egyszerűen csak féltem, és minden rútnak tűnt a számomra. Aztán kiderült, hogy egyszerűen rossz helyen mentem fel. Micsoda butaság... Ez a város ott fent olyan, mint az én korábbi életem. Nincs jövője. Csak emlékei – és még azok is a máséi... Csak látomások. Tudod, valami nagyon fontosat értettem meg, amíg ott voltam... – Szása zavarba jött. – A remény olyan, mint a vér. Amíg áramlik az ereidben, addig élsz. És én szeretnék reménykedni.

– De miért akarsz a Smaragdvárosba menni? – kérdezte a muzsikus.

– Szeretném látni, érezni, milyen volt korábban az élet... Hiszen te magad mondtad... Ott biztosan teljesen mások az emberek. Az olyan embereknek, akik nem felejtették el a tegnapot, és akikre biztosan ráköszönt a következő nap, egészen-egészen másoknak kell lenniük...

A kísérő őrök éber felügyelete alatt lassan haladtak át a Dobrinyinszkaja csarnokán. Homérosz, aki meghallgatásra ment az állomás vezetőjéhez, és most valamiért késett, nem szívesen hagyta kettesben őket. Hun temek még mindig nyoma sem volt.

A Dobrinyinszkaja márványcsarnokának kialakításában, ahogy a sínekre nyíló, csempeborítású nagy boltívek kis, dekoratív vakboltívekkel váltakoztak, Szása világos célzást érzett. Egy nagy, egy kicsi, megint egy nagy, megint egy kicsi. Egymás kezét fogva egy férfi, egy nő. Egy férfi, egy nő... És egyszeriben ő is szerette volna belecsúsztatni a kezét egy széles és erős férfitenyérbe. Elbújni benne legalább egy kis időre.

– Itt is lehet új életet teremteni – mondta Leonyid a lányra kacsintva. – Nem kötelező máshova menni, más után kutakodni... Néha elég, ha jól körülnéz az ember...

– És mit fogok látni?

– Engem – sütötte le a szemét Leonyid megjátszott szerénységgel.

– Téged már láttalak. Hallottalak is. – Szása végre viszonozta a mosolyát. – A zenéd nagyon tetszik, ahogy mindenki másnak is... Neked egyáltalán nincs szükséged lőszerekre? Olyan sokat odaadtál nekik, hogy beengedjenek.

– Csak annyi kell, amennyi az ételre elég. És nekem mindig van elég. Ostobaság volna csak a pénz kedvéért játszani.

– És te minek a kedvéért játszol?

– A zene kedvéért – nevetett Leonyid. – Az emberek kedvéért. Illetve nem, nem így van. Azért játszom, amit a zene tesz az emberekkel.

– És mit tesz az emberekkel?

– Amit csak akarsz. – Leonyid újra elkomolyodott. – Van olyan zeném, amitől szeretet ébred az emberben, és olyan is, amitől sírnia kell.

– És az, amit utoljára játszottál? – nézett rá Szása gyanakodva. – Az a cím nélküli. Az mit csinál az emberrel?

– Ez? – Leonyid elfütyülte a nyitányt. – Semmit se. Csak elmulasztja a fájdalmat.

– Hé, öreg!

Homérosz becsukta a füzetét, és mocorogni kezdett a kényelmetlen fapadon. Az ügyeletes a kis írópultja mögött trónolt, melynek lapját szinte teljesen elfoglalta három öreg, fekete, gomb és tárcsa nélküli telefon. Az egyiken barátságosan pislogott egy kis piros égő.

– Andrej Andrejevics most szabad. Két perce van rád, ahogy bementél, egyből térj a tárgyra, ne vacakolj – oktatta ki szigorúan az ügyeletes.

– Két perc nem lesz elég – sóhajtott Homérosz.

– Én figyelmeztettelek – vonta meg a vállát az ügyeletes.

Öt perc se lett volna elég: az öreg maga sem tudta, mivel kezdje, mivel végezze, mit kérdezzen, mit kérjen, de a Dobrinyinszkaja vezetőjén kívül nem volt kihez fordulnia.

Andrej Andrejevics viszont, ez az izzadó, hájas, nagydarab férfi a kigombolt zubbonyában nem sokáig hagyta beszélni az öreget.

– Mi az, nem érted?! Kényszerhelyzetben vagyok, nyolc emberem meghalt, te meg itt valami járvánnyal jössz nekem? Nincs itt semmi! Vége, ne pocsékold tovább az időmet! Vagy eltakarodsz innen magadtól...

Akár egy tengerből felugró cet, az állomásvezető úgy szökkent fel hatalmas testével, kis híján felborítva az asztalt, amely mögött ült. Az ajtón kérdő tekintettel benézett az ügyeletes. Zavarában Homérosz is felemelkedett a kemény és alacsony vendégszékről.

– Megyek. De ha semmi nincs, akkor miért küldött katonákat a Szerpuhovszkajára?

– Neked meg mi közöd hozzá?!

– Az állomáson azt beszélik...

– Mit beszélnek? Mit beszélnek? Tudod, mit... Nehogy már itt nekem pánikot keltsél... Pása, vidd ezt innen a majomketrecbe!

Egy szempillantás alatt kipenderítették az előszobába. Az őr a noszogatást pofonokkal nyomatékosítva egy szűk oldalfolyosóba rángatta a makacskodó öreget.

Két pofon között Homéroszról lecsúszott a porálarc; megpróbálta visszatartani a lélegzetét, de tüstént kapott egyet a gyomorszájára, és erőlködve felköhögött.

A cet feltűnt az irodája küszöbén, betöltve az egész ajtónyílást.

– Hagyd ott egyelőre, majd később foglalkozunk vele... Te meg ki vagy? Be vagy jelentve? – förmedt rá a következő látogatóra.

Homérosz még oda tudott pillantani.

Háromlépésnyire tőle karba font kézzel Hunter állt mozdulatlanul. Valaki másról levetett, szűk egyenruhában volt, sisakja felemelt rostélyának árnyéka pedig eltakarta az arcát, s úgy tűnt, nem ismert rá az öregre, és nem készült beavatkozni se. Homérosz azt várta, hogy csupa vér lesz, mint valami mészáros, de az egyetlen bíborszínű folt a brigadéros ruháján a saját sebének vérfoltja volt. Hunter lesújtó pillantást vetett az állomás vezetőjére, aztán lassan megindult, egyenesen feléje, mintha a testén keresztül akarna begázolni az irodába.

Andrej Andrejevics meghökkent, mormogott valamit, hátralépett, és utat engedett. A Homéroszt vonszoló őr várakozón megállt. Hunter benyomult a dagadt után, és egyetlen oroszlánüvöltéssel belefojtotta a szót. Aztán parancsoló hangon suttogni kezdett.

Az ügyeletes otthagyta az öreget, az ajtóhoz ment, és átlépett a küszöbön. Fertelmes káromkodásözön söpörte ki onnan egy pillanat alatt; az állomás vezetőjének visításba fúló hangja.

– És ereszd el azt a provokátort! – kiáltotta utoljára, mint aki hipnózisban egy idegen parancsot ismétel el.

Az ügyeletes leforrázva, vörös fejjel húzta be maga után az ajtót, a helyére kullogott, és egy csomagolópapírra nyomtatott hírlapba mélyedt. Amikor Homérosz határozott léptekkel elment mellette a vezetői iroda felé, csak még jobban beletemetkezett a kis újságba, mint akinek ettől fogva semmi köze ahhoz, ami itt zajlik.

Homérosz csak most nézte meg jobban a telefonjait, amikor győzedelmes pillantást vetett a megszégyenülését az újság mögé rejtő őrre. Arra, amelyik egész idő alatt végig villogott, egy kis piszkosfehér tapasz volt ragasztva, s föléje kék golyóstollal valaki egyetlen szót írt fel alig olvashatóan: „Tulszkaja”...

– Mi tartjuk a kapcsolatot a Renddel. – A verejtékező állomásvezető ökölbe szorította a kezét, de a tekintetét nem merte a brigadérosra emelni. – De erről az akcióról senki nem szólt nekünk. Én pedig egyedül ilyen döntést nem hozhatok.

– Akkor hívja fel a Centralnaját – mondta Hunter. – Még van ideje az egyeztetésre. De nem sok.

– Nem fogják jóváhagyni. Ez fenyegetné a Hanza stabilitását... Ugyan kérem, nem tudja, hogy a Hanza számára ez mindennél előbbre való? És mi mindent ellenőrzés alatt tartunk.

– Ugyan miféle stabilitásról beszél? Ha nem intézkedünk...

– A helyzet stabil, nem értem, hogy önnek mi a problémája – csóválta a fejét makacsul Andrej Andrejevics. – Minden kijáratot ellenőrzünk. Egy egér se juthat be. Várjunk hát, amíg minden magától megoldódik.

– Semmi sem fog megoldódni magától! – bődült el Hunter. – Megvárják, amíg valaki kijut onnan, és odafönt átszökik, vagy talál valami kerülő utat? Az állomást meg kell tisztítani. Az utasítások szerint! Nem is értem, hogy maga eddig ezt miért nem tette meg!

– De hát lehetnek köztük még egészségesek is! Hogy képzeli egyáltalán?! Hogyan adjak parancsot a fiaimnak, hogy lőjék halomra és perzseljék fel az egész Tulszkaját? Meg a szektások vonatát is? És talán mindjárt a Szerpuhovszkaját is? Majd minden másodiknak kurvája van ott, meg törvénytelen gyereke... Azt már nem! Nem vagyunk mi fasiszták. A háború az más, ez viszont... Betegek lemészárolása... Amikor száj- és körömfájás volt a Belorusszkaján, még a disznókat is egyesével hordták külön sarkokba, hogy amelyik megfertőződött, ott dögöljön meg, amelyik meg egészséges, éljen, és nem öldösték halomra őket válogatás nélkül.

– Azok ott disznók voltak, itt meg emberekről van szó – mondta fakó hangon a brigadéros.

– Nem, nem. – Az állomásvezető megint megrázta a fejét, hullottak róla a verejtékcseppek. – Én erre nem vagyok képes. Ez embertelen... Nem hagyná nyugodni a lelkiismeretemet később... Hogy tehetném meg? Hogy aztán álmomban kísértsen?

– Nem is magának kell megtennie. Vannak erre emberek, akik nem álmodnak. Ön csak engedjen át bennünket az állomásain. És kész.

– Küldtem futárokat a Poliszba, megtudni, hogy van-e vakcina. – Andrej Andrejevics ingujjával letörölte arcáról a verejtéket. – Van rá remény, hogy...

– Nincs semmiféle vakcina. Szemernyi remény sincsen! Elég volt abból, hogy a homokba dugják a fejüket! Miért nem látom itt a Centralnaja szanitécegységeit? Miért vonakodik odatelefonálni és szabad utat kérni a Rend egységeinek?

Az állomásvezető konokul hallgatott; próbálta valami okból begombolni a zubbonyát, csúszós ujjaival babrált a gombjain, de aztán felhagyott vele. Odament a kopott kredenchez, töltött magának egy kupica likőrt, s egy hajtásra lenyelte.

– Maga nem is tájékoztatta őket... – jött rá Hunter. – Semmit sem tudnak. A szomszéd állomáson járvány van, és ők semmiről sem tudnak...

– Az ilyesmiért a fejemmel felelek – mondta rekedten az állomásvezető.

– Egy szomszédos állomáson kitörő járvány leváltást jelent. Hogy hagytam... Hogy nem vettem elejét... Veszélyeztettem a Hanza stabilitását.

– A szomszédos állomáson?! A Szerpuhovszkaján?!

– Egyelőre ott minden nyugodt, de én túl későn kaptam észbe... Nem reagáltam idejében. Honnan tudnánk...

– És akkor hogyan magyarázta ezt meg? A csapatokat egy független állomáson? Az alagutak lezárását?

– Hogy banditák... Lázadók. Ilyen mindenhol előfordul. Nincs benne semmi különös.

– Most pedig már késő beismerni... – bólintott a brigadéros.

– Ez most már nem leváltást jelentene. – Andrej Andrejevics újra töltött, és rögtön felhajtotta a második kupicát is. – Ez már fővesztés.

– És most mi lesz?

– Várok. – Az állomásvezető nekitámaszkodott az asztalnak. – Várok. Hátha...

– Miért nem fogadja a hívásaikat? – szólt közbe Homérosz. – Egyfolytában csörög kint a telefon, a Tulszkajáról hívják. Hátha...

– Nem csörög – felelte amaz élettelen hangon. – Kikapcsoltam a hangot. Csak a lámpája világít. És amíg világít, élnek.

– Miért nem veszi fel?! – ismételte haragosan az öreg.

– És mégis mit mondjak nekik? Hogy tűrjenek? Hogy mielőbb gyógyuljanak meg? Hogy közel a segítség? Hogy lőjék főbe magukat? Épp elég volt nekem az is, hogy beszélnem kellett a menekültekkel! – bőszült fel az állomásvezető.

– Pofa be, de rögtön! – parancsolt rá halkan Hunter. – És hallgass ide! Egy nap múlva visszajövök az osztaggal. Akadálytalanul át kell engednetek minden poszton. A Szerpuhovszkaját zárva tartod. Elmegyünk a Tulszkajára, és megtisztítjuk. Ha kell, megtisztítjuk a Szerpuhovszkaját is. Rendezünk majd egy kisebb háborút. A Centralnaját nem muszáj értesítened. Egyáltalán semmit sem kell csinálnod. Majd én... helyreállítom a stabilitást.

Az állomásvezető, akit elhagyott az ereje, és úgy összetöppedt, mint egy kidurrant biciklibelső, bágyadtan bólintott. Töltött magának még egyet, és mielőtt felhajtotta volna, halkan megkérdezte:

– Térdig fogsz gázolni a vérben. Nem borzadsz tőle?

– A vért könnyen leviszi a hideg víz – közölte vele a brigadéros.

Amikor kimentek az irodából, Andrej Andrejevics nagy levegőt vett, és öblös hangon behívta az ügyeletest. Az berohant, és az ajtó nagy robajjal becsapódott mögötte. Az öreg kicsit elmaradt Huntertől, az írópult fölé hajolt, felkapta a fekete kagylót az annyira őrzött készülékről, és a füléhez szorította.

– Halló! Halló! Tessék! – suttogta bele a mikrofonba.

Néma csend. Nem az a süket csend, mint amikor megszakad valahol a vezeték, hanem visszhangos, mintha a vonal túlsó végén a készülék mellé tették volna a kagylót. Nem volt, aki válaszoljon Homérosznak. Mintha valaki nagyon sokáig várta volna, hogy valaki végre felvegye a telefont, de végül csak nem bírta kivárni. Mintha az öreg eltorzult hangon most egy halott fülébe beszélne.

Hunter rosszallóan nézett vissza Homéroszra a küszöbről, ő pedig óvatosan visszatéve mindent a helyére, engedelmesen elindult utána.

– Popov! Popov! Ébresztő! Gyorsan kelj fel!

A parancsnok erős lámpája áttűzött a szemhéján, és a pupilláin keresztül lángba borította az agyát. Egy erős kéz rázta a vállát, aztán egy lendületes pofon csattant Artyom borostás arcán. Nagy nehezen kinyitotta a szemét, majd égő arcát dörzsölve felpattant az ágyról, és tisztelegve vigyázzba állt.

– Hol a fegyvered? Fogd a gépkarabélyodat, és gyerünk utánam, mintha élnél!

Napok óta egyenruhában aludtak. Artyom lecibálta a rongyokat, amelyekbe éjszakára betekerte a párnául szolgáló Kalasnyikovot, és még mindig kábán a parancsnok után indult. Mennyit alhatott vajon? Egy órát? Kettőt? A feje zúgott, a torka kiszáradt.

– Kezdődik... – csapta meg a válla fölött a parancsnok alkoholszagú lehelete.

– Mi kezdődik? – kérdezte ijedten.

– Majd mindjárt meglátod... Fogd, itt van még egy tár. Szükséged lesz rá.

A Tulszkaja, ez a tágas, oszloptalan és csupán egy elképzelhetetlenül vaskos alagút végpontjának tetsző állomás szinte teljes sötétségbe borult. Néhány helyen gyenge fénysugarak villóztak görcsösen; mozgásukban nem volt semmi rendszer, semmi tudatosság, mintha a lámpák egészen kicsi gyermekek vagy majmok kezében lettek volna. De honnan kerültek volna ide majmok...

Ahogy magához tért, Artyom lázasan ellenőrizte a fegyverét, s hirtelen megértette, hogy mi történhetett. Kitörtek! Vagy még nem késő?

Az őrszobából még ketten ugrottak ki, és csatlakoztak hozzájuk – puffadtan, rekedten, még félálomban. A parancsnok útközben összeszedett mindenkit, aki még lábra tudott állni, és fegyvert tudott fogni. Még azokat is, akik már köhécseltek.

A nehéz, elhasznált levegő vészjósló lárma hangjait sodorta feléjük. Nem ordítást, nem üvöltést, nem parancsszavakat... Száz meg száz torokból feltörő és egybevegyülő jajzúgás volt ez – elkínzott, kétségbeeséssel, rettegéssel teli. Zúgás, melybe vasak egyszerre számtalan helyről idehallatszó csörömpölése és csikorgása vegyült.

A peron zsúfolásig tömve volt szakadt és földre lappadt sátrakkal, feldöntött, fémlapokból összeszerelt lakófülkékkel, vagonok oldallemezeivel, furnérpultokkal, mindenféle holmikkal... A parancsnok úgy haladt elöl, akár egy jégtörő, mint jégtorlaszokat lökte félre a lomhalmokat, és a sodorvonalában igyekezett utána Artyom meg a két másik ember.

Felbukkant a sötétből a jobb vágányon álló, csonka szerelvény: a világítás mindkét kocsijában le volt kapcsolva, a nyitott ajtókat úgy-ahogy eltorlaszolták hordozható akadályokkal, belül viszont... A sötét ablakok mögött szörnyű emberi massza fortyogott. Kezek tucatjai kapaszkodtak a gyenge rácsok vasába, tépték, rázták, zörgették. Az átjárókhoz állított, gázálarcos fegyveresek időről időre odaugrottak a kitátott szájakként feketéllő ajtónyílásokhoz, ütésre emelték karabélyuk tusát, de sem ütni, még kevésbé lőni nem mertek. Más helyeken az őrök próbálták meggyőzni, lecsendesíteni a vasdobozokba préselt, háborgó embertengert.

De eljutott-e a bezárt emberek tudatáig már bármi is?

Azért kényszerítették be őket a vagonokba, mert elkezdtek kiszökdösni az alagutakban kialakított elkülönítőkből, meg már túl sokan is lettek, többen, mint az egészségesek.

A parancsnok elment az első, majd a második kocsi mellett, és akkor Artyom végre meglátta, hová is siettek ennyire. Az utolsó ajtónál fakadt ki a tályog. A kocsiból különös teremtmények özönlöttek ki – alig álltak a lábukon, az arcukat a felismerhetetlenségig eltorzították az ödémák, kezük-lábuk felpuffadt, csúnyán megvastagodott. Elszökni egyelőre senkinek sem sikerült: az ajtóhoz sorakozott fel minden szabad fegyveres.

A parancsnok átvágott a kordonon.

– Megparancsolom minden betegnek, hogy azonnal menjen vissza a helyére! – Tiszti övtáskájából előhúzta a Sztyecskinjét.

A hozzá legközelebb álló beteg nagy kínnal felemelte duzzadt, súlyos fejét, megnyalta kicserepesedett ajkát.

– Miért bánik így velünk?

– Jól tudják, hogy ismeretlen vírus fertőzte meg magukat. Keressük a gyógyszerét... Maguknak csak türelemmel kell lenniük.

– Még hogy keresik a gyógyszerét – mondta a beteg keserűen. – Nevetséges.

– Azonnal menjenek vissza a kocsiba! – A parancsnok kibiztosította a fegyverét. – Tízig számolok, aztán tüzet nyitok. Egy...

– Csak hiteget bennünket. Azt hiszi, így mégiscsak valahogy kordában tud tartani minket. Amíg csak mind el nem pusztulunk...

– Kettő.

– Már egy napja nem kaptunk vizet. Minek is itatnák a halálraítélteket...

– Az őrök félnek odamenni a rácsokhoz. Ketten is így kapták el a fertőzést. Három.

– A kocsik már teli vannak hullákkal. Emberek arcán taposunk. Tudod, hogyan reccsen egy orr? Ha meg gyereké, annál...

– Nincs hova tenni őket! Nem tudjuk elégetni őket. Négy.

– A szomszéd kocsiban annyira szűken vannak, hogy az emberek állva halnak meg. És állnak tovább az élők mellett. Váll váll mellett.

– Öt.

– Uramisten, hát lőjenek már le! Tudom én, hogy nincs gyógyszer. Legalább gyorsan meghalok. Többé nem fogom érezni, ahogy a belső szerveimet smirglin szétdörzsölik, aztán leöntik szesszel...

– Hat.

– És meggyújtják. Mintha férgek lennének a fejemben, amelyek nemcsak az agyamat rágják, hanem a lelkemet is. Hamm, hamm, rop, rop...

– Hét.

– Barom! Engedj ki bennünket! Hagyd, hogy ember módjára haljunk meg! Miért hiszed, hogy jogod van így kínozni bennünket? Te is tudod, hogy alighanem már te magad is...

– Nyolc! A biztonság végett. Hogy mások túléljék. Én magam kész vagyok megdögleni, de közületek, pestises tetvek, innen senki ki nem megy. Felkészül!

Artyom felrántotta a gépkarabélyát, ráemelte a legközelebbi betegre... Teremtőm, lehet, hogy nő... A barna koszréteggé száradt trikó alatt felfúvódott mellek domborodtak. Pislogott, és átfordította a fegyver csövét egy támolygó öregre. A nyomorékok tömege zúgolódni kezdett, aztán hátrahőkölt, próbált visszanyomulni az ajtóhoz, de már nem lehetett – a vagonból friss gennyként csorogtak ki az újabb és újabb nyöszörgő, síró betegek.

– Te szadista! Mi művelsz?! De hisz élő emberekre akarsz... Nem vagyunk mi zombik!

– Kilenc! – A parancsnok hangja tompa és élettelen volt.

– Egyszerűen csak engedj ki bennünket! – ordította erőlködve a beteg, és feltette a kezét, mint egy karmester, mire a tömeg egy emberként mozdult, nyomult előre, követve az intését.

– Tűz!

Alig emelte szájához a fuvoláját, az emberek kezdtek máris köréje gyűlni. A hangszer első, még csak próbaképp felhangzó futamaira máris mosolyogni kezdtek és tapsoltak, amikor pedig a hangok már tisztán csendültek, a hallgatók arca átváltozott. Mintha egyszeriben megtisztultak volna.

Szásának ezúttal különleges hely dukált – a muzsikus mellett. Most nemcsak Leonyidra szegeződtek a szempárok tucatjai, neki is kijutott az elragadtatott tekintetekből. Kezdetben kényelmetlenül érezte magát ettől, hiszen nem szolgált rá a figyelmükre és hálájukra, de aztán a dallam felkapta a gránitpadlóról és magával ragadta, ahogy magával ragad és mindent elfelejtet egy jó könyv vagy egy elmesélt történet.

Újra ugyanaz a dallam áradt a fuvolából – a cím nélküli. Leonyid ezzel kezdte és fejezte be minden fellépését. Ez a dallam képes volt kisimítani a ráncokat, életet varázsolni a megüvegesedett tekintetekbe, és apró fényeket gyújtani bennük: Noha Szása már jól ismerte, Leonyid titkos ajtókat nyitott meg benne a számára is, új harmóniákra lelt, és a zenének más hangzása lett... Szása úgy érezte, mintha nagyon sokáig nézné az eget, és egyszer csak a felhők résein át egy pillanatra megcsillanna a végtelen, szelíd, zöld messzeség.

És ekkor hirtelen belényilallt valami. Meghökkenve, időnek előtte visszatérve a földre, Szása ijedten megfordult. Itt van... Egy fejjel a tömeg fölé magasodva, kevéssel a hallgatóság mögött, állát felszegve állt. Metsző, csorba tekintete őrá szegeződött, és ha rövid időre elfordult is róla, csak azért tette, hogy rávillantsa a muzsikusra is. Az ügyet sem vetett rá, legalábbis nem adta jelét, hogy bármi is zavarná a játékban.

Hunter nem ment el, nem próbálta meg elvinni Szását, és nem szakította félbe az előadást. Kivárta az utolsó akkordokat is, csak azután lépett hátra, és tűnt el. Feledve Leonyidot, Szása a tömegbe vetette magát, Hunter után.

Az nem messze, egy padnál megállt, amelyen a csüggedt Homérosz ült.

– Hallottál mindent – mondta rekedten. – Elmegyek. Eljössz velem?

– Hová? – Az öreg halványan rámosolygott a lányra, aki addigra szintén odaért. – Szása tud mindent – magyarázta a borotvált fejűnek.

Hunter megint szúrós tekintettel nézett rá, aztán biccentett, anélkül hogy egy szót is szólt volna hozzá.

– Csak ide nem messze – intett fejével az öreg felé fordulva. – De... nem szeretnék egyedül maradni.

– Vigyél magaddal engem! – kapott a szón Szása.

A borotvált fejű hangosan sóhajtott, összeszorította, majd szétnyitotta az öklét.

– Köszönöm a kést – mondta végül. – Nagy hasznát vettem.

A lány sebzetten hátrahőkölt, de rögtön összeszedte a bátorságát.

– Te döntesz, hogy mire használod – mondta.

– Nem volt választásom.

– Most már van. – Szása beharapta az alsó ajkát, elkomorodott.

– Most sincs. Ha tudod, akkor értened kell. Ha valóban...

– Érteni? Mit?!

– Hogy milyen fontos eljutni a Tulszkajára. Hogy nekem mennyire fontos... Mihamarabb...

Szása látta, milyen szaporán remegnek az ujjai, hogyan terjed a sötét folt a vállán; félt ettől az embertől, de még ennél is inkább féltette őt.

– Meg kell állnod – kérte őt lágyan.

– Kizárt – vágta rá Hunter. – Mindegy, ki teszi meg. Miért ne én tegyem?

– Mert magadat pusztítod el. – A lány óvatosan megfogta a kezét – Hunter megremegett, mintha megcsípte volna valami.

– Nekem kell megtennem. Akiknek itt dönteniük kell, mind gyávák. Ha tovább késlekedek, az egész metrót elpusztítom.

– És ha volna mégis más lehetőség? Ha volna rá gyógyszer? Ha már nem kellene megtenned?...

– Hányszor ismételjem... Nincs semmilyen gyógyszer! A láz gyógyíthatatlan. Hisz ha volna... akkor hogyan is... Akkor dehogy...

– Akkor mit választanál? – faggatta tovább Szása.

– Nincs miből választani! – lökte el a borotvált fejű a lány kezét.

– Indulunk! – vetette oda az öregnek.

– Engem miért nem akarsz magaddal vinni? – kiáltotta a lány.

– Féltelek. – Egészen halkan mondta ezt, szinte csak suttogta, hogy Szásán kívül senki se hallja meg.

Elfordult és elindult, csak az öregnek mordult oda végezetül, hogy tíz perce van az indulásra.

– Tévedek, vagy valakinek itt láza van? – hallatszott Szása háta mögött.

– Micsoda?! – A lány megperdült, és Leonyidba ütközött.

– Mintha azt hallottam volna, hogy lázról beszélgettek – mosolygott a fiú ártatlan képpel.

– Rosszul hallottad. – A lány most semmit sem akart megbeszélni vele.

– Én meg azt hittem, mégiscsak igaznak bizonyulnak a pletykák – mondta eltűnődve a muzsikus, mintha csak magában beszélne.

– Miféle pletykák? – komorodott el Szása.

– A Szerpuhovszkaján lévő karanténról. Az állítólag gyógyíthatatlan betegségről. A járványról... – Leonyid kutatva nézett a lányra, figyelve szájának, szemöldökének minden rezzenését.

– És régóta hallgatóztál?! – pirult el Szása.

– Sohasem direkt csinálom. Csak, ugye, a zenei hallásom... – tárta szét a kezét Leonyid.

– Ő a barátom – magyarázta valamiért Hunter után biccentve a lány.

– Szép ember – morogta Leonyid.

– Miért mondod, hogy „állítólag” gyógyíthatatlan?

– Szása! – Homérosz felkelt a padról, végig a zenészen tartva gyanakvó tekintetét. – Jönnél egy szóra? Meg kell beszélnünk, hogyan tovább...

– Csak még egy pillanat. – Leonyid egy udvarias mosollyal lerázta az öreget, odébb ment, és hívta a lányt maga után.

Szása bizonytalanul indult utána; olyan érzése volt, hogy a Hunterrel való viaskodásának még nincs vége, s ha most nem adja fel, a férfinak nem lesz ereje, hogy újra elkergesse. És hogy még segíthet neki, bár a leghalványabb elképzelése sincs róla, hogyan.

– Lehet, hogy jóval előbb hallottam a járványról, mint te? – suttogta neki Leonyid. – Lehet, hogy nem ez az első kitörése ennek a betegségnek? És lehet, hogy mégiscsak létezik valamilyen varázstabletta, amivel meg lehet gyógyítani? – A muzsikus a szemébe nézett.

– De ő azt mondja, hogy nincs semmilyen ellenszer... Hogy mindenkit meg kell... – motyogta Szása.

– Ölni? – fejezte be helyette Leonyid. – Szóval ez a te elragadó barátod ezt mondja? Nem is csodálkozom. Egy diplomás orvos beszél belőle...

– Azt akarod mondani...

A muzsikus Szása vállára tette a kezét, hozzáhajolt, és alig hallhatóan lehelte a fülébe: – Azt akarom mondani, hogy a betegség gyógyítható. Van rá gyógyszer.

15. FEJEZET
KETTEN

Az öreg ingerülten megköszörülte a torkát, aztán odalépett hozzájuk.

– Szása! Beszélnem kell veled.

Leonyid egy kacsintással elhúzódott a lánytól, tettetett alázatossággal átengedve Szását Homérosznak, és félrevonult. A lány azonban most csak a fiú szavaira tudott gondolni. És miközben az öreg valamit magyarázott neki, bizonygatta, hogy Huntert még meg lehet győzni, valamit javasolt és valamire kérlelte, ő a muzsikust nézte a válla fölött. Az nem nézett vissza rá, de a szája szélén játszadozó mosoly azt üzente neki: mindent lát, mindent ért. Szása, mint aki kész mindenben egyetérteni Homérosszal, egyre bólogatott, csak hogy még egy percre egyedül maradhasson a muzsikussal, és végighallgathassa. Hogy maga is hihessen benne, hogy a gyógyszer létezik.

– Rögtön visszajövök – vágott az öreg szavába, és odaszaladt Leonyidhoz.

– A folytatásért jöttél? – fogadta a muzsikus.

– El kell mondanod nekem! – A lány nem akart tovább játszani. – Hogyan gyógyítható?!

– Nem egyszerű. Tudom, hogy gyógyítható. Ismerek embereket, akik legyőzték a kórt. És el tudlak vinni hozzájuk.

– De azt mondtad, hogy te meg tudsz birkózni vele...

– Nem jól értettél. – Vállat vont. – Hogyan tudnék? Egyszerű fuvolás vagyok. Vándormuzsikus.

– És kik azok az emberek?

– Ha érdekel, összeismertetlek velük. De kell egy kis séta hozzá.

– Melyik állomáson vannak?

– Nem túl messze innen. Majd megtudod. Ha akarod.

– Nem bízok benned.

– De szeretnél bízni – mondta a fiú. – Egyelőre én sem bízom benned, ezért is nem mondhatok el mindent.

– Miért akarod, hogy veled menjek? – húzta össze a szemét Szása.

– Hogy én miért akarom? – csóválta a fejét Leonyid. – Nekem mindegy. Neked van szükséged rá. Én magam senkit sem tudok megmenteni.

– Megígéred, hogy elviszel ezekhez az emberekhez? Esküszöl, hogy tudnak segíteni? – kérdezte a lány habozva.

– Elviszlek – felelte határozottan Leonyid.

– Hogyan döntöttél? – szakította félbe őket megint a nyughatatlan öreg.

– Nem megyek veletek. – Szása a kezeslábasa kantárját gyűrögette. – Ő azt mondja, van gyógyszer a lázra – fordult a muzsikus felé.

– Hazudik – mondta bizonytalanul Homérosz.

– Úgy látom, maga jobban eligazodik a vírusok között, mint én – mondta tiszteletteljesen Leonyid. – Tanulmányozta őket? Vagy saját tapasztalatból tudja? Vagy maga is úgy tartja, hogy az általános megsemmisítés a legjobb módszer a fertőzés legyőzésére?

– Honnan veszi?... – hökkent meg az öreg. – Te mondtad neki? – nézett Szására.

– Ó, közeleg a maguk diplomás barátja. – Ahogy észrevette a felbukkanó Huntert, a muzsikus elővigyázatosan hátrább lépett. – Látom, az egész mentőbrigád összejött már, kezdem magam feleslegesnek érezni.

– Várj! – kérte a lány.

– Hazudik! Egyszerűen csak veled akar lenni... De még ha igaz is – súgta neki Homérosz hevesen –, már semmit sem tehettek. Hunter legkésőbb egy nap múlva itt lesz az erősítéssel. Ha velünk maradsz, talán le tudod beszélni... Ez meg...

– Semmit sem tehetek – felelte komoran Szása. – Már senki sem állíthatja meg őt, érzem. Választás elé kell állítanom. Kétfelé kell hasítanom...

– Kettéhasítani? – Homérosz felvonta a szemöldökét.

– Egy napon belül visszajövök – ígérte a lány.

Miért engedte el?

Miért volt gyenge, miért engedte ennek a féleszű csavargónak, hogy elragadja tőle a hősnőjét, a múzsáját, a lányát? Hiszen minél jobban kiismerte Leonyidot, annál kevésbé tetszett neki. Nagy, zöld szemében sokszor váratlanul megvillant valami sóvár mohóság, angyali arcán pedig, amikor azt hitte, hogy senki sem látja, nyugtalanító árnyak suhantak át...

Minek kell neki a lány? Jobbik esetben, mint a szépség szerelmese, gombostűre szúrja az ártatlanságát, hogy kiszárítsa az emlékezetében, s mint a lepke hímpora, lassan lehullik róla ifjúságának mulandó bája, melyet az emlékezet nem tud megőrizni, és lefényképezni sem lehet. A becsapott, kihasznált lány majd megrázza magát, de megtisztulnia és felejtenie nem egyhamar sikerül, főleg az után, hogy ez az átkozott vándorkomédiás fondorlattal kaparintja meg.

Akkor meg miért engedte el?

Gyávaságból. Mert Homérosz nemcsak hogy nem mert Hunterrel vitába szállni, hanem még azokat a kérdéseket sem merte feltenni neki, amelyek igazán nyugtalanították. Mert Szásának, mivel szerelmes, meg kell bocsátani a merészségét is, a meggondolatlanságát is. Hozzá is ilyen kíméletes lett volna vajon a brigadéros?

Homérosz továbbra is brigadérosnak hívta magában – részben megszokásból, részben azért, mert ez megnyugtatta: nincs semmi vész, semmi különös, Hunter ugyanaz, aki volt, a Szevasztopolszkaja északi őrségének a parancsnoka... De nem. Homérosszal vállvetve most már nem a korábbi magának való zsoldos katona lépdelt. Az öreg kezdte felfogni, hogy útitársa a szeme láttára alakult át... Valami szörnyűség történhetett vele, és ostobaság volna ezt tagadni, semmi értelme nyugtatgatnia magát...

Hunter újra magával vitte – ezúttal vajon azért, hogy megmutassa neki a dráma véres végkifejletét? Eltökélte, hogy nemcsak a Tulszkaját pusztítja el, hanem az alagutakban magukat meghúzó szektásokat is, és akkor már a Szerpuhovszkaját is, minden lakosával és az oda vezényelt Hanza-katonákkal együtt – kizárólag a gyanú alapján, hogy valaki közülük megfertőződhetett. És ugyanez várhat a Szevasztopolszkajára is.

Már nincs szüksége igazi okra, hogy öljön, csak ürügyet keres.

Homérosznak pusztán arra futotta az erejéből, hogy megbabonázva kullogjon utána, mintha ez az egész csak egy lidérces álom volna, és megfigyelje, dokumentálja a bűntetteit. S azzal mentse fel magát, hogy Hunter azért követi el ezeket a bűntetteket, hogy megmeneküljenek, és ez a kisebbik rossz. A könyörtelen brigadéros Moloch megtestesülésének tűnt a számára, és Homérosz sohasem próbált harcolni a sors ellen.

De a kislány, az ő múzsája, úgy látszik, nem adta fel. És míg az öreg a lelke mélyén már megbékélt azzal, hogy a Tulszkaja és a Szerpuhovszkaja Szodomává és Gomorává fog változni, Szása a legkisebb reménybe is belekapaszkodott. Homérosz már letett arról, hogy még azelőtt megtalálhatják a pirulákat, a vakcinát, a szérumot, hogy Hunter tűzzel-vassal állítja meg a járványt; Szása viszont az utolsó pillanatig kész volt keresni a gyógyszert.

Homérosz se katona, se orvos nem volt, és legfőképp öreg volt már ahhoz, hogy higgyen a csodákban. Lelkének egy darabja mégis sóváran kívánta ezt a csodát, álmodott a megmenekülésről. De ő kitépte és elhajította lelkének ezt a darabját – Szásával együtt.

Egyszerűen áthárította a lányra azt, amit ő maga nem mert megcselekedni.

És a beletörődésben lelt nyugalmat magának.

Egy nap múlva mindennek vége lesz. Utána pedig dezertál a szolgálatból, keres magának egy zugot, és megírja a könyvét. Már tudta, hogy miről fog szólni. Arról, hogy a leleményes állat hogyan talált rá egy lehullott varázscsillagra, egy égi szikrára, hogyan nyelte le, és vált emberré. Arról, hogy miután ellopta a tüzet az istenektől, nem tudott bánni vele, és felperzselte a világot. És arról, hogy ezer év elteltével büntetésül megfosztatott ettől az emberi szikrától, de mégsem állattá változott vissza, hanem annál jóval szörnyűségesebb lény lett belőle, aminek még neve sincsen.

A rajparancsnok belepotyogtatta a marék töltényt a zsebébe, és egy kemény kézfogással pecsételte meg a muzsikussal kötött üzletet.

– Ha rátesz még egy keveset, felrakom magukat a motoros hajtányra – mondta.

– Jobban szeretem a romantikus sétát – hárította el Leonyid.

– Gondold meg! Magatokban nem engedhetlek át benneteket az alagútjainkon – próbálta jobb belátásra bírni a rajparancsnok. – Mindenképpen őrizettel fogtok menni. A barátnődnek nincsenek papírjai... Hajtánnyal hipp-hopp olyan helyre vitethetnélek benneteket, ahol kettesben maradhatsz vele – súgta oda neki.

– De mi nem akarunk kettesben lenni! – jelentette ki határozottan Szása.

– Díszkíséretnek fogjuk tekinteni. Mintha mi volnánk Monaco hercege és hercegnője a sétatéren. – A muzsikus meghajolt a lány előtt.

– Miféle hercegnő? – bukott ki Szásából.

– Monacóé. Volt valamikor egy ilyen hercegség. A Côte d’Azúron...

– Hát jó – szakította félbe a rajparancsnok. – Ha gyalog akarsz menni, gyerünk, készülj! Rendben megállapodtunk, de a fiúknak estére a bázison kell lenniük. Hé, Mankó! – hívta oda az egyik katonát. – Kísérjétek el ezt a kettőt a Kijevszkajáig, a járőröknek meg mondjátok azt, hogy deportálás. Rakjátok át őket a sugárirányú vonalra, aztán irány vissza! Rendben van így? – fordult Leonyidhoz.

– Igenis – szalutált az tréfásan.

– Gyertek máskor is! – kacsintott rá a rajparancsnok.

Hogy a Hanza területei mennyire különböztek a metró összes többi részétől! A Paveleckajától az Oktyabrszkajáig vezető szakaszon egyetlen helyet sem látott Szása, ahol teljesen sötét lett volna. A falon futó vezetékeken ötvenlépésenként villanyégők lógtak. Mindegyiknek a fénye elegendő volt arra, hogy elvilágítson a következőig. Még a fő ágból elágazó tartalék és titkos alagutak is jól meg voltak világítva, ijesztő dolognak nyoma sem volt bennük.

Szása legszívesebben rohant volna előre, hogy időt nyerjen, de Leonyid sehogy sem akart sietni, és azt sem volt hajlandó elárulni, hogy a Kijevszkaja után hova mennek majd. Unatkozó képpel, lassan lépkedett: alighanem a Gyűrűnek a metró közönséges lakói számára tiltott szakaszaiban is sűrűn megfordult már.

– Örülök, hogy a barátod mindig a maga feje után megy – mondta Leonyid.

– Miről beszélsz? – Szása elkomorodott.

– Ha ugyanilyen erősen reménykedett volna benne, hogy megmentheti az embereket, mint te, akkor el kellett volna hoznunk magunkkal. Így viszont párokra váltunk szét, és mindegyiktek azt csinálhatja majd, amit szeretne. Ő ölni, te gyógyítani...

– Ő nem akar megölni senkit! – mondta a lány élesen.

– Hát persze, csak a munkáját végzi... – Leonyid sóhajtott. – De hát ki vagyok én, hogy ítélkezzem róla?

– És te közben mit csinálsz majd? – kérdezte Szása gúnyosan. – Játszani fogsz?

– Egyszerűen csak melletted leszek – mosolygott Leonyid. – Mi más kellene a boldogságomhoz?

– Ezt csak úgy mondod – ingatta a fejét Szása. – Nem is ismersz igazán. Hogyan tehetnélek én téged boldoggá?

– Van módja elég. Ha csak ránéz az ember egy szép lányra, máris jobb lesz a hangulata. Ami meg...

– Azt hiszed, hogy értesz a szépséghez? – sandított rá a lány.

– Ez az egyetlen, amihez értek – bólintott Leonyid gőgösen.

– És bennem mit találsz belőle? – A lány ráncai végre kisimultak.

– Te csupa ragyogás vagy!

A hangja mintha komolyan csengett volna; aztán egy pillanat múlva egy lépésnyire elmaradt, és végigfuttatta rajta a szemét.

– Csak kár, hogy szereted az ilyen durva holmit – tette hozzá.

– Mi nem tetszik benne? – Szása is lelassított, hogy ne érezze a hátán Leonyid csiklandozó tekintetét.

– Nem engedi át a fényt. Én viszont olyan vagyok, mint a pillangó... Mindig a fény felé repülök. – Szándékosan bolondos képet vágva mozgatta a kezét.

– Félsz a sötéttől? – mosolyodott el halványan a lány, belemenve a játékba.

– A magánytól! – Leonyid most szomorú képet vágott, és a mellére szorította a kezét.

Ezt nem kellett volna mondania. A húrok pengetése közben a muzsikus nem számolt az ellenállással, és a legfinomabb, leggyengédebb húr, amit már-már sikerült megszólaltatnia, pendült egyet és elpattant.

Az alagutat járó könnyű légáramlat, mely elfújta a komoly gondolatokat, és arra késztette Szását, hogy játékos célzásokkal évődjön a muzsikussal, egyszeriben elült. A lány kijózanodott, és korholta magát, hogy engedett neki. Ezért kellett elhagynia Huntert, otthagynia az öreget?

– Tudod is te, hogy mi az – vetette oda Leonyidnak, és elfordult.

A félelmében sápadtszürke Szerpuhovszkaja beleolvadt a sötétségbe.

A katonai gázálarcot viselő katonák mindkét oldalról elvágták az alagutaktól, eltorlaszolták a Gyűrűre vezető átjárót, és az állomás felbolydult méhkasként zsongott. Huntert és Homéroszt úgy vezette át a csarnokon egy őrség, mint valami magasabb parancsnokokat, és a Szerpuhovszkaja minden lakója a szemüket kutatta – vajon ők tudják-e, mi történik valójában, nem dőlt-e el már a sorsuk? Homérosz a földre szegezte tekintetét – nem akart emlékezni ezekre az arcokra.

A brigadéros nem fedte fel előtte, hová mennek, de az öreg maga is kitalálta. Előttük a Polisz volt. Négy, átjárókkal összekötött metróállomás, igazi város, lakosok ezreivel. A rengeteg, egymással hadilábon álló fejedelemségre aprózott metró nem hivatalos fővárosa. A tudomány bástyája és a kultúra menedéke. Szent hely, melyre senki sem mer kezet emelni.

Senki, az öreg Homéroszon, ezen a féleszű, pestises hírnökön kívül?

De az utóbbi pár napban jobban lett. Az émelygése enyhült, és kissé csillapodott tüdőbajos köhögése is, ami miatt az összevérezett porálarcot folyton ki kellett mosnia. Lehet, hogy szervezete leküzdötte a kórt? Vagy nem is fertőződött meg? Egyszerűen csak túl aggályoskodó volt; mindig is tudta ezt magáról, és mégis mindig annyira megrémült...

A Szerpuhovszkaja utáni sötét és kihalt szakasznak rossz híre volt. Homérosz úgy gondolta, egy teremtett lélekkel sem fognak találkozni egészen a Poliszig, de a lakott Szerpuhovszkaja és Borovickaja közötti közbülső megállóhelyen meglepetések érhették a vándorokat. A Poljankáról sok legenda járta a metróban; ha hinni lehetett nekik, ez az állomás ritkán tört az áthaladók életére, de az értelmüket megzavarhatta.

Az öreg járt már itt néhányszor, de semmi rendkívülit nem tapasztalt. A legendák erre is adtak magyarázatot: Homérosz ismerte mindegyiket. És most minden porcikájával azt remélte, hogy az állomás ezúttal is ugyanolyan élettelen és elhagyatott lesz, mint a jobb időkben.

Úgy száz méterre a Poljanka előtt kezdte rosszul érezni magát. Alig csillantak meg a távolban a fehér villanyfények a falak márványán, alig értek el hozzájuk az első, visszhang törte hangok az állomásról, az öreg rosszat sejtett. Jól kivehetően hallotta, hogy ott... De nem, emberi hangok semmiképp sem jöhettek onnan. Ami még rosszabb – Hunter, aki több száz méterről is megérezte bármilyen élőlény jelenlétét, most teljesen süket és közömbös maradt.

Az öreg nyugtalan pillantásaira nem reagált, teljesen magába merült, mintha nem is látná mindazt, ami Homérosz előtt feltűnt... Az állomás lakott volt! Mikor népesíthették be vajon? Homérosz korábban gyakran eltűnődött azon, hogy a Polisz lakói miért nem próbálják birtokba venni és magukhoz csatolni a lakatlan Poljankát, pedig szűkében vannak a helynek. Csak a babonás hírek gátolhatták őket ebben, de úgy látszik, ez elegendő volt, hogy békén hagyják a különös megállóhelyet.

Mígnem valaki képes volt legyőzni a félelmét, és sátorvárost telepített ide, bevezette a világítást... Istenem, micsoda pazarló módon éltek itt az elektromossággal! Az öregnek már azelőtt el kellett takarnia a szemét, hogy meg ne vakuljon, mielőtt kijutottak volna az alagútból a peronra: az állomás mennyezete alatt vakítóan fényes higanygőzlámpák világítottak.

Lenyűgöző! Még a Polisz sem volt ennyire tiszta és ünnepélyes! A falakon nyoma sem volt se pornak, se koromnak, a márványlapok csillogtak, a mennyezetet pedig mintha csak tegnap meszelték volna ki. A bolthajtások nyílásain keresztül Homérosz egyetlen sátrat sem látott – még nem lett volna érkezésük felállítani őket? Vagy talán múzeum lesz itt? Azoktól a Poliszt irányító különcöktől kitelik...

A peront lassanként emberek töltötték meg. Ügyet sem vetettek se a titánsisakos, állig felfegyverzett gyilkosra, se a mellette bicegő, szutykos öregre. Ahogy jobban szem ügyre vette őket, Homérosz rádöbbent, hogy egyetlen lépést sem bír tenni tovább: a lábai cserbenhagyták...

A peron szélére érkezők úgy voltak öltözve, mintha a Poljankán a kétezres évekről forgatnának filmet. Vadonatúj felöltők és pelerinek, a legváltozatosabb dzsekik, égszínkék farmerek... Hol vannak a pufajkák, hol az elnyűtt disznóbőr, hol a minden színek temetőjének, a metrónak mindent elöntő szürkesége? Honnan ez a fényűzés?!

Az arcok pedig... Olyan emberek arcai voltak, akiknek nem kellett egy szempillantás alatt elveszíteniük szeretteiket. Olyanoké, akik az előbb még látták a napot, és akik forró zuhannyal kezdhették a reggelt. Az öreg a nyakát merte volna erre tenni. És még valami... Sokan közülük rejtélyes módon valahonnan ismerősnek tűntek a számára.

A csodálatos emberek egyre többen lettek, ott tolongtak a peron szélén, de a sínekre nem léptek le. Az állomás rövidesen alagúttól alagútig megtelt velük. Homéroszra most sem nézett egyikük sem. Néztek mindenhova – a falra, újságjaikba, egymásra – lopva, kíváncsian, utálkozva vagy együttérzéssel – de az öregre nem, mintha kísértet volna csupán.

Miért gyülekeznek itt? Mire várnak?

Homérosz végre magához tért. Hol a brigadéros? Ő hogyan magyarázza a megmagyarázhatatlant? És eddig miért nem mondott semmit?

Hunter kissé távolabb tőle megállt. Egyáltalán nem érdekelte a huszonöt évvel korábbi fényképekből kilépett emberekkel tömött állomás. Komoran meredt maga elé, mintha valami akadályba ütközött volna, mintha pár lépésnyire előtte szemmagasságban valami függött volna a levegőben... Az öreg közelebb lopózott a brigadéroshoz, s aggódva pillantott az arcvértje mögé...

És akkor Hunter lesújtott.

Az összeszorított ököl a levegőbe csapott, furcsa pályán haladt balról jobbra, mintha a brigadéros egy nem létező pengével egy láthatatlan ellenségre próbálna lesújtani. Homérosz, akit majdnem eltalált, félreugrott, Hunter pedig folytatta tusáját. Ütött, védekezve hátraszökkent, acélos szorítással próbált valakit feltartóztatni, aztán egy pillanatra rá maga hörgött fulladozva, nagy nehezen kitépte magát, és újra támadásba lendült. A harc egyre jobban kifárasztotta, láthatatlan ellenfele fölébe kerekedett. Hunter egyre nehezebben tudott talpra állni a hangtalan, de hatalmas csapások után; egyre lassúbbá és bizonytalanabbá váltak a mozdulatai.

Az öregnek olyan érzése volt, hogy látott már valami hasonlót, és egyáltalán nem is olyan régen. De hol és mikor? És a fenébe is, mi történhetett a brigadérossal? Próbálta szólongatni, de kiáltásai nem jutottak el a megszállottan küzdő Hunter tudatáig.

A peronon állók cseppnyi figyelemre sem méltatták a brigadérost; ugyanúgy nem létezett a számukra, mint ahogy ők sem léteztek Hunter számára. Szemmel láthatóan más aggasztotta őket: egyre nyugtalanabbul néztek a karórájukra, elégedetlenül fújtattak, értetlenül fordultak egymáshoz, és ellenőrizték az alagút torka feletti elektromos óra piros számait.

Homérosz hunyorogva követte a tekintetüket... Egy kijelző volt, amely az előző vonat elhaladása óta eltelt időt mutatta. De a táblája szokatlanul hosszú, tíz számjegyű volt: nyolc számmal a villogó kettőspont előtt, és még kettővel – a másodpercmérővel – utána. Ugráltak a piros pontok, számolva a szaladó másodperceket, egyre változott az utolsó szám a hihetetlenül hosszú sorban: tizenkétmillió-valamennyi.

Kiáltás hallatszott... Nyöszörgés.

Az öreg elfordult a rejtélyes számlálótól. Hunter mozdulatlanul feküdt a síneken. Odaugrott hozzá, erőlködve a hátára fordította a súlyos, élettelen testet. A brigadéros ha szaggatottan is, de lélegzett. Sebesülés nem látszott rajta, de a szemei fennakadtak, akár egy halottnak. A jobb kezét most is ökölbe szorította; az öreg csak ekkor vette észre, hogy Hunter mégsem volt fegyvertelen ebben a különös párviadalban. Az öklében most is ott szorongatta a fekete kést.

Homérosz pofozgatta a brigadéros arcát, az pedig, nyögve, mint egy részeg, pislogni kezdett, felkönyökölt, zavaros tekintettel méregette az öreget. Aztán egyetlen lendülettel talpra szökkent, és megrázta magát.

A káprázat eloszlott: a pelerines és színes dzsekis emberek nyomtalanul eltűntek, a vakító fény kihunyt, és az évtizedek pora újra leülepedett a falakon. Az állomás sötét volt, üres és élettelen – ugyanolyan, amilyennek Homérosz előző látogatásai során látta.

Egészen az Oktyabrszkajáig egyikük sem szólt egy szót sem, csak a talpfákon nehéz csizmáikban meg-megbotló őrök sustorgását és lihegését lehetett hallani. Szása nem is a muzsikusra haragudott, hanem saját magára. Ugyan mi rosszat tett Leonyid? Úgy viselkedett, ahogy viselkednie kellett. Végül már kezdte kényelmetlenül érezni magát – nem volt-e túlságosan nyers hozzá?

De az Oktyabrszkaján szinte varázsütésre minden megváltozott.

Ahogy meglátta ezt az állomást, Szása egyszeriben elfelejtett mindent a világon. Az utóbbi napokban olyan helyeken is megfordult, amelyeknek a létezésében még csak nem is hitt volna korábban. Az Oktyabrszkaja azonban a pompájával bármelyiket felülmúlta. A gránit járólapokat szőnyegek borították – ugyan erősen kikoptak már, de még mindig őrizték eredeti mintázatukat. A fáklya formájú, tisztán ragyogó kandeláberek egyenletes, tejes fénnyel árasztották el a csarnokot. Asztalok voltak mindenütt, és a mögöttük ülő, fénylő arcú emberek ráérősen beszélgettek, és papírokat adogattak át egymásnak.

– Itt olyan... fényűző minden – mondta zavarodottan Szása, és majdnem kificamodott a nyaka, ahogy kíváncsian forgatta a fejét.

– Engem a Gyűrű állomásai nyársra felhúzott húsdarabokra emlékeztetnek – súgta oda neki Leonyid. – Csak úgy tocsognak a zsírban... Jut eszembe! Nem harapunk valamit?

– Nincs rá idő. – Szása megrázta a fejét, és remélte, hogy a fiú nem hallja meg gyomrának követelőző korgását.

– Ugyan már – fogta kézen a muzsikus. – Van itt egy jó kis hely... Minden, amit valaha is ettél, elbújhat amellett, amit itt adnak... Fiúk, mit szólnátok egy ebédhez? – vonta be az őröket is. – Ne aggódj, már csak két óra az út odáig. A saslikot meg nem véletlenül emlegettem. Itt olyat adnak, hogy...

Már-már versben mesélt a húsról, és Szása ráállt. Ha a célig már csak két óra, akkor az a félórás ebéd mit sem számít... Még majdnem egy egész nap előnye van, és ki tudja, mikor haraphatnak valamit legközelebb?

És a saslik valóban versbe kívánkozott. De ezzel a dolognak még nem volt vége: Leonyid egy nagy üveg házi sört is rendelt. Szása nem bírt ellenállni, és kíváncsiságból felhajtott egy pohárkával, a többit a muzsikus itta meg az őrökkel. Később aztán észbe kapott, felpattant, és szigorúan ráparancsolt Leonyidra, hogy álljon fel.

Annál is inkább szigorúan, mert a sörtől bágyadtan elmélázott, és kissé késlekedett elhessegetni a muzsikus ujjait a térdéről. Azokat a könnyű, finom ujjakat. A szemtelen ujjakat. S bár az tüstént elkapta a kezét – „Megadom magam!” – Szása bőre emlékezett az érintésére. Miért is hessentette el olyan gyorsan, kérdezte magától Szása összezavarodva, és büntetésképpen magába csípett.

Ki kellett törölnie az emlékezetéből ezt az édes-keserű ebédjelenetet, valami értelmetlen dolog, semmitmondó szavak mögé rejteni.

– Furcsák itt az emberek – mondta Leonyidnak.

– Mi a furcsa bennük? – A fiú egy hajtásra kiitta a poharát, és végre kikászálódott az asztal mögül.

– Hiányzik valami a tekintetükből...

– Az éhség – határozta meg Leonyid.

– Nem, nem csak... Mintha semmi másra nem volna már szükségük.

– Ez azért van, mert nincs szükségük már semmi másra – hümmögött Leonyid. – Jóllakottak. Hanza cárnő eteti őket. És hogy a tekintetük? Átlagos, elpilledt tekintetek...

– Amikor az apámmal éltem – komorodott el Szása – ennyi étel, amennyit ma meghagytunk, nekünk három napra elég lett volna... Nem kellett volna összecsomagolnunk, és odaadnunk valakinek?

– Nem számít, megetetik a kutyákkal – felelte a muzsikus. – Itt nincsenek koldusok.

– De elvihettük volna a szomszédos állomásokra. Ahol éheznek...

– A Hanza nem jótékonykodik – szólt bele a beszélgetésbe az egyik őr, az, akit Mankónak hívtak. – Boldoguljanak, ahogy tudnak. Még csak az hiányzik, hogy a Hanza ingyenélőket vegyen a nyakába.

– Te idevalósi vagy, a Gyűrűre? – érdeklődött Leonyid.

– Mindig is itt laktam! Amióta az eszemet tudom!

– Akkor talán te el se hiszed, hogy azoknak, akik nem a Gyűrűn születtek, szintén kell néhanapján enniük – közölte vele a muzsikus.

– Egyék meg egymást! Vagy jobb lenne, ha mindent elvennének tőlünk, és szétosztanák, ahogy a vörösök akarják?! – horkant fel a katona.

– Hát, ha minden ugyanígy fog folytatódni... – kezdte Leonyid.

– Akkor mi lesz? Jobb lesz, ha befogod a szádat, te mitugrász, mert máris összehordtál itt egy deportálásravalót!

– Egy deportálásravalót már korábban összehordtam – felelte flegmán a muzsikus. – Épp most megyünk oda.

– De még jobban megütheted a bokád, ha elviszlek oda, ahova kell! Mint vörös kémet! – heveskedett az őr.

– Én meg feladhatlak, hogy szolgálatban ittál...

– Azt a jó mindenségit neki... De hisz te magad rendelted nekünk... Hogy az a jó...

– Elnézést kérünk... Ő semmi ilyesmit nem akart mondani – szólt közbe Szása, azzal belekapaszkodott a muzsikus karjába, és elhúzta a fújtató Mankó mellől. Szinte erővel vonszolta ki a sínekre, aztán felnézett az állomás órájára, és meglepetésében felkiáltott. Míg ebédeltek és vitatkoztak, majdnem két óra telt el.

Hunter, akivel versenyt futott, valószínűleg egy másodpercre sem állt meg...

Háta mögött a muzsikus részegen felnevetett.

Az őrök végig az egész úton a Park Kulturi állomásig ellenségesen sutyorogtak egymás között. Leonyid folyton oda akart szólni nekik, és Szása nem győzte békességre inteni. A mámor sehogy sem akart kitisztulni a fejéből, ágaskodott benne a bátorság, meg persze a pimaszság is: a lány sokszor alig tudott elhúzódni tolakodó keze elől.

– Egyáltalán nem tetszem neked? – sértődött meg Leonyid. – Nem vagyok az eseted, mi? Hisz te nem az ilyeneket szereted, neked az izmok jönnek be... A sebhelyek... Minek jöttél velem?

– Mert megígértél nekem valamit! – lökte el magától Leonyidot. – Nem azért, hogy...

– Ó, én nem vagyok olyan lány! – Leonyid szomorúan sóhajtott. – Örök téma. Tudhattam volna, hogy te ilyen nebáncsvirág vagy...

– Hogy vagy képes?! Hisz emberek vannak ott... Élő emberek... És mind meghalnak, ha nem sietünk!

– Miért, mit csinálok? Már alig bírom a lábamat emelni. Tudod, milyen nehezek?... Az emberek meg... így is, úgy is meghalnak. Holnap, vagy tíz év múlva. Én is, te is. És akkor mi van?

– Szóval hazudtál? Hazudtál! Homérosz megmondta... Figyelmeztetett... Hová megyünk?

– Nem, nem hazudtam! Akarod, hogy megesküdjek rá? A saját szemeddel fogod látni! Még bocsánatot fogsz kérni! És aztán majd szégyellni fogod magad, és azt mondod majd: Ó, Leonyid, úgy röstellem... – Elfintorította az orrát.

– Hová megyünk?!

– Nehé-é-éz ú-ú-úton megyünk... A Sma-ha-ra-hagd-vá-árosba. Valami ott param-pa-pam... – énekelte a mutatóujjával dirigálva a muzsikus; aztán kiejtette kezéből a fuvolát dobozostul, elkáromkodta magát, lehajolt, hogy felvegye, és kis híján maga is orra esett.

– Azt a részeg mindenségit neki! Eljutnak így egyáltalán a Kijevszkajáig? – kiáltott rájuk az egyik őr.

– Ha imádkoznak értünk! – hajolt meg feléje a muzsikus. – És Ellie visszatér... – folytatta az éneklést – és Ellie visszatér... Totoskával... Vau! Vau! Haza...

Homérosz sohasem hitt a Poljanka legendájában, és az most úgy döntött, hogy megleckézteti ezért.

Voltak, akik a Sors Állomásának nevezték, és orákulumként tisztelték.

Voltak, akik úgy hitték, hogy ha az életük valamely kritikus pillanatában elzarándokolnak ide, fellebbentheti a fátylat a jövőről, sugalmazhat és kulcsot adhat, megjósolhatja és meghatározhatja hátralévő útjukat.

Voltak, akik... De minden józan értelmű ember tudta, hogy az állomáson mérgező gázkitörések történnek, amelyek felgyújtják a képzeletet, és hallucinációkat okoznak.

A fenébe a szkeptikusokkal!

Mit jelenthetett a látomása? Az öregnek úgy tűnt, hogy csupán egy lépésnyire van a megfejtéstől, de aztán gondolatai elkalandoztak, összekuszálódtak. És újra megjelent a szeme előtt Hunter, amint a levegőt kaszabolja fekete pengéjével. Sokért nem adta volna, hogy megtudja, mi állt a brigadéros elé, kivel harcolt, mi volt ez a párviadal, amelyben vereséget szenvedett, sőt majdnem belehalt...

– Min gondolkozol?

Az öreg meglepetésében szinte görcsbe rándult. Ők nélkül Hunter korábban sohasem szólította meg. Csak parancsokat vakkantott oda, meg elégedetlenül morogva foghegyről válaszolgatott... Hogy is várhatná, hogy kitárja neki a lelkét egy olyan ember, akinek nincs lelke?

– Csak úgy... Semmin – hebegte Homérosz.

– De gondolkodsz. Hallom – mondta higgadtan Hunter. – Rajtam. Félsz?

– Most nem – hazudta az öreg.

– Ne félj. Téged nem bántalak. Te... emlékeztetsz engem...

– Kire? – kérdezte óvatosan Homérosz jó félpercnyi hallgatás után.

– Valamire magammal kapcsolatban. Valamire, amiről elfelejtettem, hogy van bennem, és te emlékeztetsz rá.

Miközben a súlyos szavakat préselte ki magából, a sötétségbe meredt.

– Akkor hát ezért hoztál magaddal? – Homérosz csalódást érzett, és ugyanakkor megzavarodott; Hunter vár tőle valamit...

– Nagyon fontos, hogy ezt észben tartsam. Nagyon fontos – mondta a brigadéros. – És a többiek számára is nagyon fontos, hogy én... Különben lehet, hogy... Ahogy már egyszer...

– Történt valami az emlékezeteddel? – Az öreg mintha aknamezőn járt volna. – Valami történt veled?

– Mindenre pontosan emlékszem! – felelte amaz nyersen. – Csak saját magamat felejtem el. És félek, hogy teljesen el fogom felejteni. Te fogsz emlékeztetni, rendben?

– Rendben – bólintott Homérosz, pedig Hunter most nem láthatta őt.

– Korábban mindennek megvolt az értelme – mondta erőlködve a brigadéros. – Mindennek, amit csináltam. Védtem a metrót, az embereket. A feladat világos volt – elhárítani bármilyen fenyegetést. Megsemmisíteni. Ennek volt értelme, volt!

– De hát most is...

– Hogy most? Nem tudom, mi van most. Azt szeretném, hogy minden újra ugyanolyan világos legyen. Hiszen én ezt nem csak kedvtelésből teszem, nem vagyok bandita. Nem vagyok gyilkos! Az emberekért teszem. Próbáltam emberek nélkül élni, hogy megkíméljem őket... De elfogott a félelem. Nagyon gyorsan elfelejtettem magamat... Vissza kellett mennem az emberekhez. Védeni, segíteni őket... Emlékezni. És ott volt a Szevasztopolszkaja... Ott befogadtak. Ott van a vackom. Az állomást meg kell menteni, segíteni kell nekik. Bármi áron. Azt hiszem, hogy ha ezt megteszem... Amikor elhárítom a veszélyt... Ez nagy dolog, igazi. Talán akkor újra emlékezni fogok rá. Kell, hogy emlékezzem. Ezért kell mihamarabb, különben... Egyre gyorsabban terjed. Egy nap alatt mindenképpen oda kell érnem. Mindenhova – a Poliszba is, összeszedni az osztagot, és vissza is... Addig is te emlékeztess, rendben?

Homérosz feszélyezetten bólintott. Elképzelnie is szörnyű volt, hogy mi fog történni, ha a brigadéros végérvényesen elfelejti önmagát. Ki marad a testében, amikor a korábbi Hunter mindörökre meghal benne? Nem az-e... Csak nem az, aki legyőzte ma abban a valószerűtlen küzdelemben?

A Poljanka messze elmaradt mögöttük: Hunter úgy igyekezett a Polisz felé, mint egy láncáról elengedett, zsákmányt érző vadászeb. Vagy mint az üldözői elől menekülő farkas?

Az alagút végén felbukkant a fény.

Valahogy elevickéltek a Park Kulturira. Leonyid megpróbált kibékülni a védőőrséggel, mindenkit meghívott „egy remek vendéglőbe”, de az őrök most résen voltak. Még vécére is csak nagy nehezen sikerült elkéredzkednie.

Az egyik kísérő vigyázta őket, a másik, miután sugdolóztak egy ideig, eltűnt.

– Maradt még pénzed? – kérdezte kertelés nélkül az őr.

– Nem sok. – Leonyid öt töltényt mutatott nyitott tenyerén.

– Ide vele! Mankó úgy döntött, hogy feljelent benneteket. Azt hiszi, hogy vörös provokátor vagy. Ha igaza van – akkor itt ez az átjáró a ti vonalatokra, de ezt teneked úgyis tudnod kell. Ha téved, akkor megvárhatod, amíg az elhárítók ideérnek, és azokkal egyezkedhetsz.

– Lelepleztetek, mi? – Leonyid próbálta visszatartani a csuklását. – Rendben! Engedj el... Még visszajövünk! Köszönet a szíveslátásért! – Szokatlan tisztelgésre emelte a kezét. – Figyelj... Fenébe azzal az átjáróval! Vezess ki inkább az alagútig, jó?

Szását karon ragadva a muzsikus azonnal el is indult, meglepő gyorsasággal, még ha botladozva is.

– Micsoda jótét lélek! – mormogta az orra alatt. – Itt az átjáró a ti vonalatokra... Na ja, negyven méter mély. És mintha nem tudná, hogy rég el van torlaszolva...

– Hová megyünk? – Szása már semmit sem értett.

– Hogyhogy hová... A Vörös Vonalra. Nem hallottad – provokátor vagyok, elkaptak, lelepleztek... – dünnyögte Leonyid.

– Te vörös vagy?!

– Ó, kisleá-á-ány! Ne kérdezz most semmit! Vagy gondolkodom, vagy futok. És most inkább futnunk kell... A barátunk mindjárt riadóztat... Vagy akár le is lő bennünket... Mert a pénz nem elég neki, alighanem még egy plecsnire is ácsingózik...

Az őrt hátrahagyva eltűntek az alagútban. A fal mentén futottak a Kijevszkaja felé. Az állomásig semmiképp sem érnek el, döbbent rá Szása. Ha a muzsikusnak igaza van, a második őr rögtön maga mutatja meg, merre mentek a szökevények...

És Leonyid hirtelen balra fordult, egy világos oldalalagútba – olyan magabiztosan, mintha csak hazafelé tartana. Még néhány perc, és a távolban zászlók tűntek fel, rácsok, zsákokból összerakott géppuskafészkek, kutyák ugatása hallatszott. Határőrs? Vajon figyelmeztették már őket a szökésre? Hogyan próbál Leonyid kijutni innen? És kinek a területe kezdődik a barikád másik oldalán?

– Albert Mihajlovicstól jöttem. – A muzsikus egy különös formájú iratot nyújtott oda az őrnek. – A másik partra szeretnék menni.

– A szokásos tarifa – mordult fel az őr, a papírjaiba pillantva. – És a kisasszony papírjai?

– Egyezzünk ki a duplájában. – Leonyid kifordította a zsebét, és kirázta belőle az utolsó töltényeit. – A kisasszonyt meg nem látta, rendben?

– Csak semmi „egyezzünk ki”! – vágott szigorú képet a határőr. – Azt hiszi, a bazárban van? Ez itt jogállam!

– Ugyan, kérem! – játszotta az ijedtet a muzsikus. – Én csak próbálkoztam, hiszen ha egyszer piacgazdaság, akkor lehet kereskedni... Nem tudtam, hogy van különbség...

Öt perc múlva Szását is és a zilált, felhorzsolt arcú, vérző orrú Leonyidot is belökték egy apró, csempézett falú szobába.

Csattant a vasajtó.

Rájuk borult a sötétség.

16. FEJEZET
ZÁRKÁBAN

Vaksötétben az embernek kifinomulnak az érzékei. A szagok erősebbek lesznek, a hangok testesebbek. A zárkában csak valami kotorászást lehetett hallani a padlóról, és pállott vizeletszag bűzlött elviselhetetlenül.

Úgy tűnt, hogy a muzsikus mámorában még a fájdalmat sem érzi. Kis ideig még dünnyögött valamit az orra alatt, aztán az is abbamaradt, és szuszogni kezdett. Nem izgatta, hogy most aztán biztosan utolérik őket az üldözőik. Nem izgatta, mi lesz Szásával, aki papírok és igazolások nélkül próbált bejutni a Hanzára... És persze teljesen hidegen hagyta a Tulszkaja sorsa is.

– Gyűlöllek – mondta csendesen Szása.

Ez is mindegy volt neki.

A zárkát betöltő sötétségben nemsokára feltűnt egy kis lyuk – egy üveg kémlelőnyílás az ajtón. Minden más továbbra is láthatatlan maradt, de ez a rés is elég volt Szásának: óvatosan tapogatózva odakúszott az ajtóhoz, és ütni kezdte apró ökleivel. Az ajtó döngött, de alighogy Szása abbahagyta, újra csak a csend tért vissza. Az őrség nem akarta meghallani se a dörömbölését, se a kiáltásait.

Vánszorgott az idő.

Meddig tartják itt őket? Lehet, hogy Leonyid szándékosan hozta ide? El akarta szakítani az öregtől meg Huntertől? Ki akarta szakítani közülük, csapdába akarta csalni? És csak azért, hogy...

Szása sírva fakadt, és fejét a kabátujjába fúrta, mely felfogta könnyeit is, szipogását is.

– Láttad már valaha a csillagokat? – hallatszott a még mindig mámoros hang.

Nem válaszolt.

– Én is csak fényképeken – mondta a muzsikus. – A nap fénye valahogy még épp áthatol a poron és a felhőkön, a csillagoknak ehhez nincs elég erejük. Most meg, hogy felébredtem a sírásodra, arra gondoltam, hogy váratlanul egy igazi csillagot láttam meg.

– Az a kémlelőnyílás. – A lány lenyelte a könnyeit, mielőtt válaszolt volna.

– Tudom. De arra kíváncsi volnék... – Leonyid köhintett. – Ki nézett vajon azelőtt ránk az égről azzal a sok ezer szemével? És miért fordult el?

– Soha senki nem volt ott. – Szása megrázta a fejét.

– Én mindig szerettem volna hinni, hogy ott fent valaki ügyel ránk – mondta tűnődve a muzsikus.

– Még ebben a zárkában sincs senki, akit érdekelnénk! – A lány szemei újra megteltek könnyel. – Ezt te rendezted így, igaz? Hogy ne érjünk oda? – Újra dörömbölni kezdett az ajtón.

– Ha egyszer azt hiszed, hogy nincs ott senki, akkor minek dörömbölsz? – kérdezte Leonyid.

– Te aztán fütyülsz rá, ha az összes beteg meghal!

– Szóval ezt gondolod rólam, mi? Sértő – sóhajtott fel a muzsikus. – De szerintem te se a betegekhez iparkodsz annyira. Attól félsz, hogy ha ez a te szerelmed elmegy és megöli őket, maga is megfertőződik, gyógyszer pedig, ugye, nincs...

– Nem igaz! – Szása alig bírta megállni, hogy meg ne üsse.

– Nem igaz, nem igaz... – utánozta Leonyid nyafogós hangon. – Mondd csak, mit találsz benne?

Szása nem szerette volna megmagyarázni neki, egyáltalán beszélgetni sem szeretett volna vele. De nem tudta magában tartani.

– Szüksége van rám! Kellek neki, nélkülem vége! Neked nem kellek. Neked csak játszópajtásra van szükséged!

– Nos, tegyük fel, hogy kellesz neki. No, nem olyan nagyon, de el se utasít... Inkább azt mondd meg, neked mi szükséged erre a banditára? Vonzódsz a zsiványokhoz? Vagy egy elveszett lelket szeretnél megmenteni?

Szása hallgatott. Bosszantotta, hogy a muzsikus milyen könnyen olvas az érzéseiben. Talán mert nem is olyan különlegesek? Vagy azért, mert nem tudja őket elrejteni? Az a gyengéd, alig felsejlő érzelem, amit ő nem tudott szavakba önteni, Leonyid szájából sablonosán, sőt banálisan hangzott.

– Gyűlöllek – mondta végül.

– Nem tesz semmit, én se vagyok úgy oda magamtól – mosolyodott el Leonyid.

Szása leült a padlóra. Újra csorogni kezdtek a könnyei – előbb mérgében, aztán tehetetlenségében. Amíg múlhatott rajta valami, tartotta magát.

De most, ebben a süket zárkában és ezzel a süket útitárssal úgyse hallja senki. Kiabálni nem volt értelme. Dörömbölni nem volt értelme. Meggyőzni nem volt kit. Semminek nem volt értelme.

Aztán váratlanul egy kép villant fel benne: magas házakat, zöld eget, szálló felhőket, nevető embereket látott. És úgy érezte, hogy a forró cseppek az arcán ugyanannak a nyári esőnek a cseppjei, amelyről az öreg mesélt neki. Az álomkép egy másodperc alatt szertefoszlott, a varázslat eltűnt, s csak könnyű, varázslatos hangulatát hagyta maga után.

– Csodát akarok – mondta magának beharapott szájjal, dacosan.

És abban a pillanatban a folyosón hangosan kattant a villanykapcsoló, és a zárkát elviselhetetlenül éles fény árasztotta el.

A metró szent fővárosának, a civilizáció márvány sírboltjának bejáratától néhány méterre a higanygőzlámpák fehér fénysugaraival már a nyugalom és a jólét áldásos aurája áradt szét. A Poliszban nem fukarkodtak a fénnyel, mert hittek a varázserejében. Az áradó fény az embereket korábbi életükre emlékeztette, azokra a messzibe tűnt időkre, amikor az ember még nem éjszakai állat, nem ragadozó volt. Itt még a perifériáról érkező barbárok is fegyelmezetten viselkedtek.

A Polisz határán lévő blokkőrhely az asztalával, székével, a két, tiszta uniformist viselő, tányérsapkás tiszttel, az iratellenőrzéssel, a személyes holmik átvizsgálásával nem annyira erődítésre, mint inkább egy szovjet minisztérium portájára emlékeztetett. Az öreg kitapogatta zsebében az útlevelét. A vízumokat ugyebár eltörölték, gond nem lehet. Miközben odanyújtotta a tisztnek a zöld könyvecskét, a brigadérosra pillantott. Az magába mélyedt, mintha nem is hallotta volna a határőr kérdéseit. Homérosz még abban sem volt biztos, hogy van-e egyáltalán útlevele. De ha nincs, akkor mire számított, amikor annyira ide igyekezett?

– Utoljára ismétlem – a tiszt rátette kezét fénylő pisztolytáskájára – mutassa az iratait, vagy azonnal hagyja el a Polisz területét!

Homérosz biztos volt benne, hogy a brigadéros fel se fogta, mit akarnak tőle, csak a pisztolytáska gombjára csúszó ujjak mozdulatára reagált. Hunter egy szempillantás alatt feleszmélt kábulatából, és egy villámgyors ütéssel bezúzta az őr ádámcsutkáját. Az kékülve, hörögve dőlt hanyatt a székkel együtt. A másik futásnak eredt, de az öreg tudta, hogy nem juthat messze. Hunter kezében, akár egy hamiskártyás ingujjából egy ász, felbukkant a futtatott hóhérpisztoly, és...

– Megállj!

A brigadéros egy pillanatra megtorpant, és ez a menekülő katonának elég volt arra, hogy felkapaszkodjon a peronra, arrébb guruljon, és fedezéket találjon a golyók elől.

– Hagyd őket! A Tulszkajára kell mennünk! Neked oda kell jutnod... Kérted, hogy emlékeztesselek... Megállj! – Az öreg elfulladt, nem tudta, mit mondjon még.

– A Tulszkajára... – mondta utána kábán Hunter. – Igen. Jobb türelemmel lenni a Tulszkajáig. Igazad van.

Fáradtan leült az asztalra, maga mellé tette nehéz pisztolyát, lehorgasztotta a fejét. Homérosz feltartott kézzel a boltívek mögül előugró őrök felé szaladt.

– Ne lőjetek! Megadja magát! Ne lőjetek! Az istenre kérlek...

Ám azok mégis megkötözték, sebtében letépték a porálarcát, és csak azután hagyták magyarázkodni. A brigadéros, aki újra különös kábulatába zuhant, nem avatkozott közbe. Hagyta, hogy lefegyverezzék, és engedelmesen követte az őröket a fogdába. Leült a priccsre, felemelte a fejét, észrevette a közben szabadon engedett öreget, és odasúgta neki:

– Meg kell keresned itt egy embert. Melnyiknek hívják. Kísérd ide! Várom...

Az öreg bólogatott, kapkodva készülődött, kezdett átfurakodni a bejáratnál tülekedő őrök és kíváncsiskodók között, amikor a brigadéros utánaszólt.

– Homérosz!

Az öreg elképedve torpant meg: korábban Hunter sohasem szólította a nevén. Visszalépett a hevenyészve összehegesztett rácshoz, kérdőn nézett Hunterre, aki úgy ölelte magát hatalmas kezeivel, mintha a hideg rázná. És élettelen, fakó hangon kérte:

– Siess!

Az ajtó kitárult, és félénken benézett rajta egy katona – ugyanaz, aki néhány órája felpofozta a muzsikust. Egy rúgás úgy beröpítette a zárkába, hogy majdnem elhasalt, aztán kiegyenesedett, és értetlenül visszanézett.

Az ajtóban egy szemüveges, szikár katona állt.

Zubbonya váll-lapjait csillagok borították, ritkás szőke haja hátra volt simítva.

– Na halljam, te tetű! – sziszegte.

– Én... Nekem... – hebegte a határőr.

– Gyerünk, ne szégyelld magad! – biztatta a tiszt.

– Bocsánatot kérek azért, amit tettem. És... te... ti... nem bírom...

– Plusz tíz nap.

– Üss meg! – mondta a katona Leonyidnak, azt sem tudva, hova nézzen.

– Á, Albert Mihalics! – mosolygott hunyorogva a tisztre Leonyid. – Már alig vártam.

– Jó estét. – A tiszt is mosolyra húzta a szája szélét. – Jöttem, hogy igazságot tegyek. Kíván elégtételt venni?

– Vigyáznom kell a kezeimre. – A muzsikus felállt, megmozgatta a derekát. – Gondolom, maga majd megbünteti.

– Teljes szigorral – bólintott Albert Mihajlovics. – Egy hónap fogda. És természetesen én is csatlakozom ennek a baromnak a bocsánatkéréséhez.

– Nos, ön legalább nem dühből teszi. – Leonyid megtörölte zúzott pofacsontját.

– De ugye ez köztünk marad? – A tiszt fémes hangja árulkodón csikorgott.

– Mint látja, csempészárut viszek. – A muzsikus fejével Szása felé intett. – Tudna segíteni?

– Megoldjuk – ígérte Albert Mihajlovics.

A vétkes határőrt mindjárt be is rakták a zárkába; miután a reteszt betolta, a tiszt végigvezette őket a szűk folyosón.

– Tovább nem megyek veled – mondta hangosan Szása a muzsikusnak.

– És ha azt mondom neked, hogy abba a bizonyos Smaragdvárosba megyünk? – kérdezte tőle Leonyid kis habozás után, suttogva. – Ha azt mondom, hogy nem véletlenül tudok róla többet, mint a te öreged? Hogy én magam láttam, és nem csak láttam? Hogy voltam ott, és nem egyszerűen csak voltam...

– Hazudsz.

– És hogy ez itt... – folytatta zavartalanul a muzsikus, az előttük haladó tiszt felé biccentve – nem ok nélkül gazsulál nekem: tudja, honnan vagyok, tudja, és fél. És hogy a Smaragdvárosban valószínűleg meglesz az orvosságod. És hogy a kapujáig már csupán két-három állomás van hátra...

– Hazudsz!

– Tudod, mit? – mondta neki Leonyid haragosan. – Ha csodáért könyörögsz, akkor higgy is benne. Máskülönben a végén még elszalasztod.

– De vigyázni kell, hogy az ember meg tudja különböztetni a csodát a trükktől – vágott vissza Szása. – Erre is te tanítottál meg.

– Kezdettől fogva tudtam, hogy kiengednek bennünket – felelte Leonyid. – Csak... nem akartam siettetni az eseményeket.

– Csak az időt akartad húzni!

– De nem csaptalak be! Van gyógyszer a betegségre!

Odaértek az őrshöz. A tiszt, aki kíváncsi pillantásokat vetett rájuk, átadta a muzsikusnak a holmiját, a töltényeit meg a papírjait.

– Nos, hogy legyen, Leonyid Nyikolajevics – tisztelgett – a csempészárut magunkkal visszük, vagy itt hagyjuk a vámon?

– Visszük – húzta össze magát Szása.

– No, akkor boldog házaséletet – indította útnak őket Albert Mihajlovics, miután elkísérte őket a mellvédek hármas sora, a helyükről felugró géppuskások, a rácskerítések és a sínekből összehegesztett sünök mellett. – Az importtal, úgy hiszem, nem lesz gond?

– Megoldjuk – mosolygott rá Leonyid. – Nem kéne ezt önnek mondanom, de becsületes hivatalnok sehol sincs, és minél szigorúbb a rezsim, annál kisebb az összeg. Csak azt kell tudni, kinek adjuk.

– Önnek, azt hiszem, elég a varázsszó is – hümmögött a tiszt.

– Egyelőre nem hat mindenkire – Leonyid megint odanyúlt az arcához. – Ahogy mondani szokás, még nem vagyok varázsló, még tanulok.

– Öröm lesz újra találkozni önnel... Mikor már kitanulta. – Albert Mihajlovics biccentett, megfordult, és visszaindult.

Az utolsó katona kinyitotta előttük a kisajtót a vastag rácsozaton, amely a földtől a plafonig elzárta az alagutat. Mögötte néptelen, nagyszerűen megvilágított szakasz következett, melynek falain itt-ott golyó ütötte lyukak és megperzselődött foltok látszottak, a legvégén pedig ott voltak az új védvonalak és az egészen magasra felnyúló zászlóvásznak. Szásának már a láttukra elakadt a szívverése.

– Kié ez az őrs? – kérdezte hirtelen megtorpanva a muzsikustól.

– Kié volna? – nézett rá az csodálkozva. – Természetesen a Vörös Vonalé.

Ó, milyen régóta álmodott Homérosz arról, hogy újra eljut ide, milyen régóta nem volt ezeken a csodás helyeken...

Az édeskés füstillatú Borovickaján, az értelmiségiek birodalmában a boltívek közé beépített otthonos kis lakásaival és a brahman-szerzetesek olvasótermével a csarnok közepén – benne a könyvektől roskadozó hosszú deszkaasztalokkal, a szövetabazsúros, mélyen lelógó lámpákkal. Mindez bámulatos pontossággal idézte a háború előtti évek konyháinak szellemét, amelyekben oly pezsgő viták folytak...

A fehérbe és bronzba öltöztetett, már-már a Kreml palotáihoz mérhetően fenséges Arbatszkaján a maga szigorú szokásaival, ügybuzgó katonáival, akik most is ugyanolyan öntudatos képpel pöffeszkednek, mintha semmi közük nem lett volna az Apokalipszishez...

A Lenin Könyvtár állomáson – melyet elmulasztottak akkor átnevezni, amikor még lett volna valami értelme, s amely már akkor olyan öreg volt, mint a világ, amikor Kolja kisfiúként először ült metrón – az átjáró romantikus kapitányi hídjával, mely pontosan a peron közepe felett ívelt át, a szorgalmasan, de ügyetlenül helyreállított stukkóival a beázott mennyezeten...

És a mindig félhomályos, hosszan elnyúló és szögletes Alekszandrovszkij Szádon, amely egy vaksi, köszvényes nyugdíjasra emlékeztetett, aki folyton komszomolista ifjúságára emlékezik.

Homérosz mindig kíváncsi volt arra, hasonlítanak-e az állomások az alkotóikra. Lehet-e őket tervezőik önarcképének tekinteni? Magukba szívták-e azok részecskéit, akik építették őket? Egyet biztosan tudott: az állomások nyomot hagytak lakóikon, rájuk testálták karakterüket, beoltották őket hangulataikkal és betegségeikkel.

Homérosz a maga gondolkodásmódjával, örökös töprengéseivel, gyógyíthatatlan nosztalgiájával természetesen nem a rideg Szevasztopolszkaja, hanem a múlthoz foghatóan fényes Polisz embere volt.

Csak az élet másként rendelkezett.

És most, hogy végre eljutott ide, nem hagytak időt neki arra, hogy végigjárja ezeket a visszhangos csarnokokat, gyönyörködjön a stukkókban és a bronzöntvényekben, ábrándozzon egy kicsit... Rohannia kellett.

Hunternek nagy erőfeszítésébe került, hogy megfékezze magában a rettenetes lényt, akit időről időre emberhússal táplált. Ha az szétfeszíti belső zárkájának rácsait, egy pillanat alatt a külső, gyenge rácsból sem marad semmi. Sietni kell.

Azt kérte, találja meg Melnyiket. Mi ez – név, ragadványnév? Vagy talán jelszó? Ahogy hangosan kimondta, a név hihetetlen hatással volt az őrökre: máris csendesebben taglalták, mi lesz az elfogott brigadéros sorsa, a bilincs pedig, amely már épp kattant volna Homérosz csuklóján, visszakerült az asztalfiókba. A pocakos őrparancsnok személyesen vezette el az öreget.

Felmentek a lépcsőn, aztán végig az átjárón, és eljutottak az Arbatszkajára. Megálltak egy kis ajtónál, amelyet két civil ruhás őrzött, az arcukra kiült, hogy hivatásos gyilkosok. A hátuk mögött szolgálati szobák hosszú sora nyílt. A pocakos megkérte Homéroszt, hogy várjon, és végigdobogott a folyosón. Három perc sem telt bele, és már jött is vissza, ámulva nézett az öregre, és intett neki, hogy menjen utána.

A szűk folyosó egy meglepően tágas szobába vezetett, melynek falait térképek, vázlatok, feljegyzések, rejtjelezett szövegek, fényképek és rajzok borították. A széles tölgyfa asztal mögött középkorú, csontos ember magasodott, olyan széles vállakkal, mintha köpenyt viselne. A vállára terített zubbony alól csak a bal karja látszott ki, és ahogy jobban odanézett, Homérosz észrevette, hogy a jobb karját majdhogynem tőből amputálták. Ültében is látszott, hogy daliás termetű ember – a szeme csaknem egy magasságban volt az álló öregével.

– Köszönöm. – Elengedte a pocakost, és az látható csalódottsággal csukta be az ajtót kívülről. – Kicsoda maga?

– Nyikolajev, Nyikolaj Ivanovics – jött zavarba az öreg.

– Ne szórakozzon velem! Azzal jött ide, hogy magával van a bajtársam, akit egy éve eltemettem. Beszéljen! Ki maga?

– Senki... – Homérosz nem alakoskodott. – Nem rólam van szó. Él, ez az igazság. Jöjjön velem, menjünk, minél gyorsabban!

– Én meg azt gondolom, hogy ez csapda, ostoba tréfa, vagy egyszerűen csak tévedés. – Melnyik meggyújtotta a cigarettáját, és Homérosz arcába fújta a füstöt. – Ha ön tudja a nevét, akkor ismernie kell a történetét is. Tudnia kell, hogy több mint egy éven át mindennap kerestük őt. Hogy eközben elveszítettünk néhány embert. Tudnia kell, az ördög vinné el magát, milyen sokat jelentett ő nekünk. Talán még azt is tudnia kell, hogy ő volt a jobbkezem. – Melnyik keserűen elmosolyodott.

– Nem, semmi ilyesmiről nem tudok... Hunter semmit sem mesél. – Az öreg behúzta a nyakát. – Kérem, csak menjünk a Borovickajára. Kevés az idő...

– Nem, én nem szaladgálok csak úgy sehova. Megvan rá a nyomós okom.

Melnyik az asztal alá dugta a kezét, egy furcsa mozdulatot tett, és meglepő módon anélkül csúszott hátrafelé, hogy felállt volna. Homérosz csak másodpercekkel később jött rá, hogy tolószékben ül.

– Beszéljük meg nyugodtan ezt a dolgot. Szeretném megérteni, mi oka volt idejönni.

– Istenem – az öreg már feladta, hogy bármit is megértessen ezzel a csökönyös emberrel – egyszerűen csak hinnie kell nekem. Hunter él. És egy zárkában ül a Borovickaján. Legalábbis remélem, hogy még mindig ott van...

– Szeretnék hinni magának. – Melnyik elhallgatott, mélyet szívott a cigarettájába, és az öreg hallotta, hogyan serceg a cigaretta papírja, ahogy pöndörödve elég. – Csakhogy csodák nincsenek. Régi sebet tépett fel... Na jó. Gyanítom, hogy kinek a tréfája ez. De majd speciálisan kiképzett emberek ellenőrzik... – A telefonért nyúlt.

– Miért fél Hunter annyira a feketéktől? – kérdezte a maga számára is váratlanul Homérosz.

Melnyik óvatosan letette a kagylót, anélkül hogy beleszólt volna. Végigszívta a cigarettáját, s a csikket beleköpte a hamutartóba.

– Az ördög vigyen el, elgurulok a Borovickajára – mondta.

– Én oda nem megyek! Eressz! Jobb, ha itt maradok...

Szása komolyan beszélt, nem játszotta meg magát. Nem tudta volna megmondani, hogy az apja gyűlölt-e jobban bárkit is a vörösöknél. Elvették tőle a hatalmat, megtörték a gerincét, és ahelyett, hogy egyszerűen végeztek volna vele, sajnálatból, vagy mert nem akarták bepiszkítani a kezüket, még hosszú évekig megaláztatásra és szenvedésre kárhoztatták. Apja nem tudott megbocsátani azoknak, akik fellázadtak ellene. Nem tudott megbocsátani azoknak, akik felbujtották és felhergelték az árulókat, azoknak, akik ellátták őket fegyverekkel és röplapokkal. Már maga a vörös szín is dührohamot váltott ki belőle. És bár élete vége felé azt mondta, hogy senki iránt nem táplál haragot, és nem akar bosszút, Szása úgy érezte, hogy csupán a tehetetlenségét leplezi ezzel.

– Ez az egyetlen út – mondta Leonyid zavartan.

– A Kijevszkajához indultunk! Nem oda vittél!

– A Hanza évtizedek óta harcban áll a Vörös Vonallal, így nem közölhettem az első jöttmenttel, hogy a kommunistákhoz megyünk... Hazudnom kellett.

– Anélkül nem is tudnál meglenni!

– A kapu a Szportyivnaja után van, ahogy már mondtam. A Szportyivnaja meg a Vörös Vonal utolsó állomása a lerombolt metróhíd előtt. Máshogy nem juthatunk oda.

– De nekem nincs útlevelem. – A lány nem vette le gyanakvó tekintetét a muzsikusról.

– Bízz bennem! – mosolygott Leonyid. – Két ember mindig meg tud egyezni egymással. Éljen a korrupció!

Nem hallgatta tovább az ellenvetéseket, hanem csuklón ragadta Szását, és magával húzta. A második védvonal fényszórói szinte lángra lobbantották a mennyezetről függő hatalmas, bíborpiros zászlókat, az alagúthuzat csattogtatta őket, és a lánynak úgy rémlett, mintha két csillogó vörös vízesést látna maga előtt. Jel volna?

Abból ítélve, amit a Vonalról hallott, már rég szitává kellett volna lőniük őket... Leonyid azonban nyugodtan haladt előre, és a magabiztos mosoly egy pillanatra sem tűnt el az arcáról. Úgy harminc méterre a blokkőrhely előtt a mellére szegeződött egy fényszóró vastag sugara. A muzsikus letette fuvoláját tokostul a földre, és engedelmesen feltartotta a kezét. Szása is így cselekedett.

Álmosan, csodálkozva érkeztek az őrök. Alighanem senkivel nem találkoztak eddig a határ túloldaláról. Ezúttal a muzsikusnak sikerült még azelőtt félrevonnia a vezetőjüket, hogy az elkérhette volna Szása papírjait. Kedvesen sugdosott a fülébe, alig hallhatóan csörrentek meg a töltények, és a katona megbabonázva, békés képpel ment vissza. A parancsnok személyesen vezette át őket minden poszton, még fel is ültette őket egy várakozó kézihajtányra, és megparancsolta a katonáknak, hogy vigyék őket a Frunzenszkajához.

A katonák megragadták a hajtókarokat, és nyögve elindították a hajtányt. Szása komoran nézegette a ruhájukat és az arcukat: az apja megtanította rá, hogy ezek az emberek ellenségek... De nem látott semmi különöset, csak pufajkákat, agyonmosott, foltos sapkákat a rájuk tűzött csillaggal, kiugró járomcsontokat, beesett arcokat... Nem csillogtak, ragyogtak, mint a Hanza őrei, de legalább annyi emberi volt bennük is. És a szemükben egészen gyermeki kíváncsiság csillogott, az a fajta kíváncsiság, amely a Gyűrű lakóiból mintha már teljesen kiveszett volna. Ezek ketten még tán hallani sem hallottak arról, mi történt az Avtozavodszkaján tíz esztendővel ezelőtt. Ellenségei-e Szásának? Gyűlölhet-e olyan embereket, akiket nem ismer?

A katonák nem mertek beszédbe elegyedni utasaikkal, csak ütemesen nyögve mozgatták a karokat.

– Ezt meg hogy csináltad? – kérdezte Szása.

– Hipnózis – kacsintott rá Leonyid.

– És miféle papírokat mutattál nekik? – gyanakodott a lány. – Hogy lehet, hogy téged mindenhol átengednek?

– Megfelelő alkalomra megfelelő útlevél dukál – felelte kitérően Leonyid.

– Ki vagy te? – Szása kénytelen volt szorosan Leonyid mellé ülni, hogy a katonák ne hallják a szavait.

– Megfigyelő – mondta az, némán formálva a szót.

Ha Szása nem szorította volna annyira össze a száját, a kérdések özöne bukott volna ki belőle; de a katonák láthatóan nagyon figyeltek, próbálták kihámozni, miről beszélnek, még hajtani is úgy igyekeztek, hogy a hajtókarok ne nagyon nyikorogjanak.

Várnia kellett a Frunzenszkajáig, amely megroggyant, megfakult, vörös zászlókkal borított állomás volt. Széttöredezett mozaik a falakon, ütött-kopott oszlopok... A bolthajtások sötét kútjaiban satnya kis lámpák himbálóztak az oszlopok között kifeszített vezetékeken, alig valamivel az itteni alacsony emberek feje felett, hogy ne pocsékolják feleslegesen az értékes fény egyetlen kis sugarát se. A tisztaság viszont meglepően nagy volt: a peronon egyszerre több takarítónő is dolgozott. Az állomáson sokan voltak, de milyen különös: ha Szása rájuk nézett, mind sürgölődni kezdtek, ám a háta mögött rögtön megálltak, és fojtott hangon sustorogtak. És senki sem akart a szemébe nézni, mintha ez valami illetlen dolog volna.

– Ide ritkán jönnek idegenek? – nézett rá Leonyidra.

– Én magam is idegen vagyok itt. – A muzsikus vállat vont.

– És hol nem vagy az?

– Ott, ahol az emberek nem olyan halálosan komolyak... – mosolyodott el a fiú. – Ahol még nem felejtették el, hogy zabálással nem fogja megváltani magát az ember. Ahol nem akarják elfelejteni a tegnapot, még ha az emlékezés fájdalmat okoz is nekik.

– Mesélj nekem a Smaragdvárosról – kérte csendesen Szása. – Miért... rejtőzködtök?

– A Város vezetői nem bíznak a metró lakóiban...

Leonyid félbehagyta a magyarázatot, míg egyezkedett az alagút bejáratánál szolgálatot teljesítő őrökkel, majd miután elnyelte őket a sűrű sötétség, fém öngyújtójával meggyújtotta olajlámpása kanócát, és folytatta.

– Azért nem bíznak bennük, mert egyre jobban kivetkőznek emberi mivoltukból. És mert mind a mai napig ott vannak közöttük azok, akik azt a szörnyű háborút kezdték, bár ezt maguk is félnek beismerni még a barátaiknak is. És mert az emberek a metróban javíthatatlanok. Tőlük csak félni lehet, csak elkerülni őket, csak megfigyelni. Ha megtudnák, hogy létezik a Smaragdváros, felzabálnák és kiokádnák, ahogy mindent felzabálnak, amihez csak érnek. Elégetnék a nagy művészek vásznait. Elégetnék a papírt, mit sem törődve azzal, hogy mi van rajta. Elpusztítanák az egyedüli társadalmat, amely igazságosságot és harmóniát teremtett. Összeomlana az Egyetem meggyengült épülete. Elsüllyedne a nagy Bárka. És többé semmi sem maradna. Vandálok...

– Miért gondoljátok, hogy nem tudunk megváltozni? – sértődött meg Szása.

– Nem mindenki gondolja így – sandított rá Leonyid a szeme sarkából. – Akadnak néhányan, akik próbálnak valamit tenni érte.

– Nem nagyon igyekezhetnek – sóhajtotta Szása – ha egyszer Homérosz se hallott még róluk.

– Azért voltak, akik hallották őket – mondta sokat sejtetően Leonyid.

– A zenéről beszélsz, igaz? – találgatta Szása. – Azok közül vagy, akik remélik, hogy meg tudnak változtatni minket? De hogyan?

– Rávesszük őket, hogy szeressék a szépet. Ha tetszik, ha nem – tréfálkozott a muzsikus.

A parancsnok székét a segédtisztje tolta, az öreg mellette szedte a lábát, és rá-rápillantott közben a melléje rendelt termetes őrre.

– Ha valóban nem ismeri a teljes történetet – mondta Melnyik – kész vagyok megismertetni önnel. Majd szórakoztathatja vele a cellatársait, ha a Borovickaján netán nem ő lesz ott... Hunter volt az egyik legjobb harcosa a Rendnek, igazi vadász. A szimata, mint a vadállatoké, és teljesen a feladatának élt. Már vagy másfél éve kiszagolta ezeket a feketéket... A VDNH-n. Vagy talán erről sem hallott?

– A VDNH-n... – visszhangozta szórakozottan az öreg. – Ó, hát persze, azok a sebezhetetlen mutánsok, akik olvastak a gondolatokban, és láthatatlanná tudtak válni... Nem Sötéteknek hívták őket?

– Nem érdekes – szakította félbe Melnyik. – Ő hallott róluk először, riadót fújt, de akkor nem volt se erőnk, se időnk... Én elutasítottam. Más ügyekkel voltam elfoglalva. – Megrántotta csonka karját. – Hunter egyedül indult oda. Az utolsó alkalommal, amikor kapcsolatba lépett velem, azt mondta, hogy ezek a szerzetek elnyomják az akaratot, rémületbe kergetnek mindenkit. Hunter azonban egyszerűen született harcos volt, egymaga felért egy osztaggal...

– Tudom – mormogta Homérosz.

– És soha, senkitől sem félt. Elküldött hozzánk egy tejfölösszájú ifjoncot azzal az üzenettel, hogy felmegy leszámolni a feketékkel. Ha nem tér vissza, az azt jelenti, hogy a veszély jóval szörnyűbb, mint gondolta. Eltűnt. Meghalt. Saját értesítési rendszerünk van. Mindenki, aki él, köteles egyszer egy héten bejelentkezni. Köteles! Ő pedig már több mint egy éve hallgat.

– És mi van a feketékkel?

– Alaposan széttapostuk a fészküket a Szmercsekkel. A feketék felől azóta semmit sem hallani – mosolyodott el Melnyik. – Nem írnak, nem hívnak... A VDNH-ra vezető kijáratokat lezártuk, az élet rendbejött az állomáson. Csak annak a fiatal gyereknek érte valami az elméjét, de amennyire tudom, meggyógyították. Normális életet él, megnősült. Hunter viszont... az én lelkiismeretemet nyomja...

Legurult a lépcsőre fektetett acélfeljárón, szétrebbentve a lent összegyűlt könyvbúvár szerzeteseket, megfordult, bevárta a ziháló öreget, és hozzátette:

– Ez utóbbiról jobb, ha nem beszélsz majd a cellatársaidnak.

Egy perc múlva végre odaértek az elkülönítőhöz. A zárka ajtaját Melnyik ki se nyitotta; a segédtisztjére támaszkodva összeszorította a fogait, és a kémlelőnyíláshoz hajolt. Egy másodperc is elég volt neki.

Kimerülten, mintha az egész utat az Arbatszkajától gyalog tette volna meg, Melnyik visszazökkent a székébe, megsemmisítő pillantással mérte végig az öreget, és ítéletet hirdetett:

– Nem ő az.

– Nem hiszem, hogy a zeném az enyém volna – mondta Leonyid meglepő komolysággal. – Nem is értem, honnan kerül a fejembe. Úgy rémlik, mintha én csak egy meder volnék... Vagy csak egyszerű hangszer... Valaki más pontosan úgy emel a szájához, ahogy én emelem a számhoz a fuvolát, amikor játszani akarok – és megszületik a dallam...

– Ihlet – suttogta Szása.

– Nevezheted annak is. – Leonyid széttárta a karját. – Akárhogyan is, ez nem az enyém, ez kívülről jön. És nincs jogom magamban tartani. Emberről emberre vándorol. Elkezdek játszani, és látom, hogyan gyűlnek körém, legyenek akár gazdagok, akár nincstelenek, koszosak és gonoszak, nyomorékok vagy nagy emberek. És a zeném valamit tesz velük. Én meg, mint a hangvilla... képes vagyok összhangot teremteni köztük, ha csak rövid időre is. És olyan tisztán fognak énekelni... Hogyan magyarázzam el?

– Jól magyarázod – mondta eltűnődve Szása. – Magam is így éreztem.

– Meg kell próbálnom beléjük ültetni – tette hozzá Leonyid. – Lesz, akiben elhal, lesz, akiben kisarjad. Én nem mentek meg senkit sem. Nincs rá felhatalmazásom.

– De a Város más lakói miért nem akarnak segíteni nekünk? Miért félsz még te is elismerni, hogy ezt teszed?

Leonyid hallgatott, és csak akkor szólalt meg újra, amikor beértek a Szportyivnajára. Ez is ugyanolyan hitvány, sápadt, erőlködően ünnepélyes és egyszerre gyászos állomás volt, csak még alacsonyabb és szűkebb. Füst- és izzadságszaggal keveredő hitványság és dölyf. Szására és Leonyidra rögtön ráállítottak egy spiclit, aki pontosan tíz lépésre tőlük téblábolt, akárhová mentek. A lány azonnal tovább akart indulni, de a muzsikus leintette.

– Most nem lehet. Várnunk kell. – Letelepedett egy kőpadra, és felpattantotta a hangszertokot.

– Miért?

– A kaput csak meghatározott órában lehet kinyitni. – Leonyid elfordította a tekintetét.

– Mikor? – Szása felnézett az állomás órájára: már csak alig fél napja maradt.

– Szólni fogok.

– Már megint húzod az időt! – A lány elkomorodott, és elhúzódott tőle. – Hol segítséget ígérsz, hol meg fel akarsz tartóztatni!

– Igen – Leonyid összeszedte a bátorságát, és a szemébe nézett. – Fel akarlak tartóztatni.

– De miért?! Mi okból?...

– Nem játszadozom veled. Hidd el, megtalálnám én, kivel játsszak, és csak kevesen tudnának ellenállni. Azt hiszem, szerelmes lettem. Na hiszen, milyen sután hangzik...

– Csak hiszed.... Vagy nem is hiszed. Csak úgy mondod, és kész.

– Megvan a módja, hogyan különböztesd meg a szerelmet a játéktól – mondta komolyan Leonyid.

– Amikor csalsz, hogy megszerezz egy embert – ez a szerelem?

– Az igazi szerelem felforgatja az egész életedet, fütyül a körülményekre. A játékot viszont hozzájuk lehet passzítani...

– Nekem nincs ilyen gondom. – Szása barátságtalanul nézett rá. – Nekem semmilyen életem sem volt. Vigyél a kapuhoz!

Leonyid szomorúan nézett a lányra, és a mellén keresztbe font karral az oszlophoz támaszkodott. Néhányszor nagy levegőt vett, mintha felelni akarna neki, de ki is eresztette anélkül, hogy megszólalt volna. Aztán csüggedten, elkomorodva mondta:

– Én nem mehetek veled. Engem nem engednek vissza.

– Hogyhogy? – döbbent meg Szása.

– Nem térhetek vissza a Bárkába. Száműztek.

– Száműztek? Miért?

– Egy tettem miatt. – Leonyid elfordult, és most egészen halkan beszélt, és Szása, bár csak egy lépésre állt tőle, nem minden szavát értette. – Tudod... megsértett egy ember. Egy könyvtárfelügyelő. Tanúk előtt alázott meg. Még aznap éjjel berúgtam, és felgyújtottam a könyvtárat. A felügyelő a családjával együtt bennégett. Sajnos nálunk nincs halálbüntetés... Megérdemeltem volna. Ezért csak száműztek. Életfogytiglan. Nincs visszaút a számomra.

– Akkor meg miért hoztál ide?! – Szása ökölbe szorította a kezét. – Miért égetted el az én időmet is?!

– Te megpróbálhatod, hogy bejuss hozzájuk – dünnyögte Leonyid. – Az oldalalagútban, húsz méterre a kaputól, van egy fehér színű jel. Pontosan alatta, padlószinten – egy gumifoglalat, az alatt pedig megtalálod a csengőgombot. Három rövidet kell nyomnod, aztán három hosszút, s megint három rövidet, ez a visszatérő megfigyelők egyezményes jele...

És valóban az állomáson is maradt – csak átjutni segített Szásának a három blokkőrhelyen, és visszakullogott. Búcsúképpen megpróbálta ráerőltetni a lányra régi gépkarabélyát, amihez valahol hozzájutott, de Szása nem fogadta el. Három rövid, három hosszú, három rövid... Ez minden, amire most szüksége lehet. És még egy lámpára.

A Szportyivnaja után sötét, néptelen alagutak kezdődtek. Ez volt az utolsó lakott állomás a vonalon, és a blokkőrhelyek, amelyeken a muzsikus korábban átkísérte, inkább egy-egy kisebb erődre emlékeztettek. Szása azonban egyáltalán nem félt. Csak arra tudott gondolni, hogy egy-másfél óra múlva már a Smaragdvárosnál lesz.

Ha pedig a Város nem létezik, akkor még kevésbé kell félnie.

Az oldalalagút pontosan ott volt, ahol Leonyid mondta. Egy tönkrement rács zárta el, amelyen Szása könnyűszerrel talált egy elég széles rést, és pár száz lépés után valóban az örök, megingathatatlan hermetikus kapu acélfalában végződött.

Szása gondosan kiszámolta tőle a maga negyven apró lépését, és a sötétben lámpájával kikutatta a fehér jelet a nedves, szinte izzadó falon. A foglalatot is gyorsan megtalálta. Felhajtotta a fedelét, kitapogatta a gombot, ellenőrizte az óráját, amit a muzsikustól kapott. Ideért! Ideért! Lehunyta a szemét...

Három rövid.

Három hosszú.

Három rövid.

17. FEJEZET
KINEK A SZAVAI?

Artyom leeresztette átforrósodott csövű fegyverét. Szerette volna letörölni a verejtéket és a könnyeket az arcáról, de a gázálarctól nem tudott hozzáférni a szeméhez. Le is kéne venni a fenébe, tulajdonképpen olyan mindegy már...

A betegek üvöltése alighanem túlharsogta a gépkarabély-sorozatok hangját. Máskülönben miért törtek volna ki újabb és újabb emberroncsok a metrókocsiból, neki egyenesen a golyózápornak? Nem hallották volna a fegyverropogást, nem fogták volna föl, hogy közvetlen közelről lövik halomra őket? Miben reménykedtek? Vagy már nekik is minden mindegy volt?

A kijárat előtt néhány méteres körben a peront felpuffadt testek borították. Némelyik még rángatózott, és a halom mélyéről nyöszörgés hallatszott.

Artyom körülpillantott a többi fegyveresen: vajon csak neki reszket a keze és remeg a térde még most is? Senki nem szólt egy szót sem. Eleinte még a parancsnok is hallgatott. Csak azt lehetett hallani, hogyan hörög az egész zsúfolt vonat, ahogy próbálja visszatartani véres köhögését, és hogyan szórja átkait az utolsó haldokló a halottak halma alatt.

– Gazemberek... Szörnyetegek... Még élek... Megfulladok...

A parancsnok végül odatérdelt mellé, és beleeresztette a szerencsétlenbe az utolsó töltényeit: egészen addig húzta a ravaszt, amíg a fegyver üresen kattant. Felállt, ránézett a pisztolyára, és beletörölte a nadrágjába.

– Őrizzétek meg a nyugalmatokat! – kiáltotta rekedten. – A lazaret engedély nélküli elhagyását ezentúl is szigorúan büntetjük...

– Mi legyen a hullákkal? – kérdezték tőle.

– Vissza velük a vonatra! Ivanyenko, Akszjonov, lássatok hozzá!

A rendet helyreállították. Artyom visszatérhetett a helyére, megpróbálhatott aludni: az ébresztőig még maradt pár óra. Legalább egy órát aludnia kell, hogy ne essen össze holnap a szolgálatban...

De másként alakult.

Ivanyenko hátralépett, s a fejét rázva megtagadta, hogy hozzányúljon a rothadó, oszladozó testekhez. A parancsnok ráemelte a pisztolyát, megfeledkezve arról, hogy kifogyott belőle a töltény, dühösen sziszegett, de aztán nyomban mégis meghúzta a ravaszt – hasztalan. Ivanyenko felüvöltött és futásnak eredt.

És akkor az egyik köhécselő katona felrántotta a gépkarabélyát, és a szuronyával esetlenül, ferdén a parancsnok hátába döfött. A parancsnok talpon maradt, és lassan hátranézett a válla fölött, hogy ki szúrta meg.

– Mit tettél, te mocsok? – mondta halkan, csodálkozva.

– Mindegyikünket így irtasz ki... Egyetlen egészséges ember sincs az állomáson! Ma mi őket, holnap meg te minket hajtasz be ezekbe a kocsikba... – ordított rá a katona, s próbálta közben kihúzni a fegyverét a parancsnokból, de lőni valami miatt nem lőtt.

Senki sem avatkozott közbe. Artyom is mozdulatlanul várt. Végre kiszabadult a szurony. A parancsnok, mintha csak meg akarná vakarni, hátranyúlt a sebhez, aztán térdre ereszkedett, tenyerével a padlóra támaszkodott, és rázta a fejét.

Senki sem próbált végezni vele. Ijedten ellépett tőle még a lázadó is, aki leszúrta, aztán letépte magáról a gázálarcot, és zengett tőle az egész állomás:

– Testvérek! Elég a kínzásukból! Engedjétek el őket! Mindenhogyan végük! És nekünk is! Emberek volnánk, vagy mi?!

– Ne merészeld... – sziszegte még mindig térdelve a parancsnok.

A gépkarabélyosok zúgolódva tanácskoztak. Az egyik helyen a kocsi ajtói elől elvették a rácsokat, aztán egy másik elől is... Valaki fejbe lőtte a főkolompost, az hanyatt zuhant, beesett a többi halott közé. De már késő volt: a fertőzöttek ordítva kizúdultak a vonatból, ügyetlenül szaladtak püffedt lábaikon, kitépték a megrettent őrök kezéből a gépkarabélyokat, és szétszéledtek, ki merre látott. És az őrök is megzavarodtak: volt, aki még tüzelt a betegekre, mások közéjük keveredtek, és velük együtt futottak be az alagutakba: némelyek északra, a Szerpuhovszkaja felé, mások délre, a Nagatyinszkajához.

Artyom nem mozdult, bambán nézett a parancsnokra. Az nem akart meghalni. Előbb négykézláb mászni kezdett, aztán megcsúszva felállt, és elindult.

– Jöjjön egy kis meglepetés nektek... Azt hittétek, hogy nem készülök fel... – mormogta.

Tétova tekintete Artyomon állapodott meg. Egy pillanatra megmerevedett. aztán hirtelen a szokott, engedetlenséget nem tűrő hangján ráreccsent:

– Popov! Kísérj a rádiófülkéhez! Meg kell parancsolni az északi blokkőrhelynek, hogy zárja el a kaput...

Artyom odatartotta neki a vállát, és nagy nehezen elvánszorogtak a kiürült vonat, a civakodó emberek, a halmokban álló kacatok mellett a fülkéig. A parancsnok sebe nem volt halálos, de sok vért vesztett. Mire odaértek, szinte minden ereje elhagyta, és elájult.

Artyom az ajtóhoz tolta az asztalt, felkapta a belső telefonközpont mikrofonját, és hívta az északi őrsöt. A készülék recsegett, hörgött, mint egy fuldokló, és hallgatott, ijesztően hallgatott.

Ha már késő eltorlaszolni ezt az utat, akkor Artyomnak legalább a Dobrinyinszkaját figyelmeztetnie kell! A telefonhoz vetette magát, a kezelőpulton lenyomta az egyik gombot a kettő közül, s várt pár másodpercig... A kagyló eleinte csak búgott, aztán recsegés hallatszott, s végre felhangzott a kicsengés.

Egy... Kettő... Három... Négy... Öt... Hat...

Istenem, csak vegyék fel! Ha még élnek, ha még nem fertőződtek meg, vegyék fel! Még mielőtt a betegek odaérnek az állomás határához. Artyom a lelkét is odaadta volna, csak legyen valaki a vezeték túlsó végén, és vegye fel a kagylót!

És akkor megtörtént a csoda. A hetedik kicsengés megszakadt, egy nyögés hallatszott, egy távoli szóváltás, és a zúgásból kivált egy recsegő, izgalmában elfúló hang:

– Itt a Dobrinyinszkaja!

A zárka félhomályban volt. Homérosznak azonban a derengő fény is elég volt, hogy megállapítsa: a fogoly alakja túlságosan törékeny és túlságosan élettelen ahhoz, hogy a brigadérosé legyen. Mintha egy kókadt madárijesztő ülne a rács mögött. Alighanem az őr... Halott. De hol van Hunter?!

– Köszönöm. Gondoltam, nem várom ki – hallatszott egy öblös, csendes hang. – Odabent kicsit szűkös volt.

Melnyik villámgyorsan pördült meg a székével. Az ajtónyílásban, elzárva útjukat az állomásra, a brigadéros állt. Két karját szorosan összefonta, mintha az egyik nem bízna a másikban, és félne elengedni. Arcának eltorzult felét mutatta feléjük.

– Te... te vagy az? – rándult meg Melnyik arca.

– Egyelőre igen. – Hunter furcsa hangon köhintett; ha Homérosz nem tudta volna, hogy képtelen rá, akár nevetésnek is hihette volna ezt a hangot.

– Mi van veled?... Mi történt az arcoddal?...

Melnyik alighanem egészen másról szerette volna faggatni; egy intéssel kiküldte az őrséget. Homérosz bent maradhatott.

– Te se vagy a legjobb formában. – A brigadéros újra köhintett.

– Csekélység – vágott egy fintort Melnyik. – Csak azt sajnálom, hogy nem tudlak átölelni. Hogy az ördög vigyen el... Hová tűntél? Hogy mennyit kerestünk!

– Tudom. Egyedül... kellett... lennem – mondta szaggatottan Hunter. – Nem akartam... az emberek között lenni. Örökre el akartam menni. De megijedtem...

– De mi történt akkor, a feketékkel? Ezt ők tették veled? – Melnyik a lila színű forradások felé intett.

– Semmiség. Nem sikerült megsemmisítenem őket. – A brigadéros megérintette a sebhelyet. – Nem tudtam megtenni. Engem... ők... átalakítottak.

– Hát csak igazad volt – mondta váratlanul hevesen Melnyik. – Bocsáss meg nekem, hogy eleinte nem tartottam fontosnak, nem hittem el. Akkor nekünk... De hát magad is tudod... De megtaláltuk őket, és mindet felperzseltük. Azt hittük, nem vagy többé. Hogy ezek téged... És én miattad... Mindet, az utolsó szálig!

– Tudom – mondta rekedten, kényszeredetten Hunter. – És ők tudták is, hogy így lesz – miattam. Mindent tudtak. Átláttak az embereken, és előre látták mindnek a sorsát. Nem is tudod, kire emeltünk kezet... Utoljára mosolygott ránk... Elküldte őket hozzánk... Adott még egy esélyt. Mi meg... Én pusztulásra ítéltem őket, ti meg véghezvittétek. Mert ilyenek vagyunk. Szörnyetegek...

– Mit beszélsz...

– Amikor hozzájuk kerültem... Megmutatták nekem, hogy ki vagyok. Mintha tükörbe néztem volna, és láttam mindent, úgy, ahogy van. Mindent megtudtam magamról. Az emberekről. Hogy miért történt ez velünk...

– Miről beszélsz?! – Melnyik döbbenten meredt a bajtársára, és lopva az ajtó felé pillantott – sajnálta volna, hogy túl hamar elküldte az őrséget?

– Megmondom neked. Megláttam magamat az ő szemükkel, akár egy tükörben. Nem a külsőmet, hanem ott belül... A külső kéreg alatt... Kicsalogatták onnan, a tükörbe, hogy megmutassák nekem. Az emberevőt. A szörnyeteget. Megijedtem magamtól. Felébredtem. Addig hazudtam magamnak... Azt hajtogattam, hogy mindent csak azért teszek.... hogy megvédjem az embereket... megmentsem őket... Hazudtam. Csak mint egy éhes vadállat, bárki torkának nekiestem. A vadállatnál is rosszabb voltam...

A tükör eltűnt, de ő... ez... megmaradt. Felébredtem, és többé már nem kívántam aludni. Ők azt hitték, hogy ezek után végzek magammal. Nem volt miért élnem... De nem tudtam rászánni magam. Harcolnom kellett. Eleinte magányosan... Hogy senki se lássa. Távol az emberektől. Azt hittem, képes leszek megbüntetni magam, hogy ne ők büntessenek. Azt hittem, hogy a fájdalommal elűzöm őt... – Megérintette a sebhelyét. – Aztán beláttam, hogy ha távol vagyok az emberektől, le fog győzni. Újra és újra elfelejtettem magam. És visszajöttem.

– Átmosták hát az agyadat! – mondta komoran Melnyik.

– Semmi baj. Már mindennek vége. – A brigadéros elvette kezét a forradástól, és megváltozott a hangja: újra halk és fakó lett. – Majdnem mindennek. Annak a történetnek régen vége, ami megtörtént, megtörtént. Nem ezért jöttem. Most magunkra maradtunk. Ki kell vágnunk magunkat. A Tulszkaján járvány van. Kikerülhet onnan a Szevasztopolszkajára is, meg a Gyűrűre is. Az a bizonyos, halálos láz.

– Nekem nem jelentették. – Melnyik gyanakodva nézett rá.

– Senkinek sem jelentették. Félnek. Hazudnak. Titkolják. Nem tudják, mihez kezdjenek.

– Mit akarsz tőlem? – Melnyik kihúzta magát a székben.

– Magad is jól tudod. A veszélyt el kell hárítani. Adj jelvényt! Adj embereket! Lángszórókat! Le kell zárni és meg kell tisztítani a Tulszkaját. Ha kell, akkor a Szerpuhovszkaját és a Szevasztopolszkaját is. Remélem, tovább nem jutott.

– Három állomást is megsemmisítsünk a biztonság kedvéért? – kérdezett vissza Melnyik.

– Hogy megmentsük a többit.

– Egy ilyen mészárlás után mindenki meggyűlöli a Rendet...

– Senki sem fogja megtudni, mi történt. Nem hagyunk életben senkit, aki fertőzhetne... és tanúja lehetne.

– De ilyen áron?!

– Hát nem érted? Ha még egy kicsit is késlekedünk, nem lesz kit megmenteni. Túl későn szereztünk tudomást a járványról. Nincs más módja, hogy megállítsuk. Két hét múlva az egész metró egyetlen pestisbarakk lesz, egy hónap múlva meg temető.

– Magamnak kell meggyőződnöm róla...

– Nem hiszel nekem, igaz? Azt gondolod, hogy megbolondultam? Nem hittél akkor, és kételkedsz most is. Köpök rá. Akkor megyek egyedül. Ahogy szoktam. Hogy legalább a magam lelkiismeretét megnyugtassam.

Megfordult, félrelökte a kővé meredt Homéroszt, és a kijárat felé indult. De utolsó odavetett szavai szigonyként mélyedtek Melnyikbe, és vonszolták őt magukkal:

– Állj! Fogd a jelvényt! – Kapkodva kotorászott a zubbonya alatt, és odanyújtott a megtorpanó Hunternek egy kis fémlapot. – Én... engedélyezem.

A brigadéros elvette csontos tenyeréből a jelvényt, betette a zsebébe, hosszú, merev tekintettel nézett rá, és némán bólintott.

– Térj vissza – mondta Melnyik. – Én elfáradtam.

– Én meg ellenkezőleg... duzzadok az erőtől – köhintett Hunter.

És eltűnt.

Szása sokáig nem mert újra csengetni: nincs értelme bosszantani a Smaragdváros őrségét. Már nyilván hallották őt, és alaposan meg is figyelhették. És ha még nem nyitották ki a földbe süppedt ajtót, akkor bizonyára tanácskoznak: beengedjék-e a jelszót ismerő idegent?

Mit mondjon majd nekik, ha a kapu mégis kinyílik?

Kezdjen el rögtön a Tulszkaján tomboló járványról beszélni? De vajon beavatkoznak-e? Vállalják-e a kockázatot? És ha mindannyian, akárcsak Leonyid, képesek átlátni az embereken? Beszéljen talán mindjárt arról, hogy őt is megfertőzte a láz? Vallja be másoknak azt, amit még magának sem mert bevallani...

De képes lesz-e hatni rájuk? Hiszen ha ők már rég megbirkóztak a rettenetes kórral, miért nem tesznek valamit, miért nem küldenek valakit a gyógyszerrel a Tulszkajára? Csak mert félnek a közönséges emberektől? Vagy éppenséggel azt remélik, hogy a ragály elpusztítja őket? Csak nem ők maguk juttatták be a betegséget a nagy metróba?

Nem! Hogy is gondolhat erre! Leonyid azt mondta, hogy a Smaragdváros lakói igazságos és humánus emberek. Hogy nem végeznek ki senkit, és a szabadságától sem fosztják meg. És hogy abban a véghetetlen szépségben, amellyel körülvették magukat, bűnre még csak gondolni sem mer senki.

De akkor miért nem mentik meg a pusztulásra ítélteket? Miért nem nyitják ki neki az ajtót?! Szása újra csengetett. És újra.

Az acélfal mögött olyan süket csend volt, mintha sok ezer tonna sziklás földön kívül semmi mást nem rejtene.

– Nem nyitják ki.

Szása megperdült. Vagy tízlépésnyire tőle a muzsikus állt – letörten, kócosan, szomorúan.

– Akkor próbáld meg te! Hátha már megbocsátottak neked! – nézett rá értetlenkedve Szása. – Hiszen ezért jöttél, igaz?

– Nincs, aki megbocsásson. Nincs ott senki.

– De hát azt mondtad...

– Hazudtam. Ez itt nem a Smaragdváros bejárata.

– De akkor hol van?

– Nem tudom. És nem tudja senki sem. – Leonyid széttárta a karját.

– De akkor hogyan engedtek át mindenhol?... A Gyűrűn is, a vörösöknél is... Talán nem is megfigyelő vagy... Most becsapsz engem, igaz? Elszóltad magad a Városról, és most bánod! – Szása feldúltan próbált a fiú szemébe nézni, igazolást találni benne a találgatásaira.

– Mindig szerettem volna eljutni oda. – Leonyid makacsul a földet bámulta. – Sok éven át kerestem. Gyűjtöttem a híreket, olvastam a régi könyveket. Csak ide legalább százszor eljöttem. Megtaláltam ezt a csengőt... Naphosszat nyomogattam. Mindhiába.

– Miért csaptál be?! – A lány elindult felé, s közben jobb keze önálló életre kelve, magától csúszott a kése markolatára. – Mivel bántottalak? Miért tetted ezt velem?

– El akartalak szakítani tőlük. – Észrevéve a kést, a muzsikus megzavarodott, és ahelyett, hogy menekült volna, leült a sínre. – Azt gondoltam, hogy ha velem maradsz...

– Most minek jöttél vissza?!

– Nehéz megmondani. – Leonyid alázatosan nézett fel rá a földről. – Valószínűleg azért, mert felfogtam, hogy átléptem egy határt. Amikor ide-küldtelek... Egyedül maradtam, és elgondolkoztam... Hiszen a lélek nem születésétől fogva sötét. Először áttetsző, s csak aztán sötétedik, foltról foltra, minden alkalommal, amikor valami rosszat megbocsát magának az ember, mentséget talál rá, azt mondja magának, hogy hisz ez csak játék. És eljön a pillanat, amikor túlsúlyba kerül a sötét. Csak kevesen tudják ezt a pillanatot észrevenni, belülről nem érzi meg az ember. Én viszont hirtelen megértettem, hogy éppen itt és most lépem át azt a határt, és leszek mássá. Mindörökre. És visszajöttem. Éppen azért, mert nem ezt érdemelted.

– De miért félt tőled mindenki ennyire? Miért jártak a kedvedben?

– Nem tőlem féltek – sóhajtotta Leonyid. – Az apámtól.

– Micsoda?

– A Moszkvin név nem mond semmit neked?

– Nem – rázta meg a fejét Szása.

– Akkor alighanem te vagy az egyetlen az egész metróban – mosolyodott el keserűen a muzsikus. – Az apám nagy vezető. Az egész Vörös Vonal vezetője. Diplomata-útlevelet állíttatott ki nekem. Azzal engednek át mindenhol. Ritka családnév ez, senki nem kockáztatja, hogy ujjat húzzon velem.

– De akkor ki vagy hát... – Szása visszahúzódott, ellenségesen nézett rá. – Megfigyelő? Ezért küldtek?

– Megszabadultak tőlem. Apám rájött, hogy nem tud embert faragni belőlem, és nem törődött velem. S tessék, lassacskán szégyent hozok a nevére – húzta el a száját Leonyid.

– Összevesztél vele? – vonta össze a szemöldökét a lány.

– Ugyan hogyan lehetne Moszkvin elvtárssal összeveszni? Hisz ő egy szobor! Kitagadtak és megátkoztak. Tudod, én gyerekkorom óta félnótásnak számítok. Folyton csak a szép képek vonzottak, a zongora, a könyvek. Anyám elrontott, ő kislányt szeretett volna. Apám észbe kapott, próbálta belém oltani a fegyverek és a pártintrikák iránti szeretetet, de későn. Anyám megtanított fuvolázni, apám szíjjal próbált leszoktatni róla. A professzort, aki foglalkozott velem, száműzte, egy politikai tisztre bízta a nevelésemet. Mindhiába. Javíthatatlan voltam. Nem szerettem a Vörös Vonalat, túl szürkének találtam. Csillogó életet akartam, zenélni, festeni. Apám nevelési célzattal elküldött egyszer mozaikot leverni. Hogy megtudjam, hogy a szép mulandó. És én vertem le a mozaikot, hogy ne verjenek meg. De közben minden részletét megjegyeztem, és ma is ki tudnám rakni újra. Azóta gyűlölöm apámat.

– Nem beszélhetsz így róla! – szörnyedt el Szása.

– Nekem szabad – mosolyodott el a muzsikus. – Másokat viszont ezért lelőnének. Ami meg a Smaragdvárost illeti... A professzorom mesélt róla, suttogva, amikor még kicsi voltam. És akkor elhatároztam, hogy ha megnövök, megkeresem a bejáratát. Mert kell lennie a világon olyan helynek, ahol annak, amiért élek, van értelme. Ahol mindenki ezért él. Ahol nem semmirekellő kis korcs leszek, és nem is ápolt kezű hercegecske, se Drakula-örökös, hanem egyenlő az egyenlők között.

– És nem találtad meg. – Szása eldugta a kést; az ismeretlen szavakat nem számítva a lényeget értette. – Mivelhogy nem létezik.

Leonyid vállat vont. Felkelt, odament a csengőhöz, megnyomta a gombot.

– Valószínűleg nem számít, hogy hall-e engem ott valaki, vagy sem. Valószínűleg nem fontos, hogy van-e egyáltalán ilyen hely a világon. Az a fő, hogy én úgy gondolom, hogy van valahol. És hogy hall engem valaki. Csak még nem érdemeltem ki, hogy kinyissák nekem.

– És ennyi csakugyan elég neked? – kérdezte Szása.

– Az egész emberiségnek elég volt mindig, elég hát nekem is – vont vállat a muzsikus.

Az öreg kiszaladt a peronra az eltűnt brigadéros után, megzavarodva körülnézett, de nem látta sehol. Kigördült a fogdából Melnyik is – hamuszürkén, feldúltan, mintha a titokzatos jelvénnyel kitépte és a brigadérosnak adta volna a lelkét is.

Miért és hova rohant el Hunter? Miért hagyta itt? Melnyiket jobb, ha nem is kérdezi, előle jobb lesz minél gyorsabban eltűnni, még mielőtt eszébe jutna, hogy ő is létezik. S úgy téve, mintha a brigadérost akarná utolérni, Homérosz sietve ment tovább, félve, hogy a parancsnok utánakiált. De Melnyik egyáltalán nem törődött vele.

Hunter azt mondta az öregnek, azért van szüksége rá, hogy ne feledje el korábbi önmagát... Hazudott? Talán csak attól félt, hogy megfeledkezik magáról, elveszíti az önuralmát, és összeütközésbe keveredik a Poliszban, amiben akár ő húzhatta volna a rövidebbet, és így nem juthat el a Tulszkajára? Hiába vannak emberfeletti ösztönei, hiába tud úgy ölni, mint senki más, még ő sem győzhet le egymagában egy egész állomást. S ha ez így van, akkor azzal, hogy elkísérte őt a Poliszba, az öreg már eljátszotta a szerepét, és most leléptették a színről.

Csakhogy a történet végkimenetele tőle is függ! És neki is része volt abban, hogy a finálé olyan legyen, amilyennek a brigadéros tervezte – vagy az, aki az ő nevében beszélt.

Mi volt az a fémlap? Engedély? Hatalmi jelvény? Fekete jel? Búcsúcédula előlegként – minden bűnért, amit Hunter annyira igyekezett magára vállalni? Akárhogy is, azzal, hogy megszerezte Melnyik jelvényét és beleegyezését, a brigadéros végképp szabad kezet kapott. Nem készült gyónni senkinek. Gyónni?! Hiszen az, ami felülkerekedett benne, a szörnyeteg, aki olykor megjelenik előtte a tükörben, még értelmesen beszélni sem tud...

Mi lesz a Tulszkaján, ha Hunter rátámad? És csillapodik-e végre a brigadéros szomja, ha akár több állomást is vérbe borít? Vagy ellenkezőleg, az, amit magában hordoz, ezáltal mérhetetlenné növekszik?

Kettejük közül melyik hívta magával Homéroszt? Az, aki embereket öl, vagy az, aki a szörnyetegekkel harcol? Melyikük esett el a fantomcsatában a Poljankán? És melyikük beszélt utána az öreggel, melyik kérte a segítségét?

De lehet... Lehet, hogy neki, Homérosznak kell megölnie őt? Lehet, hogy ez az ő valódi rendeltetése? Lehet, hogy lényének az a része vonszolta magával az öreget erre az útra, amely egykori önmagából még megmaradt. Azért, hogy a saját szemével lásson mindent, s aztán félelmében vagy könyörületből valahol a sötét alagútban végezzen Hunterrel egy tarkólövéssel? Nem képes végezni magával, ezért keresett egy hóhért. Hóhért, akit semmire sem kell megkérnie, aki kellőképpen találékony, hogy végül megtegye, amit kell, elpusztítva Hunterben azt a másik lényt is, amely minden órával egyre nagyobbra nő, és nem akar meghalni.

De még ha venné is a bátorságot, s kilesné a megfelelő pillanatot, hogy váratlanul meglepje Huntert, ugyan mit érne vele? A ragályt egyedül nem tartóztathatja fel. Az ő szerepe akkor csak annyi ebben a válságos helyzetben, hogy mindent megfigyeljen és feljegyezzen?

Homérosz sejtette, hová indult a brigadéros. A rejtélyes Rendnek, amelyhez minden jel szerint Melnyik és Hunter is tartozott, a szóbeszéd szerint a Szmolenszkaján, a Polisz tövében volt a bázisa. Legionáriusai voltak hivatva arra, hogy a metrót és lakóit megvédjék azoktól a veszélyektől, amelyekkel a közönséges állomások hadseregei nem boldogultak volna... Ez volt minden, amit a Rend tudni engedett magáról.

Az öregben fel sem merült, hogy eljuthat a Szmolenszkajára, amely olyan megközelíthetetlen volt, mint Alamut erődje. De értelme sem lett volna: ahhoz, hogy újra találkozzon a brigadérossal, csak vissza kellett térnie a Dobrinyinszkajára... És várni, amíg az a csapás, amelyet követ, elkerülhetetlenül ugyanoda, leendő bűne helyszínére, ennek a furcsa történetnek a végállomására vezeti a brigadérost.

Hagyja, hogy végezzen a pestisesekkel, fertőtlenítse a Tulszkaját, aztán pedig... Teljesítse be kimondatlan akaratát? Az öreg úgy gondolta, hogy az ő szerepe más: nem lőni, hanem alkotni, nem elvenni az életet, hanem halhatatlanságot adni. Nem ítélkezni és beavatkozni, hanem hagyni, hogy a könyv hősei szabadon cselekedjenek. De nehéz tisztának maradni, ha az ember térdig gázol a vérben. Istennek hála, hogy elengedte Szását ezzel a ravasz fickóval. Legalább megóvta a lányt ennek a rettenetes mészárlásnak a látványától, amelyet úgysem tudott volna megakadályozni.

Az állomás órájára pillantott: ha a brigadéros pontosan terv szerint haladt, akkor még maradt egy kis ideje.

Pár órája, hogy egyedül maradhasson. És felkérje a Poliszt az utolsó tangóra.

– De hát hogyan akartad kiérdemelni, hogy bejuthass oda? – kérdezte Szása.

– Hát... Butaság, persze... A fuvolámmal. Az hittem, hogy azzal valamit jóvá teszek. Tudod... a zene illékony, kérészéletű művészet, a leginkább az mind közül. Csak addig létezik, amíg szól a hangszer, aztán egy pillanat alatt nyomtalanul elenyészik. De semmi sem fogja meg az embereket olyan gyorsan és kavarja fel őket olyan mélyen, mint a zene. A dallam, amely megérintett, örökre veled marad. Ez a szépség párlata. Azt hittem, gyógyítani lehet vele a lélek csúfságát.

– Milyen furcsa vagy – mondta a lány.

– Aztán most hirtelen megértettem, hogy leprás nem gyógyíthat meg leprást És ha nem vallok be neked mindent, sohasem nyílik ki előttem a kapu.

– Azt hitted, megbocsátok neked? Hogy megbocsátom a hazudozásodat, a kegyetlenségedet? – nézett rá szúrósan Szása.

– Adnál nekem még egy esélyt? – Leonyid váratlanul rámosolygott. – Hiszen te mondtad, hogy mindnyájunknak jogunk van rá.

A lány bizalmatlanul hallgatott, nem akarta, hogy a muzsikus megint bevonja különös játékába. Már-már hinni kezdett neki, a megbánásának, és lám – máris megint kezdi?

– Mindabban, amit meséltem neked, valami azért igaz volt – mondta Leonyid. – A betegséget le lehet győzni.

– Van rá gyógyszer? – Szása felrezzent, készen arra, hogy újra csalódnia kell.

– Ez nem gyógyszer. Nem tabletta, s nem is szérum. Néhány éve ugyanilyen betegség tört ki nálunk, a Preobrazsenszkaján.

– De miért nem tudott erről még Hunter sem?!

– Járvány nem volt. És magától elmúlt. Ezek a baktériumok nagyon érzékenyek a sugárzásra, a hatására valami történik velük... Úgy tűnik, nem osztódnak tovább. A betegség megszűnik. Még kis dózis hatására is. Véletlenül jöttek rá. Hát ez az a szer. A megoldás, hogy úgy mondjam, ott van a felszínen.

– Esküszöl?

– Esküszöm. – Leonyid a kezébe vette a lány kezét. – Csupán kapcsolatba kell lépnünk velük, és elmagyarázni...

– És miért nem mondtad el már korábban? Hisz olyan egyszerű! Hány meg hány ember meghalt eközben... – Elrántotta a kezét, a szeme szikrázott.

– Egy nap alatt? Aligha... Nem szerettem volna, ha ezzel a gyilkossal maradsz – mormogta Leonyid. – És kezdettől fogva el akartam mondani neked mindent. Csak azt szerettem volna, ha cserébe ezért a titokért megkaplak téged.

– És ezért képes voltál feláldozni másokat! – mondta haragosan Szása.

– Az én életem egyikükével sem ér fel!

– Én az enyémet odaadnám érte – vonta fel a szemöldökét a muzsikus.

– Ezt nem te döntöd el! Gyerünk! Vissza kell érnünk... Addig, amíg oda nem ér a Tulszkajára. – A lány rábökött ujjával az órájára, suttogva számolt, és felkiáltott. – Csak három óránk maradt!

– Minek mennénk? Szólhatok a híradós szolgálatnak... Ők majd felhívják a Hanzát, mindent elmagyaráznak. Nem kell, hogy mi rohanjunk oda, úgyis elkésnénk...

– Nem! – Szása megrázta a fejét. – Nem hinné el. Nem akarná elhinni. Nekem magamnak kell megmondanom neki. Megértetnem vele...

– És utána mi lesz? – kérdezte féltékenyen Leonyid. – Boldogan odaadod magad neki?

– Mi közöd hozzá?! – förmedt rá a lány, de aztán ráérezve, hogyan kell egy szerelmes férfival bánni, lágyabban hozzátette: – Nincs szükségem tőle semmire. Nélküled viszont most nem boldogulok.

– Na, látom, jól megtanítottalak hazudni... – mosolygott keserűen a muzsikus. – Hát jól van – sóhajtotta. – Menjünk!

A Szportyivnaját fél óra alatt érték el; az őröket már felváltották, így Leonyidnak megint egyezkednie kellett, hogy a lány útlevél nélkül átléphesse a Vörös Vonal határát. Szása feszülten nézte az óráját, a muzsikus meg őt; Leonyidon jól látszott, hogy vívódik, hadakozik magával.

A peronon vézna újoncok rakodtak egy büdös, régi hajtányra valami bálákat, másnapos iparosok színlelték, hogy javítják a megrepedt csöveket, egyenruhás kisgyerekek gyakoroltak egy nem gyermekeknek való dalt. Öt perc alatt kétszer is megpróbálták ellenőrizni a papirjaikat, az újabb ellenőrzés pedig, amikor már majdnem beértek a Frunzenszkajához vezető alagútba, rettenetesen sokáig elhúzódott.

Rohant az idő. A lány már nem volt biztos benne, hogy a valamivel több mint két óra elég lesz. És tudta, hogy Huntert senki más nem állíthatja meg. Már a kiskatonák is végeztek a rakodással, és a hajtány pöfögve jött feléjük. És akkor Leonyid elhatározta magát.

– Nem szeretnélek elveszíteni – mondta. – De megtartani sem tudlak. Azt gondoltam, úgy intézem, hogy elkéssünk, és neked akkor ott már semmi keresnivalód se lesz. De ettől még nem leszel az enyém. Becsületesnek lenni persze egy lány elcsábításának legrosszabb módja. De már belefáradtam a hazudozásba. Melletted egész idő alatt szégyellem magam. Döntsd el magad, kivel akarsz maradni.

A muzsikus kikapta csodaútlevelét a komótos őr kezéből, meglepő ügyességgel úgy vágta állon, hogy az a földre zuhant, megragadta Szása kezét, és együtt ugrottak fel a hajtányra, amely épp abban a pillanatban ért melléjük. A meghökkent hajtányvezető megfordult, és egy revolvercsőbe nézett.

– Apám most büszke lenne rám! – nevetett Leonyid. – Hányszor hallottam tőle, hogy ostobaságokkal foglalkozom, és hogy ezzel a nőies síppal a kezemben nem lesz belőlem soha senki! És tessék, most végre úgy viselkedek, mint egy igazi férfi, ő meg nem láthatja! Milyen kár! Lefelé! – förmedt rá a reszkető hajtányvezetőre.

Az a sebesség ellenére engedelmesen leugrott a sínekre, üvöltve elgurult, és eltűnt az őket üldöző sötétségben. Leonyid kezdte kidobálni a rakományt, és minden egyes kidobott bálával egyre élénkebben pöfögött a motor. A hajtány orrában bágyadtan pislákolt a fényszóró, alig pár métert világított meg előttük. A kerekek alól egy fészekalja patkány rohant ki olyan visítással, mint amikor üveget karcolnak, egy ijedt pályaőr ugrott félre, valahol távol mögöttük hisztérikusan fújt riadót egy sziréna. Az alagút bordái egyre gyorsabban villantak el mellettük: a muzsikus a lehető legtöbbet hozta ki a gépből.

Elszáguldottak a Frunzenszkaja mellett; a meglepett őrök szanaszét ugráltak, akárcsak előbb azok a patkányok, és az állomás szirénája csak akkor szólalt meg, amikor a hajtány már több száz méterre volt tőle.

– Rögtön kezdődik! – kiáltotta Leonyid. – Az a fő, hogy áthajtsunk a Gyűrűre vezető lejárón! Egy nagy őrs van ott... Megpróbálnak majd feltartóztatni bennünket! Egyenesen a szárnyvonalon megyünk, a központba!

Jól tudta, mitől kell félniük: ugyanabból az oldalelágazásból, amely a Vörös Vonalra vitte őket, a szemükbe csapott egy feléjük vágtató motormozdony reflektora. Sínpárjaik pár tucat lépésnyire egyesültek, megállni már késő volt. A muzsikus a padlóig nyomta a fényesre dörzsölődött pedált, Szása behunyta a szemét. Csak abban reménykedhettek, hogy a váltó megfelelően van beállítva, és nem viszi őket frontálisan egymásnak.

Rákezdett egy géppuska, a lány fülétől pár centire süvítettek el a golyók. Lőporszag terjengett, felcsapott és elhalt a másik motor bőgése: a gépek csodával határos módon elkerülték egymást, a motormozdony egy pillanattal az után váltott az ő sínpárjukra, hogy a hajtányuk elhagyta az elágazást. Most remegve suhantak a Park Kulturi felé, a katonai motormozdony pedig eldübörgött az ellenkező irányba.

Egy kevés előnyt szereztek; a legközelebbi állomásig elég lesz, de aztán? A hajtány lelassult: az alagút egy kanyarban emelkedni kezdett.

– A Park már majdnem a felszínen van... – magyarázta a lánynak a muzsikus, miközben hátranézett. – A Frunzenszkaja pedig ötven méter mélyen... Csak jussunk túl az emelkedőn, utána felgyorsulunk.

A Park Kulturi felé visszanyerték a sebességüket. A nagyon régi, méltóságteljes, magas boltíves, félhomályos állomás csaknem lakatlan volt. Rozsdás torkát köszörülve megszólalt a sziréna. A téglaerődítések mögül fejek bukkantak ki. Megkésve, erőtlenül és haragosan ugattak utánuk a gépkarabélyaik.

– Talán még életben is maradunk! – nevetett a muzsikus. – Még egy kis szerencse, és...

És akkor a sötétben a hátuk mögött felvillant egy apró kis szikra, aztán egyre erősebben, vakítóbban fénylett... A motormozdony fényszórója! Metsző fényét lándzsaként előreszegezve, hogy feltűzze rá ócska hajtányukat, a motormozdony falta a köztük levő távolságot. Megint felugatott a géppuska, süvítettek a golyók.

– Már nincs sok hátra! Rögtön itt a Kropotkinszkaja!

Kropotkinszkaja... Kockás padlózatú, egyforma sátrakkal telezsúfolt, elhanyagolt és gondozatlan állomás. Elnagyolt, nemrég festett és már elkenődött portrék a falakon. Zászlók és zászlók, olyan rengeteg, hogy egyetlen tömött bíborszínű szalagba folynak össze, egy megkövült vénából feltörő hideg sugárba.

És a nyomukban felköhögött egy gránátvető, a hajtányra márványszilánkok záporoztak, az egyik felsértette Szása lábát. Előttük a kiskatonák kezdték leereszteni a sorompót, de a hajtány nekiiramodott és félretaszította, s kis híja volt, hogy nem repült le maga is a sínről.

A motormozdony feltartóztathatatlanul közeledett: a motorja jóval erősebb volt, és könnyedén vitte a páncélozott monstrumot. Szásának és a muzsikusnak le kellett hasalniuk a hajtány fém oldallapja mögé.

Még néhány pillanat, és a két gép egymás mellé ér, s megcsáklyázzák őket. Leonyid, mint aki eszét vesztette, hirtelen vetkőzni kezdett.

Előttük feltűnt az őrs, homokzsák mellvédekkel, acélsünökkel: az út vége. Mindjárt két fényszóró, két géppuska, két tűz közé szorulnak.

Egy perc múlva mindennek vége lesz.

18. FEJEZET
A MEGMENEKÜLÉS

Az osztag hosszú sorban elnyúlva haladt előre. A Szevasztopolszkaja legjobb harcosai voltak, az ezredes személyesen választotta ki őket. Az alagút félhomályában villogtak az apró sisaklámpák, és Gyenyisz Mihajlovicsnak az egész harcalakzat szentjánosbogarak rajának tűnt, ahogy repülnek bele az éjszakába. A meleg és fülledt krími éjszakába, el a ciprusok fölött, a suttogó tenger felé. Oda, ahova halála után szeretett volna megtérni az ezredes.

Kellemes borzongást érzett, de rögtön összerázkódott, korholta magát. Hiába, az öregség, fogytán az ereje. Elengedte maga mellett az utolsó harcosát is, aztán rozsdamentes cigarettatárcájából elővette az egyetlen szál sodrott cigarettáját, megszagolgatta, és felkattintotta az öngyújtóját.

Ez egy jó nap volt. Rámosolygott a szerencse az ezredesre, és minden úgy alakult, ahogy eltervezte. A Nagornaján veszteség nélkül jutottak át, egyetlen eltűntjük is megkerült, és hamar utolérte az oszlopot. Kiváló volt a hangulat: a katonák nem szerették, ha véget nem érően várakozniuk kell, miközben semmit sem tudnak: a harc nem rettentette őket. Ráadásul a küldetés előtt Gyenyisz Mihajlovics végre megengedte, hogy rendesen kialudják magukat. Csak ő maga nem tudott elaludni.

A sorsot az ezredes mindig is véletlenek láncolatának tartotta, és nem értette, hogy is bízhatja rá magát az ember. Azóta, hogy a kis expedíció elment a Kahovszkaja alagútjaiba, semmi hírt nem kapott felőlük. Bármi megtörténhetett, Hunter sem halhatatlan. És megteheti-e, hogy csak a maga vég nélküli háborúiban talán elméjében is megsérült brigadérosra meg a mesemondó öregre hagyatkozzon?

Nem, tovább már nem várhatott.

Az akcióterv az volt, hogy a Szevasztopolszkaja fő erőit átviszi a Nahimovszkijon, a Nagornaján és a Nagatyinszkaján a Tulszkaja zárt, déli hermetikus kapujáig, a felszínen pedig ráküld egy diverziós csoportot az elzárt állomásra. A diverzánsok a szellőzőaknákon át lemennek az alagútba, likvidálják az őrséget, ha van még ott egyáltalán őrség, és kinyitják a kaput a csapásmérő dandárnak... A többi már a technika kérdése, akárki vette is birtokba ezt az állomást.

Három napot vett igénybe a szellőzőaknák megkeresése és megtisztítása. Ma a sztalkereknek csak annyi a dolguk, hogy a diverzánsokat elirányítsák a mélybe. És ez már néhány órán belül megtörténik.

Két óra múlva minden megoldódik, és Gyenyisz Mihajlovics újra valami másra gondolhat, újra alhat és ehet.

Egyszerű, gondosan ellenőrzött és kifogástalan terv volt. De Gyenyisz Mihajlovicsnak görcsben volt a gyomra, és úgy vert a szíve, mintha tizennyolc éves volna, és újra első ütközetébe menne abba a hegyi faluba. Az ezredes végigszívta cigarettáját, hogy megnyugodjon, majd eldobta az apró csikket, újra felhúzta magára a maszkot, és az osztag után indult.

Rövidesen odaértek az acélkapuhoz. Most az ostrom kezdetéig kifújhatták magukat, újra átvehették a rajparancsnokokkal a kiosztott és begyakorolt feladatokat.

Egyvalamiben Homérosznak igaza volt, mosolyodott el magában az ezredes. Minek rohammal bevenni egy várat, ha belülről is ki lehet nyittatni? A trójai faló, ahogy ezt egykor Homérosz megénekelte...

Gyenyisz Mihajlovics ellenőrizte a dózismérőjét – jól van, alacsony a sugárzás – és lehúzta magáról a gázálarcot. Példáját követték a rajparancsnokok, majd a katonák is. Hadd pihenjenek addig is egy kicsit.

A Poliszban mindig is volt épp elég szájtáti, a szegény és sötét külső állomásokról keveredtek ide, és tágra nyitott szemmel, leesett állal bolyongtak a galériákon és a csarnokokban. Így aztán a Borovickaján keringő, az Alekszandrovszkij Szád formás oszlopait szeretetteljesen nézegető, az Arbatszkaja lányok fülbevalóira hasonlító, kacér csillárjait elragadtatottan bámuló Homérosz semmivel sem tűnt ki közülük.

Szívét sötét előérzet szorította össze: most jár utoljára a Poliszban. Az, ami néhány óra múlva történni fog a Tulszkaján, az egész életét érvényteleníti, sőt talán véget is vet neki. Az öreg döntött: megteszi, amit tennie kell. Hagyja, hogy Hunter megsemmisítse és felperzselje az állomást, aztán megpróbálja megölni. De ha a brigadéros megsejti az árulást, egy szempillantás alatt kitekeri a nyakát. Az is lehet, hogy az öreg maga is meghal a Tulszkaja ostromában. Ha így történik, legalább gyors halála lesz. Ha pedig minden sikerül, remetének áll, hogy teleírja az összes fehér lapot a már kész oldalak és az utolsó pont között, amelyet Hunter tarkón lövésével ő maga fog kitenni.

Képes lesz-e megtenni? Lesz-e hozzá elég bátorsága? Az öregnek már a gondolatra is reszketni kezdett a keze. Nyugalom, nyugalom; magától megoldódik majd. Most nem kell erre gondolni, az effajta tépelődés csak megingatja.

Hála istennek, legalább a lányt elküldte magától! Homérosz most már nem is értette igazán, miért vonta be Szását ebbe a veszélyes kalandba, hogyan engedhette meg neki, hogy bemenjen az oroszlánketrecbe. Írót játszott, elfelejtette, hogy a lány nem az ő képzeletének szülötte...

A regénye persze más lesz, mint korábban elképzelte. De hát kezdettől fogva erejét meghaladó terhet vett magára. Hogyan is zsúfolhatna bele egyetlen könyvbe minden embert? Még a most körülötte nyüzsgő tömeg számára is szűk lenne egyetlen könyv. Homérosz nem szerette volna tömegsírrá tenni a regényét, amelyben sorjázó nevek oszlopaitól káprázik a szem, s a bronzbetűk mögül sohasem sejlik fel az elesettek arca és jelleme.

Idő szikkasztotta, réges-régóta szivárgó emlékezete sem veheti a fedélzetre az összes embert. A himlőhelyes arcú cukorkaárust és a sápadt, hegyes orrú kislányt, aki épp egy töltényt nyújt felé. És a gyermek anyjának Madonna-fényességű mosolyát, meg a mellette elhaladó katona kéjsóvár tekintetét. A kéregető vén koldusok mély barázdáit és a harmincéves asszony szeme körül mosolygó kis ráncokat.

Hogy ki erőszakos közülük, ki nyerészkedő, ki tolvaj, ki áruló, ki züllött, ki próféta, ki jámbor, ki nem fásult még el, és ki az, akiből még bármi lehet – azt Homérosz nem tudhatta. Rejtve volt előtte, hogy valójában mire gondol a cukorkaárus, miközben a kislányt nézi, hogy mit jelent anyjának mosolya, akit, jóllehet férjes asszony, lángra lobbantott a katona tekintetének szikrája, s hogy miből élt a koldus, mielőtt a lábai felmondták a szolgálatot. És Homérosz ezért nem dönthette el, hogy ki szolgált rá a halhatatlanságra, és ki nem.

Hatmilliárd ember tűnt el nyomtalanul; hatmilliárd! Véletlen-e, hogy csak ez a pár tízezer tudott megmenekülni?

Szerov mozdonyvezető, ez a szenvedélyes szurkoló, akinek a posztját egy héttel az Apokalipszis után megörökölte volna, az egész életet futballmeccsnek tekintette. Az emberiség veszített, mondta Nyikolajnak. Nem gondolkoztál még azon, hogy akkor mi ketten vajon miért szaladgálunk még mindig a pályán? Mert a mi életünk meccse még nem fejeződött be, most megy a hosszabbítás. És ezalatt rá kell jönnünk, miért vagyunk itt, be kell végeznünk minden dolgunkat, el kell rendeznünk mindent, és végül megkapjuk a labdát, és repülhetünk a fénylő kapuk felé... Misztikus volt ez a Szerov. Homérosz sohasem kérdezte meg tőle, sikerült-e gólt lőnie. De arról Szerov meggyőzte, hogy ő, Kolja még berúghatja a győztes gólt. Vagy legalább egy becsületgólt. És szintén neki köszönheti Homérosz a bizonyosságot, hogy a metróban nincsenek véletlenül idekerült emberek.

De mindenkiről lehetetlen írni!

Érdemes tovább próbálkoznia?

És ekkor az ezernyi ismeretlen arc között az öreg meglátta azét, akinek a felbukkanására a legkevésbé sem számított.

Leonyid ledobta magáról a dzsekijét, lehúzta a pulóverét, aztán viszonylag tiszta, fehér pólóját is. Zászlóként a feje fölé tartotta, és elkezdett integetni vele, mit sem törődve a körötte elsüvítő golyókkal. És különös dolog történt: a motormozdony kezdett elmaradni, az előttük feltűnt őrsről pedig továbbra sem nyitottak tüzet a hajtányukra.

– Na, az apám ezért most agyoncsapna! – mondta Szásának, amikor éktelen csikorgással lefékeztek a sünök előtt.

– Nem értem. Mi történt? – kapkodott a lány levegő után.

– Megadjuk magunkat! – nevetett Leonyid. – Ez itt a feljáró a Lenin Könyvtárba, a Polisz határőrse. Most éppen határsértők vagyunk.

Az odafutó őrök leszedték őket a hajtányról, összenéztek, miközben Leonyid útlevelét vizsgálták, és eltéve előkészített bilincseiket, az állomásra vezették a lányt és a muzsikust. Bevitték őket az őrszobába, majd tisztelettudóan sugdolózva elmentek a parancsnokért.

Leonyid, aki addig fontoskodó képpel üldögélt a kopott fotelben, rögtön felugrott, kinézett az ajtón, és intett Szásának.

– Itt még nagyobb naplopók vannak, mint nálunk, a Vonalon! – nevetett. – Nincs őrség!

Kiosontak a szobából, először csak óvatosan, aztán egyre gyorsabban szedték a lábukat az átjáróban, végül futásnak eredtek, egymás kezét fogva, nehogy a tömeg elszakítsa őket egymástól. A hátuk mögött hamarosan felharsantak a trillázó rendőrsípok, de ezen a hatalmas állomáson igazán nem volt nehéz eltűnniük. Tízszer annyi ember volt itt, mint a Paveleckaján. Ilyen hatalmas sokaságot Szása még akkor sem tudott elképzelni, amikor a felszínen járva megpróbálta felidézni, milyen lehetett az élet a háború előtt. És majdnem olyan világos is volt itt, mint odafönt. Szása a tenyerével eltakarta a szemét, és csak az ujjai közti vékonyka kis résen át nézegette ezt a világot.

A tekintete egyre-másra arcokon, köveken, oszlopokon akadt meg – egyik csodásabb volt, mint a másik, és ha nem lett volna Leonyid, és nem markolta volna a kezét, biztosan elesett és elveszett volna. Egyszer még feltétlenül eljön ide, fogadkozott. Valamikor, amikor több ideje lesz.

– Szása?!

A lány megfordult, és Homérosz riadt, haragos, csodálkozó tekintete meredt rá. Szása elmosolyodott: hiányzott már neki az öreg.

– Mit keresel itt? – Homérosz ennél ostobább kérdést nem is tehetett volna fel a két menekülő fiatalnak.

– A Dobrinyinszkajára megyünk! – válaszolta a lány, és kissé lassított, hogy az öreg lépést tarthasson velük.

– Miféle ostobaság ez! Neked ott... Megtiltom! – Ám a ziháló öreg tiltakozása nem tántorította el a lányt.

A Borovickaján levő őrsre még azelőtt eljutottak, hogy szökésükről értesíthették volna a határőröket.

– Melnyiktől van megbízásom! Haladéktalanul engedjenek át! – vetette oda szárazon az ügyeletes tisztnek Homérosz.

Az már nyitotta volna a száját, de aztán csak tisztelgett az öregnek, és szabaddá tette az átjárót.

– Most hazudott, ugye? – kérdezte tőle udvariasan a muzsikus, amikor az őrs már messze elmaradt mögöttük a sötétben.

– Nem mindegy? – morrant fel haragosan az öreg.

– Fő, hogy meggyőzően tegye az ember – méltányolta Leonyid. – Akkor csak a profik veszik észre.

– Na, elég ebből! – komorodott el Homérosz, lemerülő lámpáját kapcsolgatva. – Elmegyünk a Szerpuhovszkajáig, de tovább nem...

– Ó, hisz még nem is mondtam! – vágott a szavába Szása. – Megvan a szer a betegség ellen!

– Mi az, hogy... megvan? – Az öreg megbotlott, köhögni kezdett, s bizonytalanul, furcsán nézett Szására.

– Igen, megvan! A sugárzás meggyógyítja!

– A baktériumok ártalmatlanná válnak a sugárzás hatására – sietett segítségére a muzsikus.

– Csakhogy a mikrobák és a vírusok az embernél százszor, ezerszer jobban ellenállnak a sugárzásnak! És a besugárzás hatására csökken az immunitás! – kiabált az öreg, önuralmát vesztve. – Mit beszéltél be neki? Minek rángatod oda?! Felfognád végre, hogy mi lesz ott rövidesen? Már nem tudom megállítani. És ti sem tudjátok! Vidd el a lányt, rejtsd el! Te meg...

– Homérosz Szásához fordult: – Te meg hogy hihettél egy... profinak? – Az utolsó szót megvetően köpte ki a száján.

– Ne félts engem – mondta csendesen a lány. – Én tudom, hogy Huntert vissza lehet tartani. Két fele van... Én láttam mindkettőt. Az egyik vért akar, a másik próbálja megmenteni az embereket!

– Ugyan már! – legyintett Homérosz. – Szó sincs két részről, az ott már egyetlen egész! Egy emberi testbe zárt szörnyeteg! Egy éve...

Ám hiába mesélte el neki a Hunter és Melnyik között lezajlott beszélgetést, nem tudta meggyőzni a lányt. Minél tovább hallgatta Homéroszt, Szása csak annál biztosabb lett az igazában.

– Csak arról van szó, hogy az ott belül, aki gyilkol, becsapja a másikat.

– A lány nehezen találta a szavakat. – Azt mondja neki, hogy nincs más választás. Az egyiket az éhség gyötri, a másik emészti magát. Ezért igyekszik annyira Hunter a Tulszkajára – mindkét fele oda parancsolja. Szét kell őket hasítani! Ha van választása, hogy ölés nélkül megmentse az embereket...

– Atyaég... De hisz meg se fog hallgatni! Mi kényszerít arra, hogy odamenj?!

– A te könyved – mosolyodott el Szása. – Tudom, hogy még mindent meg lehet változtatni benne. A vége még nincs megírva.

– Képtelenség! Ostobaság! – mormogta Homérosz kétségbeesetten. – Miért is meséltem neked róla... Fiatalember, legalább maga ne engedje! – Karon ragadta Leonyidot. – Kérem magát, tudom, hogy nem rossz ember, és nem gonoszságból hazudott. Vigye el őt! Hiszen ezt akarta, nem? Mindketten olyan fiatalok, szépek... Maguknak élniük kell! Ő nem mehet oda, érti? És magának sem kell odamennie. Ott mindjárt... Ott mindjárt rettenetes csata lesz. És a kis hazugságukkal semmire se mennek...

– Ez nem hazugság – mondta udvariasan a muzsikus. – Akaija, hogy becsületszavamat adjam?

– Jól van, jól van – legyintett az öreg. – Én még tán hinnék is benne. De Hunter... Maga őt nem ismeri, éppen csak látta, nem igaz?

– Viszont hallottam róla eleget – dünnyögte Leonyid.

– Ő olyan... Hogy is állíthatná meg? A fuvolájával? Vagy azt hiszi, hogy a lányt majd meghallgatja? Lakik benne valaki... Nem hallgat senkire...

– Őszintén szólva a lelkem mélyén egyetértek magával – hajolt az öreghez a muzsikus. – De ha egyszer a lány kéri! És én mégiscsak úriember volnék. – Odakacsintott Szásának.

– Maga ezt nem érti... Ez nem játék! – Homérosz könyörögve nézett hol a lányra, hol Leonyidra.

– Én értem – mondta Szása határozottan.

– Minden játék – mondta nyugodtan a muzsikus.

Ha a muzsikus valóban Moszkvin fia, akkor éppenséggel tudhat a járványról valami olyat, amiről még Hunter sem hallott... Vagy Hunter csak nem akart mindent elmondani? Homérosznak erős volt a gyanúja, hogy Leonyid szélhámos, de mi van, ha a sugárzás mégis képes gyógyítani a lázat? Akarata, józan esze ellenére az öreg érveket kezdett keresgélni Leonyid igaza mellett. Nem ezért rimánkodik magában napok óta? És akkor a véres köhögés meg az émelygés... lehet, hogy a sugárbetegség tünetei? A dózis, amit a Kahovszkaja vonalon kapott, valószínűleg megsemmisítette a fertőzést...

Az ördög tudta, hogy mivel vigye kísértésbe az öreget!

Legyen hát. De vajon mi van a Tulszkajával? És mi van Hunterrel? Szása abban reménykedett, hogy le tudja majd beszélni a gyilkolásról. És úgy tűnik, a lánynak valóban különös hatalma van a brigadéros felett. De míg a benne harcolók egyikének az a kantár, amit a lány próbált rávetni, bársonyosnak tűnt, a másikat tüzes vasként égette. Melyik kerekedik felül benne a döntő pillanatban?

Ezúttal a Poljanka nem óhajtott előadni semmit – se neki, se Szásának, se Leonyidnak. Az állomás néptelennek, dermedtnek, halottnak látszott. Homérosz nem tudta eldönteni, hogy ezt jó vagy éppen rossz jelnek tekintse. Lehet, hogy az alagútban feltámadó huzat – a felszínen járó szelek árnyéka – egyszerűen kisöpört innen minden bódító kipárolgást. Vagy az öreg hibázott volna valamiben, és többé már nem volt jövője, amelyről a Poljanka mesélhetett volna neki?

– És mit jelent a „smaragd”? – kérdezte váratlanul Szása.

– A smaragd egy áttetsző, zöld színű kő – magyarázta szórakozottan Homérosz. – A „smaragd” itt egyszerűen azt jelenti, hogy „zöld”.

– Érdekes – mondta eltűnődve a lány. – Tehát akkor mégiscsak létezik...

– Miről beszélsz? – rezzent össze a muzsikus.

– Olyan egyszerű... Tudod – nézett rá Leonyidra –, mostantól én is keresni fogom ezt a te Városodat. És valamikor biztosan megtalálom.

Homérosz egyre csak ingatta a fejét; még mindig kételkedett abban, hogy a Szását elbolondító muzsikus megbánása őszinte volt.

A lány viszont egyre csak tűnődött és susmorgott magában, néha-néha felsóhajtott. Aztán fürkészőn az öregre pillantott:

– Mindent feljegyeztél, ami velem történt?

– Hát... igyekszem.

– Jól van – bólintott a lány.

A Szerpuhovszkaján valami baljós dolog készülődött.

A Hanza őrségét a bejáratnál megkettőzték. A komor, hallgatag katonák kereken megtagadták, hogy beengedjék őket. Sem a muzsikus papírja nem hatotta meg őket, se a töltények, amelyeket megcsörgetett előttük. A helyzetet az öreg mentette meg: követelte, hogy kapcsolják őt össze Andrej Andrejeviccsel. Bő fél óra múlva egy vastag vezetéket letekerő, álmos híradós érkezett, és Homérosz fenyegetően mondta be a készülékébe, hogy ők hárman a Rend gárdájának előőrse... Ez a féligazság elég volt ahhoz, hogy a Dobrinyinszkaja vezetőjének fogadószobájába vigyék őket. A csarnok olyan fülledt volt, mintha minden levegőt kiszivattyúztak volna az állomásról, és mindenki olyan éberen virrasztóit, mintha nem is éjszaka volna...

Andrej Andrejevics űzötten és borzasan, beesett szemekkel és bűzlő, másnapos lehelettel személyesen fogadta őket a küszöbön; segédtisztje nem volt a szobában. Idegesen nézett körül, és nem látván Huntert, felhorkant:

– Hamar odaérnek?!

– Hamar... – közölte meggyőződéssel Homérosz.

– A Szerpuhovszkaja mindjárt fellázad. – Az állomásvezető megtörölte az arcát, és járkálni kezdett a szobában. – Valakinek eljárt a szája a járványról. Senki sem tudja, mitől féljen, azt hazudják, hogy a gázálarc nem segít.

– Nem hazudnak – szólt közbe Leonyid.

– Az egyik Tulszkajára vezető déli alagút blokkőrhelyének teljes állománya dezertált. Gyáva férgek... A másikban, ahol a szektások vannak, egyelőre tartják magukat... Ezek a fanatikusok körülfogták őket, az ítéletnapról siránkoznak... Nemsoká az én állomásomon is elkezdődik a borzalom! Hol vannak a megmentőink?!

A csarnokból szitkozódás hallatszott, aztán valakinek a kiáltozása és az őrség ugatásszerű káromkodása. Mivel nem kapott választ, Andrej Andrejevics beszuszakolta magát az odújába, és reszkető kézzel, hogy az üveg nyaka kocogott a pohár szélén, töltött magának valamit. A segédtisztje írópultján, mintha alig tudta volna kivárni, míg a főnök kimegy a szobából, felvillant a telefon piros égője. Azé a telefoné, amelyen „Tulszkaja” felirat volt a ragtapaszcsíkon.

Homérosz pillanatnyi tétovázás után az asztalhoz lépett, megnyalta száraz ajkát, nagy levegőt vett...

– Itt a Dobrinyinszkaja!

– Mit mondjak? – nézett bambán a parancsnokra Artyom.

Az nem volt magánál; zavaros, fátyolos szeme szinte már egészen fennakadt, testét néha csúnya köhögés rázta meg. Kilyukadt a tüdeje, gondolta Artyom.

– Életben vannak? – kiáltotta bele a kagylóba. – A fertőzöttek kitörtek!

Csak aztán jutott az eszébe, hogy azok ott nem tudhatják, mi is történt a Tulszkaján. El kell mondania, el kell magyaráznia mindent. A peronon egy nő visított, és egy géppuska kattogott. A hangok bebújtak az ajtó alatti résen, nem lehetett tőlük szabadulni. A vezeték túlsó végén valamit válaszoltak, de rosszul lehetett hallani.

– El kell zárni előlük a kijáratot! – ismételgette Artyom. – Lőjék le őket! Tartsák távol őket maguktól!

Aztán rájött, hogy azt sem tudhatják, hogyan néznek ki a betegek. Hogyan írja le őket? Hogy felpuffadtak, kirepedezett a bőrük, bűzlenek? Csakhogy azok, akik csupán nemrégiben fertőződtek meg, külsőre ugyanolyanok, mint az egészségesek.

– Lőjék le valamennyit! – mondta gépiesen.

És ha majd ő akar kitörni az állomásról, őt is lelövik? Lehet, hogy ezzel saját magát is halálra ítélte? Nem, ő nem törhet ki. Az állomáson nem maradt egészséges ember... És Artyom egyszeriben elviselhetetlenül egyedül érezte magát. És szörnyű, hogy annak az embernek, aki ott, a Dobrinyinszkaján hallgatja őt, most nem marad ideje, hogy beszélgessen vele.

– Kérem, ne tegye le a kagylót! – mondta.

Artyom nem tudta, mit is mondjon az ismeretlennek, így hát arról kezdett mesélni, hogy milyen sokáig próbált kapcsolatot teremteni velük, hogy mennyire félt, és arra gondolt, hogy az egész metróban nem maradt egyetlen élő állomás sem. És azt is elmondta az idegennek, hogy úgy érezte akkor, a jövőbe telefonál, amelyben senki sem maradt életben. Most nem kellett félnie, hogy ostobának látszik. Most egyáltalán nem kellett többé félnie. Csak beszélhessen valakivel!

– Popov! – hörögte a háta mögött a parancsnok. – Kapcsolatba léptél az északi őrssel? Elzárták a hermetikus kapukat?

Artyom hátrafordult, megrázta a fejét.

– Idióta. – A parancsnok vért köpött. – Szerencsétlen mamlasz... Ide hallgass! Az állomás el van aknásítva. Találtam kürtőket... A felszínen. Talajvíz-elvezető csatornát. Ott helyeztem el... Robbantunk, és az egész Tulszkaját elárasztjuk a francba. A kapcsolók itt vannak nálam, a rádiósfülkében. Le kell zárni az északi kaput... És ellenőrizni, hogy rendben vannak-e a déliek. Lezárni az állomást. Hogy a víz ne jusson tovább. Zárd le, értetted? Ha mindennel kész vagy, jelentsd... Van kapcsolat az őrssel?

– Igenis – bólintott Artyom.

– Csak aztán el ne felejts a kapunak ezen az oldalán maradni. – A parancsnok mosolyra húzta a száját, hangja köhögésbe fulladt. – Különben nem tisztességes...

– Na és maga?... Mi lesz magával?

– Ne majrézz, Popov! – vonta össze a szemöldökét a parancsnok. – Mindenkinek megvan a maga feladata az életben. Nekem az, hogy ezeket a dögöket vízbe fojtsam. Neked meg az, hogy lezárd a nyílásokat, és becsületes emberként halj meg. Megértetted?

– Igenis – ismételte meg Artyom.

– Parancsot végrehajtani!

A kagyló elnémult.

A telefonok istenének szeszélyéből Homérosz elég jól hallott mindent, amit a Tulszkaja ügyeletese mondott neki. De az utolsó néhány mondatot így sem tudta kivenni, aztán a kapcsolat teljesen megszakadt.

Az öreg felnézett. Ott magasodott fölötte Andrej Andrejevics hájtömege; kék zubbonyán a hóna alatt sötét foltok terjengtek, húsos kezei reszkettek.

– Mi a helyzet? – kérdezte elfúló hangon.

– Minden kicsúszott az ellenőrzésük alól. – Homérosz nagyot nyelt. – Dobja át valamennyi szabad emberét a Szerpuhovszkajára!

– Nem fog menni. – Andrej Andrejevics előrántotta nadrágzsebéből a Makarovját. – Az állomáson pánik van. Minden hűséges emberemet a Gyűrűhöz vezető alagutak bejáratához állítottam, hogy legalább innen ne jusson ki senki.

– Talán még meg lehet nyugtatni őket – mondta bizonytalanul Homérosz. – Megvan az... ellenszer. A lázat lehet gyógyítani. Sugárzással. Mondják meg nekik...

– Sugárzással?! – Az állomásvezető elhúzta a száját. – És maga ebben hisz? Hát, áldásom magára! – Bohócmozdulattal tisztelgett az öregnek, aztán becsapva maga mögött az ajtót, bezárkózott a szobájába.

Mit tegyen? Most aztán se ő, se a muzsikus, se Szása nem juthat ki innen... Különben is, hova lettek?! Az öreg zakatoló szívére szorított kézzel kiugrott a folyosóra, s egyre a lány nevét kiáltozva rohant az állomásra... Sehol sem látta őket. A Dobrinyinszkaján teljes volt a káosz, asszonyok gyerekekkel, férfiak málhákkal ostromolták a megritkult kordont, a felforgatott sátrak között fosztogatók kutakodtak, de már senki sem törődött velük. Homérosz már látott ilyet korábban is: mindjárt elkezdik legázolni az elesőket, aztán lőni fognak a fegyvertelen emberekre.

És akkor maga az alagút morajlott fel.

Az ordítozást és jajveszékelést meglepett kiáltások váltották fel. A szokatlan, erős hang megismétlődött... Mintha egy római légió harsonái zúgtak volna fel, amely évezredeken át bolyongott, s most a Dobrinyinszkajára érkezett.., A katonák kapkodva elhúzták a kordonokat, és az alagút torkában valami hatalmas tűnt fel... Egy igazi páncélvonat, súlyos, szegecselt acéllemezekkel burkolt orral, két nagy kaliberű géppuskával, horpadt hasú, hosszú testtel. Ilyen monstrummal még Homérosz sem találkozott soha.

A páncélzaton, mint fekete varjak, arctalan szobrok ültek. Egymástól megkülönböztethetetlen védőöltözékükben, kevlár golyóálló mellényeikben, szokatlan formájú gázálarcaikban, hátizsákkal a vállukon mintha egyáltalán nem ehhez a mostani világhoz tartoztak volna.

A vonat megállt. Az állig felfegyverzett jövevények, ügyet sem vetve a bámészkodókra, leugráltak a peronra, és hármas sorba álltak. Aztán felfejlődtek, és lépést tartva eldübörögtek a Szerpuhovszkajára vezető átjáróhoz, dobogásukkal elnyomva a tiszteletteljes suttogást és a gyerekek sírását. Az öreg utánuk sietett, hogy megpróbálja azonosítani a harcosok között Huntert. Szinte mind egyforma magasak voltak, bő kezeslábasukat mintha ráöntötték volna széles vállaikra. Mind félelmetesen volt felfegyverezve – háti lángszórókkal, hangtompítós Vintorezekkel. Semmi sapkarózsa, semmi jelvény, semmi megkülönböztető jel.

A legelső három közül volna az egyik?

Az öreg elébe került az oszlopnak, integetett, s közben próbált a gázálarcok üvegén belátni, de egyformán szenvtelen, közönyös tekintetekbe ütközött. A jövevények egyike sem reagált, egyikük sem adta semmilyenjeiét annak, hogy ismerné Homéroszt.

Egyáltalán köztük van-e Hunter? Ott kell lennie, biztosan!

Míg az átjáróban mentek, az öreg se Szását, se Leonyidot nem látta. A józan ész talán mégis győzedelmeskedett, és a muzsikus elvitte a lányt, minél messzebbre a bajtól?... Jobb, ha kivárják ennek a vérfürdőnek a végét valahol, aztán pedig Homérosz valahogy megegyezik majd Andrej Andrejeviccsel, ha ugyan addig az főbe nem lövi magát.

Az alakzat dárdaként nyomult előre a tömegben; senki sem mert az útjába állni, még a Hanza határőrei is némán elhúzódtak előle. Homérosz úgy döntött, hogy az oszlop után megy – meg kellett bizonyosodnia, hogy Szása nem próbálkozik semmivel. Senki nem kergette el, annyi figyelemre sem méltatták, mint egy hajtány után csaholva loholó korcs ebet.

Ahogy beértek az alagútba, az oszlop elején haladó hármas felgyújtotta milliónyi gyertyával felérő lámpáit, s felperzselte maguk előtt a sötétséget. Egyikük sem beszélt, természetellenes, nyomasztó volt a csend. Ennyit tesz a kiképzés, gondolta az öreg, ám egyre az járt a fejében, hogy a testi készségek tökélyre vitelével ezeknek az embereknek elnyomták a lelki készségeit. És most egy megsemmisítő gépezet dübörög előtte, amelynek egyes elemei önálló akarat nélkül haladnak, s közülük csak egy hordozza magában a programot, aki külsőleg ugyanolyan, mint a többi. És amikor az kiadja a parancsot, a többi habozás nélkül tűzzel árasztja el a Tulszkaját is, vagy bármelyik állomást, minden lakójával együtt.

Hála istennek, nem azon a szakaszon mentek, ahol a szektások vonata vesztegelt. A szerencsétlenek egy kis haladékot kaptak: előbb a Tulszkajával számolnak le, s csak utána következnek ők.

Egy Homérosz számára észrevehetetlen jelre az oszlop hirtelen lassított. Egy perc múlva ő is megértette, miért: az állomás már egészen közel volt.

Az üvegszerűen áttetsző csendet velőtrázó üvöltések szaggatták szét...

És alig hallhatóan, olyan váratlanul, hogy az öreg kételkedett, eszénél van-e, csodálatos zene hangjai szüremlettek feléjük.

A telefon teljesen lekötötte az öreget; a kagylóból brekegő, szaggatott hangon kívül semmi mást nem vett észre. És Szása úgy döntött, ennél alkalmasabb pillanatot nem találhatna a szökésre.

Észrevétlenül kisiklott a szobából, bevárta odakint Leonyidot, és magával húzta – előbb a Szerpuhovszkajára vezető átjáróhoz, aztán az alagútba, amely majd elvezeti őt azokhoz, akiknek szükségük van rá. Azokhoz, akiknek az életét megmentheti.

És összehozza őt Hunterrel.

– Nem félsz? – kérdezte a muzsikustól.

– Félek – mosolyodott el Leonyid. – De legalább azt érzem, hogy végre valami hasznosat teszek.

– Nem kell velem jönnöd... Lehet, hogy meghalunk. Még meggondolhatod magad, itt maradhatsz az állomáson.

– A jövő rejtve van az ember előtt. – Leonyid tudós képpel bökött felfelé az ujjával.

– Az ember maga dönti el, milyen lesz a jövő – mondta erre Szása.

– Ugyan, hagyd már – mosolyodott el a muzsikus. – Mindannyian patkányok vagyunk, csak szaladgálunk egy labirintusban. A járatokban reteszajtók vannak. És azok, akik tanulmányoznak bennünket, néha felemelik, máskor meg leengedik őket. És ha a Szportyivnaján le van eresztve az ajtó, semmi áron nem engednek be, bármeddig kaparászod is. Ha meg a következő ajtó mögött csapda van, akkor is bele fogsz lépni, ha rosszat sejtesz, mert más út nincs. Az összes választásod annyi, hogy futhatsz tovább, vagy elpusztulhatsz tiltakozásod jeléül.

– Téged nem bosszant, hogy ilyen az életed? – komorodott el Szása.

– Az bosszant, hogy a gerincem szerkezete miatt nem tudom annyira felszegni a fejem, hogy megnézzem, ki irányítja a kísérletet – mondta a muzsikus.

– Nincs semmiféle labirintus. – Szása beharapta az ajkát. – A patkányok pedig még a betonon is át tudják rágni magukat.

– Te lázadó vagy – nevette el magát Leonyid. – Én meg inkább alkalmazkodom a helyzethez.

– Nem igaz. – A lány megrázta a fejét. – Elvégre hiszel abban, hogy meg lehet változtatni az embereket.

– Csak szeretnék hinni – felelte a muzsikus.

Elhaladtak az elhagyott őrs mellett: a füstölgő tűzben üszkös fadarabok parázslottak, egy meztelen képekkel teli, összegyűrt újság hevert mellette, a falról meg félig letépve, árván lógott egy Hanza-hadilobogó.

Úgy tíz perc elteltével találtak rá az első hullára. Szinte nem is embernek nézett ki. Keze, lába úgy fel volt puffadva, hogy szétrepedt rajta a ruha. Az arca szörnyűbb volt bármelyik szörny pofájánál, amit Szása valaha látott.

– Csak óvatosan! – Leonyid megragadta a kezét, és nem engedte oda a holttesthez. – Fertőző!

– Nem mindegy? – kérdezte Szása. – Hiszen már tudjuk, mi az ellenszer! És épp oda megyünk, ahol mindenki fertőző.

A távolban lövések dördültek, kiáltások hallatszottak.

– A legjobbkor jövünk – jegyezte meg a muzsikus. – Úgy látszik, még a barátodat sem bírták bevárni...

Szása ijedten nézett rá, aztán szenvedélyesen, meggyőződéssel mondta:

– Nem baj, egyszerűen csak meg kell mondanunk nekik! Azt hiszik, hogy mind halálra vannak ítélve... Csak reményt kell adnunk nekik!

A hermetikus kapu nyitott szárnyánál még egy halott hevert – de ez legalább embernek látszott. Mellette kétségbeesetten harákolt és sípolt egy távbeszélő készülék vasdoboza. Valaki megpróbálhatta riasztani az őrt.

Közvetlenül az alagút kijáratánál, a széthányt homokzsákok takarásában néhány ember hasalt. Egy géppuskás és pár gépkarabélyos lövész – ennyiből állt az akadály.

Távolabb pedig, ott, ahol a szűk alagút kiszélesedett, és kezdődött a Tulszkaja peronja, borzalmas tömeg nyüzsgött. Fertőzöttek és egészségesek, ember formájúak és betegség eltorzította nyomorultak. Akadt, akinek volt lámpája, másoknak már nem volt szükségük fényre.

Azok, akik hasaltak, az alagutat védték. De a lőszerük már kifogyóban volt, a lövések egyre ritkábban hangzottak fel, és a fékeveszett tömeg egyre közelebb nyomakodott.

– Erősítés?! – fordult Szása felé az egyik ostromlott. – Fiúk, már értesítették a Dobrinyinszkaját! Jön az erősítés!

Az ezerfejű szörnyeteg tovább nyomult feléjük.

– Emberek! – kiáltotta Szása. – Van gyógyszer! Megtaláltuk a gyógyszert! Nem fogtok meghalni! Legyetek türelemmel! Kérlek, legyetek türelemmel!

A tömeg elnyelte a szavait, elégedetlenül böffentett, és újra megindult a védők felé. A géppuskás dühösen vert végig rajtuk egy sorozattal, néhány ember nyögve lerogyott a földre, mások gépkarabély-sorozatokkal válaszoltak. A kavargó tömeg feltartóztathatatlanul nyomult előre, készen széttaposni, széttépni őket Szásával és Leonyiddal együtt.

De ekkor történt valami.

Előbb tétován, aztán egyre magabiztosabban, erősebben szólt a fuvola hangja. Semmi sem lehetett volna ennél ostobább ebben a helyzetben. A védők megrökönyödve meredtek a muzsikusra, a tömeg hörgött, üvöltött, és újra meglódult... Leonyid nem zavartatta magát. Nem is a tömegnek, inkább csak magának játszotta ugyanazt a csodálatos dallamot, amely elbűvölte Szását, ugyanazt, amelyik minden alkalommal köréje vonzotta az embereket.

Talán épp azért, mert kigondolni sem lehetett volna a zendülés feltartóztatásának, a fertőzöttek lecsendesítésének reménytelenebb módját, vagy mert megindító volt a félkegyelmű muzsikus naivitása, a tömeg nyomása kicsit enyhült. Az is lehet, hogy emlékeztette az embereket... valamire...

A lövöldözés abbamaradt, és Leonyid, továbbra is játszva, előrelépett... Mintha csak a megszokott közönsége volna előtte, amely mindjárt tapsolni kezd, és elhalmozza őt töltényekkel.

Egy pillanatra úgy tűnt a lánynak, hogy a hallgatóság között ott látja az apját – megbékélten, mosolyogva...

Eszébe jutott, amit Leonyid mondott neki: ez a dallam képes enyhíteni a fájdalmat.

A hermetikus kapu váratlanul, idő előtt felmordult.

A deszant gyorsabban átért volna? Akkor a helyzet a Tulszkaján nem volt már annyira válságos! Lehet, hogy a betolakodók rég elhagyták az állomást, s bezárva hagyták a kapukat?

Az osztag széttagozódott, a katonák megbújtak a bordák kiszögellései mögött, és csak négyen maradtak Gyenyisz Mihajlovics körül – közvetlenül a kapunál, készenlétben tartva fegyvereiket.

Ennyi az egész. A kapuszárny lassan oldalra húzódik, és pár perc múlva a negyven nehézfegyverzetű szevasztopolszkajai ostromló betör a Tulszkajára. Minden ellenállást letörnek, és az állomást pillanatok alatt beveszik.

Jóval egyszerűbbnek bizonyult, mint az ezredes gondolta.

Arra a parancsra már nem volt ideje Gyenyisz Mihajlovicsnak, hogy vegyék fel a gázálarcot.

Az oszlop felzárkózott, új alakzatot vett fel – most egy sorban hat ember állt, teljes szélességben elfogva az alagutat. Az első sor előretartotta a lángszórók csövét, a második lövésre emelte a Vintorezeket. Fekete lávaként ömlöttek előre – tempósan, magabiztosan.

Homérosz a jövevények széles háta mögül kilesve a fényszórók fehér fényében egyszerre az egész színt átlátta: a védelmet tartó katonák kis csoportját is, köztük a két sovány alakot, Szását és Leonyidot, és körülöttük a lidérces teremtmények sokaságát. Az öreg megdermedt.

Leonyid játszott. Olyan csodálatosan, ihletetten, mint még soha. És a torz lények hordája sóváran hallgatta, a fekvő katonák is felemelkedtek, hogy jobban lássák a muzsikust. S a zene áttetsző falként választotta el egymástól a szemben állókat, nem engedte, hogy egymásra rontsanak egy utolsó, halálos összecsapásban.

– Felkészülni! – mondta váratlanul a fekete emberek egyike; de vajon melyik?! Az egész első sor rögtön fél térdre ereszkedett, a második felemelte a Vintorezeket.

– Szása! – kiáltotta Homérosz.

A lány nyomban feléje fordult, hunyorogva a túlságosan erős fényben, feltartotta a tenyerét, és lassan, mintha heves szélnek feszülne, jött szembe a lámpákból kicsapó fényárral.

A fénysugarak perzselte tömeg felmordult, hörgött, összébb húzódott...

A jövevények kivártak.

Szása szorosan az alakzatukhoz lépett.

– Hol vagy? Beszélnem kell veled! Kérlek!

Senki sem válaszolt neki.

– Megtaláltuk a gyógyszert a betegségre! Gyógyítható! Senkit sem kell megölni! Van gyógyszer!

A fekete kőszobrok falanxa hallgatott.

– Kérlek! Tudom, hogy nem akarod ezt... Te csak szeretnéd megmenteni őket... És magadat...

És ekkor a harci alakzat felett egy tompa hang hallatszott. Hogy honnan jött, azt nem lehetett megállapítani.

– Menj innen! Téged nem akarlak megölni.

– Senkit sem kell megölnöd! Van gyógyszer! – ismételte kétségbeesetten Szása, s elindult az egyforma maszkot viselő emberek között, hogy megtalálja közöttük azt az egyetlent.

– Nincs gyógyszer.

– A sugárzás! A sugárzás segít!

– Nem hiszem.

– Kérlek! – Szása hangja kiáltásba fúlt.

– Az állomást meg kell tisztítani.

– Hát nem szeretnél mindent megváltoztatni?! Akkor miért ismétled meg azt, amit egyszer már megtettél? Akkor, a feketékkel?!... Miért nem akarsz megbocsátást?

A maszkos alakok közül már nem jött válasz; a tömeg egyre közelebb nyomult.

– Szása! – suttogta könyörögve Homérosz, de a lány nem hallotta.

– Semmit sem lehet megváltoztatni. Nincs kitől megbocsátást kérni – koppantak végül a szavak. – Én kezet emeltem a... És most bűnhődnöm kell.

– Minden csak tebenned van! – folytatta a harcot Szása. – Képes vagy megszabadítani magadat! Be tudod bizonyítani! Hogyhogy nem látod, hogy ez egy tükör?! Annak a tükröződése, amit akkor, egy évvel ezelőtt tettél! De most képes vagy másként cselekedni... Meghallgatni. Esélyt adni... És te magad is megérdemled az esélyt!

– Meg kell semmisítenem a szörnyeteget – mondta rekedten az alakzat.

– Lehetetlen! – kiáltotta Szása. – Senki sem képes rá! Ott van bennem is, ott alszik mindegyikünkben! Része a testünknek, a lelkünknek... És amikor felébred... Nem lehet megölni, nem lehet kitépni! Csak újra elringatni lehet... Elaltatni...

A torz lények között átfurakodott egy szurtos kiskatona, elsiklott a fekete jövevények sorai mellett, odafutott a hermetikus kapuhoz, az adóállomás vasdobozához, lekapta a mikrofont, valamit belekiáltott... De ekkor halkan pukkant egy hangtompító, és a kiskatona összerogyott. Megérezve a vért, a tömeg azonnal megelevenedett: feltorlódott, dühösen felordított.

A muzsikus ajkához emelte a fuvolát, és játszani kezdett, de a varázslat elmúlt; valaki rálőtt, ő elejtette a hangszert, mindkét kezével a hasához kapott...

A lángszórók tölcséreiből láng csapott ki. A falanx, melyből újabb fegyvercsövek meredtek elő, egy lépést tett előre.

Szása Leonyidhoz rohant, nem törődve azzal, hogy széttapossa a tömeg, amely már körbefogta a testet, és nem akarta átadni a lánynak.

– Ne! Ne! – Most már nem tudott uralkodni magán.

Aztán, egyedül szembenézve lidérces lények százaival, gyilkosok légiójával, egyedül az egész világgal szemben, dacosan azt mondta:

– Csodát akarok!

A távolban dörgés morajlott, a boltozat megremegett, a tömeg összehúzódott és visszahőkölt, a jövevények is hátrébb húzódtak. Kis vízerek futottak a földön, a mennyezetről megindultak az első cseppek, mind hangosabban sötét vízsugarak kezdtek csorogni...

– Vízbetörés! – ordította valaki.

A fekete emberek sietve indultak ki az állomásról, vissza a hermetikus kapuhoz, s az öreg, Szására vissza-visszanézve, futott utánuk. A lány nem mozdult a helyéről. Tenyerét és arcát odatartotta a felülről rácsepegő víznek, és... nevetett.

– Hiszen ez eső! – kiáltotta. – Mindent elmos! Mindent újra lehet kezdeni!

A fekete osztag, s velük együtt Homérosz, kijutott a kapuk mögé. Néhány jövevény ránehezedett a hermetikus kapu szárnyára, próbálta elzárni a Tulszkaját, feltartani a vizet. A szárny nagy nehezen megmozdult. Az öreget, aki vissza akart ugrani a vízbe merülő állomáson maradt Szásához, megragadták, visszarántották.

És csak az egyik fekete ugrott oda váratlanul a mind szűkebb réshez, nyújtotta a kezét, s kiáltott oda a lánynak:

– Gyere! Szükségem van rád!

A víz már derékig ért – s a szőke fej hirtelen elmerült és eltűnt. A fekete ember visszarántotta a kezét, és a kapu bezárult.

A kapu nem nyílt ki. Az alagúton görcs rándult végig, a túlsó oldalon az acéllemezbe belecsapott és visszapattant a robbanás visszhangja. Gyenyisz Mihajlovics odahajolt a vashoz, hallgatózott... Letörölte a nedvességet az arcáról, csodálkozva nézett a gyöngyöző mennyezetre.

– Visszavonulunk! – adta ki a parancsot. – Itt mindennek vége.

EPILÓGUS

Homérosz sóhajtott, és lapozott egyet. A füzetben már alig maradt üres hely – csupán pár oldal. Mit írjon bele, mit áldozzon fel? A tűz fölé tartotta a tenyerét, hogy átmelegítse elgémberedett ujjait.

Az öreg maga kérte, hogy a déli őrséghez osszák be. Itt, szemben az alagutakkal, könnyebben ment neki a munka, mint otthon, a Szevaszto-polszkaján, haszontalan újságok kupacai között, bármennyire óvta is a nyugalmát Jelena.

A brigadéros kissé távolabb ült a többi őrtől, a fény és a sötétség határán. Kíváncsi volnék, tűnődött az öreg, hogy miért éppen a Szevasztopolszkaját választotta. Úgy látszik, mégiscsak megfoghatta valami ebben az állomásban...

Hunter végül nem mesélte el az öregnek, hogy ki jelent meg előtte akkor, a Poljankán, de Homérosz most már tudta: amit ott látott, nem jövendölés volt, hanem figyelmeztetés.

A víz az elárasztott Tulszkajáról egy hét múlva vonult le; maradékait a Gyűrűről hozott hatalmas szivattyúk emelték ki. Homérosz önkéntesként ment oda, együtt az első felderítőkkel.

Majdnem háromszáz tetem. Leküzdve undorát, megfeledkezve mindenről, egyenként nézte végig a szörnyű testeket, kereste a lányt...

Aztán még sokáig ült azon a helyen, ahol utoljára látta. Ahol nem volt mersze odarohanni hozzá – és megmenteni, vagy vele együtt meghalni.

És mellette végtelen sorban vánszorogtak a betegek és az egészségesek a Szerpuhovszkaja felé, a Kahovszkaja vonal gyógyító alagútjaiba. A muzsikus nem hazudott: a sugárzás valóban kigyógyított a lázból.

Lehet, hogy semmiben sem hazudott? Lehet, hogy létezik valahol a Smaragdváros is, csak meg kell találni a kapuját... S lehet, hogy ő eljutott egészen odáig, csak akkor még nem érdemelte ki, hogy szárnyai kitáruljanak előtte?

És amikor „a földről a vizek felszáradának”, már túlságosan késő volt.

De nem a Smaragdváros a bárka; az igazi bárka maga a Metró. Az utolsó menedék, mely elrejti a sötét, háborgó vizek elől Noét is, Sémet is, Hámot is; a jámbort is, a közönyöst is, a gonosztevőt is. Minden teremtményből kettőt-kettőt. Mindegyikből, akinek még nincs rendezve a számlája, akár hitelező, akár adós.

Ám túlságosan sokan vannak, és mindahányan nem szerepelhetnek ebben a regényben. Üres oldal így sem marad az öreg füzetében. Az ő könyve nem bárka, hanem papírhajó, nem vehet fel a fedélzetére minden embert. Homérosz azonban úgy érezte, hogy óvatos vonásokkal majdnem sikerült valami nagyon fontosat megörökítenie a papírlapokon... Nem az emberekről, hanem az emberről.

Az eltávozottak emléke nem enyészik el, gondolta Homérosz. Egész világunk más emberek tetteiből és gondolataiból szövődik össze, pontosan úgy, ahogy mindegyikünket számtalan mozaikdarab alkot, melyeket ősök ezrei hagytak ránk. Nyomot hagytak maguk után, lelkük kis részét ráhagyták az utódokra. Csak látva kell látnunk.

És az ő papírból, gondolatokból és emlékekből épített hajója végtelenül sokáig szelheti az idő óceánját, amíg valaki ki nem halássza, meg nem nézi, és meg nem érti, hogy az ember sohasem változott meg, hogy még a világ pusztulása után is hű maradt önmagához. És hogy az égi láng, amely egykor belé helyeztetett, imbolygott a szélben, de el sose lobbant.

Az ő személyes számlája ezzel kiegyenlíttetett.

Homérosz lehunyta a szemét, és egy ragyogó fénybe borult, csillogó állomáson eszmélt. A peronján ezer és ezer ünneplőbe öltözött ember gyűlt össze, abból az időből, amikor még fiatal volt, amikor még senkinek eszébe se jutott, hogy Homérosznak szólítsa, és most hozzájuk csatlakoztak az itteni, a metróbeli emberek. Nem csodálkoztak egymáson. Mindnyájukat összefűzte valami.

Mind vártak valamire, és egyre izgatottabban figyelték a távoli alagút sötét boltozatát. Az öreg most felismerte az arcukat. Itt volt a felesége is a gyerekeikkel, a kollégái is, az osztálytársai is, a szomszédok is, a két legjobb barátja is, Ahmed is, és kedvenc filmszínészei is. Mindenki, akire még emlékezett.

Az alagút fénybe borult, és az állomásra hangtalanul beúszott egy szerelvény – ragyogó ablakokkal, csillogó oldalakkal, olajozott kerekekkel. A mozdonyvezető kabinja üres volt; belül fel volt akasztva a kivasalt zubbony és a fehér ing.

Ez az én egyenruhám, gondolta az öreg. És az én kabinom.

Belépett a fülkébe, és kinyitotta a kocsik ajtaját. Dudált. A tömeg beömlött, helyet foglalt az üléseken. Jutott hely mindenkinek; most már megnyugodtak, mosolyogtak az utasok. Mosolygott az öreg is.

Homérosz tudta: amikor kiteszi a pontot könyve végére, ez a csillogó szerelvény, teli boldog emberekkel, a Szevasztopolszkajáról egyenesen az örökkévalóságba indul.

És akkor váratlanul, kiragadva tündérlátomásából, közvetlenül mellette tompa, nem emberi nyögés hallatszott. Homérosz összerezzent, a gépkarabélyáért kapott...

A brigadéros nyöszörgött. Az öreg felemelkedett, hogy odamenjen hozzá, s közben az újra felnyögött... Kissé magasabb hangon... És még... most kicsit mélyebben...

Homérosz nem akart hinni a fülének, hallgatta, és megborzongott.

A brigadéros rekedten, ügyetlenül egy dallamot próbálgatott. Elvétette, újrakezdte, és makacsul ismételte, míg csak rá nem talált... Halkan énekelte... akár egy bölcsődalt.

Ugyanaz a dallam volt, amelynek Leonyid címet sem adott.

Szása testét Homérosz nem találta meg a Tulszkaján.

Mi még?

METRÓ 2035

Дмитрий Глуховский: Метро 2035

Copyright © 2015 by Dmitry Glukhovsky

Fordította: Goretity József

1. FEJEZET
ITT MOSZKVA!

– Nem szabad, Artyom.

– Nyisd ki! Mondom, hogy nyisd ki!

– Az állomásparancsnok azt mondta... Azt mondta, ne engedjünk ki senkit.

– Hülyére veszel, vagy mi? Kit senkit? Ki az a „senki”?

– Parancsot kaptam! Hogy megvédjük az állomást... A sugárzástól... Nem nyithatom ki. Parancsba kaptam. Érthető?!

– Szuhojtól kaptad a parancsot? A mostohaapám adott ilyen parancsot neked? Gyerünk, nyisd ki!

– Kapni fogok a fejemre miattad, Artyom...

– Akkor majd én kinyitom, ha neked megtiltották.

– Halló... Szanszeics... Igen, az őrhelyre... Itt van Artyom. Igen, ő. Most mit csináljak vele? Rendben. Várunk.

– Beköptél, mi? Ügyes vagy, Nyikicka. Beköptél. Hordd el magad! Úgyis kinyitom. Úgyis kimegyek!

De ekkor még ketten kiugrottak az őrhelyről, Artyom és az ajtó közé préselték magukat, és szánakozva, finoman elkezdték visszalökdösni. A karikás szemű Artyom, aki már második napja talpon volt, és sehogy sem bírt magához térni, az őrökkel nem bírhatott el, habár nem is akart vele verekedni senki. Kíváncsiskodók kezdtek köréjük gyűlni: szutykos kölykök, akiknek olyan áttetsző volt a hajuk, mint az ablaküveg, püffedt testű háziasszonyok, a kezük kék és kemény, mint az acél, mert mindig jéghideg vízben kell mosniuk, megfáradt parasztok a jobbra nyíló alagútból, akik bambán megbámultak bármit, amit csak lehetett. Sugdolózni kezdtek. Nézték Artyomot, de úgy tettek, mintha nem néznék, az arcukon meg az ördög tudja, milyen kifejezés ült.

– Folyton csak megy. A csudának megy folyton?

– Aha. Az ajtót meg mindig tárva-nyitva hagyja. Fentről meg persze szivárog le a nyavalya. Meg van veszve...

– Hé, azért mégiscsak... Nem szabad így beszélni róla... Hiszen ő... mégiscsak megmentett bennünket. A gyerekeidet is.

– Na ja, megmentette őket. És most? Ezért mentette meg őket, vagy mi a fene? Ő maga is benyeli a sugárzást, meg mink is mind megkapjuk a magunkét... Frankón.

– De tényleg, mi a francnak jár ez oda? Még ha volna ott valami! Ha volna miért!

Egyszer csak a mindenféle alakok között felbukkant még egy: a főnök. A bajsza szétállt, a haja már ritka és csupa ősz volt, és úgy ívelt át a kopaszságán, mint egy híd. De az arcvonásait mintha csak baltával faragták volna – semmi gömbölydedség. És minden más is kérges és gumis rajta, ezt ugyan meg nem rágod, mintha csak fogták, és élve megaszalták volna. Még a hangja is aszott volt.

– Oszoljatok! Nem hallottátok?

– Jól van, megjött Szuhoj! Vigye csak el innen a fiacskáját!

– Szása bácsi...

– Artyom, már megint te? Nem megbeszéltük?...

– Nyisd ki, Szása bácsi!

– Oszoljatok, kinek beszélek? Nincs itt semmi látnivaló! Te pedig gyere velem!

Artyom azonban ehelyett leült a földre, a hideg gránitra. Hátát a falnak vetette.

– Elég volt – adta tudtára csak az ajkával, hangtalanul Szuhoj. – Az emberek már így is suttognak.

– De muszáj. Mennem kell.

– Nincs ott semmi! Semmi! Nincs ott mit keresni!

– De hisz mondtam, Szása bácsi.

– Nyikita! Te meg mit tátod itt a szádat? Vezesd el az embereket!

– Értettem, Szanszeics. Na, szóval, ki kapott ide külön meghívót? Mozgás, mozgás... – hadarta Nyikicka, miközben a tömeget terelgette.

– Hülyeségeket beszéltél. Figyelj... – Szuhoj kifújta a fáradt gőzt, ami feszítette, elernyedt, összeráncolta a homlokát, leült Artyom mellé – A sírba viszed magad. Azt hiszed, ez a ruha megvéd a sugárzástól? Olyan ez, mint a szita! Egy vászonruha többet érne!

– Na és?

– Egyetlen sztalker se megy fel annyiszor, mint te... Megmérted már a dózist? Végtére is élni akarsz, vagy megdögleni?

– Biztos vagyok benne, hogy hallottam.

– Én meg biztos vagyok benne, hogy hallucináltál. Nincs ott senki, aki jeleket küldhetné. Senki, Artyom! Hányszor kell még mondanom? Nem maradt senki sem. Moszkván kívül semmi. Rajtunk kívül senki.

– Nem hiszem.

– És azt hiszed, érdekel, miben hiszel, és miben nem?! Az viszont már igen, ha kihullik a hajad! Ha véreset fogsz hugyozni, ahhoz már van közöm! Azt akarod, hogy leszáradjon a farkad?!

Artyom megvonta a vállát. Hallgatott, mérlegelt. Szuhoj csak várt.

– Hallottam. Akkor, ott, fent a toronyban. Ulman adó-vevőjén.

– Csakhogy rajtad kívül nem hallotta senki. Egész idő alatt se, akármennyire is hallgatták. Csak az üres éter. És aztán?

– És akkor elkezdtem feljárni. Ennyi az egész.

Artyom felállt, kiegyenesítette a hátát.

– Unokákat szeretnék – mondta neki ültéből Szuhoj.

– Hogy itt éljenek? A föld alatt?

– A metróban – igazította ki Szuhoj.

– A metróban – ismételte Artyom.

– És normálisan fognak itt élni. Csak szülessenek meg végre. De így...

– Szólj nekik, Szása bácsi, hogy nyissák ki!

Szuhoj csak a földet nézte. A ragyogó fekete gránitot. Úgy látszik, volt ott valami.

– Hallottad, mit beszélnek az emberek? Hogy meghibbantál..Akkor, fent a toronyban.

Artyom vigyort erőltetett a képére.

Mély levegőt vett.

– Tudod, Szása bácsi, mi kellene ahhoz, hogy unokáid legyenek? Saját gyerekeket kellett volna nemzened. Azoknak parancsolgathatnál. És azok az unokák rád is hasonlítanának, nem az ördög tudja, kire.

Szuhoj összevonta a szemöldökét. Várt egy másodpercet.

– Nyikita, nyisd ki neki! Hadd menjen! Hadd dögöljön meg! Szarunk rá.

Nyikicka szótlanul engedelmeskedett. Artyom elégedetten biccentett.

– Hamarosan visszajövök – szólt vissza Szuhojnak már a zsilip-kamrából.

Az pedig felállt a fal mellett, Artyomnak csak a görnyedt hátát mutatta, és tovább fényezve a gránitot, elcsoszogott.

A zsilipkamra ajtaja döngve bezáródott. Éles fehér fényű lámpa gyúlt fel a mennyezeten, huszonöt év rá a garancia, és halovány, téli napként verődött vissza a piszkos csempén, amivel a vasfalon kívül az egész zsilip körbe volt rakva. Egy rozzant műanyag szék – megpihenni, vagy a bakancsfűzőt bekötni, egy kampón kornyadozó vegyvédelmi ruha, a padozaton lefolyólyuk, meg egy gumislaug a sugármentesítéshez. A sarokban állt még egy katonai adó-vevő is. Meg egy kék színű kagyló a falon, mintha telefonfülkében lógott volna.

Artyom belebújt a vegyvédelmi ruhába – bő volt rá, mintha másé lenne. A szimatszatyorból elővette a gázálarcot. Szétfeszítette a gumit, felhúzta, pislogott, próbált hozzászokni, hogy a homályos, kerek szemnyíláson át kell néznie. Leemelte a kagylót.

– Kész vagyok.

Éles csikorgás hangzott fel, és a vasfal – ami nem is vasfal volt, hanem hermetikusan záró ajtó – felkúszott előtte. Kintről fagyos, nyirkos levegő csapta meg. Artyom hideglelősen összerázkódott. Vállára kapta az adó-vevőt – olyan nehéz volt, mintha egy embert vett volna a hátára.

A végeérhetetlen mozgólépcső kikopott, síkos fokai meredeztek előtte. A VDNH metróállomás hatvan méterre van a föld felszíne alatt. Éppen olyan mélyen, hogy a légibombázás ne tehessen kárt benne. Persze ha egy atomtöltetű bomba találta volna el Moszkvát, akkor ez itt folyékony üveggel elárasztott pokollá vált volna. De a bombafejeket még magasan a város fölött elkapták az ellenrakétákkal; a földre csak a darabjai hullottak, mint az eső – sugároztak ugyan, de felrobbanni nem tudtak. Ezért állhatott Moszkva szinte teljesen épen, még hasonlított is régi önmagára – úgy, ahogy a múmia hasonlít az élő uralkodóra. Helyén a keze is, a lába is; a mosolya meg...

A többi városnak viszont nem volt rakétavédelme.

Artyom krákogott egyet, kényelmesebben elhelyezte vállán az adó-vevőt, lopva keresztet vetett, nagyujját a túlságosan tág vállszíj alá dugta, hogy szorosabb legyen, és elindult felfelé.

A sisak fémjén kopogott az eső, olyan visszhangosan, hogy Artyom úgy érezte, közvetlenül a fejét veri. A csizmája beleragadt a sárba, valahonnan fentről rozsdás lé csörgött lefelé, az eget felhők borították – szinte fullasztották, körötte üresen álltak az idő vasfogát magukon viselő házak. Egy lélek sem volt a városban. Már vagy húsz éve egy lélek sem.

A nedves, kopár facsonkokból álló fasoron át odalátszott a VDNH bejáratának hatalmas boltíve. Igazi kunsztkamera: az antik mintára hamisított templomokban az eljövendő hatalmasság embriói szunnyadtak. Ennek a hatalmasságnak hamarosan el kellett jönnie – akár már holnap. Csak éppen ez a holnap nem akart bekövetkezni.

Halott hely volt ez a VDNH.

Néhány évvel ezelőtt élt még itt mindenféle ocsmány csúszómászó, de mára már az sem. Azt ígérték, hogy a sugárzás hamarosan csökkenni fog, és szép lassan el lehet majd kezdeni visszatérni, és odafönt lesz majd egy rakás mindenféle mutáns, de hát azok is csak élőlények, még ha korcsok is...

De éppen fordítva történt: eltűnt a földről a jeges ótvar, a föld fellélegzett és izzadni kezdett, a sugárzás pedig megnőtt. A mutánsok pedig karmukkal beleakaszkodtak az életbe, és amelyik nem menekült el, az kimúlt. Az ember pedig meghúzta magát a föld alatt, a metróállomásokon élt, és nem készült sehová onnan, hogy meghaljon. Az ember igénytelen. Szívósabb bármelyik patkánynál.

Megnyikkant a dózismérő, mutatta Artyomnak a dózist. Nem hozom magammal többet – gondolta Artyom –, csak idegesít. Nem mindegy, mennyit mutat? Mi változik tőle? Amíg el nem végezte a dolgát, akár ki is akadhat.

– Csak hadd mondják, Zsenya! Csak hadd gondolják, hogy meghibbantam! Hiszen ők nem voltak ott akkor... Fent a toronyban. Egyáltalán, ki se másznak a metrójukból. Honnan tudhatnák, mi? Még hogy meghibbantam... Menjenek a... Hiszen mondom: éppen abban a pillanatban, amikor Ulman a toronyban elfordította az antennát... Amíg megpróbálta beállítani... Történt valami. Hallottam! És nem, bazmeg, nem hallucináltam. De nem hisznek nekem!

Feje fölött autó-felüljáró ágaskodott, aszfaltcsíkok futottak hullámozva, majd megmerevedtek, miután lerázták magukról a kocsikat; az autók véletlenszerűen kerültek az útjába, egyik a négy lábán állt, a másik a hátára fordult, és ebben a pózban dermedtek meg.

Artyom gyorsan körbenézett, és elindult a felhajtó érdes, kinyújtott nyelvén a felüljáróra. Nem kellett sokat mennie – egy kilométert, talán másfelet. A következő felhajtónyelvnél ott tornyosultak a Trikolór felhőkarcolók, amelyeket korábban diadalmasan fehérre, kékre és pirosra festettek. Aztán az idő a maga módján mindent szürkére változtatott.

– És miért nem hiszik el? Egyszerűen nem hiszik, és kész. Hát igen, senki se hallotta a hívójeleket. De hát honnan próbálják meghallani őket? A föld alól. Senki se megy a felszínre ezért... Nem igaz? De gondold csak meg: talán előfordulhat olyan, hogy rajtunk kívül nem élte túl senki? Az egész világon senki más? He? Hülyeség! Vagy tán nem hülyeség?

Nem akaródzott az Osztankinói-toronyra néznie, de nem látni sem tudta: akár elfordul tőle, akár sem, mindig ott meredezik a szeme sarkában, mint a gázálarc üvegén a karcolás. Mintha a kilátótér fekete, szürke, törött fogantyúja lett volna; mintha egy ökölbe szorított kéz áttörte volna a földet, mintha valami óriás odalentről a felszínre akart volna jutni. Csak éppen beleragadt a vörös moszkvai agyagba, beleszorult a nedves, tömör földbe, mintha beleszorult és belefulladt volna.

– Amikor fent voltam a toronyban... – intett a fejével Artyom a torony irányába –, amikor a többiek belehallgattak az éterbe, megpróbálták elfogni Melnyik hívójeleit... És akkor a sustorgáson át... Esküszöm, amire csak akarod... Hallottam! Valamit hallottam!

A kopár erdő fölött két szoborkolosszus meredezett: a Munkás meg a Kolhozparasztnő, beledermedve furcsa pózukba – talán mintha jégen csúsztak, esetleg tangót jártak volna, de nem néztek egymásra, és mintha nemük se lett volna. Akkor viszont hová bámulnak? Látni vajon valamit abból a magasságból a horizonton túl?

Balról elhagyta a VDNH óriáskerekét, amely hatalmas volt, mint annak a szerkezetnek fogaskereke, amely a Földet forgatta. És az egész szerkezettel együtt a kerék is már vagy húsz éve megállt, és most lassan rozsdásodott. Elfogyott a lendülete.

A kerékre rá volt írva, hogy „850” – ennyi éves volt Moszkva akkor, amikor a kereket felállították. Artyom arra gondolt, hogy nincs értelme korrigálni ezt a számot: ha nincs, aki mérje az időt, akkor az megáll.

A csúnya és komor felhőkarcolók, amelyek korábban fehér-kék-piros színűnek látszottak, a fél világot eltakarták: egészen közelinek hatottak. A legmagasabb épületek a környéken, ha nem számítjuk a megrongált tornyot. Azt, amire Artyomnak szüksége volt. Hátravetette a fejét, pillantását a legtetejére vetette. Már csak ettől belehasított térdébe a fájdalom.

– Talán majd ma... – szólalt meg kérdő hangsúly nélkül, habár tudta, hogy a torony füle felhővattával van bedugva.

Természetesen nem hallotta senki.

A bejárat.

Csak egy bejárat, semmi különös.

A kaputelefon elárvulva, a vasajtó kimarva, a recepciós pultban döglött kutya teteme, fémesen csikorognak a huzatban a postaládák, nincs bennük se levél, se reklámújság. Már rég kiszedtek belőlük mindent, és meggyújtották, hogy legalább a kezüket megmelegíthessék.

Odabent három, csillogó, német gyártmányú lift, kitárt ajtóval, csillogó, rozsdamentes belsővel, mintha bármelyikkel is egyszerűen fel lehetne menni a torony legtetejére. Artyom utálta érte őket. És mellettük ott a tűzlépcső ajtaja. Artyom tudta, mi várja mögötte. Már megszámolta: negyvenhat emelet gyalog. A Golgotára mindig gyalog vezet az út.

– Mindig... Gyalog...

Az adó-vevő nyomott most vagy egy tonnát; a súlya belenyomta Artyomot a betonba, alig bírt járni tőle, kizökkentette a ritmusból. De Artyom azért csak ment tovább, mintha felhúzták volna; és ugyanígy beszélt is magában.

– Na és, ha nem volt védelmi... rakéta... Mindegy... Akkor is kellett maradnia... Kellett még maradnia valahol... embernek... Az nem lehet, hogy csak itt... Hogy csak Moszkvában... Hogy csak a metróban... Megmaradt a föld is... Áll még... Nem hasadt szét... Meg az ég is... Kitisztul... Az nem lehet, hogy... hogy az egész ország... Meg Amerika... Meg Franciaország... Meg Kína... Meg még Thaiföld is, vagy mi... Kinek mit ártott az... Azt aztán végképp miért kellett volna...

A maga huszonhat évével természetesen nem járt sem Franciaországban, sem Thaiföldön. Szinte egyáltalán nem találta már itt a régi világot: későn született hozzá. Az új világnak pedig szűkösebb a földrajza: VDNH metróállomás, Lubjanka metróállomás, Arbatszkaja metróállomás... A Gyűrű. De miközben a ritkán kezébe kerülő turistamagazinokat lapozgatva látta Párizs vagy New York penésszel átitatott fényképeit, Artyom teljes szívével érezte, hogy ezek a városok még léteznek valahol, állnak még, nem rothadtak szét. Talán éppen őt várják.

– Miért is... Miért is csak egyedül Moszkva maradhatott volna meg? Ez nem logikus, Zsenya! Érted? Nem logikus! Vagyis... Vagyis, egyszerűen csak... Képtelenek vagyunk... fogni a jelüket... Egyelőre. Csak folytatni kell. Nem ülhetünk ölbe tett kézzel...

A torony üres volt ugyan, de azért nem volt néma, élt: a teraszokon befújt a szél, csapkodta az ajtószárnyakat, sípolva szedte a levegőt a liftaknákon át, idegen konyhákban és hálókban motoszkált, úgy tett, mintha hazatérő házigazda lenne. De Artyom már nem hitt neki, még csak hátra sem fordult, és nem tért be sehová vendégségbe.

Tudvalévő, mi van ott a nyugtalanul csapkodó ajtók mögött: kifosztott lakások. Csak a padlón szanaszét szórt fényképek – idegen holtak emlékfotói, de vajon kinek? Meg az egészen súlyos bútordarabok, amelyeket se a metróba, se a túlvilágra nem vihettek magukkal. A többi házban a robbanások légnyomásától kitörtek az ablakok, itt viszont kétrétegű üvegek voltak, azok kibírták. De a két évtized alatt úgy belepte őket a por, mintha szürke hályog nőtte volna be.

Korábban egyik-másik lakásban rá lehetett bukkanni a korábbi tulajdonosra: gázálarca ormányát beleüti valami játékba, és keservesen sír az ormányon át, és nem hallja, amint hátulról közelítenek hozzá. De már régóta nem lehet rátalálni senkire. Volt, aki ott maradt fekve, hátában lyukkal az ostoba játéka mellett, a többiek pedig néztek rá, és felfogták: nincs odafent otthon, nincs ott már semmi. Beton, tégla, sár, repedezett aszfalt, sárga csontok, mindenféle törmelék, meg persze sugárzás. Így volt ez Moszkvában is, így volt ez az egész világon. Sehol sem maradt élet a metrón kívül. Ez tény. Közismert tény.

Csak éppen Artyom nem vett tudomást róla.

És ha mégis van a végtelen Földön még egy hely, amely alkalmas az emberi életre? Artyom és Ánya számára? Mindenkiére, aki az állomáson lakik? Egy hely, ahol nincs a fejük fölött öntöttvas plafon, ahol az égig lehet nőni? Ahol házat építhet magának az ember, saját életet élhet, és fokozatosan újra benépesítheti az egész felperzselt Földet?

– Mindenkit közülünk... Befogadnék... Élnénk... A szabad levegőn...

Negyvenhat emelet.

Megállhatott volna a negyvenediken vagy akár a harmincadikon is, hiszen senki se mondta neki, hogy feltétlenül fel kell kapaszkodnia a legtetejére. De ő valami miatt azt vette a fejébe, hogy ha valami történhet, akkor az csakis ott, a tetőn lehetséges.

– Persze... Nem... Nem olyan... Magas... Mint ott, a toronyban... De... De...

A gázálarca üvege befülledt, a szíve hasogatta a mellkasát, és mintha csak köszörült volna ott valaki, ahol Artyom bordái alá be lehetett nyúlni. A gázálarc szűrőjén át szűkösen, nehezen tudott lélegezni, és Artyom, miután felért a negyvenötödikre, ugyanúgy, mint akkor, fent a toronyban, nem bírta tovább, és lerántotta magáról a szűk gumimaszkot. Beszippantotta az édes és kesernyés levegőt. Egészen másféle levegő volt ez, mint a metróban. Friss levegő.

– A magasság... Lehet talán... Vagy háromszáz... méter... Ezért aztán... Ezért talán... A magasból... Fogni lehet...

Ledobta magáról az adó-vevőt: végül is csak felcipelte. Elgémberedett hátát a csatornalyuk tetejének vetette, felnyomta, kikászálódott a placcra. És csak ekkor zuhant össze. Elterült hanyatt, nézte a felhőket, amelyek karnyújtásnyira voltak tőle; csillapítgatta a szívét, nyugtatgatta a lélegzetét. Aztán felállt.

A kilátás innen...

Mintha meghalt volna az ember, és máris repülne a paradicsomba, de hirtelen az üvegmennyezetbe ütközik, és lebeg, lógott a mennyezet alatt, se ide, se oda... De világos, hogy ilyen magasságból visszatérni többé már lehetetlen: ha már odaföntről látta, milyen aprócska valójában minden lent a Földön, hogy vehetné aztán mindezt újra komolyan?

Mellette két másik ugyanilyen felhőkarcoló magasodott, régebben színesek voltak, mostanra szürkék. De Artyom mindig éppen ennek a tetejére mászott fel. Így volt kényelmesebb.

A felhők közt egy pillanatra lőrés támadt, kilőtt rajta a nap; és hirtelen úgy tűnt, hogy a szomszédos házról villant valami, talán a tetőről, talán valamelyik felső lakás poros ablakából. Mintha valaki egy kis tükörrel kapta volna el a napsugarat. De amíg Artyom körbenézett, a nap újra elbarikádozta magát, és a villanás eltűnt. Többé nem jelent meg.

Szeme, akármennyire igyekezett nem odanézni, egyre visszatért az elfajzott erdőhöz, amely a Botanikuskert helyén nőtt. Meg a kellős közepén árválkodó fekete, kopár tisztásra. Olyan halott hely volt ez, mintha az Úristen a maradékként oda öntötte volna ki. De nem, nem az Úristen volt.

A Botanikuskert.

Artyom másmilyennek emlékezett rá. Csak erre emlékezett az egész letűnt, háború előtti világból.

Furcsa dolog ez: az egész élete csempékből, csővázakból, csöpögő plafonokból és a sínek mentén csorgó vízerekből áll, gránitból meg márványból, fülledt levegőből meg villanyfényből.

És akkor hirtelen felbukkan benne valami morzsányi más: hűvös májusi reggel, gyermekien finom, friss zöld hajtások a karcsú fákon, színes krétával kipingált parki ösvények, fárasztóan kígyózó sor fagyiért, maga a fagyi, kispohárban, nem is csak hogy édes, hanem egyszerűen nem e világi. És az anyja hangja, amelyet elhalkít és eltorzít az idő, mint a réz telefonkábel. Meg az anyja kezének melege, amelytől nem akaródzik elszakadnia, hogy el ne vesszen – és szorítja teljes erőből. Hát lehet ilyenre emlékezni egyáltalán? Valószínűleg nem.

És mindez annyira nem ideillő és annyira lehetetlen, hogy már nem is emlékszik rá, hogy megtörtént-e vele, vagy csupán álmodta. De hogy lehetne ilyesmit álmodni, ha sose látta és sose ismerte?

Szeme előtt elfutottak az ösvények krétarajzai, felvillantak a lyukacsos lombozaton át a napsugarak aranytűi, kezében a fagylalt, a mulatságos, sárga kiskacsák a tó barna víztükrén, meg a rozoga hidacskák az árnyas tavon – olyan félelmetes lenne beleesni a tóba, és még félelmetesebb lenne beleejteni az ostyatölcsért!

Az arcára, az anyja arcára azonban nem tudott visszaemlékezni. Megpróbálta előhívni, könyörgött, hogy legalább éjszaka, az álmában láthassa, nem baj, ha reggelre elfelejti – de sehogy se sikerült. Talán nem akadt a fejében olyan kis zug, ahol az anyja elrejtőzhetett volna, és kivárta volna a halált meg a sötétséget? Úgy látszik, nem akadt. De hogyan létezhet az ember úgy, hogy aztán teljesen eltűnjön?

Hát az a nap, hát az a világ hová tudott eltűnni? Hiszen itt volt, itt, egészen közel – csak be kell hozzá csuknia a szemét. Természetesen vissza lehet térni oda. Valahol a földön vannak még emberek – és szólítanak mindenkit, aki elveszett: mi itt vagyunk, hát ti hol vagytok? Csak meg kell hallani őket. Csak tudni kell meghallani őket.

Pislogni kezdett, megtörölte a szemhéját, hogy újra a jelent lássa, ne a húsz évvel ezelőtti világot. Leült, kinyitotta a hátizsákot.

Egy hatalmas, zöld, összekaristolt katonai rádió adó-vevő volt benne kurblival: egy vasdoboz, rajta tekerőkar. Egy házilag eszkábált dinamó. És a hátizsák legalján negyvenméternyi zsinór – antenna a rádióállomáshoz.

Artyom összekötött minden vezetéket, tett egy kört a tetőn, miközben kibontotta a zsinórt, letörölte arcáról a verejtéket, és kelletlenül újra visszavette a gázálarcot. Feltette fejére a fülhallgatót. Ujjait végigsimította a klaviatúrán. Megforgatta a dinamó karját: pislantott egyet a dióda, a tenyere zizegni, vibrálni kezdett, mintha valami élőlényt tartott volna benne.

Elkattintotta a tumblerkapcsolót.

Becsukta a szemét, mert félt, hogy zavarni fogja abban, hogy kifogja a rádióhullámok zajából a palackban lévő levelet, amely arról a távoli kontinensről érkezik, ahol még maradt túlélő. Ringott a hullámokon. És forgatta a dinamó karját – mintha csak egy felfújható tutajon a karjával evezett volna.

A fülhallgató felsípolt, vékony „í-í-í-í” sivítást hallatott a sistergésen át, tüdőbajosan felhörgött; aztán elhallgatott, és újra sípolni kezdett. Mintha a tüdőbajosok elkülönítőjében bolyongana, keresve, kivel beszélhetne, de minden beteg eszméletlenül fekszik; csak az ápolónők teszik oda ujjúkat a szájuk elé, és szigorúan rászólnak, hogy „cssssss”. Senki sem akar válaszolni, senki sem akar élni.

Pityerből semmi. Jekatyerinburgból semmi.

Hallgatott London. Hallgatott Párizs. Hallgatott Bangkok és New York.

Már rég nem volt fontos, ki kezdte azt a háborút. Nem volt fontos, mivel kezdődött. Meg miért. A történelem kedvéért? A történelmet a győztesek írják, itt pedig nem volt, aki írjon, és hamarosan nem lesz olyan sem, aki olvas.

Csssssss...

Üresség honolt az éterben. Végtelen üresség.

Íííííí...

Kommunikációs műholdak keringtek a pályájukon: senki sem hívta őket, megőrültek a magánytól, és lehullottak a Földre, hogy inkább égjenek el a légkörben, mintsem így keringjenek tovább.

Egy szó se érkezett Pekingből. És Tokióból is csak síri csend.

Artyom viszont egyre csak forgatta ezt az átkozott kart, forgatta, evezett, evezett, forgatta.

Mekkora csönd volt! Hihetetlen csönd. Kibírhatatlan.

– Itt Moszkva! Itt Moszkva! Feleljetek!

Ez az ő hangja volt, Artyomé. Mint mindig, ő nem bírta tovább, ő vált türelmetlenné.

– Itt Moszkva! Vétel! Feleljetek!

Ííííííí.

Csak nem leállni. Nem feladni.

– Pétervár! Feleljetek! Vlagyivosztok! Feleljetek Moszkvának! Rosztov! Feleljetek!

Mi van veled, Pityer városa? Csak nem lettél ennyire rozoga, rozogább, mint Moszkva?! Mi lehet ott a helyeden? Üvegtenger? Vagy befedett a penész? Miért nem felelsz? He?!

Hová tűntél, Vlagyivosztok, a világ másik végének büszke városa? Hiszen olyan messze vagy tőlünk, nem lehet, hogy téged is elpusztítottak! Az nem lehet, hogy téged se kíméltek meg! Khhh. Khhh.

– Válaszolj, Vlagyivosztok! Itt Moszkva!

Az egész világ élettelenül hever, arccal a sárban, és nem hallja ezt a végeérhetetlen esőt, amely a hátán kopog, és nem érzi, hogy a szája is, az orra is rozsdás vízzel van tele.

Moszkva pedig... Itt van. Áll. Talpon van. Mintha élne.

– Mi van, talán mindannyian megdöglöttetek?!

Csssss...

Előfordulhat, hogy a lelkek válaszoltak neki így, amint beléptek az éterbe? Vagy talán a sugárzás hangzott így? Hiszen a halálnak is kell saját hangot adnia. Valószínűleg éppen ilyet, mint ez: mint a suttogás. Cssss... Na, na! Hallgass már! Nyugodj meg! Nyugodj meg!

– Itt Moszkva! Feleljetek!

Talán most meghallják.

Most mindjárt beleköhint valaki a fülhallgatóba, áthatol a susogáson egy izgatott hang, valahonnan nagyon messziről felkiált:

– Itt vagyunk! Moszkva! Hallak benneteket! Vétel! Moszkva! Csak ki ne kapcsoljatok! Hallak benneteket! Úristen! Moszkva! Moszkva kapcsolatot keres! Hány túlélőtök van?! Nálunk egész kolónia él, huszonötezer ember! A föld tiszta! A sugárzás nulla! A víz nem mérgezett! Hogy élelem? Persze hogy van! Meg gyógyszer! Küldünk értetek mentőexpedíciót! Csak tartsatok ki! Hallod, Moszkva?! A fő, hogy tartsatok ki!

Ííííí. Csönd.

Nem rádiókapcsolat volt ez, hanem spiritiszta szeánsz. És Artyomnak még az sem sikerült sehogy. A szellemek, amelyeket hívott, nem akartak hozzá jönni. Jó volt nekik a túlvilágon is. Csak néztek le Artyom görnyedt alakjára a felhőkön át, és hümmögtek: oda? Hozzátok? Na, még mit nem!

Khhhhh.

Nem tekerte tovább az átkozott kart. Letépte füléről a fülhallgatót. Felállt, akkurátusán feltekerte az antennazsinórt, lassan, magára kényszerítve ezt az akkurátusságot, mert egyébként szerette volna úgy megrángatni, hogy darabokra szakadjon, aztán lehajítani a negyvenhat emeletnyi magasból.

Visszapakolt mindent a hátizsákba..Aztán felkapta a vállára ezt az ördögi kísértét. És elindult vele lefelé. Vissza a metróba. Másnapig.

– A fertőtlenítést elvégezted? – kérdezte orrhangon a kék cső.

– El.

– Érthetőbben!

– Elvégeztem!

– Elvégezte, aha... – utánozta hitetlenkedve a cső, mire Artyom gyűlölettel a falhoz vágta.

Az ajtóban megnyikordult a zár, és kiöltötte a nyelvét. Aztán nehézkesen megdöndült, kinyílt, és a metró rálehelte Artyomra fülledt, nehéz leheletét.

Szuhoj a küszöbön várta. Vagy megérezte, mikor ér vissza Artyom, vagy egyáltalán el se ment onnan sehová. De inkább megérezte.

– Na, hogy vagy? – kérdezte fáradtan, harag nélkül.

Artyom megvonta a vállát. Szuhoj végigmérte. Finoman, mint egy gyerekorvos.

– Keresett valaki. Egy másik állomásról jött.

Artyom közelebb lépett.

– Nem Melnyiktől?

Valami megcsendült a hangjában, mintha csak egy súlyzót ejtettek volna el. Remény? Vagy kishitűség? Vagy micsoda?

– Nem. Valami öregember.

– Miféle öregember? – Artyomból kiszállt az utolsó csepp erő is, amit arra az esetre szedett össze, ha a mostohaapja azt mondja, „igen”, lefolyt a lefolyóba, Artyom pedig semmi mást nem akart, csak lefeküdni.

– Homérosz. Homérosznak mondta magát. Ismered?

– Nem. Aludni szeretnék, Szása bácsi.

Ánya nem mozdult. Alszik vagy sem? – gondolta Artyom. Csak úgy, gépiesen gondolt erre, mert semmi gondja nem volt már azzal, alszik-e, vagy csak tetteti magát. Egy csomóban ledobta magáról a bejáratnál a ruháját, fázósan megdörzsölte a vállát, oldalról árván hozzásimult Ányához, magára húzta a takarót. Ha lett volna még egy, még csak oda se bújt volna.

Az állomás órája talán este hét órát mutatott. Ányának tízkor kelnie kell, és mennie a gombatenyésztőbe. Artyomot viszont, mint hőst, felmentették a gombászás alól. Vagy inkább mint rokkantat? És minden egyébbel is csak akkor foglalkozott, ha akart. Akkor kelt, amikor Ánya hazaért a műszakból, és már ment is fel a felszínre. És akkor ájult álomba újra, amikor Ánya tettette, hogy még alszik. Így éltek: ellentétes fázisokban. Egy ágyban, de más dimenziókban.

Hogy fel ne ébressze Anyát, óvatosan magára húzta a vörös, steppelt takarót. Ánya megérezte, és anélkül hogy egy szót is szólt volna, dühösen visszarántotta. Egypercnyi idióta háborúskodást követően Artyom megadta magát, és ott maradt az ágy szélén fekve, meztelenül.

– Szuper – szólalt meg.

Ánya hallgatott.

Mitől van az, hogy a villanykörte előbb ég, aztán meg kiég?

Artyom a párnába fúrta az arcát – hála istennek, párnából volt kettő is –, megmelegítette a leheletével, és így aludt el. Az átkozott álomban viszont meglátta a másik Ányát: a nevető, élénk, még egészen fiatal Ányát, aki vidáman ugratta őt. Mennyi idő is telt el azóta?

Két év? Két nap? Az ördög se tudja. Akkor úgy érezték, mindketten úgy érezték, egész örökkévalóság áll előttük. Most pedig úgy néz ki, visszafelé telt el egy örökkévalóság.

Az álomban is hideg volt, de ott Ánya játékból nem hagyta, hogy takarózzon – s aztán meztelenül kergette az állomáson, nem pedig gyűlöletből. És amikor Artyom felocsúdott, az álom inerciájából adódóan még egy teljes percen át hitte, hogy az örökkévalóság még nem ért véget, hogy Ánya és ő még csak a közepén járnak. Meg akarta szólítani, meg akart bocsátani neki, mindent tréfával ütni el. Aztán minden eszébe jutott.

2. FEJEZET
A METRÓ

– Figyelsz rám egyáltalán? – kérdezte Ányától.

De Ánya már nem volt a sátorban.

A ruhája pontosan ugyanott volt, ahová ledobta, a bejáratnál. Ánya nem tette el, de nem is hajította el onnan. Egyszerűen csak átlépett rajta, mintha hozzáérni is félt volna. Nehogy megfertőzze. Lehet, hogy nem alaptalanul félt tőle.

Valószínűleg a takaróra is nagyobb szüksége volt. Artyom majdcsak felmelegszik valahogy.

Jó is, hogy elment. Köszönöm neked, Ánya. Köszönöm, hogy nem kezdtél el velem beszélgetni.

– Köszönöm, bazmeg! – szólalt meg fennhangon.

– Szabad? – szólalt meg valaki a sátorlapon keresztül, közvetlenül a fülénél. – Artyom? Nem alszik?

Artyom odamászott a nadrágjához.

Odakint, egy összecsukható tábori stokin ülve egy öregember várakozott, akinek az életkorához képest túlságosan lágyak voltak az arcvonásai. Kényelmesen, stabilan ült. és világos volt, hogy régóta elhelyezkedett már itt, és egyáltalán nem áll szándékában elmenni. Az öreg idegen volt, nem az ő állomásukról való. Artyom összeráncolta az orrát, miután óvatlanul beleszimatolt a levegőbe. Rögtön megérezni, hogy ki az idegen.

Artyom ellenzőt formált a tenyeréből, és ezzel az ellenzővel védve a szemét a vörös fénytől, amely a VDNH-t elöntötte, a vendégére bámult.

– Mivel szolgálhatok, öreg?

– Maga Artyom?

– Lehet – szívta be orrán át a levegőt Artyom. – Attól függ.

– Én Homérosz vagyok – jelentette ki az öreg fel sem állva. – Így hívnak.

– Tényleg?

– Könyvet írok.

– Érdekes – válaszolta Artyom olyan ember hangján, akit ez egyáltalán nem érdekel.

– Történelemkönyvet. Valami affélét. De a jelenről szól.

– Történelemkönyvet – ismételte meg óvatosan Artyom, miközben körbepillantott. – Azt meg minek? A történelemnek, azt mondják, annyi! Vége.

– Hát mi? Valakinek muszáj megírnia mindazt, ami itt velünk... Elmesélni az utódainknak mindazt, ami velünk történik.

Ha nem Melnyiktől jött, gondolta Artyom, akkor kicsoda? Ki küldte? Minek?

– Az utódoknak. Ez szép dolog.

– Egyfelől el kell mesélni a legfontosabbat... Hogy hogyan élünk itt. Lejegyezni, hogy úgy mondjam, az összes mérföldkövet és sorsfordulót. Másfelől viszont – hogyan csináljam? A puszta tények feledésbe merülnek. Hogy az emberek emlékezzenek rájuk, élő történelemre van szükség. Hősre. Úgyhogy anyagot kezdtem gyűjteni. Próbálkoztam mindenfélével. Úgy tűnt, megtaláltam. Aztán nekiláttam... De nem ment a munka. Nem sikerült. Aztán hallottam a VDNH-ról, és...

Látszott, hogy az öregnek nem könnyű beszélni erről, de Artyom nem akart segíteni neki; sehogy se tudta megérteni, mi is lesz most. Rosszindulat nem volt az öregben, mindössze csak kényelmetlennek érezte a helyzetet, de valami mégis összegyűlt a levegőben, valami olyasmi alakult ki közte és Artyom között, ami mindjárt felrobban, kigyullad, és szilánkokra hullik szét.

– Meséltek a VDNH-ról... A feketékről meg magáról. És rájöttem, hogy éppen magát kell megtalálnom ahhoz, hogy ezt a...

Artyom bólintott: végre kibökte.

– Nagyszerű történet.

És anélkül, hogy elköszönt volna, továbbindult, zsebre dugva örökké fázós kezét.

Az öreg ott ragadt a háta mögött a kényelmes stokiján, továbbra is magyarázva valamit Artyom hátának. De Artyom már eldöntötte: süket marad.

Pislogni kezdett – a szeme már hozzászokott a fényhez, nem kellett tovább hunyorognia.

Ahhoz a fényhez, ami odafont fogadta, hosszabb idő után szokott hozzá. Egy év után. De ez hamarnak számított! A metró lakóinak többsége a napfénytől, még az olyantól is, amely felhőkön szűrődik át, valószínűleg örökre megvakult volna. Hiszen az egész életük sötétségben telt. Artyom viszont kényszerítette magát, hogy lásson a szabadban. Hogy lássa azt a világot, amelyben született. Mert ha nem bírja elviselni a napfényt, hogyan fog visszatérni a felszínre, ha eljön az ideje?

Mindenki, aki a metróban született, napfény nélkül nőtt fel, mint a gomba. De ez normális: kiderült, hogy az embereknek nem napfényre van szükségük, hanem D-vitaminra. Kiderült, hogy napfényt drazsé formában is be lehet szedni. Élni pedig lehet tapogatózva is.

A metróban nem volt közvilágítás. Nem volt közös villanyrendszer. Egyáltalán: nem volt semmi közös: mindenki mindent magának csinált. Néhány állomáson kiügyeskedték, hogy elegendő fényt teremtsenek ahhoz, hogy majdnem olyan legyen, mint régen. Máshol egyetlen lámpa égett a peron közepén. Némelyik meg olyan sötétségre volt kárhoztatva, mint az alagutak. Ha valaki vitt oda magával egy zseblámpát, a semmiből darabokat tudott kihasítani magának: egy darab padlót, mennyezetet, márványoszlopot; és a sötétből előmásztak a zseblámpa fényére az állomás lakói, akik látni akartak egy kicsit. De jobb lett volna, ha nem mutatkoznak: szem nélkül még csak megtanultak létezni, a szájuk viszont nem nőtt be.

A VDNH állomáson az élet jól meg volt szervezve, a lakói el voltak kényeztetve: minden ember sátrában föntről lehozott kis diódák égtek, a közös helyiségeket pedig a régi vészlámpák – vörös üvegbúrás égők – világították meg; az ilyeneknél jól lehetett volna, mondjuk, fényképek negatívjait előhívni. Így hívódott elő lassan ebben a vörösben Artyom lelke is, előtűnt az előhívó folyadékból, és látni lehetett, hogy még odafönt örökítették meg, egy napfényes májusi napon.

És egy másik, októberi, borús napon kapott fényt.

– Nagyszerű történet, ugye, Zsenya? Emlékszel a feketékre? – suttogta Artyom; de mindig mások válaszoltak neki. Sosem azok, akiknek kellett volna.

– Üdv, Artyom!

– Ó, Artyom!

Mindenki ráköszönt. Valaki rámosolygott, valaki elkomorult, de azért mindenki köszönt. Mert a feketékre mindenki emlékezett, nem csak Zsenyka, meg Artyom. Mindenki emlékezett erre a történetre habár senki sem ismerte.

A VDNH állomás – végállomás. Az otthon. Kétszáz méter hosszú és kétszáz ember jut rá. A hely éppen annyi, mint amennyi kell: ha kevesebb lenne, nem kapnál levegőt, ha több, nem tudnál felmelegedni.

Az állomást száz évvel ezelőtt építették, még az előző birodalom idején, a szokványos birodalmi építőanyagból: márványból és gránitból. Ünnepélyesre tervezték, mint egy palotát, de természetesen a föld alá volt építve, úgyhogy félig múzeum, félig kripta lett belőle. A dédapák szelleme, mint a többi állomáson, még az újabbakon is, teljesen kiirthatatlan maradt. Úgy tetszhetett, felnőtt a metró lakossága, de mintha mindegyikük a régi öregek bronztérdén ült volna, és lemászni róla nem lehetett – nem engedték őket.

A füstös oszlopok szerteágaztak, a közöttük húzódó boltívek alatt régi és elnyűtt katonai sátrakat állítottak fel: mindegyikben egy-egy család, némelyikben kettő is. A családokat egészen egyszerűen át lehetne helyezni, valószínűleg senki sem venné észre a különbséget: ha együtt élsz másokkal egy állomáson már vagy húsz éve, amikor a titkaid meg a szomszéd titkai, a mindenféle nyögések és kiáltások között mindössze egyetlen sátorlapnyi réteg húzódik, akkor ez már csak így van.

Valahol másutt az emberek talán már felfalták volna egy mást – irigységből, az Isten iránti féltékenységből, mert a többi gyermekét jobban szereti, meg annak lehetetlensége miatt, hogy megosszák másokkal a férjüket vagy a feleségüket, és mert a lakótér megér annyit, hogy megfojtsák érte a másikat; de itt, a VDNH-n ez nem volt lehetséges. Itt valahogy egyszerűen és barátian alakultak a dolgok.

Mint egy faluban vagy kommunában. Idegen gyerek nincs: ha a szomszédnak egészséges gyereke született, az közös öröm; ha a tiéd beteg segítenek, ki mivel tud. Ha nincs hol letelepedned, a többiek arrébb húzódnak. Ha összeveszel a barátoddal, a szűk tér kibékít vele. Ha elhagyott a feleséged, előbb-utóbb megbocsátod neki. Valójában persze nem el sehová, hanem ugyanitt maradt, ebben a márványcsarnokban, amelyre felülről millió tonna föld nehezedik; legfeljebb csak egy másik sátorlap alatt fekszik most. De mindennap találkozni fogtok, nem is egyszer, akár százszor is. Úgyhogy meg kell állapodni vele. Nem tehetsz úgy, mintha soha nem is létezett volna. A fontos, hogy mindenki él, a többi meg... Mint a kommunában vagy a barlangban.

Máshová is vezetett innen út – a déli alagút, amely az Alekszejevszkajához és azon túlra, a metróhálózatba vitt, de... Talán éppen az volt a lényeg, hogy a VDNH végállomás volt. És azok éltek itt, akik nem tudtak és nem akartak már sehová se menni. Akiknek otthonra volt szükségük.

Artyom megállt az egyik sátor előtt, és megdermedt. Csak állt, belülről fény szűrődött át az elnyűtt sátorlapon, míg ki nem jött egy vizenyős arcú asszonyság.

– Szervusz, Artyom.

– Jó napot, Katyerina Szergejevna.

– Zsenya nincs itthon, Artyom.

Artyom csak biccentett erre. Szerette volna megsimogatni a haját, megfogni a kezét. Azt mondani neki, hogy tudom, tudom. Tulajdonképpen mindent tudok, Jekatyerina Szergejevna.

– Menj, Artyom! Menj! Ne álldogálj itt. Menj, van ott tea.

– Értettem.

A csarnok mindkét végében egy-egy mozgólépcső állt ők maguk falazták és tömték be, hogy odafentről ne áramoljon be a mérgezett levegő... Meg persze a nemkívánatos vendégek elől. Az egyik oldalról, ahol új kijárat volt – teljesen. A másik oldalról, ahol a régi kijárat nyílt, hagytak egy zsilipet, hogy fel lehessen jutni a városba.

Ahol a vakfalat felhúzták, konyhát és klubot alakítottak ki. Tűzhelyeket helyeztek el főzéshez, kötényes háziasszonyok szorgoskodtak, ebédet dobtak össze a gyerekeiknek meg a férjüknek; víz folyt a sarokban álló vízszűrők csövében, összegyűlt a tartályokban, szinte teljesen áttetsző volt; időnként elkezdett sípolni egy-egy teaforraló a farmról elszaladt egy-egy futár forralt vízért, nadrágjába törölte a kezét, a háziasszonyok között keresni kezdte a feleségét, hogy megtapogassa a tomporát, hogy emlékeztesse a szerelemre, és egyúttal idő előtt magába tömjön valami félkész falatot.

A tűzhelyek, a teaforralók, az edények, az asztalok és a székek – semmi sem volt saját, minden szövetkezeti, de az emberek vigyáztak rá, nem tették tönkre.

Az ételen kívül mindent fentről hoztak le: a metróban nem lehet semmi értelmeset összeeszkábálni. Még jó, hogy a holtak, amikor még az életre készültek, mindenféle javakat összekészítettek maguknak: égőket, motoros generátorokat, vezetékeket, fegyvereket, töltényeket, edényeket, bútorokat, ruhákat. Most ezeket a levetett ruhákat hordani lehetett utánuk, mint a nagyobb testvérek után. Hosszú időre elegendő lesz. Az egész metróban nem éltek többen ötvenezernél. Pedig Moszkvában régen tizenöt millióan éltek. Vagyis mindenkinek lehet odafönt vagy háromszáz rokona. Hangtalanul tolonganak, szó nélkül nyújtják át használt holmijukat: fogd csak, vidd, vidd, szinte új még, én úgyis kinőttem.

Egyszerűen csak meg kellett vizsgálni a holmijukat sugármérővel – nem pattog túlságosan? – megköszönni szépen, és már lehetett is használni.

Artyom odaért a teáért sorban állókhoz, beállt utolsónak.

– Hé, Artyom, hát te meg? Nehogy már a sorban álldogálj! Ülj le, ne ácsorogj... Töltsek egy kis forró vizet?

Daska-Bunda dirigált itt, egy láthatóan már ötven év körüli asszonyság, aki azonban nem akart a koráról tudomást venni. Valami isten háta mögötti lyukból, Jaroszlavl mellől érkezett Moszkvába, három nappal azelőtt, hogy minden összeomlott. Bundát venni. Hát megvette; és azóta le se vetette magáról se éjjel, se nappal, még akkor se, ha vécére ment. Artyom sose nevette ki érte: ő vajon mit tett volna, ha megmaradt volna egy ilyen darab a régi életéből? Abból a májusból, vagy a fagyiból, vagy a nyárfák árnyékából, vagy az anyja mosolyából?

– Igen. Köszönöm, Dása néni.

– Mindig csak nénizel! – vetette oda szemrehányóan és kacérkodva az asszony. – Na, mi a helyzet odafent? Milyen idő van?

– Esik.

– Akkor megint eláraszt bennünket a víz, vagy mi? Hallod, Ajgul? Azt mondja, esik.

– Allah büntet bennünket. A bűneinkért. Nicsak, nem ég oda a disznóhúsod?

– Mit emlegeted mindjárt Allahot? Folyton csak Allah! Jaj, tényleg odaég... Hát Mehmettel mi van, visszajött már a Hanzából?

– Harmadik napja nem láttam! Harmadik napja!

– Ne aggódj...

– Isten látja lelkemet, Dása, ez kerített ott magának valakit! Közületek valakit! Bűnbe esett...

– Közülünk-közületek... Hogy mondhatsz ilyet... Ajgulocska, mi itt mindannyian... Egyformák vagyunk.

– Összeszedett magának valami kis kurvát, Allah a tanú rá...

– Miért nem adtál te magad többet neki... A férfi olyan, mint a kismacska... Dugdossa, dugdossa, amíg bele nem talál...

– Mit össze nem hordanak itt?! Üzleti ügyben jár! – szólt közbe egy gyerekméretű férfi, akinek az arca is egészen gyermeki volt, csak éppen elnyűtt; valami miatt nem tudott rendesen felnőni.

– Jól van már, jól van. Kolja, te csak ne fedezd a cinkosaidat! Te meg. Artyom, ne is hallgass ránk, némberekre. Nesze! Fújd meg, forró!

– Köszönöm.

Odament hozzájuk valaki, akit régi, fehér sebhelyek hálóztak be, és teljesen kopasz volt, de mindeközben nem tűnt kegyetlennek a sűrű szemöldökével meg a köntörfalazó beszédével.

– Üdvözlet minden jelenlévőnek, külön-külön is! Ki áll sorban teáért? Akkor utánad következem, Koljuny. A Hanzáról hallottatok már?

– Miért, mi van a Hanzával?

– Lakatot tettek a határra. Ahogy egy klasszikus mondta, ha a lámpa piros, azt jelenti, tilos. Öten ott ragadtak közülünk.

– Nézd csak, Ajgulka! Kavard csak meg a gombádat.

– Az uram is ott van! Én pedig! Allahot emlegettem... Hogyhogy lezárták? He, Konsztantyin?

– Lezárták, és kész. Nem a mi tetves dolgunk. A parancs az parancs.

– Már megint háborúskodnak! A Vörös Vonallal háborúskodnak már megint? Hogy dögölnének meg mindahányan!

– Ki tudja, Konsztantyin? Kihez forduljak? Az én Mehmetem...

– Ez csak megelőzés. Éppen onnan jövök. Valami kereskedelmi karantén. Hamarosan feloldják. Jó napot!

– Ó, adj’ isten, jó ember! Vendégségbe gyütt hozzánk? Ki és hunnan?

– A Szevasztopolszkajáról. Leülhetek ide?

Artyom elvette ajkától a csorba, fehér, arany szélű bögrét. Az öregember idecsoszogott utána, megkereste, és most lopva, a szeme sarkából tanulmányozta. Sebaj. Csak nem fog elszaladni előle.

– Hát te meg hogy tévedtél ide hozzánk, öreg? Ha mindent lezártak? – Artyom egyenesen a furfangos öreg szemébe nézett.

– Utolsóként kaptam még észbe – válaszolta egyenesen, szemrebbenés nélkül az öreg. – Aztán rögtön utánam le is zárták.

– Száz évig is eléltünk volna nélkülük, a Hanza nélkül! Ők viszont, az ingyenélők, csak próbálnák meg a mi teánk és gombánk nélkül! Isten segedelmével mi valahogy csak kitartunk!

– Feloldják! És ha nem? Az én Mehmetemmel mi lesz?

– Menj el, Ajgulka, Szuhojhoz. Kihozza az a te Mehmetedet egy pillanat alatt. Nem hagyja odaveszni. Egy kis teát esetleg? Kóstoltad már?

– Nem utasítom vissza – rengette meg a szakállát méltóságteljesen az önjelölt Homérosz.

Artyommal szemközt ült, szürcsölte a helyi gombafőzetet, amit büszkén, de minden alap nélkül teának neveztek – a valódi tea természetesen már vagy tíz éve elfogyott –, és várt. Artyom is várt.

– Ki áll sorban forralt vízért?

Artyomnak megdobbant a szíve: Ánya jött oda. Anélkül, hogy Artyomot észrevette volna, háttal neki beállt a sorba.

– Dolgozol ma, Ányecska? – vonta be azonnal a beszélgetésbe Bunda, miközben kezét a szőrme kopott zsebébe törölte. – A gombánál?

– A gombánál – válaszolta Ánya még mindig háttal, csak hogy meg ne kelljen fordulnia; vagyis pontosan észrevett mindent.

– A derekad, ugye? Folyton görnyedezni...

– Majd leszakad, Dása néni.

– A gombatelep, az is valami? Még ha disznókkal kellene dolgoznod! – mondta rosszallóan szipogva a bandzsa, tömzsi Ajgul. – Még hogy kétrét görnyedve. Na és ha a szarban kéne turkálnod?!

– Turkálj benne te! Mindenki magának választ munkát – vetette oda neki nyugodtan Ánya.

Nyugodtan szólt, de Artyom tudta: épp, amikor ilyen nyugodt hangon beszél képes ütni is. Egyáltalán, bármire képes, ki van rá képezve. Olyan apa mellett.

– Ne veszekedjetek, lányok – dohogott a sebhelyes Konsztantyin. Minden munka fontos, minden munka dolgos, ahogy a klasszikus mondta. Gomba nélkül mivel etetnénk a malacokat?

A sampinyongomba az eltorlaszolt északi alagútban nőtt, az egyikben azok közül, amelyek korábban a Botanikuskert állomáshoz vezettek Háromszáz méternyi gombatenyészet, azon túl pedig a sertéstelep. A disznókat távolabbra helyezték, hogy ne érződjön annyira a bűzük. Mintha annak a háromszáz méternek volna jelentősége. Inkább a pszichológiai hozzáállás számított.

Az újonnan érkezők is csak pár napig érezték az átható disznóbűzt. Aztán hozzászoktak. Ánya nem tudott azonnal hozzászokni. A helybéliek már régóta nem éreztek semmit. Nem is volt mivel összehasonlítaniuk. Artyomnak viszont volt.

– Jó is az, amikor az ember közel áll a gombákhoz szólalt meg érthetően, tagoltan Artyom, miközben Ánya tarkóját bámulta. – A gombákkal könnyebb dűlőre jutni, mint az emberekkel.

– Kár, hogy némelyek ilyen lekezelően viszonyulnak a gombákhoz – mondta Ánya. – Vannak emberek, akiket nem könnyű megkülönböztetni a gombáktól. Még a betegségük is hasonló – fordult végre felé Ánya. – Én is hogy jártam ma. A gombák felét valami rothadás kapta el. Érted, valami rothadás jelent meg rajtuk. Honnan lett vajon?

– Miféle rothadás? – kezdett nyugtalankodni Ajgul. – Már éppen csak valami rothadás hiányzott itt nekünk, Allah segíts!

– Kér valaki teát? – szólt közbe Bunda.

– Egy egész ládára való rothadtat szedtem össze mondta Ánya Artyom szemébe nézve. – Pedig régebben normális gombák nőttek. Egészségesek.

– Ez igazán nagy baj! – ingatta a fejét Artyom. – Elpusztulnak a gombák.

– És akkor mit fogunk zabálni? – reagált rá Bunda.

– Na persze, hát baj ez? – kérdezte tőle halkan, de keményen Ánya. – Amikor a nagy hőst, az egész metró megmentőjét senki sem veszi komolyan – ez az igazi nagy baj!

– Menjünk, Ajgulka, levegőzzünk egyet! – húzta fel festett szemöldökét Bunda. – túl meleg kezd itt lenni.

– Khm... – állt fel és indult el a többiek után Homérosz is.

– Maradj! – állította meg Artyom. – Szóval, hallani akartál a hősről? Artyomról, aki megmentette az egész metrót? Hát, akkor hallgasd! Akkor halld meg az igazságot! Azt hiszed, érdekli ez az embereket?

– Mert az embereknek megvan a maguk dolga. Az igazi dolga. Hogy dolgozzanak. Enni adjanak a családjuknak. Neveljék a gyerekeiket. Amikor pedig valaki csak lődörög, és nem talál magának dolgot és mindenféle baromságot gondol ki magának, hát igen, ez nagy baj.

Ánya elfoglalta a harci pozícióját, és sortüzet adott le: egy rövidet, még egyet, aztán egy hosszat.

– Nem, baj akkor van, ha az ember nem akar úgy élni, mint az ember, hanem csak mint a malac vagy a gomba – válaszolta Artyom. – Amikor egyetlen dolog izgatja csak...

– Akkor van baj, ha a gomba úgy gondolja, hogy ember – mondta Ánya, már nem is rejtegetve a gyűlöletét. – És nem mondja meg neki senki az igazat, nehogy elvegye a kedvét.

– Tényleg igaz, hogy rothadás kapta el a gombát? – kérdezte már elmenőben Daska-Bunda.

– Igaz.

– Pfuj, ez a vég.

– Allah büntet minket! – kiáltotta vissza a távolból Ajgul. – A bűneinkért! Mert disznóhúst eszünk, azért!

– Menj, menj te is... Várnak a gombák... – lökte meg a lecövekelt Anyát Artyom. – Köhécselnek, tüsszögnek. Hol vagy, mama, kérdezgetik.

– Rohadék vagy. Semmirekellő.

– Menj!

– A gombáktól többet várhat az ember.

– Menj! Menj már!

– Menj te! Hordd el magad, húzzál megint a felszínre! Akár az egész várost hálózd be az antennáiddal! Hogy a torkod szakadjon szét a mantrázásodban! Nem maradt ott senki, érted? Senki. Mindenki megdöglött. Amatőr rádiós. Balfasz!

– Majd meglátod magad is...

– Nem lesz semmiféle „majd”, Artyom. Nem lesz.

A szeme száraz maradt. Az apja megtanította rá, hogy ne sírjon. Neki volt apja. Saját édesapja.

Sarkon fordult, elment.

örülni. Már akinek lesz.

Artyom ott maradt a fehér, arany szélű bögréje és a gombafőzete fölött. Homérosz mellette ült. Óvakodva, hallgatagon. A konyhába lassan visszaszállingóztak az emberek. Arról beszéltek, hogy a gomba elkapott valami fehér rothadást, sóhajtoztak, hogy csak ne legyen megint háború, arról pletykáltak, hogy a sertéstelepen kinek a férje kit melyik testrészén tapogatott meg. Sivalkodva elfutott mellettük egy rózsaszínű kismalac, utána egy sápadt, tüdőbajos kislány, körbekerülte az asztalt egy farkát felpördítő macska, odadörgölőzött Artyom térdéhez, belenézett a szájába. A bögre fölött kihűlt a pára, a tea tetejét hab lepte be. Artyomnak pedig az egész belsejét hab kezdte befedni. Eldobta a bögrét, nézett maga elé. Ott csak ezt az öreget látta.

– Hát, ez a helyzet, öreg.

– Nekem... Én... Bocsásson meg.

– Fölöslegesen jöttél, ugye? Az utódok az ilyesminek nem fognak örülni. Már akinek lesz.

– Nem jöttem fölöslegesen.

Artyom megszívta a fogát: csökönyös egy vénember.

Felemelte a seggét a padról, és kivonszolta a konyhából: a reggelinek vége, most eleget kell tennie a munkakötelezettségének. De Homérosz nem szállt le róla.

– Már elnézést, de... Miről beszélt ez a lány? Valami antennáról... Amatőr rádiózásról... Tudom, nem az én dolgom, de... Fel szokott menni? És rádiózik?

– Igen, feljárok és rádiózok.

– Abban reménykedik, hogy talál túlélőket?

– Igen, ebben reménykedem.

– És milyen eredménnyel?

Artyom nem fedezett fel a hangjában semmiféle gúnyolódást. Egyszerűen csak kíváncsiskodott, mintha Artyom valami egészen szokványos dologgal foglalatoskodott volna. Mondjuk, mintha kötözött sonkát szállított volna a Hanzába.

– Semmilyennel.

Homérosz odabiccentett neki, elkomorodott. Készült mondani valamit, de aztán meggondolta magát. Sajnálkozni kezd rajta? Megpróbálja jobb belátásra bírni? Érdeklődést tettet? Artyom köpött rá.

Elérkeztek a biciklis karámhoz.

Artyom nem szerette a gombát, mert Ánya szerette, a disznókat meg a bűzük miatt, amit itt ő érzett csak egyedül. És megbeszélte, hogy őt, mint hőst, felmentsék az alól, hogy itt kelljen dolgozni. Csakhogy semmittevőket a VDNH-n nem etettek. Ha letelt az alagútban a járőrszolgálat, még egy kicsit az állomáson is kellett dolgozni És Artyom a bicikliket választotta.

Tizennégy darab volt belőlük, kormányukkal a fal felé fordítva, a falon plakátok. Az egyik plakáton a Kreml meg a Moszkva folyó, a másikon valakinek a hervadó szépsége rózsaszínű fürdőruhában, a harmadikon New York felhőkarcolói, a negyediken behavazott kolostor és pravoszláv ünnepek a kalendárium hálójában. Válassz egy megfelelő hangulatot, és tekerd a pedálokat. A biciklik támasztékon álltak, a kerekükről szíjak vezettek a dinamókhoz. Mindegyikre fel volt szerelve egy aprócska lámpa, amely halványan világította meg aznapi plakátálmodat. A többi áram ment az akkumulátorokba, táplálni az állomást.

A biciklik az elbarikádozott déli alagútban álltak, idegeneket nem engedtek hozzájuk férni: stratégiai objektum. Úgy látszik, az öreg ide még nem tért be.

– Velem van – intett oda, ki tudja, miért, Artyom az őrnek, és Homéroszt beengedték.

Artyom felpattant az egyik rozsdás biciklire, megragadta a gumi kormányfogantyút. Előtte felbukkant a hanzai könyvkereskedőktől kicigánykodott Berlin: a Brandenburgi kapu, a tévétorony meg egy fekete szobor: nőalak a fejéhez emelt karral. Artyom rájött, hogy ez a kapu nagyon hasonlít a VDNH bejáratára, a berlini tévétorony pedig, habár a közepén volt egy gömb alakú pukli, az Osztankinóira emlékeztet. Ez a nőalak pedig talán kiabál éppen, talán a fülét fogja be... Artyom mintha nem is ment volna sehová.

– Nem akarsz biciklizni egyet, öreg? – fordult oda Homéroszhoz. – Jó a szívnek. Tovább fogod húzni. Tessék.

De az öreg nem válaszolt – csak üveges szemmel nézte, hogy forognak a leeresztett kerekek, és próbálnak belekapaszkodni a levegőbe. Az arca ferdén állt, mint egy szélütésesnek: az egyik fele mosolygott, a másik merev volt.

– Minden rendben van veled, öreg? – kérdezte tőle Artyom.

– Igen. Csak eszembe jutott valami. Valaki. – Homérosz hangja rekedtté vált, megköszörülte a torkát, összeszedte magát.

– Aha.

Mindenkinek van kire emlékeznie. Háromszáz árny jut egy emberre és csak várja mind, hogy gondoljanak rá. Van, akinek a kerék nélküli bicikli azt juttatja eszébe, hogyan tanította a gyerekeit biciklizni az udvaron, van, akinek a teaforraló ugyanúgy fütyül, mint a szüleinél a konyhában, amikor vasárnaponként vendégségbe ment hozzájuk ebédelni, meg osztozni velük az élet dolgaiban. Csak pislantania kell és abban a pillanatban, a most és a most között megláthatja a tegnapot, megláthatja az arcukat. Az évek múltával persze egyre rosszabbul látja. De így van jól.

– Honnan szereztél rólam tudomást?

– A hírnév már csak ilyen – mosolyodon el Homérosz. – Magát mindenki ismeri.

Artyom grimaszt vágott.

– Hírnév – köpte vissza a szót.

– Hiszen megmentette a metrót. Az embereket. Ha azokat a lényeket akkor rakétákkal le nem... Őszintén szólva nem értem. Miért nem akar mesélni róla?

Előtte a tévétorony, a VDNH kapuja, a fekete nő a felemelt karjával. Át kellett volna szállnia egy másik biciklire, de már mindegyik foglalt volt, és Artyomnak éppen ez jutott. Szerette volna visszafelé hajtani a pedálokat, el a tévétoronytól, csakhogy így nem termelődött volna áram.

– Melnyiktől hallottam magáról.

– Micsoda?

– Melnyiktől. Ismeri? A Rend vezetője. A Rendet nyilván ismeri. A spártaiakat... Ha jól értem, korábban maga is a tagja volt...

– Melnyik küldte hozzám?

– Nem. Melnyik csak mesélt magáról. Hogy maga jelentette nekik... a feketéket. Hogy maga végigment az egész metrón... Aztán pedig én magam... elkezdtem kutatni. De sok érthetetlen dolog maradt. Rájöttem, hogy maga nélkül nem fogok tudni eligazodni benne, és úgy döntöttem...

– Mondott még magának valamit?

– Hogy? Kicsoda?

– Melnyik mondott még rólam valamit?

– Mondott.

Artyom abbahagyta a pedálok tekerését. Átvetette magát a vázon, a padlóra ugrott. Keresztbe fonta karját a mellén.

– Nos?

– Hogy... hogy maga megnősült. Hogy normális emberi életet kezdett élni.

– Így mondta?

– Így.

– Normális emberi életet – mosolyodott el Artyom.

– Már ha nem keverek össze valamit.

– És hogy az ő lányát vettem feleségül, azt nem mondta?

Homérosz csak a fejét ingatta.

– Ennyi?

Az öreg nyammogni kezdett. Felsóhajtott. Majd bevallotta:

– Azt mondta, hogy maga meghibbant.

– Na persze. Én hibbantam meg.

– Én csak azt mondom, amit hallottam...

– Semmi többet?

– Úgy tűnik...

– Azt, mondjuk, hogy éppen meg akar ölni? A lánya miatt... Vagy...

– Nem, semmi ilyesmit nem mondott.

– Vagy hogy visszavár... A kötelékbe?

– Nem emlékszem...

Elhallgatott, gondolkodott. Eszébe jutott, hogy Homérosz még mindig itt van, és figyeli.

– Még hogy meghibbantam! – Artyom felkacagott.

– Én nem így gondolom – figyelmeztette Homérosz. – Akárki akármit is mondjon, én biztos vagyok benne, hogy...

– Honnan tudhatja ezt maga? Honnan tudhatod?

– Amiatt, hogy maga továbbra is túlélőket keres? Csak amiatt, mert maga nem akarja feladni, őrültnek kellene tartani? Ide hallgasson – nézett komolyan az öreg Artyomra –, hiszen maga az emberek érdekében sírba viszi magát, és őszintén szólva nem értem, miért viszonyulnak magához így az emberek.

– Mindennap felmegyek. A mozgólépcsőn fel a felszínre. Aztán a felhőkarcolóig. Aztán gyalog fel a lépcsőn. Hátizsákkal.

A többi biciklis fülelni kezdett, lassabban tekertek.

– És igen – egyetlenegyszer sem hallottam még, hogy válaszoltak volna! Na és? Mit bizonyít ez?! – Artyom már nem Homérosznak kiabált, hanem ezeknek az átkozott biciklistáknak, akik a fal felé, a föld felé száguldottak. – Semmit sem bizonyít! Igenis kell lenniük túlélőknek máshol is! Kell lenniük még városoknak! Az nem lehet, hogy csak mi maradtunk meg: ebben a lyukban, ezekben a barlangokban!

– Bolond vagy, Artyom! – fakadt ki egy hosszú orrú, apró szemű alak. – Hiszen mindenkit szétbombáztak az amcsik! Semmi se maradt! Mit vered magad? Ők minket, mi őket, és pont!

– És ha nem csak mi maradtunk? – kérdezte mintegy magától Homérosz. – Ha azt mondom magának, hogy...

– Úgy megy oda, mintha munkába járna! – A nagy orrú sehogy se bírt leállni. – Beszopja a sugárzást, és másokat is megfertőz! Elő holttest!

– És ha én azt mondom magának, hogy maradtak túlélők? Ha azt mondom, hogy érkeztek jelek más városokból? És hogy fogták ezeket a jeleket?

– Ismételd meg!

– Érkeztek jelek más városokból – mondta határozottan Homérosz. – És fogták ezeket a jeleket. Beszélgettek velük.

– Hazudsz!

– Ismerem azt, aki a rádiókapcsolatot létrehozta...

– Hazudsz!

– És ha az a valaki most maga előtt áll? Akkor erre mit mond? – Homérosz odakacsintott Artyomnak. – Nos?

– Hogy meghibbantál, öreg. Vagy hogy direkt hazudsz. Hiszen hazudsz, nem? Hazudsz?!

3. FEJEZET
A CSŐ

Az állomáson nem volt magas a mennyezet, csak körülbelül nagyságú. De az átjárókat nem rájuk szabták: faltól falig öt méter, a padlótól a plafonig ugyanennyi.

Távol, a metró túlsó végén vadak éltek, akik úgy hitték, hogy az alagutak – járatok, amelyeket a Nagy Féreg fúrt a kemény földbe, az istenség, amelyik megalkotta a Földet, és öléből megszülte az embereket; csak aztán az emberek megtagadták Teremtőjüket, a járatokat a saját szükségleteiknek megfelelően átalakították, a Féreg helyett pedig vasból vonatokat építettek maguknak, és azt hazudták, hogy azok a kezdetektől fogva léteztek, és nem létezett semmiféle Féreg. Miért ne lehetne hinni egy ilyen istenben? Sokkal alkalmasabb ehhez a föld alatti élethez.

Az alagutak sötétek voltak, félelmetesek, talajvíz áztatta őket, amely bármelyik pillanatban áttörhette a tartóállványzatot, és egész vonalakat nyelhetett el. A vízerekből párolgás csapott fel, és a hűvös köd nem engedte, hogy a fényszórók fénye távolra hatoljon. Az alagutakat nem emberek számára építették, ez biztos, az embert pedig nem az alagutak számára alkották.

Még itt, az állomástól mindössze háromszáz méterre is félelmetes volt. Hogy elnyomják a suhogó rettenetet, az emberek fecsegtek.

Az alagút természetesen élettel volt teli: sípolva lélegzett, élvezettel szívta be a tábortűz füstjét lyukacsos tüdejével, mintha csak dohányzott volna. A füst gomolygott, felszállt, és eltűnt a szellőzőaknák bolyhos légcsöveiben.

Távolabb, lentebb kézihajtány állt, amelyen az őrségváltás érkezett. Az állomásig – háromszáz méter. Ha az északi sötétségből közeledik valaki a VDNH-ra, az őrségnek magára kell vállalnia a csapást és ha kell, elesnie, az állomásra pedig egyetlen embert, egy „megmenekültet” küldenie. Figyelmeztetéssel. Hogy a gyerekeknek legyen idejük elbújni, a nők pedig fegyvert tudjanak fogni, és a férfiakkal együtt eltorlaszolni a bejáratot.

Ez mindig működött: ezért húzta a VDNH jó két évtizede, s maradt lakott állomás mind a mai napig. De az utóbbi néhány évben legfeljebb csak tévedésből vetődött ide bármilyen lény. Az utolsó nagy veszélyt, amely az állomást – és az egész metrót – fenyegette, a feketéket éppen két évvel ezelőtt semmisítették meg rakétatámadással.

És a VDNH-n mindenki emlékezett rá, ki mentette meg az embereket ezektől a lényektől: Artyom.

Most a VDNH-tól észak felé csak kihalt, üres állomások láncolata húzódott, amelyben az első a Botanikuskert volt. A Botanikuskert egészen közel volt a felszínhez, és a hermetikus ajtókat, amelyeknek el kellett választaniuk egymástól a fenti és a lenti világot, feltörték és beszakították. Úgyhogy ott lehetetlenné vált az élet, az pedig, hogy mi kezdődött utána, az embereket nem érdekelte. Ezért a föld széle éppen azon a helyen húzódott, ahová még elért a tábortűz fénye. Azon túl már a kozmosz kezdődött.

Az őrök mellvédnek felrakott homokzsákokkal elbarikádozva üldögéltek. Gúlába rakott Kalasnyikovok támaszkodtak egymásnak. A tűzön ütött-kopott teaforraló hasa melegedett.

Artyom arccal a tűz, tarkóval az alagút üressége felé fordult. Oda ültette le maga mellé Homéroszt is, akit direkt hozott ide, a csöndes semmibe; nem akarta az elbeszélést amott, a biciklik mellett, mindenki füle hallatára végighallgatni. Minden tanú nélkül persze nem megy, de legalább minél kevesebb legyen belőle.

– Rosszul teszed, hogy az alagútnak háttal ülsz! – sziszegte oda neki Levasov.

De Artyom most hitt ennek az alagútnak. Megtanulta érezni.

A többiek úgy helyezkedtek el, hogy le se vehessék szemüket az alagút torkáról. Homéroszt megkérte, hogy halkan beszéljen, ne izgassák fel a többieket; de Homérosz nem tudott halkan beszélni.

– Sarki Hajnalnak hívják azt a kisvárost. A Kola-félszigeten található. Van mellette egy atomerőmű, éspedig működőképes állapotban. Az erőműben lévő tartalék még száz évre elegendő! Mert mindössze egyetlen várost kell ellátnia. A várost pedig valóságos erőddé alakították. Kerítést építettek köré farönkökből, meg még más erősítést is. A védelmet kiválóan megszervezték. A közelben katonai egység állomásozott, védte az erőművet, belőlük válogatták össze a Sarki Hajnal seregét. Körös-körül holt terület, északon vagyunk. De ezek tartják magukat. Az atomerőmű ellátja őket fénnyel is, meleggel is. Úgyhogy...

– Miket össze nem hordasz itt, he? – kiáltott oda a túlvégről Levasov: a szeme vörös, a füle húsos és még úgy-ahogy bajsza is nőtt.

– Miféle kibaszott Hajnal?! A Botanikuskerten túl nincs ebben a csőben senki, legfeljebb kóbor kutyák. Nem volt elég nekünk egy agyalágyult, került még egy másik is!

– Lesz egy saját klubjuk – kacsintott oda neki Armencsik, aki épp a körmével igyekezett kipiszkálni a foga közül egy darabka disznóhúst. – Az álmodozók és romantikusok klubja.

– És ki vette a jelet? Ki beszélt velük? – Artyom az öreg szakállát bámulta, mint a süketnéma, úgy próbálta leolvasni mozgó ajkáról a szavakat.

– Én... – folytatta. – Én magam is arról a vidékről származom. Arhangelszkből. Ezért is reménykedtem, hátha megmaradt valaki az enyémek közül. Hallgatóztam... Kerestem. Végül megtaláltam. Igaz, az én Arhangelszkem néma maradt. De a Sarki Hajnal! Egy egész város, el tudja képzelni? A felszínen! Melegvíz, fény... De a legérdekesebb, hogy megmaradt egy nagyszerű elektronikus könyvtáruk is. Mágneshordozókon, CD-ken. Az egész világirodalom, filmek... Érti ezt? Hiszen van áramuk annyi, amennyit csak akarnak...

– Milyen hullámhossz? Milyen frekvencia? – türelmetlenkedett Artyom, megelégelve a kényelmes elbeszélést.

– Szóval, ez egy különös Noé bárkája. Amelyiken, igaz, nem a teremtmények menekültek meg párosával, hanem a mi civilizációnk egész kultúrája... – folytatta az öreg a pusmogást, mintha nem is hallotta volna a közbevetést.

– Hányszor jött létre kapcsolat? Milyen gyakorisággal? Hol telepítetted az állomást? Milyen berendezésed volt? Milyen magasságban sikerült a jelet fognod? És nekem akkor miért nem sikerült?!

Az öreg beszélgetést remélt, nem kihallgatást: kellemes beszélgetést a tábortűz mellett. Artyom azonban túlságosan is várta ezt a pillanatot ahhoz, hogy könnyes-nyálas, rózsaszínű álmodozásra fecsérelje. Az első dolog: meggyőződni róla, hogy mindez igaz-e.

Artyom maga is tudott azokról a délibábokról, amelyek odafont, abban a pusztaságban ámítják. Nem, neki nem arra volt szüksége, hogy gyönyörködjön bennük, hanem hogy megérinthesse és elhihesse őket.

– Nos?! – nyaggatta az öreget; nem hagyhatta, hogy kicsússzon a kezéből. – Emlékezz vissza pontosan! Nekem miért nem sikerült?!

– Én... – Homérosz nyammogott és gondolkodott, szemét a sötétségbe vetette; de végül megadta magát. – Nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod? Hogy nem tudod ezeket?! Ha egyszer fogtad a jeleiket?!

A gazember feszengett, aztán csak beismerte:

– Hát, nem én fogtam a jelet. Csak találkoztam valakivel. Egy rádióssal. Ő mesélte.

– Hol? Hol találkoztál vele? Melyik állomáson?

Az öreg újra nagyot fújtatott.

– Úgy emlékszem, a Tyeatralnaján. Igen, a Tyeatralnaján.

– Vagyis a pokolban? Az ördögnél? Azt hiszed, félek odamenni és ellenőrizni, mi?

– Semmi ilyet nem gondolok, fiatalember – válaszolta az öreg méltósággal.

– Mikor történt?

– Pár évvel ezelőtt. Nem emlékszem.

Nem emlékszik.

Artyom egyetlenegy alkalommal hallotta a sistergésen és süvítésen át az éterben azt a távoli és gyenge hangot, de örökre beleivódott az agyába, csak kicsit kell koncentrálnia, és rögtön újból a fülében csengett, mint a rég kiszáradt tenger zúgása a kagylóban. Hogy lehetne az ilyet elfelejteni?

Hogyan képes valaki arról ábrándozni, hogy erről az egész föld alatti életükről könyvet Írjon az utódok, az elkövetkező nemzedékek számára, hogy ezek a nemzedékek tudják, honnan származnak, hogy ne veszítsék el a reményüket abban, hogy egyszer visszatérnek majd a felszínre – ha közben nem emlékszik egy ilyen esetre a legapróbb részletességgel?!

És még mindehhez a Tyeatralnaja!

– Hazudsz! – mondta meggyőződéssel Artyom. – Csak imponálni akarsz.

– Tévedsz. Én csak...

– Imponálni akarsz, hogy aztán kitálaljak mindent. Az egész idióta történetemet. Úgy gondoltad, megvehetsz ezzel, mi? Kitapogattad az érzékeny pontomat – és akkor bele oda a horgot... Ugye?

– Egyáltalán nem! Ez egy abszolút valós eset volt...

– Menj a fenébe!

– Ó! – szívta vissza hangosan a taknyát a hosszú orrú Armencsik. – Az álmodozók azon veszekszenek, melyiküknek álomszerűbb az álma.

Artyom, aki haragudott magára is, meg erre az ostoba, hazug öregre is, tarkóját a golyó lyuggatta homokra fektette, és szorosan lecsukta a szemét. Átkozott mesemondója. Amint egy kis kéreg nő az ember lelkén, jön valaki, és levakarja.

Az öreg csak ráncolta a homlokát, nem próbálta meggyőzni Artyomot.

De menjen is a francba!

A szolgálat végéig nem is szóltak már egymáshoz. Amikor visszaértek az állomásra, Artyom még csak egy pillantással se köszönt el az öregtől.

– Van ellenőrzött információ. Fogtak jelet a Kola-félszigetről. Maradtak ott túlélők! – Artyom jelentőségteljesen nézett Kirillre.

– Igazán?!

– Igazán!

Kirill majdnem felugrott, úgy megörült. De nem számolt a levegővel, és köhögésben tört ki. Artyom. aki már tudta, mi következik, odanyújtott neki egy zsebkendőt, hogy a szája elé tehesse. Kirill, miután lecsillapodott, elvette a kendőt, és ijedten, bűntudatosan szemlélgetni kezdte. Artyomnak elszorult a szíve.

– Majd elmúlik. Fogod te még a patkányokat kergetni! Épp csak egy kis vér, semmiség!

– Anya le fog szidni – Ne mutasd meg neki, jó?

– Ugyan már! Hiszen te meg én egy csapat vagyunk! Te nem adsz fel engem, én nem adlak fel téged!

– Esküdj meg a Rendre!

– Esküszöm a Rendre.

– Esküdj ünnepélyesen!

– Ünnepélyesen esküszöm a Rendre.

Kirill a térdére telepedett.

– Gyerünk! Mesélj!

– Szóval – kezdett bele Artyom –, pontos információm van róla. Észak felől jelet fogtak. A Kola-félszigetről. Megmaradt ott egy szinte érintetlen atomerőmű. És mellette egy város. Úgy hívják, Sarki Hajnal. Szép, ugye? Úgyhogy nem egyedül vagyunk itt. Érted, Kirill? Nem egyedül! Maradtak más túlélők is! És megtaláltuk őket! Na?!

– Ez klassz! – mondta Kirill, miközben rámeresztette hatalmas, fénytelen szemét. – És ez tényleg igaz?

– Tényleg. És ez az erőmű annyi áramot termel, hogy egész évben melegen tartja az egész várost. És a város fölé hatalmas üvegkupolát építettek. El tudod képzelni?

– Nem én.

– Olyan, mint egy pohár, csak nagyban.

– Minek?

– Hogy ne szökjön el a meleg. Kint hó és vihar, bent pedig mint egy melegágyban! Fák nőnek. Mint a könyvedben. És gyümölcsöskerti almafák... Mellesleg még paradicsom is. Az emberek egy szál pólóban járnak az utcán. Mindenütt virágok. Kaja bőséggel. Mindenféle édességek is. Játékok is, nem úgy, mint itt nálad, hogy csak az üres töltényhüvelyek. Vannak mindenféle játékok.

Kirill összeráncolta a homlokát, igaz szívéből megpróbálta mindezt maga elé képzelni. Köhintett néhányat, csukott szájjal, halkan. Visszafogta magát. Hosszan kifújta a levegőt. Úgy látszik, nem tudta elképzelni. Artyom se tudta.

– Nyáron pedig felnyitják ezt a kupolát, és a szabad levegőn élnek. Nem a föld alatt, hanem a felszínen, házakban, amelyeknek ablakuk van. Az ablakokból látszik a többi ház, vagy, mondjuk, az erdő. Így éldegélnek. A tiszta, száraz, friss levegőn. Közvetlenül a napfényben. És az ilyen levegőben egyetlen mikroba se marad meg, mindegyik elpusztul. És az emberek gázálarc nélkül tudnak mászkálni az utcán.

– Minden mikroba? És a tébécé is elpusztul? – élénkült fel azonnal Kirill.

– Mindegyik. Legelőször is a tébécé.

– Akkor csak el kell menni oda, gázálarc nélkül, belélegezni a levegőt és meglehet gyógyulni?

– Azt hiszem, igen – mondta Artyom. Igen. A tébécé csak itt, az alagutakban a fülledtségben, a nyirkosságban tenyészik. A friss levegőn viszont azonnal elpusztul.

– Húha! Ezt el kell mondani anyának! Hogy meg fog örülni neki! És te elmész oda?

– Ez a Sarki Hajnal jó messze van. Nem juthat oda egyszerűen az ember. Erőt kell gyűjteni hozzá.

– Én gyűjtök! Mennyi erő kell hozzá? – Kirill felugrott Artyom térdéről.

– Sok kell hozzá. Tudod, mennyit kell utazni odáig? Terepjárókon, valószínűleg... úgy fél évet! A felszínen. Erdőkön, mocsarakon át. Szétrombolt utakon.

– Hát aztán? Akkor is odamegyek!

– Nem, nem vihetlek magammal. A Rend más harcosaival indulok el.

– De hát miért?

– Anyád azt mondja, nem eszel semmit. Egy ilyen ványadt alakra nincs szükség a terepjáró fedélzetén. Csak kolonc lennél. Az út pedig nehéz. Mindenféle akadályok nehezítik. Lépten-nyomon szörnyek. Egy rakás kalandot kell túlélni. És hogy akarnád túlélni őket, ha semmit sem eszel? Az első kaland alkalmával kiterülsz! Nem, a mi Rendünknek harcosokra van szüksége, nem disztrófiásokra.

– Ezeket a gombákat látni se akarom többé, Artyom! Bleeee...

– És a zöldségek? Hiszen anyád még zöldségeket is szerzett. Láttad a paradicsomot? Ez a paradicsom a Szevasztopolszkajáról érkezett, az egész metróvonalon át.

– Pfuj.

– Egyébként ez ugyanolyan paradicsom, mint amilyen Sarki Hajnalban terem. Nesze, kóstold csak meg! Egész tonnányi vitamin van benne.

– Jól van, a paradicsomot megeszem. Ha ott is ugyanilyen terem.

– Akkor fald csak be! Itt, előttem.

– Te meg akkor mesélj még erről a hajnalról meg a pohár formájú kupoláról.

Kirill anyja, Natalja odakint állt, a sátorlapon keresztül hallott minden szót. Arcán árnyak futottak át. ujjai összekulcsolódtak.

– Rávettem, hogy egye meg a paradicsomot – mosolygott rá Artyom.

– Minek mesélted neki ezt az ostobaságot? Most agyon fog gyötörni vele. – Natalja nem felelt a mosolyra.

– Miért lenne ostobaság? Lehet, hogy tényleg létezik ez a Sarki Hajnal. Csak hadd képzelje el.

– Tegnap itt járt a doktor. A Hanzából jött.

Artyom elfelejtette, milyen szót akart kimondani. Félt kitalálni, mit fog vele mindjárt közölni Natalja, és egyszerűen nem gondolt semmire. Megpróbált semmire se gondolni, nehogy valami rosszat idézzen elő vele.

– Három hónapja maradt hátra. Ennyi. Te megjössz ezzel a Sarki Hajnallal.

Natalja szája elhúzódott, és ekkor Artyom rájött, hogy egész idő alatt, amíg beszéltek, ezt látta a szemében is.

– És... semmi remény?

Hártya. Felszáradt könnyek.

– Anya-a-a-a! Artyom magával visz a terepjáróján északra! Elengedsz, ugye?

Azt hitte, Ánya már alszik; vagy tetteti, hogy alszik, mint mindig, csak hogy ne kelljen szólnia hozzá. De az asszony az ágyon ült, törökülésben maga alá húzva a lábát, és mindkét kezével egy zavaros löttyel töltött, félliteres üveget szorongatott, mintha attól félne, hogy elveszik tőle. Alkoholbűz terjengett.

– Nesze – nyújtotta felé az üveget. – Húzd meg!

Artyom engedelmeskedett, meghúzta a lőrét, visszatartotta a lélegzetét, pislogott. Egy kicsit elkábította, egy kicsit felmelegítette. És most?

– Ülj ide! – Ánya megpaskolta maga mellett a takarót. – Ülj le, kérlek.

Artyom leült oda, ahová a felesége mutatta.

Oldalról rápillantott.

Egyszerű, vékony pántos póló.

A karján felálltak a pihék – talán a hidegtől?

Ugyanolyan, mint két évvel ezelőtt volt. Fekete haja fiúsra vágva. Ajka vékony, vértelen. Az orra kicsit nagy ehhez a finom archoz, hajlott is, de nélküle érdektelen, unalmas lenne. A karja inas, mint egy anatómiai bábué, nincs benne semmi lányos puhaság, és a válla is izmos, mintha váll-lapot viselne. A nyaka hosszú, az artériája gyorsan lüktet, a gerince pedig... A kulcscsontja kiáll; korábban éppen ez a kulcscsont ébresztett benne szeretetet is, sajnálatot is, meg vágyat is, hogy maga alá gyűrje. Hegyes mellbimbója átüt a fehér anyagon. Miért ég előbb az égő, aztán pedig kiég?

– Ölelj meg!

Artyom kinyújtotta a karját, ügyetlenül Ánya vállára helyezte: félig barátian félig úgy, mintha egy kisgyereket ölelne át. Ánya közelebb húzódott mintha tényleg hozzá akart volna simulni; de közben ugyan-olyan feszült maradt minden izom, minden ín a testében. Artyom se tudta elengedni magát; reménykedve még egy kortyot ivott.

Azt se tudta kitalálni, hogy mit mondjon: elszokott az ilyesmitől.

Ánya megérintette. Aztán végighúzta ajkát az arcán.

– Tüskés.

Artyom felrázta a zavaros löttyöt a műanyag üvegben, és ivott még egy jó nagy kortyot. A fejében csak az északi város meg a terepjáró kavargott.

– Gyere... Gyere, próbáljuk meg, Artyom! Még egyszer! Muszáj, hogy újra... Mindent.

Hideg, kemény ujjait bedugta Artyom öve alá. Ügyesen kikapcsolta a csatot.

– Csókolj meg! Na! Csókolj meg!

– De, én...

– Bújj ide hozzám!

– Várj... Mindjárt.

– Mi van már? Húzd le... Húzd le rólam... Ezt is vedd le! Azt akarom, hogy te vetkőztess le.

– Ánya.

– Na, mi van már?... Fázom.

– Hát, én...

– Most te is... Gyerünk... Gyerünk... Vedd le ezt az ocsmány inget!...

– Mindjárt. Mindjárt.

– Ó istenem! Adj egy kortyot!

– Fogd!

– Gyere már!... Ide! Ide! Ahogy régen csináltad. Emlékszel? Emlékszel még?

– Ánya... Ányecska...

– Na, mit csinálsz ott?... Mi van már?

– Te... Te olyan...

– Ne vacakolj annyit! Gyerünk már!

– Elszoktam tőle... Bocsáss meg...

– Dugd már... Miért nem?... Add, majd én.

– Ánya...

– Na? Na, végre! Ide, ni... Érzed?

– Igen... Igen.

– Olyan régóta nem.... Hogy teljesen... De miért?... Nem érted? Szükségem van rá. Rád. Na?

– Mindjárt. Mindjárt. Egyszerűen csak... Egyszerűen csak olyan napom volt...

– Hallgass! Add ide, majd én megpróbálom. Csak feküdj!

– Én ma...

– Fogd már be! Csukd be a szemed, és maradj csöndben. Úgy. Na... Most pedig... Most pedig egyszerűen csak... Na, mi van már?!

– Nem tudom. Nem megy.

– De hát mért?

– A fene se tudja. Nem megy. Mindenfélék motoszkálnak a fejemben...

– Micsoda? Mi motoszkál a fejedben?

– Bocsáss meg.

– Menj innen! Tűnj el!

– Ánya...

– Hol a pólóm?

– Állj meg!

– Hol a pólóm?! Fázom!

– De hát miért... Miért csinálod ezt? Nem a te hibád, nem miattad van...

– Kész, elég volt. Takarodj innen, hallod?! Takarodj!

– Jól van. Én...

– Hova lett az a kibaszott bugyi?! Ennyi. Ha nem akarod, hát nem akarod. Vagy már teljesen le is száradt? A sugárzástól?

– Dehogyis, miket beszélsz...

– Szóval csak nem akarsz velem... Tőlem...

– Mondom, hogy... Olyan napom volt...

– Azért nem jön össze a gyerek, mert tudja: nem akarod, nem várod!

– Nem igaz!

– Én meg miattad Artyom... Miattad jöttem el onnan! Miattad balhéztam össze az apámmal. Miattad. A háború után, a vörösökkel folytatott harc után... tolókocsiba került! Lebénult a lába... És a kezét is levágták... Tudod te, mit jelent ez neki?! Hogy rokkant?! És tőle, az apámtól, hozzád jöttem. Az akarata ellenére!

– És én mit tehettem volna? Emberszámba se vett... El akartam mondani neki a teljes igazságot, de ő...

– Gyereket akartam tőled, érted?... Azért is nem mentem fel többé hogy az egészségem... Mert a női szervek, mint a szivacs... Csak úgy szívják a sugárzást... Te is tudod. Átkozott gombák... De saját életet akartam, itt, a te állomásodon! Jövőt!... Te pedig, te pedig folytatod! Egyetlen napot se hagytál ki! Minden kiégett már belőled odafönt! Felfogod végre?! Lehet, hogy ezért nem jött össze! És nem jön össze most se! Mennyit kértelek pedig! Mennyit kért az apád is!

– Szuhoj éppenséggel...

– Minek csinálod ezt?! Egyszerűen csak nem akarsz gyereket, mi? Egyszerűen csak nem szereted a gyerekeket, ugye?! Tőlem nem akarsz gyereket? Vagy egyáltalán nem akarsz! Mindegy, szarsz te az egészre, te csak a világot vagy hajlandó megmenteni! Hát én? Hát velem mi lesz? Így elveszítesz engem! De el is akarsz veszíteni, mi?

– Ánya. Mire való ez...

– Nem bírom tovább. Nem akarok tovább várni. Nem akarok szexet kunyerálni. Nem akarok folyton csak álmodozni róla, hogy teherbe esek. És nem akarok félni tőle, hogy ha véletlen mégis teherbe esek, akkor korcsot szülök.

– Elég volt! Fogd már be!

– A tiéd viszont korcs lesz, Artyom! Te is olyan vagy, mint a szivacs! Minden egyes felmeneteledet megbánod még! Hát nem érted?!

– Fogd már be, te kurva!

– Menj el! Menj el, Artyom! Menj el végleg!

– El is megyek.

– Menj!

Végig suttogva beszéltek. Suttogó kiáltások, suttogó nyögések, suttogó könnyek.

A szomszédok pedig úgy tesznek, mintha aludnának.

Mindenki tud mindent.

A vegyvédelmi ruha éppen belefért még a hátizsákba. Artyom felülre rakta még az állványról a Kalasnyikovot, amelyet tilos volt kivinni állomásról, hat tár töltényt, amelyeket kék szigetelőszalaggal kettesével összefogott, meg egy csomag szárított gombát. A gázálarc homályosan meredt rá, amíg Artyom össze nem cipzározta a hátizsákot, durván, erőszakosan, mintha megmerevedett holttestet rakott volna egy zsákba. Aztán a vállára vetette az adó-vevős táskát – a kínját, a Sziszüphosz-kövét.

– Öreg! Kelj fel! Szedelőzködj! Csak ne csapj zajt!

Az öreg, mintha csak nyitott szemmel aludt volna, azonnal felocsúdott.

– Hová?

– Igazat beszéltél nekem a Tyeatralnajáról? Arról a rádiósról? Ott van még?

– Igen... Igen.

– Hát akkor... Odavezetsz?

– A Tyeatralnajára? – Homérosz elbizonytalanodott.

– Azt gondoltad, hagyom a fenébe? Egy frászt, öreg! Valaki másnak talán pokol lenne. Nekünk viszont a harci dicsőség színtere. Nos? Vagy hazudtad az egészet?

– Nem hazudtam.

– Akkor gyerünk a Tyeatralnajára! Látnom kell az emberedet. Személyesen. És kikérdezni mindenről. Azt akarom, hogy mindenre megtanítson. Akár az adó-vevőjét is ideadhatja... Hogy elhiggyem.

– De annak már két éve...

– Egyezzünk meg! Te elviszel engem a rádióshoz, én pedig beszámolok neked mindarról, amire kíváncsi vagy. Mintha csak gyónnék. Feketékről, sárgákról, zöldekről, amilyenekről csak akarod. A hőstettem történetéről. Elmondok neked mindent, amit senki másnak nem mondtam el. Az egész kibaszott görög tragédiát, alfától ómegáig. Rendben? Becsszóra. Nos? Csapj bele!

Homérosz lassan, kétkedve nyújtotta a kezét – mintha félne, hogy Artyom beleköpött a tenyerébe, de aztán erősen megszorította.

Amíg az öreg a fehérneműjét pakolta az útitáskájába, Artyom öntöltő zseblámpájával foglalta le magát: megszorította, majd visszaengedte a fogantyúját, hallgatta a szerkezet berregését, feltöltötte az akkumulátorát. Hirtelen megszólalt:

– Figyelj csak! Ez a te könyved... magyarázd el nekem, hogy mire jó!

– A könyv? Hát, úgy adódott, hogy mi itt éldegélünk, az idő meg megállt, érti? Nincsenek történészek, nincs, aki lejegyezze, hogyan élünk és akkor ez úgy fest, mintha feleslegesen telne az életünk. Pedig ez nem igaz. – Homérosz elhallgatott, kezében egy összegyűrt, szürke párnahuzattal. – Mondjuk tízezer év múlva kiásnak bennünket, mi pedig nem írtunk le egy sort sem. A csontjainkból, a cserpákjainkból próbálják majd kitalálni, kiben hittünk és miről álmodoztunk. És csupa hazugság lesz az egész.

– Ki fog kiásni bennünket, öreg?

– A régészek. Az utódaink.

Artyom csak a fejét ingatta. Megnyalta az ajkát, igyekezett visszafogni a bosszúságát, de epeként ömlött ki belőle, és őt magát is megégette:

– Én viszont talán nem is szeretném, hogy kiássanak majd minket. Nem akarok csont meg cserpák lenni egy közös sírban. Inkább én akarok ásni, ahhoz semmi kedvem, hogy engem ássanak. Van itt éppen elég jelentkező arra, hogy az egész életet kurgánban töltse el. Inkább úszóhártyát növesztek odafont a sugárdózistól, semmint itt a metróban várjam ki, míg megőszülök. Ez nem embernek való élet, öreg. A metró. Az utódok, bazmeg! Én nem akarom, hogy az utódaim egész életüket a föld alatt töltsék. Hogy az utódaim tébécébacilusokat etessenek a testükkel? Nem akarom! Hogy az utolsó doboz konzervért elvágják egymás torkát? Nem akarom! Hogy a disznókkal együtt röfögjenek és hemperegjenek?! Öreg, te könyvet akarsz írni nekik, ők pedig nem fogják tudni elolvasni! Ki fog száradni addigra a szemük, érted?! Viszont olyan érzékük fog kialakulni, mint a patkányoknak! Ők már nem emberek lesznek! Ilyeneket nemzzek én?! Viszont ha akár csak egy a millióhoz az esélye is van annak, hogy valahol, bárhol, lehet élni odafent, a csillagos ég alatt, ha ebben a kibaszott világban lehet még valahol lélegezni gázálarc nélkül, csak úgy szájon át, én azt a helyet megtalálom, világos?! Akkor ott lehet új életet kezdeni! Gyerekeket nemzeni! Hogy ne patkányként nőjenek fel, ne Morlockként, hanem emberként. Ezért küzdeni kell! De idő előtt, még élve a földbe temetkezni, összekuporodni és csöndben-nyugodtan megbújni nem szabad!

Homérosz, akit elvakított és megsüketített mindez, nem szólt semmit. Artyom pedig azt szerette volna, ha az öreg vitatkozik vele, szeretett volna legalább még egyszer egy nagyot veszekedni. De az öreg csak mosolygott – barátságosan és fogatlanul.

– Nem jöttem hiába. Éreztem, hogy nemhiába jövök.

Artyom kiköpött. De csak a mérget, az epét köpte ki; az öreg csempe mosolyától valahogy megkönnyebbült, megnyugodott a lelke. Ostoba, ügyetlen öregember, de Artyomnak hirtelen mégis olyan érzése támadt, hogy ez a vénember együtt van vele. Az öreg is valami effélét érezhetett, és már egészen hetykén, fiatalosan odaszólt neki:

– Készen vagyok.

Lopakodva surrantak át az állomáson. Az állomás órája, amely az alagút szája fölött lógott, mint valami helyi szentség, azt mutatta, éjszaka van. Vagyis hogy mindenkinek éjszaka van. Csak Artyom szállhatott volna vele vitába, de Artyom már nem volt az állomáson A csarnok kiürült, csak a konyhában főzött még teát valami kései lakó. A vörös fényű közös világítást letompították, az emberek visszahúzódtak a sátraikba, odabent felkapcsolták gyenge fényű diódáikat és árnyszínházzá változtatták a sátorlapokat. Mindegyikben külön előadás zajlott. Elhagyták Szuhoj sátrát – csak egy asztal fölé görnyedő sziluett látszott; és elhagyták azt a helyet is. ahol arcát a térdei közé fúrva Ánya üldögélt.

Az öreg óvatosan megkérdezte:

– Mi van, nem akarsz elköszönni?

– Nincs kitől, öreg.

Homérosz nem állt le vele vitatkozni.

– Az Alekszejevszkajára! – közölte Artyom az őrséggel a déli alagút bejáratánál. – Szuhoj tud róla.

Az őrök tisztelegtek neki: ha tudja, hát tudja. Még szerencse, hogy nem a felszínre megy újra. A hegesztett vaslétrán leereszkedtek a sínekre.

– A cső – mondta magában Artyom, miközben belépett a sötétségbe, kedvesen megtapogatta az érdes és penészes vasszerkezetet, tekintetétével felmérte az öt méter magas plafont meg az alagút mérhetetlen mélységét. – Hív a cső.

4. FEJEZET
A FIZETSÉG

Az Alekszejevszkaja hasonlított a VDNH-ra, csak lepukkantabb kiadásban. Itt is megpróbáltak gombát termeszteni, és szintén kínlódtak disznókkal is, de a gombák is, a disznók is mintha félig döglöttre sikeredtek volna, úgyhogy még az alekszejevszkajaiak számára is alig-alig volt elég, kereskedésre nem maradt. A helybéliek olyanok voltak, mint a disznaik: satnyák, akik megbékéltek azzal, hogy a meséjüknek az eleje is, a vége is unalmas, és úgyis tudja már mindenki előre. Régen a falak fehérek voltak, márványból készültek, de mára már ki tudja, milyen színűvé váltak. Amit mozdítani lehetett, azt leszerelték és eladták. Csak a beton maradt, meg egy kevéske emberi élet. A betont nehéz lett volna kibányászni, és a metróban efféle áru amúgy se kellett senkinek; úgyhogy az alapvető kereskedelmet az jelentette, kiért fognak meghalni harcban az alekszejevszkajaiak. Ha lett volna választás, az ár is magasabb lett volna. A VDNH-n kívül azonban nem akadt vásárló. Úgyhogy az Alekszejevszkaja metróállomás legfőbb célja most ez volt: megvédeni a VDNH-t.

Ezért a VDNH Alekszejevszkaja felé vezető déli alagútja nyugalmasnak számított. Egyik-másik alagúton vagy egy hét alatt lehetett volna keresztülvergődni, erre viszont Artyom és Homérosz, minden kötelező elővigyázatossággal együtt is, mindössze fél órát fordított. Bár a percek ott maradtak, ahol az óra: a VDNH-n. Az Alekszejevszkaján az órát már vagy tíz éve ellopták és azóta mindenki csak a saját időszámítása szerint létezett. Aki azt akarta, hogy éjszaka legyen, annak éjszaka volt. Végül is a metróban az éjszaka sosem fejeződött be, inkább a nappalt kellett elképzelni.

Az őrség minden érdeklődés nélkül pillantott a jövevényekre; a szembogaruk akkora volt, mint egy tűfok. Az őrhely fölött bús fehér felhőcske lengett, kapcabűz áradt: valami vackot szívtak. A rangidős mélyet lélegzett: munka van.

– Hová?

– A Proszpekt Mirára. A piacra – mondta Artyom, és azon volt, hogy még ebbe a tűfokba se férjen bele.

– Nem engednek át.

Artyom barátságosan elmosolyodott.

– Az nem a te dolgod, bátyám.

– Tangensszer tangens az kotangens – válaszolta a rangidős, akit levett a lábáról Artyom jósága, és ő is szeretett volna valami kellemeset mondani.

Ezzel el is váltak.

– Hogy megyünk tovább? – kérdezte Artyomtól Homérosz.

– A Proszpekttől? Ha beengednek bennünket a Hanzára, akkor a Gyűrűn. Minden jobb, mint a mi vonalunkon lefelé indulni. Kellemetlen emlékeim vannak onnan, tudod? A Hanza biztosabb lesz. Van vízumom, még Melnyik szerezte. Téged beengednek?

– De hisz ott karantén van.

– Mindig van náluk valami karantén. Valahogy csak átjutunk. A problémák csak utána kezdődnek. A Tyeatralnaja... Akármilyen irányból is közelítsük meg... Jó helyet találtál, öreg, hol legyen a tartózkodási helye a te rádiósodnak. Az aknamező kellős közepén.

– Hát én...

– Csak viccelek.

Az öreg valahogy furcsán kezdett nézni – befelé, a homlokán belülre, ahol, úgy látszik, ki volt terítve a metró térképe. Artyomnak ez a térkép mindig a szeme előtt lebegett, mintha azon keresztül tanult volna meg nézni. A Melnyiknél töltött egyéves szolgálat alatt tanulta meg.

– Azt mondanám... A Paveleckaja felé jobb lenne. Hosszabb ugyan az út, de gyorsabb. Onnan aztán már a zöld vonalon felfelé. Ha szerencsénk van, egy nap alatt odaérünk.

Aztán tovább – az alagúton át.

A pittyegő zseblámpa igyekezett, ahogy csak bírt, de a fényfolt, amit kibocsátott, csak tíz lépésre hatolt el, aztán felfalta a sötétség. A mennyezet csöpögött, a falak nedvesen csillogtak, valami morgott a mélyből, a fejükre csepegő cseppek pedig úgy égették a bőrüket, mintha nem is víz, hanem gyomornedv cseppjei volnának.

A falban ajtók tűntek fel, néha oldaljáratok fekete nyílásai javarészt keretes ráccsal eltorlaszolva és behegesztve. A szivárványos utastérképeken, mint ismeretes, nem volt megjelölve a valódi metró harmadrésze sem. Minek felizgatni vele az embereket? Az utas elszáguldott egyik márványállomástól a másikig, közben belemerült a telefonjába, előreugrott egy órát, és kész, már meg is érkezett. És nem volt rá érkezése, hogy elgondolkodjon rajta, milyen mélységekben járt. Vagy érdeklődni: és vajon mi van ott, az állomás falai mögött, hová vezetnek az alagútból leágazó, rácsos ajtók? És jó, hogy nem tette meg. Csak bújjon bele a telefonjába, gondoljon a saját fontos ügyeire, és ne üsse bele az orrát abba, amibe nem kell.

A sajátos alagút-járassal lépdeltek, háromnegyedes, rövidített leplekkel, úgy, hogy pontosan a talpfákra lépjenek. Sokat kell menni ahhoz, hogy az ember lába hozzászokjon. Aki az állomáson ül, az nem tud így járni, kiesik a ritmusból, elhasal.

– Na és te, öreg... Egyedül élsz?

– Egyedül.

A fénycsóva csak előrevilágított, úgyhogy nem lehetett látni, mi suhant át eközben az öreg arcán. De valószínűleg semmi: szakáll, ráncok.

Megtettek még vagy ötven talpfányi távolságot. A hátizsák, benne az adó-vevővel, egyre súlyosabb lett. Gyöngyözni kezdett a halántékuk, a hátukon izzadság csörgött.

– Volt feleségem. A Szevasztopolszkaján.

– A Szevasztopolszkaján élsz?

– Régebben ott éltem.

– És? Elhagyott? – Artyomnak valahogy ez tűnt a legvalószínűbbnek.

– Én hagytam el őt. Hogy írhassam a könyvemet. Gondoltam, a könyv fontosabb. Szerettem volna hagyni magam után valamit. Az asszony meg úgyse tud eltűnni sehová. Érted?

– Elhagytad a feleséged, hogy írhasd a könyvedet? – kérdezett vissza Artyom. – Hát ez meg hogy lehet? És ő... Elengedett?

– Elszöktem. Aztán amikor visszamentem, ő már nem volt.

– Elment?

– Meghalt.

Artyom átvette a jobb kezéből a balba a VV-ruhás táskát.

– Hát, nem is tudom...

– Hogy?

– Nem tudom, értem-e, vagy sem.

– Érted, persze hogy érted felelte fáradtan, de meggyőződéssel az öreg.

Artyom hirtelen megijedt. Félelmetes véghezvinni valami visszafordíthatatlant.

Aztán már szótlanul számolták a talpfákat. Hallgatták a mormogó visszhangot meg a távoli nyögéseket: a metró emésztett éppen valakit.

Hátulról nem számítottak veszélyre; előrekémleltek, próbálták kitapogatni az alagútban, ebben a tintával teli kútban a felszínen úszó könnyű habot, amelynek nyomában kicsap, kiáramlik valami megnevezhetetlen rettenet. A tarkójukkal viszont nem figyeltek.

Kár pedig.

Csissz-csossz. Csissz-csossz.

Halkan, fokozatosan ez jutott el a fülükig.

De észrevenni csak akkor lehetett, amikor késő volt már megfordulni, és előreszegezni a fegyver csövét.

– Hé!

Ha máris hátba akarták volna lökni, és arccal a korhadt talpfákul fektetni őket, megtehették volna, lett volna rá idejük. A tanulság: az alagútban tilos a saját dolgaidra gondolni, mert ez a cső féltékenykedni kezdhet. Nem vagy a régi, Artyom.

– Állj! Ki vagy?!

A hátizsák meg a VV-szatyor a karján lógott, zavarta a célzásban.

A sötétből előgördült egy kézihajtány. Ugyanaz az őrparancsnok volt rajta, a kotangenses. Egyedül egy kézihajtányon. Elhagyta a posztját, és elindult a semmibe. Nem félt, hajtotta az anyag.

Mi az ördög kell neki?

– Hé, fiúk! Meggondoltam a dolgot. Elvihetlek benneteket a következő állomásig.

És a legbarátságosabb mosolyával mosolygott rá mindkettőjükre. Csorba, repedezett mosollyal.

A hátuk természetesen azt kívánta, hogy üljenek föl, ne gyalog vonszolják magukat.

Artyom tanulmányozni kezdte a jótevőjüket: vattakabát, kopasz foltok, a szeme alja püffedt, de a pupilláján fény hatol át, mint a kulcslyukon.

– Mennyiért?

– Ne sérts meg! Hiszen te Szuhoj fia vagy. Az állomásfőnöké. Elviszlek ingyért. Hogy béke legyen a világban.

Artyom rántott magán egyet; a hátizsák felugrott, és kényelmesebben ült vissza a hátára.

– Köszönjük – határozta el magát Artyom.

– Remek! – örült meg az őrparancsnok, és úgy kezdett el csapkodni mintha az évek alatt felgyűlt dohányfüstöt akarná szétoszlatni.

– Hiszen te se vagy akárki, érted te is a csíziót! Subler nélkül itt nem boldogulsz!

Nem fogta be a száját egészen a Rizsszkajáig.

– Hoztak nekünk trágyát?

Elsőként – még az őrség előtt egy rövid hajú. erős pofacsontú, gyűrött fülű srác fogadta őket. A szeme kicsit vágott volt, de cementszínű, mint az égbolt. A bőrdzseki szűk volt rá, kigombolt inge alól, göndör szőrzete és kék tetoválások közül nyugodtan és magabiztosan egy jókora Jézus nézett le a keresztről.

A srác a lába között bádogvödröt szorongatott. Vállán tarisznya lógott, és paskolta is ezt a tarisznyát, hogy kecsegtetően csengjen:

– A legjobb árat adom érte! – de a tarisznya elég szerényen csengett.

A régi időkben az állomás felett a Rizsszkij piac működött, amely Moszkvában híres volt olcsó rózsáiról. Azt követően, hogy felharsantak a szirénák az embereknek hét percük maradt, hogy felfogják, elhiggyék, hogy összeszedjék az irataikat, és elrohanjanak a legközelebbi metrólejáróig. És az ügyeskedő virágárusok, akik kétlépésnyire voltak a lejárattól, elsőkként tülekedtek lefelé, miközben könyökükkel furakodtak át a többi halálraítélt között.

Amikor felmerült a kérdés, miből is lehetne megélni a föld alatt, kinyitották a hermetikusan záró ajtókat, ellökdösték a kívülről rájuk nehezedő holttesteket, és visszamentek a piacra a rózsáikért és tulipánjaikért, amelyek ugyan meghervadtak már, de herbáriumnak nagyon is megfeleltek. És a Rizsszkaja lakói még sokáig kereskedtek szárított virágokkal. A virágok megpenészedtek és sugároztak, de az emberek azért vették: ennél jobbat a metróban úgysem találni. Hiszen az emberek továbbra is szerettek, szomorkodtak – virág nélkül pedig ez lehetetlen.

A szárított rózsákból meg a visszafordíthatatlanul elmúlt boldogság emlékéből a Rizsszkaja éledezni kezdett. A föld alatt azonban új virágokat már nem lehetett termeszteni: a virág nem gomba, és nem is ember, annak napfény kell. Az állomás fölötti piac pedig, habár kimeríthetetlennek tetszett, mégiscsak kimerült.

Bekövetkezett a válság.

A Rizsszkaja lakóinak, akik hozzászoktak a szép élethez, át kellett volna állniuk fejadagrendszerre, vagy patkányevésre, mint a többi szokványos és semmivel sem jeleskedő állomás szerencsétlenjeinek. Az üzleti érzékük azonban megmentette őket.

Elgondolkodtak a lehetőségeiken, értékelték helyzeti adottságaikat és északi szomszédjaiknak üzletet ajánlottak: megveszik tőlük a felesleges disznótrágyát, hogy aztán ők maguk kereskedjenek vele, ellátva azokat az állomásokat, amelyek a sampinyontermesztést kultiválták. A VDNH elfogadta az ajánlatukat: trágya volt náluk bőséggel, És a Rizsszkaja, amely leáldozóban volt már, és kornyadozott a beköszöntő szegénységtől, újra lélegzetvételhez jutott. Az új áru persze nem úgy illatozott, mint az előző, de megbízhatóbbnak bizonyult. Az új, nehéz helyzetben pedig nem maradt választási lehetőség.

– Mi van, fiúk, üres kézzel érkeztetek? – kérdezte a vendégekben csalódva a rövid hajú srác, miközben beleszippantott a levegőbe.

Ekkor, némi késéssel, mások is érkeztek, csapatokban, ugyanolyan vödrökkel, egymást túlkiabálva:

– Trágyát!

– Nincs trágya? Jó pénzt adunk érte!

– Egy töltényt kilójáért!

Itt is, mint az egész metróban mindenütt, Kalasnyikov-tölténnyel fizettek, az egyeden lehetséges keményvalutával. A rubel még a kezdet kezdetén értelmét vesztette: mi adott volna értéket neki egy világban, amelyben a becsületszó semmit sem ér, és nincs állam sem? Más a helyzet a tölténnyel.

A papírpénzt már rég felhasználták cigisodráshoz, és elfüstöltek: a nagyobbakat többre értékelték, mint a kisebbeket – tisztábbak voltak, jobban égtek, és nem füstöltek annyira. A pénzérmékkel a szegényebb gyerekek játszottak, akiknek nem jutott töltényhüvely. És most a valódi árát mindennek „golyóbisban” adták meg – ahogyan a töltényeket becézték.

A Rizsszkaján egy kiló trágya egy tölténybe kerül, valahol, mondjuk a Szevasztopolszkaján pedig már háromba. Persze nem mindenki foglalkozik szívesen ilyen áruval. De sebaj, legalább kisebb a konkurencia.

– Figyelj, Ljoha, tűnj el innen! Én voltam itt elsőként! – lökte meg, egy kreol bőrű, széllelbélelt, bajuszos alak a Krisztus-láncos srácot, aki vicsorgott ugyan, de odébb lépett.

– Hova tülekedsz, baszki? Azt hiszed, ha az alagútban várod őket, akkor az összes szar a tiéd? – ugrott oda egy másik, vörös képű és kopasz alak.

– Bazmeg, mit ugrál itt ez a balfék!

– Jól van már, srácok, nyugi... Amúgy is üres kézzel jöttek!

– Hadd ellenőrizzem!

A rövid hajú Ljohát nem csapta be a szaglása. A kotangens semmit se hozott.

Az jóindulattal széttárta a karját, kiszállította Artyomot és Homéroszt:

– Az én felségterületem itt véget ér!

És visszagördült a sötétségbe, miközben valami elviselhetetlen dallamot fütyörészett.

Az őrjárat hivatalból, a szükséges mértékben megvizsgálta a vendégeket majd átengedte őket; az összeverődött kereskedők szétszéledtek. Csak a legelső maradt ott, Ljoha. Úgy látszik, ő volt a legéhesebb.

– Egy kirándulást, fiúk? Van mit nézniük nálunk a turistáknak. Mozdonyt mikor láttatok utoljára? Szállodát alakíttatunk ki benne. Luxusszobákkal. Villanyfénnyel. A folyosón. Engedményt is adok.

– Úgy ismerek itt mindent, mint a tenyeremet magyarázta jóindulattal Artyom és elindult előre; Homérosz mögötte csoszogott.

A Rizsszkaját két boldog szín uralta, a vörös és a sárga, de ahhoz, hogy ez láthatóvá váljon, le kellett körömmel vakarni a csempékről a zsírréteget. Az egyik alagutat egy lerobbant metrómozdonnyal torlaszolták el, amelyet szállónak alakítottak ki. A másik alagúton keresztül zajlott az egész itteni élet.

– És a bárunkat ismeri? Nemrég nyílt meg. Első osztályú cefrét mérnek benne. Igaz, lepárolni azt is...

– Nem kell.

– Valamivel csak el kell foglalnotok itt magatokat, srácok. A Proszpekt Mira le van zárva. Karantén. A síneken torlaszok meg géppisztolyosok kutyákkal. Nem tudjátok, vagy mi?

Artyom megvonta a vállát.

– És nincs mód átjutni? Biztosan meg lehet egyezni velük.

Ljoha csak hümmögött.

– Menj, egyezz meg velük. A Hanzán most kampány folyik. Korrupcióellenes. Éppen jókor fogsz érkezni. Azokat, akik elfogadják a baksist, valahogy tisztára mossák. Mégiscsak a saját embereik. De valakit le kell ültetni.

– És miért zárták le?

– Valami gombavész miatt. Olyan rothadásféle. Talán a levegőben terjed, talán az emberek hordják szét. Úgyhogy egyelőre mindent szüneteltetnek.

– Egyszerűen üldöznek – motyogta az orra alá Artyom. – Nincs tőlük nyugalmam.

– Mi? – ráncolta össze a homlokát Ljoha.

– Csak ezeket a gombákat szidtam – mondta ki fennhangon Artyom.

– Megértem – értett egyet vele Ljoha. – Szar biznisz.

Bádogvödrökkel zörögve elszáguldott mellettük néhány alak. Ljoha már éppen utánuk eredt volna, de aztán visszafogta magát. Nyilván úgy értékelte, hogy a makacs turistákkal maradnia érdekesebb lesz.

– A maguk biznisze vidámabb – jegyezte meg Homérosz.

– Kár így beszélned, öreg – komorodott el Ljoha. – Nem mindenkiből lehet bróker. Ahhoz tehetség kell.

– Bróker?

– Hát persze. Mint én is. Mint azok a srácok is. Brókerek. Miért, szerinted hogy kell nevezni őket?

Homérosznak még csak elképzelése sem volt róla. El volt foglalva: igyekezett nem mosolyogni. A szája sarka azonban mégiscsak felfelé húzódott.

És ekkor – vette észre Artyom – hirtelen megváltozott. Az arca hideggé és ijedtté vált, mint egy halotté. Elnézett a bróker mellett – valahová oldalra.

– Kár így beszélned – mondta neki újra Ljoha, mintha süket volna. – A trágya a gazdaság vérkeringése. Min termesztjük a gombát? A szevasztopolszkajai paradicsom mitől érlelődik? Úgyhogy kár így beszélned.

Homérosz oda-odabiccentett Ljohának, de közben oldalazva távolodni kezdett tőle; meg Artyomtól is. Artyom arrafelé nézett, és nem értette, mi üthetett az öregbe.

Néhány lépésnyire tőlük háttal egy sovány, seszínű hajú lány állt. Egy izmos, termetes brókerrel csókolózott; a bróker csókolózás közben odébb tolta a vödrét, hogy ne zavarja az élvezetben. E felé a lány felé oldalazott bizonytalanul Homérosz.

– És azt hiszed, sokat kaszálunk ezzel a melóval? – fordult Artyom felé Ljoha, miután az öreg már nem figyelt rá.

Homérosz közelebb férkőzött a párocskához, és megpróbált kiválasztani egy olyan nézőpontot, ahonnan a szerelmeskedők arcába nézhetett. Felismerte tán valamelyiküket? Tipródott, nem merte kizökkenteni őket a csókolózásból.

– Mi van má? – szólalt meg az izomagyú, mintegy a tarkóján gyűrődő ráncokkal véve észre az öreget. – Mi kéne, öreg?

A lánynak izzadt piócaarca volt: mintha épp levették volna egy kézről, amit addig szívott. Nem ő az, Homérosz nem ezt a lányt kereste, értette meg Artyom Homérosz mozdulataiból.

– Elnézést.

– Tűnj el innen! – szólalt meg a kis pióca.

Homérosz pedig még mindig zaklatott arccal visszaoldalgott Artyomhoz és Ljohához.

– Tévedtem – mondta kurtán.

Pedig Artyom nem kérdezett semmit: ha megnyitja az öreg vallomásainak csapját, annak tán még a menete is elszakad.

– Persze hogy nem ő... Egy ilyennel ő biztos nem... Vén hülye... – mondta magának Homérosz.

– Hogyhogy, csak nem veszteségesen dolgoztok? – kérdezte Artyom Ljohától.

– Hát, hogy is mondjam... A Hanza minden szállítmánynak elviszi a felét adóba. Most pedig... A karantén miatt...

Hanzának a Gyűrű állomásainak szövetsége nevezte magát. Bármely áru a metró minden szegletéből áthaladt a Hanza piacain és vámján. Sok seftelő, ahelyett hogy az életét kockáztatva keresztülvergődött volna az egész metrón, inkább elvitte áruját a Gyűrű és valamelyik átlós vonal metszéspontjában lévő legközelebbi piacra, és átadta az egészet a helyi üzletembereknek. És a bevételt is biztonságosabb volt ott hagyni, a Hanza valamelyik bankjában, hogy valami vademberek, akik kilesték a sikeres üzletet, le ne vágják érte a fejét valamelyik sötét alagútban. Azokat, akik csökönyösködtek, és kerülő úton vitték az árujukat, ettől függetlenül adóval sújtották. És akárhogyan élt is a többi állomás, a Hanza egyre gazdagodott. Az egész – metróban senki se parancsolt neki. És a polgárai büszkék voltak erre, és boldogok, a többiek pedig arról álmodoztak, hogy állampolgárságot kaphatnak ott.

A peron közepéről láthatóvá vált az egymás nyomába érő teherhajtányok oszlopa, amelyeket nem engedtek be a Rizsszkajára: a brókerek éppen azért voltak brókerek, hogy egymással versengve megvegyék az árut az északi alagútban, aztán pedig eladják a déliben. A továbbiakban már mások kerestek rajta.

– Megfojtják a vállalkozót a rohadékok – panaszkodott Ljoha. Kibaszott monopolistái. Csinálná az ember tisztességesen a dolgát, de nem! Ki jogosította fel őket, hogy rajtunk élősködjenek? Én a hátam görnyesszem, ők meg a hasukat növesztik? Ez már, bazmeg, elnyomás! Ha hagynának szabadon kereskedni bennünket, az egész metró felvirágozna!

Artyom hirtelen szimpatikusnak találta a srácot, a bűz ellenére, amit árasztott. Kedve támadt folytatni a mulatságos beszélgetést.

– A Hanzának így a jó – mondta, miközben visszaemlékezett valamire. – Történt egy eset. A Paveleckaján kellett dolgoznom. A Gyűrűn. A félreeső helyeket takarítani. Egyéves munkára ítéltek. Egy hét múlva megléptem.

– Vedd úgy, hogy átestél a tűzkeresztségen – biccentett rá Ljoha.

– Azok ott mindezt az értéket emésztőgödrökbe meg tárnákba gyűjtötték. Kereskedésig nem alacsonyodtak.

Ljoha komoran hümmögött rá.

– Gazdagon élnek.

Elővett egy cigarettatárcát, benne felvágott papírral, meg egy dohányzacskót. Megkínálta őket. Homérosz nem fogadta el, Artyom igen. Elhelyezkedett a plafonról lógó égő alatt, belemerült a betűkbe, mielőtt a papírba tekerte volna a házilag készített „dohányt”. Megsárgult könyvlap, a betűk igyekezettel nyomtatva rajta, a lap kézzel kitépve, és arról a végéről eltépve, amelyik ahhoz kell, hogy füstölnivalót tekerjenek bele, nem arról, ahonnan értelmesen el lehetne olvasni – az ördög se tudja, mi volt ez:

s túl fiatal a gravitáció –
eljött a kevesek hatalma...

Készüljetek fel oly időkre hát,
hol ránk tapír sem, farkas sem les,
a jövőtől vemhes az égi világ,
s dús éter vetésétől vemhes.

De körberepülték a győztesek
ma a temetők minden útját,
letörték a tücsök-szárnyvégeket,
s kis pörölyökkel összezúzták.

És mintha tényleg szárnyakat törtek volna le. Artyom megtöltötte füstölnivalóval ezeket a haszontalan betűket, gondosan összesodorta, megnyálazta, hogy egyik vége összeragadjon a másikkal, tüzet kért. Ljoha meggyújtotta alkoholos öngyújtóját, amelyet géppuska töltényhüvelyéből eszkábált. A papír ízletesen, édesen égett. A füstölnivaló vacak volt benne.

– És nagyon el akartok jutni a Proszpektre? – súgta oda a füsttől hunyorogva Ljoha.

– A Hanzára. El, persze.

– Vízumotok van?

– Van.

Szívták a cigijüket. Homérosz köhécselni kezdett. Artyomot nem érdekelte.

– Mennyit vagy hajlandó fizetni érte?

– Mondd meg az árát!

– Nem én fogok árat mondani, testvér. Mások fogják azt ott eldöneni. Én csak összehozni tudlak velük.

– Akkor hozz össze!

Ljoha invitálta még őket, hogy igyanak egy búcsúpoharat a helyi vidám bárban, amelyiknek azt a nevet adták, hogy „Na még egyet”, de Artyomnak eszébe jutott, miből párolják itt az alkoholt.

Azért, hogy Ljoha eljuttatja oda, és összehozza őket valakivel, tíz töltényben állapodtak meg. Tisztességgel, barátian egyeztek meg.

Az egészségügyi kordon a Proszpekt Mira állomás bejárata előtti csomópontot szelte át. A Hanzához formálisan csak a Gyűrű állomásai tartoztak, az átlósak pedig látszólag önállóak maradtak; de csak formálisan és csak látszólag. Ha át kellett vágni más vonalakon, minden további nélkül átvágtak rajtuk.

A Hanza szürke egyenruhás határőrei belemásztak az emberek képébe zseblámpáik éles, fehér fényével, rájuk förmedtek, követelték, hogy forduljanak vissza, húzzanak el, oda, ahonnan jöttek. Mint madárijesztő terpeszkedett egy póznán a „KARANTÉN!” feliratú tábla, rajta egy gomba rajzával. Az őrök nem beszéltek a seftelőkkel, még a pillantásukat is elrejtették előlük: foltos sapkájuk ellenzőjét mélyen a szemükbe húzták. Ezt az erődöt legfeljebb ha ostrommal lehetett volna bevenni.

Ljoha, a bróker sürgölődött, ismerőst keresett az ellenzők alatt. Végül lehajolt, odasúgott valamit az egyiknek, félfordulattal odakacsintott Artyomnak, intett az állával, hogy „gyere ide”.

– Le vannak tartóztatva! – magyarázta a sapkás pofa a tömegnek, amelyik amiatt zúgolódott, hogy ezt a hármat most egyszer csak átengedik. – Na, vissza! Széthordjátok a fertőzést!

Őrkíséret mellett vitték őket át a kihalt Proszpekten: a kereskedősorokat palánkokkal zárták le, a vásárlók a kordont ostromolták, a zilált kofaasszonyok a petefészküket fagyasztották a gránitkövön, fecsegtek az életről, a halálról, a sorsról. És majdnem teljesen sötét volt: a piac nem működött, a villannyal pedig takarékoskodni kellett. Más időben itt nagy nyüzsgés lett volna, a Proszpekt Mira központi hely, idehordtak mindenféle árut az egész környékről. Bármilyen ízlést kielégítő ruhák, könyves pultok, amelyek mellett Artyom korábban nem tudott elmenni, lemerült szmartfónok kupacokban, időnként még akár működő is akad közöttük, amelyikben fotókat lehet találni, színeseket... De venni minek ilyet, minek nézegesse az ember valaki másnak a gyerekeit? Mert telefonálni persze nincs hová. És persze fegyverek. Bármilyenek. Az ára mindennek töltényben megadva. Add el, ami fölösleges, vedd meg, ami kell, és menj tovább!

Az őrkíséret szigorú volt: hogy Artyom és Homérosz meg ne szökjön, éberen figyeltek. Hátba lökdösték őket, amíg az átlós vonaltól a Gyűrűre vezető átjáróhoz nem értek. És odaállították őket egy vasajtó elé, amely a fehér falból nyílt.

Úgy tíz perc múlva szólították őket.

Össze kellett görnyedni, aztán még egyszer, és még egyszer: a hivatali helyiségeket mintha Morlockok számára alakították volna ki. Az a nemzedék, amelyik már a föld alatt született, alacsony növésű volt, úgyhogy a helyiségek mérete pont megfelelt neki.

A kis szobában ketten ültek. Az egyiknek markáns arca és szemüvege volt, de haja egy szál se; a többi testrésze meg el volt rejtve a súlyos politúros asztal mögé. Mintha nem is állt volna másból, mint egy önálló életet élő fejből.

A másik alakon egyáltalán nem volt semmi érdekes.

– A Gyűrűn lévő Proszpekt Mira állomás főnökhelyettese, Szergej Szergejevics Rozsin – szólalt meg a jelentéktelen figura, tiszteletteljesen a széles pofacsontúra mutatva.

– Hallgatom – szólalt meg szolid basszushangon a fej.

– A helyzet a következő, Szergej Szergejics. Ezek az emberek itt a Hanzára akarnak menni. Vízumuk van – adta elő a kérelmüket Ljoha.

A szemüveges pofa nehézkesen, berozsdásodottan feléje fordította duzzadt orrát, és hangosan levegőt vett rajta. Miután szagot fogott, görcsösen összerándult. Úgy látszik, ebbe az irodába nem sűrűn engedtek be brókereket.

– A Hanza területére további... izé... intézkedésig tilos belépni, és punktum! – felelte Rozsin.

A helyzet kínossá vált.

– Minden más lehetőség kizárva? – kérdezte komoran Artyom, de Ljoha lepisszegte.

– Miféle lehetőségek... hivatalos személy megvesztegetése azonnal és haladéktalanul izé... hogy soha többé ne merészeljék világos vagy sem! – hadarta Rozsin pofája. Akkor amikor mindenki az egész metróban maguknak ehhez egyszerűen nincs joguk! A karantén éppen arra való, hogy izé és nehogy olyan helyzet legyen hogy... értik? És ha mi azért állunk itt a posztunkon, hogy őrködjünk akkor őrködünk az utolsó izéig... mert tudják-e mi forog kockán? Sugárvédelmi intézkedés! Szárazrothadás, világos? Befejeztem!

Elhallgatott, és a helyiségben csend állt be, mintha a nemleges választ előre kazettára vették volna: a magnó végig lejátszotta, kikapcsolt, semmi zene.

Rozsin szeme szinte perzselte Artyomot és Ljohát a szemüvege vastag lencséjén keresztül, a csend egyre duzzadt és duzzadt; mintha vártak volna tőlük valamit.

Zümmögni kezdett egy trágyalégy, súlyosan, mint egy bombázó. Csak nem Ljoha hozta magával a zsebében?

– Akkor a felszínen fogok továbbmenni – tárta szét a karját Artyom. – Csak játszottad az eszed, Alekszej.

– Azért a tíz golyóbisomat kérem...

– Miért kellene a felszínen? – szólalt meg végre a jelentéktelen figura is. – Az veszélyes.

Rozsintól eltérően ez az alak a beszélgetés egész ideje alatt nem grimaszolt, és egyetlenegyszer sem horkantott. Meg egyáltalán, ez nemigen grimaszolt sosem. Az arca sima volt, az arcvonásai nyugodtak, a hangja behízelgő.

– Szergej Szergejevics közölte a hivatalos álláspontot. Hiszen hivatalos személy. Meg lehet érteni. És Szergej Szergejevics helyesen vázolta a problémát: az a feladatunk, hogy megakadályozzuk a szárazrothadás, a veszélyes gombafertőzés terjedését, amely veszélyezteti a sampinyonokat. Ha van kompromisszumos javaslatuk, beszéljék meg velem. A helyzet komoly. Száz töltény hármukért.

– Én nem vagyok velük – mondta Ljoha.

– Száz töltény kettőjükért.

Artyom figyelni kezdte, mi történik Rozsinnal: egy ilyen törvénytelen javaslat hallatán bizonyára görcsbe rándul mindene. De nem, az állomásfőnök helyettese egyáltalán nem szenvedett, mintha a jelentéktelen figura olyan infrahangot adott volna ki, ami az ő füle számára hallhatatlan.

Száz töltény.

Valamivel több, mint három tár a hatból, amit Artyom magával hozott. És csupán azért, hogy átjussanak a Hanzára. És ez még csak az út legeleje. Ugyanakkor... Minden más útvonal, beleértve a felszínit is, még akár többe is kerülhet – akár, mondjuk, a fejükbe is.

Megjelent a metrótérkép a szeme előtt: leereszkednek a Hanzán, kényelmesen, gyorsan eljutnak egészen a Paveleckajáig, onnan pedig már az átlós vonalon minden nehézség és akadály nélkül el lehet jutni a Tyeatralnajáig. És nem kell átmenni a Vörös Vonal határán, és a Reichet is el lehet kerülni...

– Rendben – mondta Artyom. – Mindjárt itt adjam oda?

– Természetesen – válaszolta kedvesen a jelentéktelen figura.

Artyom ledobta a hátizsákot, kioldotta, kitapogatta a rongyok közé rejtett tárakat, és elkezdte kitárazni az asztalra a matt fényű, hegyes végű töltényeket.

– Tíz – tolta oda az első adagot Szergej Szergejevics elé.

– Mi ez az udvariadanság?! – mordult fel a jellegtelen figura. Felállt, és magához vette a töltényeket. – Hiszen ő hivatalos személy! Mit képzel? Én akkor minek vagyok itt maga szerint?

Szerencsére Szergej Szergejevics nem látta meg a töltényeket.

Zárkózottan összeráncolta a homlokát, megköszörülte a torkát, és rakosgatni kezdte az asztalon heverő iratokat, egyik kupacot a másikra tette. Mintha egyedül maradt volna az irodában: a többiek jelenlétét sehogy sem tudta regisztrálni érzékszerveivel.

– Nyolc, kilenc, tíz: száz.

– Pontosan annyi – konstatálta a jellegtelen. – Köszönöm. Elkísérik magukat.

Ljoha helyeslően megpaskolta a Krisztust.

– És ez az izé többet elő ne forduljon! – szólalt meg Rozsin feje. – Mert érvényesülniük kell valamilyen elveknek! És egy ilyen nehéz pillanatban, amikor szolidaritásra van szükség! Szárazrothadás! Halaszthatatlanul! Minden jót!

Homérosz, aki az egész beszélgetés alatt csak némán ámult és bámult, valódi tisztelettel hajolt meg a beszélő fej előtt.

– Szép munka – mondta végül.

– Minden jót! – ismételte meg szigorúan a fej.

Artyom vállára vetette a hátizsákot, de túlságosan hirtelen rántotta fel, és a sarkából elővillant egy zöld fémtárgy.

Szergej Szergejevics feléledt, és felemelte az asztal mögül rövid, puhány testét: mégiscsak volt neki.

– Az az izé ott nem adó-vevő magánál? Nagyon is emlékeztet egy katonai adó-vevőre bizonyos értelemben netán az az elgondolás, hogy beviszik a Hanza területére?!

Artyom a jelentéktelen figurára sandított; de most, hogy Rozsin felserkent, a jelentéktelen, aki épphogy be tudta söpörni valahová az asztal alá mind a száz töltényt, minden érdeklődését elveszítette a valóság iránt, és szórakozottan kapirgálta körme alól a koszt.

– Köszönöm! – vetette oda Artyom, felemelte a csomagját, és a kijárat felé húzta Homéroszt.

– És az én tíz golyóbisom? – emlékeztette a bróker, a nyomukban szaporázva.

A becsukott ajtón túlról Artyom vitatkozás hangjait hallotta.

A peronon pedig már várták őket.

Nem azok az álcaruhás őrök, akik idevezették őket. Civil ruhás alakok, kinyitott igazolvánnyal, amelyben a félhomály miatt úgyse látszik semmi.

– Biztonsági szolgálat – szólalt meg korrektül az egyikük, egy magas férfi. – Borisz Ivanovics Szvinolup őrnagy vagyok. Adják le, kérem, a fegyverüket és a rádiójukat. A Vörös Vonalnak folytatott kémkedés gyanújával letartóztatjuk önöket.

5. FEJEZET
AZ ELLENSÉGEK

Az őrnagy irodája elég kényelmesnek mutatkozott, és inkább legény-lakásra emlékeztetett. Azonnal világossá vált, hogy a tulajdonosa itt is éjszakázik: az egyik sarok le volt választva függönnyel, de a függöny alól otthonosan ágy sarka kandikált ki, az ágyat hanyagul műszálas pléddel terítették le. Molyrágta szőnyeg, bonyolult keleties mintázattal, amelynek részletei már kezdtek kikopni. A másik sarokban fényűző ikont helyeztek el: két sovány alak piros ruházatban, szomorú arccal, finom, hosszú ujjaik között törékeny kardot tartva.

Az őrnagy kinyitotta az ajtót, kritikus pillantással végigmérte a szobát, sóhajtozva felvette a helyiség két végében eldobott kedves kis plüsspapucsot, és felháborodva az asztal alá hajította.

– Elnézést a rendetlenségért. Sietve szedelőzködtem össze.

Artyom és a többiek egyelőre az előtérben tolongtak. Borisz Ivanovics, miután rendet rakott, beinvitálta őket. De nem mindenkit.

– Bróker? – kérdezte Ljohától karnyújtásnyi távolságból.

– Az vagyok – ismerte be a bróker.

– Várj odakint, barátom. Veled majd külön beszélek. Mert, ugye, ebben az irodában ebédelek is. Rengeteg munkám van. Az ellenség nem alszik.

És a bűzt kizárta az ajtóval, amely párnázott volt és puha, de amikor becsukta, fémesen döndült.

– Foglaljanak helyet azokon a székeken!

Lesöpörte a morzsát az asztalról, belepillantott egy gzseli bögrébe, csettintett a nyelvével. Artyom már azt várta, talán még teával is megkínálja őket, de Borisz Ivanovics Szvinolup ezt nem tette meg. Félretolta a zöld üvegbúrás rézlámpát, hogy ne vágjon bele a szemébe. És már a kellemes félhomályból megkérdezte:

– Honnan érkeztek?

– A VDNH-ról.

– Ó!

Borisz Ivanovics úgy forgatta a nyelvén a VDNH-t, mint vitamin-tablettát, megtörölte az orrát, és visszagondolt valamire.

– Hogy van az állomásfőnökük? Ha jól emlékszem, Alekszandr Nyikolajevics Kaljapin, ugye? Boldogul?

– Kaljapin fél éve nyugdíjba vonult. Most Szuhoj a főnök.

– Szuhoj... Szuhoj! Ez a volt biztonsági főnök, ugye? Vagyis kolléga! – örvendezett az őrnagy. – Örömmel hallom!

– Pontosan.

– És ha jól értem, maga is onnan való. – Belelapozott Artyom útlevelébe. – Mi a beosztása?

– Sztalker vagyok – felelte Artyom.

– Így is gondoltam. Hát maga? – Borisz Ivanovics most Homéroszhoz fordult.

– Én a Szevasztopolszkajáról vagyok.

– Na, ez viszont érdekes! Nem a szomszédban van. Szevasztopolszkaja! Gyenyisz is ott van... Gyenyisz... Istenem, nem emlékszem az apai nevére...

– Mihajlovics.

– Úgy van! Gyenyisz Mihalics. Hogy van?

– Jó formában.

– Jó formában! Haa! – Borisz Ivanovics cinkosan Homéroszra kacsintott. – Jobban nem is lehetett volna mondani. Találkoztam vele egyszer. Mély tisztelettel viseltetek iránta. Igazi profi. E-egen.

Szvinolup újra a bögréjébe pillantott, mintha abban reménykedett volna, hogy önmagától megtelik. Aztán óvatosan megtapogatta az arcát. Valami nem volt rendben az arcával, de a félhomályban Artyom nem tudta kivenni, mi lehet az. Úgy tetszett, az őrnagy arca... Mintha ki lenne festve?

Minden egyéb vonatkozásban egészen kellemesnek hatott a külseje: termetes volt, a homloka széles és a kopaszságtól magas, a sportos fiatalosságot meggörnyesztette az irodai munka. Szeme melegséget árasztva, fürkészőn csillogott a félhomályban. A családneve borzasztóan nem illett hozzá, túlságosan durvának hatott. Nem az egyszerű nép fia volt.

– Egyébként maga nem zsidó? – kérdezte Borisz Ivanovics Homérosztól.

– Nem. Miért?

– „Nem. Miért?” – nevette el magát az iroda főnöke. – Maga kifejezetten tetszik nekem. Én, mellesleg, sok kollégámtól eltérően, nagy tisztelettel viseltetek a testvérei iránt...

– Nem vagyok zsidó. Látta az útlevelemet, nem? Egyébként pedig, van ennek jelentősége?

– Az útlevelét! Az útlevelet emberek csinálják. Én nem az útlevélről beszélek, hanem a lelkiállapotról. De válaszolva a kérdésére: semmi jelentősége! Ez itt nem a Reich, való igaz.

Zizegtek a falióra mutatói: egyszerű óra volt, az üvege kék színű műanyagból készült. A számlapra, úgy tetszett, pajzsot festettek, és kötőjellel elválasztva betűkombinációk sorakoztak rajta. Az asztali lámpa zöldes fényében Artyom kibetűzte magának: „VCSK-NKVD-MGB-KGB-FSZK-FSZB-SZB-GyK”. „GyK”, azaz a Gyűrű Közösségének rövidítése, a Hanza hivatalos neve, fejtette meg a rejtvényt Artyom.

– Ritkaság – magyarázta Borisz Ivanovics. – Kettő van belőle az egész metróban. A hozzáértő tudja értékelni.

– Van még hozzánk kérdése? – érdeklődött Artyom.

– Hát persze. Nem is kevés. A kezét például, tenyérrel felfelé fordítva, ide tudná tenni a fény alá? – kérte az őrnagy, anélkül hogy az árnyékból kilépett volna. – Aha, köszönöm. Az ujjai. Megengedi, hogy megérintsem őket? Mintha csak kezet akarnék szorítani magával. Hopp! Tyúkszemek. Ez pedig itt a lőportól van, ugye? Megmutatná a vállát is? Mutassa csak, mutassa! A jobbat. Nem, levetkőznie nem kell. Tessék, egy kék folt. Úgy látszik, előfordul, hogy használnia kell a fegyverét, igaz?

És ami még furcsa volt: az őrnagy ujjai nedvesek, kissé ragacsosak voltak. De nem az izzadságtól, hanem... Artyom alig bírta leküzdeni vágyát, hogy ne szagolja meg a saját kezét, miután kiszabadította az őrnagy kézszorításából.

– Sztalker vagyok. Már mondtam.

– Na, igen, na, igen. De a sztalkerek vegyvédelmi ruhában járnak, mindig kesztyű van rajtuk, ugye? Vagyis maga nem odafönt lövöldözött. És maga, Nyikolaj Ivanovics? – fordult most az útlevélben szereplő név alapján Homéroszhoz, miközben óvatosan megtapogatta a pofacsontját. – Adja a kezét! Legyen szíves. Köszönöm. Nos, rögtön látszik, hogy értelmiségi.

Elgondolkodott, miközben megmozgatta vastag, erős ujjait. Mintha valami olyat csinált volna velük, amitől felpüffedtek és fájtak. Talán túl sokat dolgozott sokkoló lámpával.

Az óraritkaság lepörgetett valamennyi időt, miközben pontosan tiktakolt: tiktak, tiktak, tiktak, tiktak. Mindenki hallgatott, csak az óra hangja hallatszott. A vasajtó elszigetelte a külső zajokat. Ha nem lett volna az óra jól kivehető tiktakolása, olyan csend vette volna körül őket, mint azt, aki egy robbanás után megsüketült.

Borisz Ivanovics aztán észbe kapott.

– Szabad megkérdeznem, mi a célja a Hanzába irányuló látogatásuknak?

– Tranzit – felelte Artyom.

– És a végcél?

– A Tyeatralnaja.

– Tud róla, hogy adó-vevő készüléket a Hanza területére tilos bevinni?

– Soha nem volt ilyen tiltás!

– Hogyhogy nem volt?! Nyilván csak nem próbálkozott korábban ilyesmivel, Artyom Alekszandrovics.

Artyomot sértette az apai nevének hangzása: az első útlevelet Szuhoj állította ki neki, Szuhoj viszont nem tudhatta Artyom apjának igazi nevét. Még az anyja nevét se volt alkalma hallani. Artyom tudhatta volna, de nem emlékezett rá. Úgyhogy Szása bácsi beírta a saját nevét, Artyomnak pedig a legkisebb gondja is nagyobb volt akkor annál, semmint vitatkozzon vele. Úgyhogy ez az apai név rajta is ragadt. A családi nevét azonban később megváltoztatta. Amikor Melnyik új papírokat állított ki neki.

– És még egy kérdés: maga a VDNH-n él és dolgozik, erről tanúskodik a pecsét, az útlevelét viszont a Poliszban adták ki. Sokat kénytelen utazgatni? Gyakran jár oda?

– Ott éltem egy évet. Fusiztam.

– Véletlenül nem a Lenin-könyvtár állomáson?

– De ott.

– A Vörös Vonal közelében?

– A Könyvtár közelében.

Szvinolupot láthatóan izgatta ez a részlet, elmosolyodott.

– A Tyeatralnajára pedig, úgy látszik, azért igyekszik, mert a Színház közelében van? És nem azért véletlenül, mert mindkét állomás átszállási lehetőség a Vörös Vonalra? Félre ne értsen, egyszerűen csak érdeklődöm. Ez a dolgom.

– Majdnem. Azt tervezzük, felmegyünk a felszínre. A Tyeatralnajánál.

– Hát persze, és ott akarják használni a katonai adó-vevőt, ugye? Kinek fognak ott jeleket küldeni? Netán a balett-társulatnak? Vagy az operaház fantomjának?

– Ide hallgasson! – szakította félbe Artyom. – Semmi közünk a vörösökhöz. Már elmondtam: sztalker vagyok. Látszik, nem? Az arcomból, a hajamból. Éjjel a vécén lámpát se kell gyújtanom, úgy világít, basszus, a húgyom. Rendben, van nálunk egy adó-vevő. Na és? És mi van, ha odafönt rekedek? Ha meg akarnak zabálni? Talán nem szabad segítséget hívnom?

– És van kit? – kérdezte Borisz Ivanovics.

Előrehajolt, kikerült az árnyékból. És világossá vált, miért tapogatja állandóan az arcát. Mert az egész képét püffedt, levedző karmolások csíkozták be. Az egyik ferdén keresztülvágta a szemöldökét, aztán egy kis szünet után a pofacsontját, mintha csak valaki megpróbálta volna kikaparni az őrnagy szemét, de ő összeszorította, és így megmentette.

Hát ezért voltak ragacsosak az ujjai is: a karmolásokból szivárgó gennytől. A sebek frissek voltak, még nem száradtak be; valami történt az őrnaggyal, mindössze pár perccel azelőtt, hogy őket letartóztatta. „Sietve szedelődzködtem össze”...

– Talán van – válaszolta lassan Artyom.

Megkérdezze tőle, hogy mi történt az arcával? De mi haszna lenne belőle? Semmi, legfeljebb elvonja a figyelmét egy percre.

– És ha most hívná az illetőt? – próbált mosolyogni Borisz Ivanocs, de a karmolások miatt nem nagyon sikerült. – Mert alighanem szüksége lehet rá. Az egyik állomásra van bejelentve, de a papírjait egy másikon állították ki. Tűzfegyver van magánál. Három tárral. Plusz tiltott adó-vevő készülék. Érti már, miről beszélek? Ez a maga adó-vevője... Minden alapunk megvan rá, hogy feltartóztassuk, Artyom Alekszandrovics. Hogy úgy mondjam, a helyzet tisztázása érdekében.

Kezdjen magyarázkodni? Próbálja meg elmagyarázni ennek az embernek, mire kell neki az adó-vevő? Megmondhatta ő maga is e helyett a Szvinolup helyett a választ: húsz év alatt egyetlen jel sem érkezett, vagyis semmi bizonyíték arra, hogy akárhol is lenne még túlélő. Kit akar maga átverni, Artyom Alekszandrovics?

Az őrnagy kikászálódott a mellvédje mögül, elindult a szoba közepére – koszos csizmájával összetaposva az időtől és sötétségtől kifakult mintázatot.

– És magát is, Nyikolaj Ivanovics, a társaság kedvéért... Vagy esetleg magának van valami mesélnivalója? Nem feltétlenül itt, a fiatalember társaságában. A maga csomagjában egy naplón kívül nem találtunk semmit. Vagyis a maga kedves ákombákomjait különféleképpen lehet értelmezni. Lehet, hogy ez a Régmúlt idők krónikája, de az is lehet, hogy a Vörös Vonal biztonsági szolgálata számára körmöl jelentést. Nos?

Homérosz a nyaka közé húzta a fejét, és elnyelte a nyelvét; de Artyomtól elhatárolni nem akarta magát. Szvinolup csavart még egy kicsit a satun:

– Hát, tudják, nehéz időket élünk. Vészterhes időket. A nehéz idők pedig nehéz döntéseket követelnek. Értik, miről beszélek?

Artyom a lába alatt, a kopott szőnyegen kereste a választ.

Az asztal alól előkandikált a szomorú plüsspapucs. Valahogy nem illett ebbe az irodába. Túlságosan kicsi Borisz Ivanovics méretes lábához. Női papucs volna?

– Gondolom, önnek is van minderre valamilyen magyarázata. Csak azt én egyelőre nem ismerem. Képzelje magát az én helyzetembe: a saját verzióimat kell kitalálnom. És egyelőre a következő verzió rajzolódik ki előttem...

Sietve szedelődzködött össze. A papucsot sem volt ideje eltenni. Az arca véresre karmolva. Vajon ki tette ezt vele? – gondolta Artyom, ahelyett hogy azon gondolkodott volna, miként mentse magát. Egy nő. A körmével. Ki akarta kaparni a szemét. Ez nem játék. Mit művelhetett vele?

– Önök, elvtársak, megpróbáltak behatolni az önök számára ellenséges Hanza területére, megkerülve a határőri ellenőrzést, egy hivatalos személy megvesztegetésével. Vagy esetleg terrorakciót készítenek elő?

Mit csinálhatott a nővel?

Az átkozott lámpa takarékoskodott a fényével, és a félhomályban nem lehetett kivenni, hogy a szőnyegminta nem szívott-e magába vörös foltokat. A legénylakásban mintha rend lett volna, itt nem verekedtek, nem huzakodtak a padlón, nem borogatták a bútorokat, de az a papucs... Itt volt egy nő! Idejött, vagy idehozták... Az ajtót ugyanezzel a döndüléssel csapták be, elfordították benne a kulcsot. Ugyanúgy, mint utánuk.

– A Hanzának sok ellensége van. Irigyei. De ez az adó-vevő..Az adó-vevő, amit nem tüntettek fel a vámon, és nem engedélyeztettek, hanem becsempésztek... Mit jelent ez? Ez azt jelenti, hogy maguk nem egyedül vannak. Az önök behatolása csupán egy terv része. Valaki megpróbálta koordinálni az önök akcióját. Besurranni a Gyűrű területére, rejtekhelyeket kialakítani, talán kapcsolatokat létesíteni, hamis dokumentumokat szerezni, meghúzódni, várni a parancsra... És a megjelölt időpontban a többi alvó ügynökkel együtt akcióba lépni.

Homérosz gyámoltalanul meresztette Artyomra áttetsző, becsületes szemét. De Artyom sehogy sem akart a szemébe nézni, kerülte a tekintetét.

Ki lehet az a nő? Mi történt vele?

– És az, hogy hallgatnak, azt jelenti, hogy nincs ellenvetésük. Így van? Vagyis mindent megfejtettem, ugye?

Az irodának nem volt másik kijárata. Csak ez a párnázott ajtó, amely elnyelt minden hangot. Asztal. Óra. Telefon. Az elfüggönyözött ágy a sarokban. Az ágy. Amelyet műszálas pléddel takartak le. És mi van, ha azon... A függöny sűrű, nem látni át rajta, mögötte pedig... Az ágyon...

– Nos?

Artyom szóra nyitotta a száját, hogy vallomást tegyen. Szvinolup közelebb lépett hozzá, figyelt, fülelt. A csekista óra tovább húzta az időt. Tiktak. tiktak, tiktak. Homérosz mélyen beszívta a levegőt, nem mert lélegezni. Mindannyiukban megfagyott a lélegzet.

A nő azért próbálta meg utolsó erejéből megvakítani az őrnagyot, mert az meg akarta ölni. Maga alá gyűrte, és... talán fojtogatta.

A függöny... mögötte a letakart ágy... és ott az ágyon... ahol az őrnagy aludni szokott.

A nő most halott. És ha mégis él?

Odaugorjon? Elrántsa a függönyt? Üvöltsön? Verekedjen, ha kell?

És ha nincs ott semmi?

– Kinek készültek jeleket adni? Miről? Honnan? – Az őrnagy türelmét vesztve felemelte a hangját.

Artyom megkövülten meredt rá. Feje piszkos talajvízzel telt meg, nem fért már több bele, szét akarta feszíteni. Fájt.

Ki lehet az a nő? Mit művelt vele? Miért?

Tenni kell valamit! De ugyan mi köze hozzá? Vagy van?

– Te tényleg kémkedéssel vádolsz engem, őrnagy? Azt hiszed, a vörösöknek kémkedek? – állt fel Artyom.

Szvinolup kezében, mintha csak a levegőből pottyant volna oda megjelent egy kis matt színű Makarov. Letette maga mellé az asztalra, a csöve úgy meredezett, mint egy nagy fekete szem – egyenesen bele Artyom szemébe. De késő volt már meghátrálni. Ki kellett nyitni a párnázott ajtót, mindenképpen ki kellett menni ebből a kényelmes kis lakásból. Kimenni, és kivinni magával az öreget is.

– Kiszúrtad a tyúkszemeket? Jól van. Na, akkor elmondom neked, mitől vannak. Emlékszel a tavalyi bunkeres történetre? Emlékezned kell rá! Emlékszel Korbutra a Vörös Vonalról? Ismerned kellett! Hiszen a kollégád! Emlékszel arra, amikor a Rend elveszítette a katonái felét? Tartották a védvonalat a vörösökkel szemben! A ti ellenségeitekkel szemben! Mert ha a vörösök elfoglalták volna azt a bunkert... És segítséget kértünk tőletek, a Hanzától, emlékszel?! Amikor már azt gondoltuk, vége! De nálatok, rohadékok, minden erő a láthatatlan fronton volt lefoglalva! Hát innen vannak a tyúkszemeim! Onnan, ahonnan Melnyiknek a rokkantszéke!

– Tűrje fel az ingujját! – utasította elváltozott hangon az őrnagy.

Artyom grimaszolva feltűrte. „Ha nem mi, akkor ki?” A tetoválás már megfakult.

– Hát, az útlevél ügyében legalább most már világos a helyzet – köhécselt Borisz Ivanovics.

– Van még kérdése?

– Fölöslegesen izgágáskodik velem. Egyébként volt alapom arra, hogy a helyzet tisztázása végett feltartóztassam magukat. Talán nem tudják, de mi itt a rendkívüli állapot bevezetésének szélén állunk. Csak a múlt héten is a Vörös Vonal tizenöt ügynökét buktattuk le és tettük ártalmatlanná. Kémeket, diverzánsokat, terroristákat. A Rendnek, értem én, más gondjai vannak. De az önök Rendje, és ezt a legteljesebb tisztelettel mondom, nem ért a kémelhárításhoz. Önöknek talán úgy tetszhet, hogy az egész bolygó sorsa csupán az önök kezében van. Lehetséges, hogy önök azt gondolják, hogy a Hanza békéje és stabilitása valami magától értetődő dolog, ugye? De ha én azt mondom magának, hogy éppen tegnap fogtunk el valakit, aki már megszerezte a hozzáférést a vízellátó rendszerünkhöz? És akitől húsz kiló patkánymérget koboztunk el? Tudja, milyen gyötrelmes dolog patkányméregtől megdögleni? Vagy itt van, mondjuk, egy olyan ránézésre ártalmatlan szarszállító, mint a maguk barátja, és a hordójában, az árujával együtt, egy tankelhárító aknát vitt be a Belorusszkajára, tudják? Ha el tudja helyezni a megfelelő helyen, el bírják képzelni, mi lett volna? És ezek csak a diverzánsok. Provokátorokat csapatostul fogunk. Meg agitátorokat. Arról kezdenek el sírni, hogy nincs nálunk igazságosság, hogy a gazdagok gazdagodnak, a szegények szegényednek, hogy a Hanza állítólag megfojtja az üzletet, vagy hogy a dolgozó embernek az egész metróban attól tűrhetetlen a helyzete, hogy a Hanza mindenkinek kiszívja a vérét, aztán pedig jönnek az efféle röplapocskák – tessék!

Letett Artyom elé egy darab szürke papírt, amelyen a metrótérkép mint pókháló volt megjelenítve, a közepén pedig ott ült egy kövér pók. A pókra rá volt írva, hogy „HANZA”.

– A másik oldalán, fordítsa csak meg: „Add tovább!”, vagy „Gyere el a gyűlésre!”. Hát így. Sejteket hoznak létre. Értik már? Az orrunk előtt forradalmat szerveznek, világos? Éjjel és nappal. Voltak már ott náluk, merjem megkérdezni? Tudják, mi vár itt mindannyiunkra, ha bekövetkezik valami? Töltényt se fognak pazarolni ránk, egyszerűen csak agyonvernek valami vassal. Azok pedig, akiket erőszakkal boldoggá tesznek, egymást fogják felfalni ráadásul jegyrendszerben, így állunk! Jön a Szovjetek hatalma! És mit tudnak önök tenni a népfelkelés ellen? Hány embere maradt a Rendnek? Harminc? Negyven? Na persze, a különleges alakulatok, persze, a hősök, ha nem maguk, akkor kik? De a tömeg ellen, amelyet feltüzeltek a provokátorok, az ellen mit tesznek? Nőkre fognak lőni?! Gyerekekre?! Nem, barátom! Lehet, hogy a közelharc taktikáját jól értik, vagy a megerősített objektumok ostromát, csakhogy az élet nem korlátozódik erre! Tudják, hányféle élethelyzet van?

Tiktak. Tikiak. Tikiak.

Borisz Ivanovics összekulcsolta a kezét; ez mintha emlékeztette volna valamire, és elgondolkodva meredt vastag, erős ujjaira. Aztán újra megérintette az arcát.

– Minek akarsz te a Tyeatralnajára menni? – kérdezte még egyszer, nyugodtan. – És ki ez itt veled? – biccentett Homérosz felé.

– Melnyik utasítását teljesítem – válaszolta Artyom. – Ha van kedve hozzá, lépjen kapcsolatba vele, kérdezze meg tőle. Az öreg pedig a vezetőm. A Paveleckajára megyünk.

Homérosz csak pislogott. Hallott már Melnyikről. Emlékezett rá, hová küldte el valójában Melnyik Artyomot. „Meghibbant a fiú.” De ő se tud mindent. A tetoválás ugyan megmaradt, de ha valaki megmondja Melnyiknek, hogy Artyom mind a mai napig a Rendben szolgál... Ha valaki tényleg felveszi azt az esetlen telefont, és kéri, hogy kapcsolják össze Melnyikkel...

– Félvezető – húzta el szórakozottan a szót az őrnagy, és elnevette magát. – És a bróker minek?

– A bróker... velünk van.

– Veletek volt. Most majd velünk lesz. Hiszen ő hozott át benneteket a kordonon, ő intézte el, ugye? Megszegve a sugárzás elleni karantént. Mert valaki csak adott baksist a Gyűrű Közössége csinovnyikjának, nem igaz? Hogy úgy mondjam, ha nem ti, akkor ki?

– Nem – ingatta a fejét Artyom. – A bróker velünk van.

Szvinolup nem hallotta meg.

– Úgyhogy a brókernek még... el kell beszélgetnie velünk. Titeket pedig elküldelek járművel a Novoszlobodszkajáig. A legrövidebb úton. És lekerül a lelkemről a kő.

Homérosz rásandított. De Artyom nem hagyhatta itt ezt a bolond srácot. Nem hagyhatta itt Borisz Ivanovicsnak. Nem hagyhatta itt ezekben a nehéz, vészterhes időkben.

– Elengedsz mindannyiunkat. Vagy hívd fel Melnyiket!

Szvinolup dobolni kezdett ujjaival az asztalon, és mint búgócsigát, pörgetni kezdte a súlyos kis Makarovot, összeszorította, szétnyitotta az öklét.

– Mit riogatsz engem Melnyikkel? – szólalt meg végül. – Vele úgyis szót értek. Melnyik tiszt, és én is tiszt vagyok. Csak ostobán fog kinézni. Hiszen közösek az ellenségeink. Együtt kell küzdenünk, vállt vállnak vetve. Ti is a magatok módján, mi is a magunkén. Megvédjük a metrót a káosztól. Megóvjuk a nagy vérontástól. Ki hogy tudja.

Meleg volt. Nem volt levegő. Artyom fülében ott lüktetett a zavaros talajvíz. A sarokban az elfüggönyözött ágy. A papucs az asztal alatt. Mit tegyen? Fogja magát, és tépje le azt az átkozott függönyt?

– Elengedsz mindannyiunkat – ismételte meg Artyom. – Mind a hármunkat.

– A Novoszlobodszkajáig. Odáig terjed a felségterületem. A másik irányban idegenek vannak. És nem akarok mindenkinek magyarázkodni rólad, a brókerről, Melnyikről. Valaki biztosan feldobna a főnökeimnél. Jelentésírással gyötörnek majd.

– Most azonnal – ütötte a vasat Artyom.

– Aha, szóval most azonnal...

Tiktak. Tiktak. Tiktak. A sarokban suttogva tanácskoztak a szentek. Mindkettejük kardja kivonva. Homérosz próbálta letörölni keze fejével az izzadságot kopasz homlokáról, de az összes izzadságot nem lehetett letörölni.

Végre Borisz Ivanovics felemelte a lapos, gombos telefon kagylóját.

– Agapov! A brókert vezessék a kijárathoz! Igen, ennyi. Mi? Hogy mi történt Leonovval? Akkor add oda neki! A munkát meg kell fizetni. Igen. Annál inkább! Istenadta hazudozó! Ez különösen jól megy neki, a Láthatatlan Megfigyelőkről – nevette el magát.

Artyom vállon lökte Homéroszt: megyünk. Az öreg elkezdett felállni, de csak lassan, mintha beleakadt volna valamibe.

– Adja vissza a holminkat! – szólalt meg Artyom.

– A határon – ígérte meg elkomolyodva Borisz Ivanovics. Mert a végén még megszöktök és elrejtőztök. Hiszen a küldetésetek részleteit végül is nem beszéltük át. Ne nyugtalankodjatok. A határon majd mindent visszaadunk.

Mielőtt az irodát bezárta volna, egy gazda szemével végigmérte. Minden rendben volt odabent. Borisz Ivanovics bepislantott a sarokba is, megcsikorgatta csizmáját a nimbuszos kardhordozók előtt, elő-írásosan, mint a parancsnoka előtt, és eloltotta a lámpát. És Artyom is visszatekintett még utoljára a vállán át – a függönyre. Nem az én dolgom – mondta magában.

– A hatáááron sűrűűűű fellegjááár – dudorászta halkan, csak úgy az orra alá Szvinolup.

A Gyűrűn lévő Proszpekt Mira állomás egészen más arcot mutatott, mint sziámi ikertestvére. Az átlós vonal állomása vakon meredt a sötétbe, a Gyűrűé hunyorgott a fénytől. Az átlós vonal állomását ellepték a pultok, kioszkok, mindenféle vackok és használati cikkek maradványai, és nagyjából úgy nézett ki, mint egy szeméttárolóban turkáló hajléktalan. A Gyűrű állomása, habár átjáró kötötte össze vele, kimódolta, hogy ne tetvesedjen el tőle. A fekete-fehér sakktáblás padló fel volt nyalva, a mennyezeten az aranyozás felújítva, maga a ferde vonalakkal keresztezett mennyezet pedig, habár kissé összekormozódott, mégis azzal az üzenettel szolgált, hogy nemrégiben még hófehér volt. Sokégős, súlyos bronzcsillárok lógtak le róla. Minden csilláron csak egyetlen égő égett, de ez is elég volt ahhoz, hogy az állomáson egyetlen sarok se maradjon sötétben.

A peron egy részét teherterminállá alakították át: a kézihajtány fölé hajoló rakodódaru mellett kék munkaruhás rakodók finom, drága füstölnivalót szívtak, ládák sorakoztak szabályosan, egyenletesen, az alagútból új szállítmány érkezett bálákban, élénk káromkodás harsant fel. Folyt a munka, pezsgett az élet.

A helybéliek lakásait a peronok kijáratainál lévő boltívek alá építették, hogy ne foglalják el velük a várócsarnokot, és ne csúfítsák el a szépségét: a beugrókat téglafallal kerítették el, és még ki is vakolták fehérre, a belső oldalakra kis ajtókat szereltek, az ajtók mellé pedig még a csillárokra néző ablakokat is vágtak; a függönyökön át valószínűleg azt lehetett képzelni, hogy odakint egyszerűen csak esteledik. És ha az ajtón kopogtat valaki, el lehet húzni a függönyt, meg lehet nézni, ki az, mielőtt ajtót nyitnának. Az emberek tisztálkodtak, még tisztességgel fel is voltak öltözve, és keresve sem lehetett volna a tömegben akár csak egyetlen disztrófiást sem találni. Ha ebben a világban előfordulhatott még paradicsom, akkor a Proszpekt Mira minden bizonnyal annak egyik állomása lehetett volna.

Borisz Ivanovics elköszönt tőlük még azelőtt, hogy kiértek volna a fényre: elnézést kért, mondván, hogy az elsősegélyhelyre kell sietnie. Az egyik szolgálati helyiségből egy bajszos, tisztes és átlagos külsejű bácsi jött a váltására, és magával hozta Ljohát is. A brókernek be volt verve a szája, de ez nem zavarta a mosolygásban.

– Jössz velünk a Novoszlobodszkajára – közölte vele Artyom. – Aztán pedig a Mengyelejevszkajára.

– Akárhová is! – válaszolta Ljoha.

A bácsi meghúzta magán mosott pulóverét, amely persze nem tartozott az egyenruhához, egyszerűen csak kellemes viselet volt, kötött hólabdácskákkal, és miután vállon verte Ljohát, mindhármukat maga után invitálta. Kívülről úgy festhetett: megy négy jó barát a peronon, tréfálkoznak, dohányoznak.

Hajszálpontosan érkezett a híres-neves hanzai járat: egy füstös motoros hajtány, amely után utaskocsit akasztottak. Igaz, a kis vagon felül nyitott volt, viszont kényelmes üléseket helyeztek el benne, egy metróvagonból szerelték ki őket. A kalauz mindenkitől beszedett két töltényt: a pulóveres kifizette az egész társaságét. Leültek egymással szemközt, aztán nekilendültek, és már utaztak is.

Nem maradt több szabad hely. Balra tőlük egy seszínű hajú, golyvás nő ült. Jobbra egy nagy orrú, komor férfi szedett-vedett ruhában. Hátul egy álmatag, táskás szemű fiatalember, szipogó pólyával a karján, aztán egy illetlenül nagy pocakos férfi meg egy tizenhat év körüli, fekete hajú lány, földig érő szoknyában a bűnbeesés ellen. A hajtány legvégében pedig, mint az elején is, géppisztolyos őrök golyóálló mellényben, titánsisakkal a térdükön. Még itt, a Hanzán is, ahol pedig állandó volt a mozgás, és sosem aludt ki a fény, az alagutak alagutak maradtak, és bármi előfordulhatott bennük.

– És húsz kiló patkányméreg volt nála! – folytatta a golyvás asszonyság a korábban megkezdett beszélgetést. – Az utolsó pillanatban fogták el.

– Teljesen megvesztek! Patkányméreggel! Ezt a vadállatot kéne megetetni a patkányméreggel! – dörmögte a pocakos. – Meddig kell még eltűrni őket? Az egyikük átszökött a vörösöktől a... honnan is... a Szokolnyikiről. Azt mondja, már a saját gyerekeiket zabálják fel! Az a Moszkvin ott náluk maga az Antikrisztus. Sátánfajzat!

– A gyerekeiket... húzta el a szót a kialvatlan apa, karján a pólyával – A saját gyerekét senki se eszi meg.

– Sokat is értesz te az életből! – torkolta le a pocakos.

– A saját gyerekét senki! – ismételte meg csökönyösen az apa.

– Ha majd itt lesznek, megtudjuk folytatta a beszélgetést a pulóveres.

– Minden egyre rosszabb! Mi történt a múlt évben? A bunkerrel? A Rend éppen csak meg tudta védeni! Mi a fenét akarnak? – dohogott a golyvás asszonyság.

– Mert éhen döglenek, azért csinálják! – dörzsölte meg hatalmas hasát a pocakos. – Azért támadnak ránk ezek az izék. Hogy elvegyék és Elosszák maguk közt, ami a miénk.

– Ne adja isten! – fohászkodott hátulról egy öregasszonyos hang.

– Én pedig jártam egyszer a Vörös Vonal egyik átszállóján. És nincs ott náluk semmi ilyesmi. Egészen civilizáltan élnek. Tisztességesen öltözködnek. Csak riogatnak bennünket velük!

– És a kiegyenlítő zónától akár csak egylépésnyire is eltávolodtál már? Mert én igen! Azonnal nekem estek, majd hogy falhoz nem állítottak! Látszatra persze rend van náluk, aha!

– Ingyenélők, nem akarnak dolgozni – szólalt meg a nagy orrú is. – Mi mindent a saját két kezünkkel értünk el. Én magam húsz évet gályáztam. Ezek meg... Mint a sáskák. Persze új állomás kellene most nekik, a sajátjukat már rég lepusztították. És egykettőre felzabálják.

– De mi miért hagyjuk?

– Épp hogy csak elkezdtünk emberi módra élni!

– Csak háború ne legyen...

– Ha akarják, falják csak fel a gyerekeiket, de ide ugyan ne másszanak! Semmi közünk hozzájuk...

– Jaj, ne adja isten!

Mindeközben a hajtány békésen, komótosan haladt előre, kellemes benzinfüstöt eregetve, amire Artyom még a gyerekkorából emlékezett, mentek a példás alagútban, amely száraz volt és csöndes, és minden száz méteren energiatakarékos lámpa világította meg.

És akkor hirtelen minden elsötétült. Elaludtak a lámpák, és mintha az Isten is elaludt volna.

– Fékezz! Fékezz!

Felcsikordultak a fékek, mint búgócsigák dőltek egymásra az emberek: a golyvás asszonyság, a nagy orrú meg a többiek, akiket ki se lehetett venni a sötétben. Felnyivákolt a baba is, és egyre jobban rázendített. Az apja nem tudta, hogyan csillapítsa le.

– Mindenki maradjon a helyén! Ne szálljanak le a hajtányról!

Kattant egy zseblámpa, aztán még egy. Az ugráló fényben láthatóvá vált, milyen igyekezettel és ügyetlenül bújnak bele sisakjukba a golyóálló mellényes katonák, milyen kelletlenül másznak le a járműbe kapaszkodva a sínekre, és állnak be az emberek és az alagút közé.

– Mi van?

– Mi történt?!

Az egyik mellényesnek recsegni kezdett az adó-vevője, mire elfordult a civilektől, és dörmögött valamit válaszképpen. Várta a parancsot, ami nem érkezett, parancs nélkül viszont nem tudta mit csináljon és tanácstalanul lecövekelt.

– Mi van ott?

– Nem mindegy, jól elvagyunk itt – válaszolta gondtalanul a pulóveres – Hová siessünk?

Homérosz feszülten hallgatott.

– Nekem van hová sietnem! – szólalt meg a pólyás apja. El kell juttatnom az anyjához a gyereket! Vagy tán én adjak neki cicit?

– Mi van ott, fiúk? – intett a golyvájával a katonák felé a hidrogénezett hajú asszonyság.

– Maradjon ülve, asszonyom! – szólt rá keményen a golyóálló mellényes. – Várjuk, hogy kiderüljön.

A perc nyúlt, mint a húr. Aztán még egy.

A pólyás, akit nem tudott lecsillapítani az apja, már éktelenül sivalkodott. A hajtány elejéből milliónyi fénnyel világítottak mindannyiuk szemébe, keresve a sírás forrását.

– A seggedbe világíts! – kiáltotta az apa. – Lófaszt se tudtok! Inkább engedjük be a vörösöket, hogy foglaljanak el mindent, azok legalább rendet csinálnak!

– Mire várunk? – támogatták meg a hátsó részből.

– Messzire mész-e? – A pulóveres hangjából együttérzés hangzott ki.

– A Park Kulturihoz! Még a fele út hátravan! Á-á-á! Csicsijja.

– Menjünk tovább gyalogszerrel!

– Nem villanyhajtány ez! Indítsd be! Legalább vergődjünk el az állomásig, ott aztán majd...

– És ha diverzánsok?

– Hát a biztonsági szolgálatunk? Hol van, amikor szükség lenne rá? Csak beengedték őket!

– Már el is kezdődött, uram-atyám?!

– Mondom, hogy menjünk gyalog! Csak egy kicsit...

– Ezért fizetjük az adót!

– Várjuk az utasítást! – dörmögte az adó-vevőbe a katona, de abból csak hörgés hallatszott.

– Tényleg olyan, mintha diverzió lenne!

– Hát az meg mi ott? Világíts csak oda... – A pulóveres hunyorgott, ujjával a sötétség felé bökött.

Az egyik golyóálló mellényes arrafelé irányította a lámpáját: bele a fekete lyukba. Az alagútból a földrétegbe egy vájat, egy szűk folyosó vezetett.

– Hát ez meg mi? – csodálkozott el a pulóveres.

A golyóálló mellényes a szemébe világított.

– Ne avatkozzon bele! – förmedt rá. – Akármi is lehet.

A pulóveres nem sértődött meg, csak ellenzőt formált a tenyeréből.

– A Láthatatlan Megfigyelők... Hallották a történetet?

– Hogy mi?

– Hát... A Metró 2-ről. Hogy a kormányzat... Annak az Oroszországnak a vezetői, amelyik régen létezett... A Nagy Oroszországé. Hogy nem tűntek el sehová. Nem menekültek el. Nem vesztek oda. Nem menekítették ki őket semmiféle Urálba.

– Én hallottam már az Urálról. Ott van Jamandau, vagy micsoda. Egy város a hegy lábánál. És mindenki odacsődült, mihelyt elkezdődött a zűrzavar! Mi csak rohadjunk meg itt, a fontos személyek pedig mind... Ott élnek most is.

– Badarság! Egyáltalán nem hagytak el bennünket. Nem árulhattak el minket, a népet. Itt vannak ők is. Bunkerekben, amelyek itt vannak a közelünkben. Itt élnek körülöttünk. Mi árultuk el őket. Elfelejtkeztünk róluk. És ezért ők is... elfordultak tőlünk. De itt vannak valahol... Várnak. Mindenesetre ügyelnek ránk. Védenek bennünket. Mert mi olyanok vagyunk nekik, akár a gyerekek. Lehet, hogy az állomásaink falai mögött ezek az ő bunkerjeik. A titkos alagutak az ő alagútjaik. Köröttünk futnak. Követnek minket. És ha rászolgálunk... megmentenek bennünket. Kijönnek a Metró 2-ből, és megmentenek.

A hajtányon elcsöndesedtek, a fekete járatra, a fényelnyelő örvényre meredtek, és suttogni kezdtek.

– Az ördög se tudja...

– Baromság az egész – vetette oda dühösen Artyom. – Álmodozás. Jártam én ott abban a Metró 2-ben.

– Na és?

– Semmi. Üres alagutak. Üres alagutak meg egy rakás vadember, akik emberhússal táplálkoznak. Ez az összes Láthatatlan Megfigyelő. Úgyhogy csak üljetek itt, várjátok, hogy megmentsenek.

– Nem tudom – hümmögött az egyszerű lelkületű pulóveres. – Én nem vagyok valami jó mesélő. Meg kellene hallgatnod azt az embert, aki ezt az egészet elmondta nekem. Egészen a hatása alá kerültem!

– Tényleg emberevők vannak ott? – kérdezte a pólyás férfi.

De ekkor felgyújtották a lámpákat.

Az őrségnek szabad utat engedtek az adó-vevőn át. A hajtány prüszkölni kezdett. Megcsikordultak a kerekek. Elindultak.

Az emberek nagyot sóhajtottak, még a gyerek is elcsitult. Elhaladtak a fekete járat mellett, félve odapillantgattak.

A járatról kiderült, hogy mellékág. Zsákutca.

A Novoszlobodszkaja végeérhetetlen építkezésnek tetszett. A szabad pályán karaván állt, homokos vagy cementes zsákokkal megpakolva; téglát hordtak, betont kevertek, a padlóra megdermedő habarcs-cseppek hullottak, betapasztották a nyílásokat, kiszivattyúzták a vizet a vágányok közül. Valahonnan fentről szerzett melegítőgépek zúgtak, meleg levegőt fújtak a nedves vakolatra. Mindegyik gép mellé szürke ruhás őrt állítottak.

– Beázik – magyarázta a pulóveres.

Megváltozott a Novoszlobodszkaja. Valaha itt színes vitrázsok sorakoztak, és az állomást félhomályban tartották, hogy ez az üvegfestészet még fényesebben ragyogjon. A vitrázsok fölött kettős aranyszegély futott, amely a félköríves boltozatot díszítette; a padló fekete-fehér gránitkockás volt, mintha az utas egy drága sakktáblára lépett volna, amelyet a perzsa sah adott ajándékba az orosz cárnak... Most minden csupa cement volt.

– Törékeny dolog – szólalt meg Homérosz.

– Mi? – fordult oda hozzá Artyom: mennyi ideje hallgatott már az öreg, furcsa volt egyáltalán hallani a hangját.

– Volt egy ismerősöm. Ő mondta egyszer, hogy a Novoszlobodszkaján a vitrázsok már rég kitörtek, merthogy törékeny dolog az. Én pedig elfelejtettem. Most, hogy jöttünk, egyre arra gondoltam, hogy meg fogom látni őket.

– Semmi baj. Kihúzzuk – mondta meggyőződéssel a pulóveres. – Megmentjük az állomást. Ha az apáink meg tudták, mi is meg fogjuk. Ha nem lesz háború, mindannyian kihúzzuk valahogy.

– Biztosan – értett egyet vele Homérosz. – Csak furcsa érzés. Én sosem szerettem ezeket a vitrázsokat, és a Novoszlobodszkaját se szerettem a vitrázsok miatt. Azt gondoltam, ízléstelenek. Most viszont, ahogy közeledtünk, egyre vártam őket.

– Talán még a vitrázsokat is helyreállítjuk! A fő, hogy ne legyen háború! – ismételte meg a pulóveres, miközben hátba veregette Ljohát.

Egy lépcsőhöz vezette őket, a sínek fölé, majd egy viadukton keresztül a Mengyelejevszkajára. Átjutottak egy álcázott kordonon, aztán egy másikon, és csak azt követően tűnt fel a határ, a standard hanzai barna körrel és egy géppuskaállással.

Ljoha forgolódott, egyre-másra hátrafordult; Artyom tudta, hogy a vidámsága hisztérikus, nem valódi. Homérosz összeszorította az ajkát, és befelé, a homloklebenyére, egy láthatatlan mozivászonra figyelt. A pulóveres továbbra is hetet-havat összehordott a maga féktelen optimizmusával.

Az utolsó őrposzton a szürke ruhás határőrökön kívül ott lebzselt még két munkásnak öltözött alak is: piszkos munkaruha meg hegesztőszemüveg volt rajtuk. A lábuk előtt Artyom holmija hevert: a vegyvédelmis batyu, meg a hátizsák az adó-vevővel.

Köszöntek, széthúzták a cipzárt, kérték, hogy győződjenek meg róla, hogy a géppisztoly is, a töltények is mind a helyükön vannak-e, ha akarják, számolják meg őket. Artyom nem akarta megszámolni. Egyszerűen csak el kell tűnni innen, élve, semmi másra nincs szükség.

Lehetetlen az egész biztonsági szolgálat ellen egyedül harcolni. Az egész Hanzával. Márpedig ott, az irodában, a függöny mögött... Nincs ott semmi. Csak paranoia.

– Nos! – A pulóveres energikusan megrázta Ljoha piszkos lapátkezét, majd Artyomnak is kezet nyújtott. – Isten áldja!

Ha kívülről nézzük – négy régi jó barát búcsúzott el egymástól, nem tudva, mikor látják majd újra egymást.

Amikor már átértek a Mengyelejevszkajára, amikor a civil ruhás alakok nem hallhatták már őket, Homérosz megragadta Artyom karját, és azt suttogta neki:

– Nagyon ügyesen folytatta velük a beszélgetést. Hiszen akár ott is maradhattunk volna.

Artyom megvonta a vállát.

– Folyton ugyanarra a dologra gondolok – mondta végig a mondókáját Homérosz. – Amikor beléptünk az irodájába, elpakolt egy pár széthajigált papucsot, emlékszik rá?

– Na és?

– Hiszen az nem az ő papucsa volt. Nem figyelte? Női papucs volt. Női. És a karmolások...

– Badarság! – förmedt rá Artyom.

– Jó lenne harapni valamit – szólalt meg Ljoha. – Mert soká érünk még haza.

6. FEJEZET
NYOLC MÉTER

– Itt az út csak egy irányba vezet tovább – mondta búcsúzóul a határőrparancsnok, miközben körmével elvakart egy érett, levedző pattanást a nyakán.

És ekkor elfogta őket a kíváncsiság, hogy hová is kerültek.

A Mengyelejevszkaja félhomályos, párás, egészen átnedvesedett állomásnak bizonyult. A szomszédos Novoszlobodszkajáról az átjáró lépcsője nem gránitpadozatra vezetett, hanem egy tóba: az emberek bokáig érő hideg, zavaros vízben éltek. Artyom kibontotta a batyuját, amelyben benne volt a mocsárgázló csizmája is. Egyúttal a vállára akasztotta a géppisztolyt is. Homérosz is gumiruhában volt, azonnal látszott rajta az egykori vándor.

– Nem tudtam, hogy átszakadt – mormogta Ljoha és összehúzta magát.

Itt is, ott is korhadt fából eszkábált deszkakeretek hányódtak a vízben, amelyek kicsit megemelték az embereket. Csak úgy összevissza dobálták le őket. senki se próbált meg kis szigetet vagy utat formálni belőlük.

– Raklapok – ismerte fel őket Homérosz, miközben belemártózott a hideg trutymóba, hogy eljusson az egyik faszerkezethez. Régebben ilyeneket használtak a kamionokban. És az egész Moszkva környék tele volt reklámtáblákkal: raklapokat veszek! Raklapok eladók! Egész feketepiacuk volt ezeknek a raklapoknak. És az ember azt gondolta: mi az ördögnek kellenek ezek a raklapok? Úgy látszik, az Özönvízhez vásárolták fel őket.

De a raklapok is már rég átáztak, és néhány centire a vízbe merültek. A trutymón át csak egészen közelről lehetett észrevenni őket, akkor is csak úgy, ha az ember a lába elé nézett; távolabbról azonban valóban úgy látszott, hogy az egész nem más, mint kavargó bibliai özönvíz.

– Ezek itt mind olyanok, mint a próféták, megtanultak a vízen járni – nevette el magát Homérosz, a vízben evickélő helybélieket nézve.

A bróker is elmondta a véleményét:

– Mintha szarral volna elárasztva!

A szemük hamar elfelejtette, milyen fényesen ragyogott a Hanza, és már elég is lett az itteni szerény világítás. Mécsesekben zsírt égettek – ahová éppen jutott, akinek volt; néhol bolti csomagolóanyagból készített spanyolfalak mögött, amelyek kifakultak ugyan, de nem teljesen.

– Mint a kínai papírlámpások – mutatta Homérosz. – Szép, ugye?

Artyom másként látta.

A bolthajtásokban, amelyek kezdetben folytonosnak és feketének tűntek, sínek bukkantak elő. De nem olyan szokványosak, mint a többi állomáson. A Mengyelejevszkaján a peron és a sínek között nem volt határ, a zavaros víz mindent egyenletesre elmosott. Úgy kellett kitalálni, hol lehet még állni, és hol lehet elbotlani és nyelni a vizet.

De a legfontosabb: hogy lehet innen továbbmenni?

A felfelé vezető kijáratot eltorlaszolták és lezárták. Az átjárót elvágták. Az alagutat nyakig érő hideg, koszos víz árasztotta el. És még nyilván sugárzott is; csak próbáljon valaki megmártózni az ilyenben. Görcsbe rándul, a zseblámpája kialszik, és fejjel lefelé szép lassan alámerül, míg meg nem telítődik a tüdeje.

A láthatatlan sínek mentén helybéliek üldögéltek, vakaróztak, és a víz mélyéből valami hálófélével jobb nem tudni, miket halásztak ki, és azon nyomban nyersen meg is ették.

– Elvetted a gilisztámat! Add vissza, rohadék! – akaszkodott bele az egyik halász a másik sörényébe.

Se csónakjuk, se tutajuk nem volt. Sehová se tudtak elmenni a Mengyelejevszkajáról, de nem is akartak. De Artyom és Homérosz most mit tegyen?

– Miért van minden víz alatt? Alacsonyabban van talán, mint a Novoszlobodszkaja? – kérdezte fennhangon Artyom.

– Nyolc méterrel mélyebben – idézte fel az emlékezetéből Homérosz. – Onnan folyik ide a víz.

Elég volt kicsit eltávolodniuk az átjáró lépcsőjétől, a lábukat azonnal sovány kölykök kulcsolták át. A Hanza kordonja közelébe nem merészkedtek; valahogy elkergették onnan őket.

– Bácsi, adj egy töltényt!

Soványak, de inasak voltak. Hoppá – máris egy idegen kéz kotorász a zsebedben. Síkos, gyors, ügyes. Mintha elkapta volna az ember, de aztán mégse. És hogy melyik kis ördögfi volt, sose lehet megtudni.

A talajvíz teljesen elöntötte a metrót, kikezdte a betont, a mélyebben fekvő állomásokra igyekezett. Aki tudta, megúszta: megerősítette a falakat, kiszivattyúzta a trutymót, kiszárította a nedvességet. Aki nem tudta, csöndben belefulladt.

A Mengyelejevszkaján az emberek lusták voltak arra is, hogy evezzenek, arra is, hogy elmerüljenek. Csak úgy elvergődtek valahogy, ameddig tudtak. Loptak valahonnan csővázakat, eltorlaszolták vele a csarnokot, valóságos dzsungelt eszkábáltak össze belőlük, egyre feljebb költöztek, a mennyezet alá, és ott lógtak fönt ezeken a fémliánokon. Aki szégyenlősebb volt, a fészke köré nejlonzacskókat aggatott, hogy kívülről ne lehessen belelátni az életébe. Az egyszerűbb természetűek egyenesen a felső szintekről végezték a vízbe a dolgukat – és semmi probléma.

Korábban a Mengyelejevszkaja fehér márványcsarnoka ünnepélyes és visszafogott volt, tágas, félköríves bolthajtásokkal, és leginkább házasságkötő teremre hasonlított. A talajvíz azonban lemállasztotta a falakról a márványlapokat, rövidzárlatossá tette a villanyrendszert, és kioltotta a bonyolultan kacskaringózó fémcsillárokat, az embereket Pedig kétéltűvé változtatta. Itt már aligha házasodott meg bárki is egyszerűen csak egyre feljebb másztak, hogy ne érjen bele a seggük a vízbe, és kutyafuttában párosodtak egymással.

Aki nem épp gilisztát fogott, közönyösen és kedvetlenül ücsörgött fent a priccsén: bámult a sötétbe, ostobaságokat fecsegett, és eszementen röhincsélt. Más elfoglaltság, úgy látszik, itt nem akadt.

– Kajálni kéne – ismételgette gyámoltalanul Ljoha, miután kievickélt a zavaros vízből a szárazra, lerázta magáról a kéregetőket, és szomorúan szemlélgette lucskos bakancsát.

Kitartó siránkozásától Artyomnak is megkordult a gyomra. Kellett volna enniük valamit még a Proszpekt Mirán: ott lehetett kapni disznósaslikot is, meg párolt gombát is falhattak volna rogyásig. Itt viszont...

– Bácsi, adj egy töltényt!

Artyom erősebben magához ölelte a zsákját, elhessegette magától az ördögfiakat. A zsebében megint kotorászott valaki. Talált benne valamit, kirántotta, de Artyom most már résen volt. Elkapott egy hat év körüli kislányt. A haja kócos, a fogsora hiányos.

– Na, elég volt, kis tolvaj! Add csak ide, mit találtál ott?!

Egymás után szétfeszítette a kislány ujjait, igyekezett haragosnak mutatkozni. A kislány mintha meg is ijedt volna, de azért szemtelenkedni próbált. Csókot ajánlott Artyomnak arra az esetre, ha elengedi. A kezében egy fej gombát tartott. Honnan került Artyom zsebébe gomba? Egy nyers gombafej, a tenyészetről. Mi ez a badarság?

– Na, mi van már, add ide a gombát! Ilyen zsugori vagy?! – sziszegte a kislány.

Artyom rájött: Ánya tette bele.

Odanyomott neki egy gombát búcsúképpen: ez vagy te, Artyom. Ez vagy te, ilyen a természeted, ez a lényeged, és emlékezz csak rá a hőstetteid közepette! Emlékezz magadra, és emlékezz rám!

– Nem adom – mondta keményen Artyom, és erősebben szorongatta a kislány kezét, mint akarta.

– Ez fáj! Szörnyeteg! – kapálózott a kislány.

Artyom szétnyitotta az ujjait, elengedte a kis tolvajt.

– Állj meg! Várj!

A kislány, már biztonságos távolságból, csapkodni kezdett felé valami fémpálcával, de aztán mégis megállt, türelmesen várt. Vagyis hitt még valamelyest az emberekben.

– Nesze! – nyújtott felé Artyom két töltényt.

– Dobd ide! – parancsolta a kislány. – Szörnyeteg. Nem megyek a közeledbe.

– Hogy lehet innen kijutni? Mondjuk, a Cvetnoj bulvárra?

– Sehogy! – válaszolta a kislány, és orrát a tenyerébe fújta. – Ha kell, majd ők maguk kivisznek.

– Kik?

– Akiknek kell.

Artyom odadobta neki a töltényeket, egyiket a másik után. A kislány az egyiket elkapta, a másik azonban elmerült, mire azonnal három kis ördögfi is a hideg lébe gázolt. A kislány az egyiket orrba, a másikat fültövön rúgta: nem adom, az enyém! De valamelyik mégis megkaparintotta a töltényét. A kislány nem kezdett el bőgni, hanem határozottan odaszólt a szerencsésnek:

– Jól van, te mocsok, még megtalállak!

– Ide hallgass, kislány! – szólította meg Ljoha. – Van itt valakinek bármilyen kajája? Amitől nem kap mérgezést az ember? Vezess hozzá, adok érte még egy töltényt.

A kislány kétkedve nézett rá, aztán megszívta az orrát.

– Akarsz tojást?

– Tyúktojást?

– Naná, bazmeg! Hát persze hogy tyúktojást! A falu másik végén van valakinek.

Ljoha megörült, és Artyom is hinni kezdett hirtelen ebben a tojásban: főtt tojás, aminek olyan a fehérje, mint az ember szeme, a sárgája meg, mint a nap a gyermekrajzokon, friss és lágy. Neki is jólesett volna egy ilyen tojás, de jobb lett volna mindjárt három tükörtojás, amit finom disznózsíron sütöttek. A VDNH-n tyúkot nem tartottak, utoljára a Poliszban volt alkalma tojásrántottát enni, több mint egy évvel ezelőtt. Amikor Ányával épp összejöttek.

Artyom a belső zsebébe rejtette a gombafejet. Ánya üdvözletét.

– Én benne vagyok – mondta Ljohának.

– Tojást fognak zabálni! – kiabálta a kislány.

A hír felizgatta az ördögfiakat. Mindazok, akik megpróbáltak Artyomtól töltényt kunyerálni, későbbre halasztották álmukat, és abbahagyták a kéregetést; szó nélkül, kerek szemekkel a jövevények köré gyűltek.

Az egész kísérettel együtt végig kellett ugrándozniuk, mint a kiscsirkéknek, a raklapokon, egészen a peron túlsó végébe, ahol el volt dugva a tyúkketrec. A gyerekek a csővázakon ugrándoztak utánuk, Megelőzték őket a felső szinteken, időnként visítva lezuhantak a mocsárba.

A Priccseken szunyókálók eltompultan és erőtlenül bámultak utánuk és ernyedten bontogatták ki zavaros gondolataikat:

– Elmegyünk ma este a Szoljankába? Olvastam egy hirdetést, érkezett valami tök jó svéd didzsé.

– Na, az pont neked való. Azok ott Svédországban mind buzik. Tegnap mondták a tévében.

– Beszlopáltak gilisztából – magyarázta menet közben a kislány.

Az egyik raklapon holttest puffadozott.

Artyom végignézte, ahogy pofáját felemelve egy patkány úszik felé, hogy lakmározzon belőle, és hangosan így elmélkedett:

– Mindössze nyolc méter szintkülönbség, és mintha a pokolba ereszkedtünk volna le.

– Ne szarj be! – biztatta Ljoha. – Ezek szerint még a pokolban is a mieink vannak! És még oroszul se felejtettek el!

Végre elvergődtek ennek az átkozott falunak a túlsó végéig. Egy zsákutcáig.

– Na! – köpött ki a kislány. – Ott van, ni! Add a töltényt!

– Hé, gazdasszony! – kiáltott felfelé a bróker. – Azt beszélik, tojást árulsz.

– Van olyasmim – nézett le rájuk fentről egy bozontos szakáll.

– Add ide a töltényemet! Add a töltényemet, szörnyeteg! – nyugtalankodott a kislány.

Ljoha keservesen és fukarul felsóhajtott, de fizetett, ahogy megállapodtak. A környező priccsekről irigykedve figyelték őket.

– Mennyi?

– Kettő! – felelte a szakállas. – Két töltény!

– Kérek kettőt... Meg a társaimnak még hármat. Az évszázad üzletét kötöd meg, testvér!

Odafont mozgolódni, krákogni kezdett valaki. Egy perc múlva egy kistermetű férfi állt a vendégek előtt, a pucér testére felvett kabátban. A szemérmét fehér szoknya takarta, pontosabban egy alul kivágott, nagy nejlonzacskó, rajta „Aucha” felirattal, az „n” betű már lekopott róla; a szakálla borzas és piszkos, a szeme vörösen izzott.

A férfi az egyik kezében magabiztosan, mint királyi jelvényt, a hatalma szimbólumát, egy szaros tyúktojást tartott. A másikkal kedvesen, de biztosan egy sovány, űzött tekintetű tyúkot ölelt át.

– Oleg – mutatkozott be méltóságteljesen a szakállas.

– És engedményt adsz-e, Olezska? – csörgette meg a tarisznyája a bróker.

– Mindennek megvan az ára – mondta határozottan Oleg. – A tojás két tölténybe kerül.

– Rendben... Vigyen el az ördög. Add ide! Főtt? Meg még négyet! Tessék... Egy; kettő... Öt. Tíz.

– Nem kell! – ingatta a fejét Oleg.

– Mi nem kell?

– Csak egy tojás van. Adj két töltényt! A többi nem kell.

– Hogyhogy csak egy? – lombozódott le Artyom.

– Az egész állomásra egy jut. Ma. Vedd meg, míg mások el nem viszik. És persze nyers. Nincs itt min megfőzni.

– Akkor hogy lehet megenni? – kérdezte komoran Ljoha.

– Hát idd ki. Törd fel, és idd ki! – mutatta Oleg. De a pénzt előre kérem.

– Rendben. Nesze, fogd a töltényeket! Csak félek tőle, ha nyers. Egyszer egy hónapig fetrengtem miatta, majdnem kipurcantam. Valahol majdcsak megfőzöm.

– Nem! – Oleg nem eresztette ki kezéből a tojást, és a töltényeket se vette el. – Itt idd meg! Előttem! Vagy nem adom el!

– Hát azt meg miért? – lepődött meg a bróker.

– Mert csak. Kendermagosnak kalciumra van szüksége. Mit gondolsz, miből tudna tojáshéjat előállítani?

A tolvaj kislány mellettük állt, figyelt. Gyűjtötte a tudást.

A többiek előmásztak a félhomályból, készültek valamire. Nemcsak a gyerekek, hanem a felnőttek is, akik a közelben laktak, odagyűltek.

– Mi-cso-da?... – kérdezett vissza Ljoha.

– A tojáshéj kalciumot tartalmaz. Jártál iskolába? Hogy új tojást tudjon kihordani, szüksége van kalciumra. És honnan vegyek itt? Úgyhogy zabáid csak be! A héját meg add vissza! Kendermagos megeszi a héjat, ti megjöhettek holnap új tojásért.

– És két töltényt kérsz ezért?

– Mindennek megvan az ára! Oleg hajthatatlan maradt. Én nem élősködőm az embereken! Az egyik töltényen gombát veszek Kendermagosnak, a másikon magamnak. Egy napra valót. Holnap pedig lesz új tojás. Minden ki van számolva. Minden jól működik. Mint a svájci óra. Ha te nem akarod, elpasszolom a Sonderkommandónak. Imádják a tojáslikőrt. Na? Megveszed?

– Miféle Sonderkommandó? – kérdezte Homérosz.

– Na, gyerünk, add ide a tojásodat! – dörmögte Ljoha.

– Csak óvatosan törd fel a héját!

– Értem én a csínját.

Pakk.

– Mesterien törte fel! – suttogta valaki tiszteletteljesen az összeverődött tömegből.

– Finom, ugye? – kérdezte irigykedve egy puffadt hasú fiúcska.

– Ne idd meg olyan gyorsan! Csak lassan, ízlelgetve! – tanácsolta egy nő, akit alig lehetett megkülönböztetni a férfiaktól.

– A sárgája, a sárgája is lement már, látjátok?

– Mintha mindennap tojást zabálna!

Ljohát nem zavarta a közönség.

– Még hogy megfőzni! A tojás nyersen jó. A fehérje, mint a folyékony üveg. Valószínűleg így nézhet ki az emberi lélek is – mondta Oleg, a szakállát vakargatva.

– Hallgass ide, öreg! – szólalt meg Artyom. – És kijutni hogy lehet innen?

– Hová? Minek?

– Hát mi van itt legközelebb? A Cvetnoj bulvárra.

– Mi keresnivaló van ott? Semmi! – jelentette ki kategorikusan Oleg.

– És ha, mondjuk – gondolkodott hangosan a szaros tojást jóízűen hörpölgetve a bróker –, elmennél gilisztákat fogni, és mindennap félretennél egy tojást, aztán egyből eladnál húszat a Hanzán, a bevételből pedig vennél még egy tyúkot? Akkor nem nullszaldósan dolgoznál tovább. Egy hónap alatt pluszba kerülnél, nem?

– És a tyúkot is gilisztával etessem? A tyúk tiszta állat, az megdöglik a gilisztától! Nagyon okos vagy, mondhatom!

– És ha kivárnád, hogy kibújjanak a kiscsirkék? Ha adnék neked töltényt hitelbe egy kakasra? – csörgette Ljoha a megmaradt töltényeit. – Vagy ha beszállnék a bizniszbe? Ötven százalékkal?

Ekkor a tolvaj kislány, aki nagy szemekkel figyelte mindazt, ami történik, nem bírta tovább elviselni a tisztességes élet unalmát, udaugrott, alámerült, és megütötte alulról a bróker karját; a hegyes ólomgolyók felugrottak, és a raklap lécei között, a zavaros vízben csobbanva lemerültek az aljára. A tojás miatt izgulók felélénkültek.

– Hú, te kis átokfajzat! – üvöltött fel a bróker. – Agyoncsaplak, a jó kurva anyád! Gyerünk, add vissza őket!

– Nesze, ott a hiteled! – örvendezett Oleg. – Hogy adósságba keveredjek?! Azt már nem!

– Menj te is a...! – Ljoha térdre ereszkedett, kotorászni kezdett a hideg trutymóban, keresgélte az elmerült töltényeit; a félig kihörpölt tojást a másik kezében, jó magasan tartotta.

A kislány felmászott valami olyan helyre, ahol nem lehetett elérni, elrejtőzött a szakadt nejlonszatyrok között, és nyilván a hajléktalanok istenéhez fohászkodott, hogy a bróker ne tudja felszedni az összes töltényt. A többiek, látva, hogy Artyomnál fegyver van, féltek volna a vesztükbe rohanni.

– A pénz nem boldogít! – kántálta Oleg. Az embernek nincs sokra szüksége. Nem mindegy nekem, egy tojás, vagy tíz? Eggyel is bőven beérem. Tíztől viszont már lehet, hogy bélcsavarodást kapnék! Mindig így éltem, és így is fogok.

Ekkor azonban a hajléktalanok aljas istene nyalván meghallgatta a kislány suttogását, kihúzott egy szálat a lengyelfürtös szakállából, elmormolt valami abrakadabrát, mire Ljoha a kotorászó mancsával nem egy töltényre talált rá, hanem egy üvegszilánkra. Kirántotta a kezét, a vágás rajta – mint egy nyitott babaszáj, amelyik fekete vért hány.

– Rohadékok! – Ljoha szinte elsírta magát dühében, összenyomta az átkozott tojást, és bevágta valahová a sötétbe.

Az emberek elképedve elhallgattak.

– Gazember! Mit tettél? – Oleg egészen ledermedt attól, amilyen gyorsan és keményen reccsenve összetört a héj, és hogy egy pillanat alatt el is tűnt.

Kendermagossal a kezében belegázolt a dermesztő vízbe, keresni kezdte, hová eshetett a tojáshéj – mintha ott fehérlene! –, de elsőként egy éhes patkány ért oda, elkapta, és eltűnt vele együtt.

Oleg maga volt a kétségbeesés.

Felültette a tyúkot egy karóra, és ügyetlenül csapkodva a karjával, rátámadt a brókerre. Hány évet eltöltött már a metróban, verekedni mégsem tanult meg. A bróker ballal röviden állón csapta, és azonnal ledöntötte lábáról. A raklapról, miközben szakállát a deszkák közötti résekben fürdette, Oleg kétségbeesetten és megalázottan bömbölte:

– Tönkretettél, te... te mocsok... Az egész életemet... Miért? Miért tetted ezt velem?

Az emberek izgatottan előbbre léptek. Artyom minden eshetőségre készen kibiztosította a géppisztolyát. De senki sem akarta vásárra vinni a bőrét a pórul járt tojáskereskedőért.

– Na, most Oleg megkapta a magáét – suttogták mindenfelől.

– Meg bizony.

– Nagyon elkanászodott a jódolgában.

– Most aztán úgy él majd ő is, mint mindenki más.

Oleg elsírta magát.

– A Hanzán van homok! A Novoszlobodszkaján építkeznek. Majd csipeget egy kis homokot... – próbálta megvigasztalni Homérosz. – De az is lehet, hogy van benne annyi tartalék, hogy tud még egyet tojni így is...

– Nagyokos! Értesz is te a tyúk tartalékaihoz! A Hanzára pedig menj te! Majd hintenek ott rátok egy kis homokot!

Ljoha elveszetten szorongatta ép kezével a sebesült csuklóját, a félelmetes gyerekszáj a tenyerén csak nem csukódott be, és mindenki pontosan tudta, hogy a brókert sürgősen, sőt azonnal le kell locsolni alkohollal, mert ebben az átkozott, sekély vízben annyi ocsmányság tenyészik, hogy Ljohának egy nap múlva egészen biztosan gangrénája lesz.

– Van valakinek egy kis alkoholja? – kiáltott oda Artyom a lepusztult dzsungellakóknak. – Hogy kiöblítsük vele!

Úgy röhögtek fel erre, vinnyogva, gúnyosan, mint a majmok. Kisüsti, aha. Öblíteni.

– De hát csupa mocsok az állomás! Valamiből csak pároltok szeszt?

– Még ha szarból is! – kérlelte őket Ljoha.

– De hát ezek gilisztát szlopálnak! – magyarázta egy együtt érző hang. – A giliszta vetít nekik. Alkohol viszont nincs benne!

– Lófaszt se tudnak! – dühödött fel a bróker. – Kétbalkezesek!

– Menj, és kérj a katonáktól! – tanácsolták neki.

– Igen, igen, a katonáktól – nevetett fel egy másik.

– Igazuk van – markolta meg Artyom Ljoha vállát. – Menjünk a határőrökhöz! Visszamész a Hanzára. Vízumod van. Az a pulóveres meg már rég elment onnan. Befoltoznak, aztán ott szétválunk.

– Hová?! – kiáltott fel Oleg? – Hová mentek! Hát én?! Én most mit csináljak?!

– Én azokhoz nem megyek vissza! – makacsolta meg magát a bróker.

– Mi? Hogy hová mentek? – hajtogatta a magáét Oleg. – És én? Tönkretettétek a bizniszemet!

– Szóval, öreg... – Artyom megfogta a tárat, hogy onnan szedjen ki Olegnek egy kis vigasztalást, de az egészen másként értette.

– Hóhér! Meg akarsz ölni?! Akkor lőj! – Azzal felállt a térdéről, elkapta a fegyver csövét, és a hasához nyomta.

Dörrenés hangzott fel. Tépett szárnyával csapdosva felröppent a tyúkocska. eszeveszetten rohangálni kezdett a raklapon. Az emberek elképedtek, megnémultak. Végtelen visszhang moraj lőtt végig a föld alatti folyócskán.

– Mit csináltál? – kérdezte Artyom Olegtől.

Oleg csak ült.

– Hát ezt – felelte.

Oleg hasán a kabátot valami csillogó lé itatta át, amelyről, amint lejjebb folyt, rá a fehér nejlonszoknyára, egyértelműen látszott, hogy narancsszínű, híg vér.

Micsoda ostobaság.

– Mit csináltál, öreg? – kérdezte tőle Artyom. – Miért tetted?

Oleg a tyúk után kutatott a szemével.

– Kire hagyjam Kendermagost? – kérdezte elgyengülve, szomorúan. – Kire hagyjam? Hiszen felzabálják.

– Miért csináltad ezt, te idióta?! Miért? – üvöltötte Artyom, látva, hogy se ő, se Oleg, se senki nem tehet már semmit, hogy helyrehozza a dolgot.

– Ne üvölts így! – kérte Oleg. Úgyis szar meghalni. Gyere, Kendermagosom, gyere ide hozzám...

– Te vagy a gazember! Idióta! Fogd! Fogd meg szaporán a lábát! Megyünk a Hanzára! – kiáltotta oda a brókernek Artyom, miközben megragadta Oleg hónalját.

Csakhogy Ljoha az összekaszabolt kezével nem bírt emelni semmit. Ekkor Artyom átadta Homérosznak a batyut, a brókerre rásózta az adó-vevőt, ő maga felkapta egyedül a könnyű, alélt Oleget, és a vállára dobva elindult vele az átjáró felé.

– Nesze neked, Oleg! – szólaltak meg a tömegben.

– Volt, nincs.

– A tojást se mentette meg.

Homérosz a nyomában lépdelt; meg Ljoha is, aki ostobán meredt a tenyerére. A tyúkocska, miután helyrerázódott a légnyomástól, kotkodálni kezdett, és egyik raklapról a másikra röppenve a gazdája után eredt. És minden szájtáti utánuk indult, a kezüket dörzsölgették, és kuncogtak.

Egyvalakin kívül.

Elég volt csak elmenniük onnan, és a csővázakról azonnal lemászott egy bizonytalan árnyék, arcát a deszkákra szorította, kezét a trutymóba dugta, bele a törött üvegbe – semmi gond, a hajléktalanokon minden magától beforr, a vérük bármilyen gangrénával elbánik, a halál csak az elkényeztetett gyerekeket viszi el, a csontos árvákon nem akarja kicsorbítani a fogát.

Amikor visszaértek a csarnok közepére, a lépcsőhöz, amely a földalatti tengerből felvitt a távoli, nyolc méterrel magasabban lévő égbe, a csővázszerkezeten már újra fent lógtak a mengyelejevszkajaiak. A zajongás megszűnt, mindenki várt valamire.

Artyom kimászott a partra, mocsárgázló csizmáját megvetette a grániton, aztán koszos tócsákat hagyva maga mögött elindult felfelé.

– Hé, fiúk! – kiáltott oda a határőröknek, amint nehézkesen haladt felfelé. – Rendkívüli helyzet állt elő nálunk! El kell jutnunk a tábori kórházba! Halljátok?

A mengyelejevszkajaiak sutyorogni kezdtek, összebújtak, és mohón figyeltek.

A túloldalról nem érkezett válasz. Halotti csönd honolt.

– Fiúk! Hallotok?

A lépcsőkön patakocska csörgött végig, átmosta a romlott vért a gyógyuló Novoszlobodszkajáról a lázas beteg Mengyelejevszkajára; és ez a csörgedezés világos és érthető volt. Artyom fellépett még egy lépcsőfokot, a vállán át cicegett, hívta az égbe vivő lépcső alján rekedt Ljohát és Homéroszt.

– Nem megyek! – rázta makacsul a fejét a bróker.

– Akkor menj a francba!

És az hogy van, gondolkodott el Artyom, hogy itt a jóllakott, kimosakodott, jól fésült Hanza, mellette pedig, nyolc méterrel mélyebben már egy barlang, és benne barlanglakok? Hiszen a közlekedőedények is kiegyenlítődnek, hogyan lehetséges akkor az, hogy...

Mindenki a helyén volt. A parancsnok gondterhelt képet vágott: egyre a nyakához nyúlkált, aztán nézegette a kezét. Két másik dohányzott. Artyomot ez valamiért megnyugtatta. Dohányoznak, vagyis emberek.

– Egy sebesültet kell a kórházba vinni... Lőtt seb... Véletlenül történt... – lihegte Artyom, miközben Oleget a zsákokból rakott mellvéd felé vonszolta.

És tényleg igaz, mennyi homok van itt, gondolta Artyom. És tulajdonképpen miért is akar meghalni Olezsek?

– A Novoszlobodszkaja állomás le van zárva – szóltak oda neki. – Karantén. Hiszen mindenkit figyelmeztettek.

Artyom még közelebb vánszorgott, amennyire csak tudott, a katonák azonban, anélkül hogy kivették volna fogaik közül a cigarettát, ráemelték a fegyverüket.

– Á-á-állj! – kiáltotta oda neki a parancsnok.

Mitől mérges ez ennyire? Artyom alaposabban szemügyre vette.

És most már világos volt: a parancsnoknak sikerült végre elvakarnia a pattanását. A pattanásból most vér szivárgott; alighogy letörli, máris új csepp gyűlik. És megint fel kell itatnia.

– Van vízumunk! Éppen maguktól kaptuk!

– Hol a Kendermagosom?

– Egy lépést hátra!

A parancsnok nem nézett sem Artyomra, sem a meglőtt Olegre. Csak az ujjára, a piros vércseppekre. És mulatságosan oldalra sandítgatott, mintha abban reménykedett volna, hogy megláthatja kivakart nyakát.

– Nem egyeznénk meg? Csak az elsősegélyhelyig... Fizetünk érte.

A katonáknak egyre ment: megnyugtatta őket a füstölnivaló. Türelmesen várták a parancsnokuktól, lőjenek-e vagy sem. Olezsek nem hatotta meg őket.

– Csak nem valami vadat hurcolsz ide hozzánk? – kérdezte felháborodottan a pattanásától a parancsnok.

– Hisz ez a kendermagos.

– Nézzétek már, tényleg, ő az, aki a tojást árulja. Megismerem a szoknyájáról! – örvendezett az egyik katona.

A tyúk, miután Homérosz elkapta, ostobán csapkodott erőtlen szárnyával. A gazdája utána akart menni az égbe.

– Hátrább egy lépést!

– De hát mindjárt itt múlik ki!

– Vízuma van? – A parancsnok elővett a zsebéből egy szalvétadarabot, és rányomta a sebére.

– Nincs vízuma. Nem tudom!

– Hátrább egy lépést! Mire hármat számolok. Egy!

– Legalább ideiglenesen! Hogy a lyukat bevarrhassák neki!

– Kettő! – A parancsnok elvette a szalvétát, megnézte, mennyire véres, és még jobban elkomorodott.

– Engedjetek már át, rohadékok!

– Na, ide figyelj, te Don Quijote! Annyian vannak azok ott, mint a legyek... – mondta Artyomnak az egyik katona.

– Tán mindet meg akarod menteni? Rövid ahhoz a mentőkötél! – hümmögött egy másik, miközben kiköpte a végigégett cigijét.

– Nagyon kérem! Kérlek benneteket! Na?

– Három! Az államhatár megsértése! – ráncolta össze a homlokát a parancsnok: egyre csak vérzett az a rohadt seb.

Oleget vette célba elsőnek.

Csisszent a lövés, mint a kovakő – a géppisztolyok hangtompítósak voltak, a Hanzán vigyáznak a katonák fülére! –, és a golyó belecsippentett a plafonba. Porfüggöny ereszkedett le.

Csak a Melnyiknél eltöltött szolgálat mentette meg. A test tudománya, hogy ész nélkül is boldoguljon. Hogy a bőrével érezze, hol fenyeget halálosan a fegyvercső, és elzuhanjon, a földre vesse magát, elkerülje a halált, még mielőtt bármit is értene az egészből az eszével.

Elzuhant, ledobta magáról az élő terhet, kúszni kezdett, vonszolta maga után Oleget. Még lőttek rájuk, megpróbálták eltalálni őket, de zavarta őket a por.

– Rohadékok!

Újabb ropogás – a hang felé lőttek. Betontörmelék szóródott rájuk.

Háta mögött a majmok lelkes biztatásban törtek ki.

– Na, most megkapod a magadét!

– Azt hitted, fehér ember vagy?

– Gyerünk, még egyszer!

Itt csak értelmetlenül meghalni lehetett. Semmi egyebet.

Artyom lejjebb gördült egy lépcsőfokkal, aztán még eggyel. Maga után húzta Oleget is. Oleg erejét megfeszítve szedte a levegőt, próbálta lefogni a sebét, hogy ne vérezzen annyira, de egyre sápadtabb lett.

– Ide hallgass, öreg! Eszedbe ne jusson, világos? Hogy lehet innen kijutni?! A Cvetnoj bulváron csak kell lennie valaminek... Kell ott lennie valaminek, nem, öreg?!

– Volt ott egy bordély – jutott eszébe Homérosznak.

– Na, ugye! A bordélyban akadhat orvos is. Vagy nem? Csak jussunk el oda. Na, nehogy már elaludj, az anyád úristenit!... Hé, ne aludj el!

Csakhogy a bordélyhoz nem lehetett eljutni. Sem Olegnek, sem senki másnak. Nem volt min. Mert a peron szélén mindkét csatorna partja üres volt.

– Fölösleges. Nem él ez már – ítélte halálra álmatagon a bróker Oleget.

– Meg akarok halni – erősítette meg Oleg. – A tojásomat is összetörték. Nagyon belefáradtam az életbe.

– Fogd be a pofád! Artyom megbökte a fegyveresével a ledermedt brókert. – Te meg mutasd a hasadat!

De mi lenne ott: koszos bőr, a bőrön lyuk, amely híg levet pumpál magából, és mindent összeken. Homérosz is megnézte, megvonta a vállát. Hogy meghal-e, vagy sem, csak a Magasságos tudja. Valószínűleg meghal.

Ljoha beleakaszkodott a nyakában lógó Krisztusba, mint egy ejtő-ernyő kioldókarikájába, és csúszkálva, meggörnyedve elindult menekülő útvonalat keresni. Kiutat a farkasveremből.

Ki ezért a hibás, próbálta meg végiggondolni Artyom. Ő maga a hibás, ez a tojásos ember. Én nem lőttem rá. Ha meghal, ő lesz érte a felelős.

– Mellesleg a tyúkot nekem ígérte, ha ő kimúlna – szólalt meg egészen közel a füle mellett egy tömzsi, telt keblű, bedagadt szemű asszonyság. – Sok minden összefűzött bennünket.

– Menj innen! – kérte erőtlenül Olezsek. – Boszorkány.

– Ne végy bűnt a lelkedre! Ott már nem lesz szükséged a tyúkra. Mondd meg nekik, na! Amíg tudsz beszélni.

– Menj el! Hagyd, hogy az Istenre gondolhassak!

– Jó, de előbb hagyd rám a tyúkot! Jobb lenne, ha azonnal ideadnád...

A tyúk behunyta szemét Homérosz tenyere alatt. Neki már minden mindegy volt.

– Hogy lehet innen kijutni, néném? – kérdezte Artyom az asszonyságtól.

– Hová mennél, kedves? És minek? Hiszen itt is emberek élnek. A tyúkot együtt is tarthatjuk. Olezsek úgyis mindjárt kinyúlik... Veled meg majd megegyezünk! – kacsintott rá azzal a szemével, amelyikkel még bírt.

Nem én öltem meg, gondolta Artyom.

– Hé! Hé!

Valami ének hangjai hallatszottak, úsztak oda a távolból.

Induló.

– Hé! Ott!

– Mi?!

– Úszik ott valaki! Az alagútból!

Ljoha csak állt, és elképedve meredt az akcióba lépett Jézusra.

Artyom felkapta Oleget, aki egyre könnyebbé vált, ahogy száradt ki, és lassan futni kezdtek a sín-csatorna felé.

Tényleg felbukkant ott valami. Tutaj? Tutaj!

Égett egy fejlámpa, csobbantak az evezők, zavaros kórus csendült fel élénken. A Szavjolovszkaja felől eveztek – és éppen a Cvetnoj bulvár felé tartottak.

Artyom eléjük sántikált, és majdnem beleesett a sebesülttel együtt a csatornába, idióta módon majdnem belefulladt az utolsó pillanatban.

– Állj! Hé! Álljatok meg!

Az evezőcsapások abbamaradtak. De még nem lehetett kivenni, mi van ott. Kik vannak ott.

– Ne lőjetek! Ne lőjetek! Vigyetek el bennünket! A Cvetnojig! Van pénzünk!

A tutaj közelebb úszott. Fegyvercsövek meredeztek róla. Öt fegyveres utazott rajta. És így, közelebbről, már látni lehetett, hogy van még rajta hely néhány ember számára.

Mindenki a csatorna szélére gyűlt: Artyom a haldoklóval, Homérosz a tyúkkal, Ljoha a sebesült kezével. Sorjában szemügyre vették őket a rájuk irányított fénycsóvában.

– Úgy látszik, nem korcsok!

– Egy tárért elviszünk benneteket! Másszatok fel...

– Hála neked... – Artyom nem mondta végig; énekelni lett volna kedve.

Olyan szívvel, mintha az édesbátyjának kegyelmeztek volna meg, tette fel Oleget a tutajra, amely nem süllyedhetett el, ezernyi üres műanyag palackból volt összekötözve. És ő maga is lerogyott mellé.

– Nehogy megpróbálj nekem megdögleni, mielőtt a Cvetnoj bulvárra érünk! – szuggerálta Oleget.

– Nem megyek sehová – ellenkezett Oleg. – Még hogy elmenni valahová! Hülyeség.

– Ne vidd el! Hát nem látod? A szívem szakad meg! Jaj, ne! Kántálta a dagadt szemű asszonyság.

– De hát hová vinnéd? – támogatták meg a dzsungellakók. – Minek kínzod? Hagyd itt! Itt élt, itt is fogja kilehelni a lelkét.

– De hát felfaljátok, még mielőtt megmerevedne!

– Ne sérts meg minket!

De huzakodásra nem volt idő: indulni kellett.

– A tyúkot, legalább a tyúkot hagyd itt! Hogy vakulj meg mindkét szemedre!

A Mengyelejevszkaja állomás a múltba veszett. Előttük állt egy új út, a vizes alagúton át, a világ másik végébe, ahonnan világítótoronyként villant elő az élet.

– És ti hová mentek, testvérek? – kérdezte a tutajosoktól a bróker.

– A Negyedik Reichbe tartunk válaszolták neki. Önkéntesnek.

7. FEJEZET
A CVETNOJ BULVÁR

A tutaj oldala beleütközött egy megfulladt emberbe. A hulla domborodó háttal, kezével a víz alját kotorászva lebegett. Biztosan elveszített valamit. Csak sajnálni lehetett: már majdnem eljutott a Cvetnoj bulvárig. Vagy éppen onnan nem sikerült messzire menekülnie?

– Ti hogy álltok a korcsokkal?

Artyom úgy tett, mintha nem őt nyaggatnák a kérdéseikkel. Hallgatott. De nem adták fel.

– Hé, haver! Neked mondom, neked! Azt kérdem, nálatok, ott az Alekszejevszkaján mi a helyzet a korcsokkal?

– Semmi gond.

– Az, hogy semmi gond, azt jelenti-e, hogy vannak, vagy azt, hogy már mindet agyonvertétek?

– Nálunk nincsenek korcsok.

– De vannak. Tudod, haver, azok mindenütt vannak. Mint a patkányok. Nálatok is kell, hogy legyenek. Csak elrejtőznek a rohadékok.

– Értem.

De örökké úgyse tudnak elbújni. Megtaláljuk őket. Egytől egyig, mindet megtaláljuk, a piszkokat. Körzővel-vonalzóval kiszámítjuk, hol-merre vannak... Ugye, Beljas?

– Naná! A metróban nincs helyük korcsoknak. Nekünk magunknak is fogytán a levegő.

– Hiszen nem egyszerűen csak gombát zabáinak, hanem a mi gombánkat zabálják, vágod már? Az enyémet meg a tiédet! A gyerekeinknek nem jut elég hely a metróban, mert azok mindent elfoglalnak! Vagy mi őket, vagy ők minket...

– Mi, normális emberek, össze kell, hogy tartsunk. Mert ezek az aljasok bizony csoportosulnak...

Valaki Artyom vállára tette a kezét. Bajtársiasan.

Az egyiknek közülük püffedt volt az arca, a szeme alja felduzzadva a szakálla hegyes, a keze dagadt a fölösleges víztől. A másik mintha csupa lőporos lenne, a pofája himlőhelyes, a homloka kétujjnyi magas. A harmadik: bőrfejű, összenőtt szemöldökű bunkó – ez biztosan nem árja. A másik kettő beleveszett a sötétségbe.

– Az emberek olyanok, mint a disznók. Belenyomják az orrukat a vályúba, és röfögnek. Amíg moslékot öntenek eléjük, addig mindennel elégedettek. Gondolkodni senki sem akar. Tudod, mivel vonzott be a Führer? Azt mondja: gondolkodj a saját fejeddel! Ha mindenre kész válaszok vannak, akkor az azt jelenti, hogy valaki már elkészítette őket neked. Kérdéseket kell feltenni, érted?

– És ti jártatok már korábban a Reichben? – kérdezte Artyom.

– Én már igen – felelte a himlőhelyes. – Átutazóban. És beleestem. Mert ott minden a helyén van. Azt gondolod: a mindenit, hát eddig hol voltál?

– Na ja – erősítette meg a bőrfejű.

– Mindenkinek magával kell kezdenie. A saját állomásán. Kicsivel, kicsivel kell kezdeni. Mondjuk, utánanézni legalább a szomszédoknak. Nem mindjárt hősnek születik az ember.

– Korcsok pedig vannak. Mindenütt vannak. Van valami szervezetük, olyasmi, mint a maffia. Egymást segítik. A normális embereket meg nem engedik be közéjük.

– Nálunk, a Rizsszkaján pont ugyanígy van. Akármennyit küzdesz is, mintha csak fejjel mennél a falnak! – jegyezte meg Ljoha. – Ez miattuk van? Legalább azt mondjátok meg, hogy néznek ki!

– Ezek úgy elrejtőznek, hogy nem lehet megkülönböztetni őket az emberektől, vágod? Meg kell kaparni őket.

– Kár, hogy ezt nem érti mindenki! – támogatta a vizenyős a bőrfejűt. – Az állomásunkon elkezdtem kiválogatni a korcsokat... De nem minden ember készült még fel rá dörzsölte meg az állkapcsát.

– Vannak, akik még párosodnak is velük, gondold csak meg, micsoda ocsmányság.

– A lényeg, mindet megjegyezni. Mindenkit, aki a mieinkre kezet emelt. Aki bántotta a testvérünket. Eljön még a mi időnk.

– Azt mondom: álljatok be közénk! – mondta a himlőhelyes, és továbbra se vette le Artyom válláról a kezét. – Önkéntesnek! A Vasgárdába! Hiszen te velünk vagy! Velünk vagy, nem?

– Nem, fiúk. Mi nem mászunk bele a politikába. Mi a bordélyba tartunk.

Úgy érezte, mindjárt megfullad. A kéz pedig a vízhatlan ruhán át is égette: mindjárt égett szag fog terjengeni. Szeretett volna laposkúszásban kievickélni, kivergődni ez alól a kéz alól. De hová?

– Nehogy megsértődjek a végén. Hívjuk megmenteni az egész metrót, ő pedig csak nyomja vissza az orrát a vályúba. Gondolkodtál már egyáltalán azon, hogyan kerültünk ebbe a helyzetbe? Hogy miként élhetnék túl ezt az emberek? Lófaszt se gondolkodtál. Csak a kurvákon jár az eszed. A nedves punci izgat, de a nációd jövője nem érdekel.

– Vágod, Páncél? Lehet, hogy valami korcs csajt kufircol ez ott?

– Hé, öreg, hát te? Öregségedre ideje a lelkeddel is törődnöd! Egészen normálisnak látszol! Vagy rákos vagy? Azt mondják, a Führer egyenlőnek tartja...

– Sebaj. Összeáll a Vasgárda, és akkor... Most csak gyakorlatozunk... Aztán visszajövünk, és mindenkit emlékeztetünk rá, hogy... Minden férget. Végigmegyünk mi még az egész metrón. Végigmasírozunk.

– Mi az a Vasgárda? – Ljoha nem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze.

– Önkéntes csapat. A mieinké. Akiket a korcsok nem hagynak élni.

– Akárcsak engem!

– Ó! Na tessék... Halkan... Megérkeztünk, nicsak.

A Cvetnoj bulváron fényszóró fénycsóvája fogadta őket, úgyhogy az állomáshoz hunyorogva, majdnem vakon kellett odamenniük. Őrök helyett itt kidobófiúk álltak: sem a vízum, sem az útlevél nem érdekelte őket. Csak a patronok: költeni jöttetek, vagy csak a nyálatokat csorgatni?

– Orvosra van szükségünk! Van itt orvos?! – Artyom, mihelyt kikötöttek, kievickélt a peronra, és elkapta a bróker grabancát.

Olezsek már feladta, és már nem beszélt félre. Szájából piros buborékok bukkantak elő. Hűséges tyúkja rátelepedett lyukas hasára, hogy ne engedje elszállni a lyukon át a lelkét.

– Orvos vagy ápolónő? – röhögött fel egy lepusztult biztonsági őr az orra betörve, a füle helyén gyűrött cafatok.

– Haldoklik egy ember!

– Nálunk akadnak angyalok is.

De azért mégiscsak megmutatták: jól van, na, arra van a doktornő.

– Igaz, ő a nemi bajokhoz ért. Úgyhogy a golyóval kapcsolatban nem tudom, de hogy a trippert azonnal kiszúrja, az biztos.

– Gyerünk! – sürgette Artyom a brókert.

– De ez az utolsó alkalom – figyelmeztette Ljoha. – Végtére is nem én lőttem meg.

– Senkinek se kellesz – mondta az öntudatlan Olegnek Homérosz, miközben felemelte az egyik lábát. – Csak a tyúknak.

– Tényleg! A tyúk! – eszmélt fel Ljoha.

Elindultak az állomáson keresztül. Homérosz számításai szerint ennek még mélyebben kellett elhelyezkednie, mint a Mengyelejevszkajának; viszont itt éppen annyi víz volt, amennyi a síneket csatornává változtatta, de maga a peron száraz maradt. Homérosz csodálkozására, hogy miért van ez így, Ljoha elmagyarázta: hát, nem merül el, és kész.

Hogy mi lehetett korábban a Cvetnoj bulvár, már nem lehetett kivenni. Most merő bűnbarlang volt az egész. Kabinokra, szobácskákra, bokszokra osztva furnérlemezekkel, farostlemezekkel, kartondobozokkal, paravánokkal, függönyökkel – és a Cvetnoj bulvár átláthatatlan labirintussá változott, amelyben minden dimenzió értelmét vesztette. Nem volt ezen az állomáson se padló, se mennyezet. Néhol két szintet is be tudtak szuszakolni a tető alá, másutt akár hármat is. Mindenhol kis ajtók, némelyik a kacskaringós, szűk folyosókról díványméretű szobácskába vezetett, a másik ugyanolyan egy hodályba, amely a fél peront elfoglalta, megint mások pedig egyáltalán nem tudni, hová.

Vad zajongás hallatszott: minden szoba a maga sajátos hangját hallatta, szoba pedig akadt ott ezer. Valamelyikben sírtak, valamelyikbe nyögdécseltek, valamelyikben nevetgéltek, valamelyikben gépies zenével igyekeztek elnyomni a kiabálást, valahol részegen daloltak, valahol üvöltöttek a félelemtől. A Cvetnoj bulvár hangzavara úgy szólt, mint az ördögök kórusa.

És persze a nők.

Feslett angyalok, szigorú váll-laposok, szakadt harisnyás végzet asszonyai, meztelen ülepű ápolónők; és egyszerűen csak vulgáris kurvák mindenféle szerepjáték nélkül egész légióra való. Amennyi csak elfért, éppen annyi volt belőlük. Mindegyik ordibált, kínálta a bájait, elfogták a pillantásokat, mindegyiknek csak rövid ideje volt: egyeden kígyófarok-villanásnyi, míg el nem haladnak mellette ezen a fél méteren Ha nem akaszkodik beléd, nem fon körbe, nem lövelli beléd szerelmi mérgét – akkor annyi, elszalasztott.

És aki nem dolgozik, nem is eszik.

Ljohát azonnal megmarták, még a sebe is mintha behegedt volna. Homérosz viszont sehogy se találta itt a helyét; amint belemerültek ebbe a kacskaringós és végtelen folyosóba, hirtelen úgy kitekerte köszvényes nyakát, ahogyan az nem is tudhatott kicsavarodni, egészen hátra, és aztán egyre csak pillantgatott, forgolódott hátra.

– Mi van, öreg? – kérdezte tőle Artyom.

– Úgy tűnik... Egész idő alatt úgy tűnik... Hogy mindenütt... Egész idő alatt... – felelte Homérosz. – Hogy egy kislány... Akivel... Aki...

Olezsek meztelen lába kezdett kicsúszni Homérosz kezéből.

– Nem semmi kis öreg, mi? – fújtatott Ljoha.

– Tartsd inkább! Ott van! Ott, az az ajtó!

Bevitték rajta a haldoklót. Odabent sorban álltak a feslett lelkek. Meg a viszkető testek. Csupa lotyó. Kijött a doktornő – vastag szemüvegben, szájában sodrott cigivel, rekedt hanggal, férfias külsővel.

– Ez már alig él! – világosította fel minden eshetőségre számítva a bróker.

Hogy Olezsek ne kenje össze a maradék vérével a várót, beleegyeztek, hogy mindjárt őt vegyék kezelésbe. Belefektették egy széttárulkozó nőgyógyászati székbe, elvettek előlegbe egy tár töltényt, arra az esetre, ha mégis kimúlna, és azt mondták, ne várjanak rá.

Ljohának adtak egy pofa alkoholt, hogy itassa át vele a kezét, ennek ellenére ott maradt a sorban.

– Úgy ülnek itt, mint a rendes emberek, nem pedig úgy, mint a hivatásosak – magyarázta suttogva Artyomnak, miközben a szomorú sorsú hölgyek felé biccentett. – És ha pont megtalálom köztük az igazit? Na, viszlát.

Amit tudtam, megtettem, nyugtatta magát Artyom.

Jöhet a szórakozás.

– Tessék: vagy erre, vagy arra.

Bent ültek egy kis szobácskában. Mellettük egy rúdon egy csúnya és alultáplált, tizennégy év körüli kislány vonaglott; melle egyáltalán nem volt, bordái szánalmasan kiálltak az agyonmosott póló alatt. Csontos kezével egyre-másra belemászott Artyom leveses tálkájába, aki viszont félt, nehogy megbántsa, mert más kliense a lánynak nem akadt, ő pedig úgy tett, mintha nem lenne ott sem a rúd, sem a kislány. Vagy ezzel még jobban megsértette a kislányt? Vajon hol van a prostituált büszkesége, melyik testrészében? Nem tudni. A leves viszont olcsó volt, és most már számolgatnia is kellett. A töltények gyorsan fogytak – a semmire.

A falon a metró térképe lógott. Erről beszélgettek éppen.

A Cvetnoj bulvárról két út vitt tovább. Az egyik, az átlós vonalon, a Csehovszkajáig. A másik – az átjárón túl – a Trubnajához, aztán a Szretyenszkij bulvárra. És ha hinni lehetett a térképnek, az elsőn is, a másodikon is el lehetett jutni a Tyeatralnajára. De mindkettőn lehetetlen volt. Rég rajzolták már azt a térképet.

A kereszteződési pontot – a Csehovszkaja, a Puskinszkaja és a Tverszkaja kereszteződését – most másként hívták: Negyedik Reichnek, amely állítólag a Harmadik örököse volt. Lehet, hogy a végrendeletet hamisította meg, de az is lehet, hogy új alakot öltött.

A rezsimet meg lehet szüntetni, a birodalmak megvénülnek és elpusztulnak, az eszmék azonban olyanok, mint a pestis bacilusai. A hullákban, amelyeket ők tettek hullává, kiszáradnak és elszenderülnek, és akár öt évszázadot is kivárnak így. Elkezd az ember ásni egy alagutat, és rábukkan egy pestistemetőre... Megérinti a régi csontokat... És nem lényeges, milyen nyelven beszélt régen, vagy miben hitt. A bacilusnak jó minden.

Az egykori Szokolnyiki ág, amely kétfelé vágta a metrót, már rég Vörös Vonallá változott. Nem a színe alapján nevezték így, hanem a felekezete miatt. Különleges kísérlet volt ez: a kommunizmus felépítése egyetlen metróvonalon. A képlet ugyanaz volt: általános villamosítás plusz szovjethatalom. És persze ennek a képletnek minden változója, amelyek egyáltalán nem változók, akármennyi idő teljen is el.

Vannak hullák, amelyek életrevalóbbak az élőknél.

– A Reichbe nem mehetek – ingatta a fejét Artyom. – Nem lehet. A Csehovszkaját húzd ki a számításból.

Homérosz kérdőn pillantott rá.

– De hát mégiscsak ez a legrövidebb út. A Csehovszkajáról a Tverszkajára, onnan pedig a Tyeatralnaja már a következő állomás.

– Akkor is húzd ki! Nekem ott...

– Orosz vagy, nem? Fehér.

– Nem ez az érdekes. Engem ott... – Artyom odaintette magához a kétségbeesetten nyüszkölő kislányt. – Gyere, edd meg a levest! Én fizetem.

Valahogy nem volt kedve fennhangon megnyílni a hanzai beszélgetések után. Mindenütt pulóveresek kápráztak a szeme előtt.

– Mindegy. A Reichen keresztül nem megyek. Tudod, ezeket a rohadékokat... A tutajon, ahogy jöttünk idefelé... Alig bírtam ülve maradni. Ha nem öten lettek volna... Öttel valahogy... Meg még ez a mi haldoklónk is... A tojásos ember...

– Ostoba helyzet... – Homérosz megsimogatta az ölében szendergő tyúkot. – Sajnálom a fickót.

– Valahogy hosszú ez a mai nap – Artyom megtörölte az ajkát. – Hé! Hé, pincér!

– Mi van? – A pincér éltes, ápolatlan és közönyös volt.

– Inni mi van? Kisüstit tartotok?

– Gombából. Negyvennyolc fokos.

– Jól van. Öreg, te is kérsz?

– De csak egy fél decit. Meg kolbászt. Anélkül rögtön elbambulok tőle.

– Nekem egy decit!

Kihozták nekik.

– Valahogy végtelen hosszú ez a nap. Igyunk erre az idiótára. Olegre. Hogy életben maradjon. Hogy ne kelljen róla meg a tojásáról álmodnom.

– Rendben. Ostoba egy história.

– És nekem se sokon múlott. Tudod, nem érez az ember semmit. Csak puff. Most pedig azt gondolom: már rég vége lehetne. Nem is lenne rossz így meghalni. Megfelelne a könyvedhez? Puff! Na, hogy tetszik? Egy eltévedt golyó.

– Tényleg azt hiszed, hogy megölhettek volna?

– Lehet, hogy jobb lenne, nem?

– Háromállomásnyira a Tyeatralnajától?

– Háromállomásnyira... – Artyom újra ivott; végigmérte a táncos lányt, aki majd belefulladt a levesbe, meg a savanyú pincért. – Öreg tényleg ott van ez a te rádiósod? Az igazat mondd! Hová megyek én veled? És minek?

– Ott van. Pjotrnak hívják. A családneve, azt hiszem, Umbach. Pjotr Szergejevics. Összeismerkedtünk. Velem egykorú.

– Umbach. Ez felvett név? Mintha a Reichből menekült volna. Ezek elől a rohadékok elől.

– Hozzak még?

– Nem, nem kell. Vagy talán mégis. Köszönjük. Nem gondolom, hogy a Reichből. Egyszerűen csak...

– Hiszen engem ott egyszer majdnem felkötöttek, öreg.

– Mi? De hisz te nem vagy... Vagy mégis?

– Lelőttem egy tisztjüket. Így adódott. Aztán pedig... Szóval, a hurokból szedtek ki.

– Tölthetek? Csak egy kicsit. Elég-elég! De kiszedtek, nem? Tudod, én pedig azon gondolkodom, hogy ki hogyan hal meg. Meg hogy hová törekszik az életben. Nyilván romantikus vén hülye vagyok, de... Te végül is nem haltál meg sem ma, sem akkor. Lehet, hogy nem ez a te sorsod? Nem jött még el az idő?

– Na és? Azok a srácok, azok a bakák viszont, akikkel együtt... akikkel együtt védtük a bunkert a vörösöktől... Azok a srácok a Rendből. A rajomból mindössze Letyaga maradt meg. És ő is alig-alig. És hányan estek el? Ulman, Sityak, Tizes... Hát ők, ők miért? Nekik miért akkorra rendelték el a halált? Rosszul viselték magukat?

– Isten őrizz, dehogy!

– Hát ez az, öreg. Hé, pincér! Hozz még abból a méregből! Mozgás, mozgás!

– Ez... ez az a história, amelyiket Szvinolup irodájában... – kereste a szavakat Homérosz, miután kivárta, hogy töltsenek nekik, és magukra hagyják őket. – A Korbutról szóló történet, ugye? A vörösök elhárító parancsnokáról? Minden katonáját bevetette Melnyik ellen... Így volt, ugye? A pártvezetés szankciója nélkül?

A túloldalról egyenletes kopogás hallatszott a furnérfalon – vagy az ágy vége, vagy valakinek a feje kopogott –, és egyre hangosabban nyögdécseltek.

Artyom áthajolt a miniatűr asztalon Homéroszhoz, és kibökte:

– Elhárítás... A KGB elnöke volt. A Vörös Vonalé. És hogy szankcióval vagy anélkül... Gondold csak meg: ő volt az elnök! Egyébként én is ott voltam a srácokkal a bunkerben. Az egész Rend. Hogy hányan lehettünk? Ötvenen? Egy egész zászlóalj ellen. És nem is egy szerű zászlóalj ellen. És ha a bunkert elfoglalták volna a vörösök... Ott volt a raktár.

– Hallottam erről valamit. Konzerv- vagy gyógyszerraktár.

– Konzerv, aha. Ha egy ilyet kinyitsz... Azt hiszed, a vörösöknek kajára volt szükségük? Mindig megvoltak nélküle, és tovább is meglettek volna. Vegyi fegyverek! Még hogy konzerv! Megszereztük. Aztán felvittük a felszínre. Eltemettük a mieink felét. Ennyi az egész történet. És erre ne koccintsunk.

– Akkor koccintás nélkül.

– Melnyik pedig... Te őt már csak tolókocsiban láttad. Előtte nem találkoztál vele?

– Nem. De tolókocsiban is olyan... Olyan harcra kész volt...

– Ő volt az, aki a Rendet egyedül – egyedül! – emberenként összeverbuválta. A legjobbakat. Húsz év alatt. És akkor egy napon... Én mindössze egy évet szolgáltam nála... De mintha egy család lettünk volna. És most rokkant. Nincs meg a jobb keze! A lába nem mozog. Képzeld csak el! Tolókocsiban él!

– Te pedig, ha jól értem, azután kezdtél szolgálni a Rendben, hogy a feketéket a rakétákkal... Azokat a rakétákat együtt találtátok Melnyikkel, ugye? És ha nem találtátok volna meg, a feketék az egész metrót felfalták volna. És ezt követően vett fel a Rendbe. Mint hőst. Így van?

– Előbb igyunk még egyet, öreg!

A falon túl olyan hangosan kiabáltak, hogy még Kendermagos is feleszmélt. Lehullott a szeméről az álomhártya, és a megpróbált felröppenni.

– A lélek a paradicsomba repü-ü-ült – mondta Artyom, miközben megpróbálta részeg kezével elkapni a tyúkot. – És tudod, mi az érdekes? Hogy az útvonal ugyanaz. Nézd csak! Hová tudunk menni innen? Csak a Trubnajára. Onnan pedig a Szretyenszkij bulvárra. A Vörös Vonalra, már megbocsáss, szintén nem szeretnék. Már csak ilyen a te útitársad. És akkor úgy néz ki, hogy csak egyetlen út marad. A Turgenyevszkaja felé. Aztán pedig a mi vonalunkon a Ki Kitaj-Gorodig. Halálos alagút volt az... Gonosz. És onnan a Tretyakovszkajáig. Két évvel ezelőtt ugyanezen az útvonalon mentem végig... Az ördögbe is. Mennyi minden belefért ebbe a két évbe. A Tretyakovszkajától pedig a Tyeatralnajára. Igaz, akkor a Poliszba mentem...

– Ez az a bizonyos hadjárat volt? Amikor a feketékkel?...

– Igen, amikor a feketékkel. Ide figyelj, kislány, menj inkább, egyél még egy kis levest. De tényleg. Én nős vagyok. Azt hiszem.

– Nem, nem... Nekem pedig végképp nem kell, köszönöm... Na és miért?... Melnyik lánya miért... Végtére is a feleséged, nem?

– A feleségem. Korábban mesterlövész volt. A papája tanította ki, bevette a csapatba. Most pedig gombát termeszt... Hová lett az a gomba?...

– Hát Melnyik?... Melnyiknek mi baja veled?

– Csak az, hogy a lánya meg én... Mindegy. Azt mondd meg inkább, öreg, miféle história ez? Mármint a tiéd? A szőkékkel?

– Nem... Nem értem.

– Beszéltél valami lányról. Te meg itt folyton engem faggatsz. Hadd kérdezzek én is!

– Nem volt... nem volt semmi... Ő... mintha a lányom lett volna... Tavaly történt. Én gyermektelen vagyok. Ő meg nagyon fiatalka volt. Hozzám nőtt. Mintha az apja vagy a nagyapja lettem volna, tényleg... Nem pedig a... És meghalt.

– Hogy hívták?

– Szása. Szásának hívták. Alekszandrának. Az állomást... elöntötte a víz. És mindenki odaveszett. Na, igyunk... És erre se koccintsunk.

– Hé, pincér! Még egyet, meg kolbászt is!

– A kolbász elfogyott. Csak marinált giliszta maradt. De attól... Azt ésszel kell.

– És itt lehet nálatok maradni? Éjszakára?

– Szobát csak nővel együtt adunk ki.

– Nővel... Csak nem ezzel? Kiveszem. Hé! Ma kirúgunk a hámból!

– És tudod... hiába mondom magamnak, hogy nincs többé, mégis mindenütt őt látom. Még ebben a rettenetes kis ringyóban is... Őrület. Hiszen Szása olyan finom volt... Olyan kedves kislány. És éppen csak kikeveredett az állomásáról... Egész életében ugyanazon az állomáson... Ugyanolyan kerék nélküli biciklin ült... Hogy áramot termeljen. És elképzelt magának valamit. És volt még egy teásdoboza is. Amin volt egy rajz. Valami hegyek... Zöldek. Talán Kínában. És tudod az egész világot ez a doboz jelentette számára. Na és... ki az a Zsenya?

– Miféle Zs-zsenya?

– Én is azt kérdezem. Ha megfeledkezel magadról, valami Zsenyával kezdesz el beszélgetni.

– A barátom. Gyerekkori barátom.

– És ki ő? Hol van? Mindig veled van? Hall téged?

– Hol, hol? Ahol a te Szásád. Vele már nem lehet másként beszélgetni.

– B-bocsáss meg. Nem akartam.

– Én nem akartam. Hogy bárki hallhassa. Nem fogom többé. Értek én mindent: Zs-zsenya nincs többé, Artyom. És pont.

– Megbocsátasz?

– Ennyi, a francba Zsenyával! Végeztünk. P-pincé-ér! Rádumáltál. Hozd azt a gilisztát! Csak darabold fel... Minél apróbbra. Hogy ne látsszon rajta. Sajnálom a te Szásádat.

– Édes Szásenykám!

– Ott kellett volna talán maradnia az állomásán? Lehet, hogy mindannyiunknak ott kellene maradnunk az állomásunkon? Nem gondolod? Én néha ezt gondolom... Otthon ülni, nem menni sehová. Gombát termeszteni. Habár... Zsenyka otthon maradt, és mi lett vele?

– Én... Tudod, mit mondok én neked... Én korábban mozdonyvezetőként dolgoztam. A metróban. Igazi mozdonyvezetőként a metróban, igen, igen. És... van egy elméletem... Olyan hasonlatféle. Hogy az élet olyan, mint a metróvonal... Mint a sínek. Vannak rajta váltók, amelyek átállítják a síneket. És van végállomás is, de nem egy, hanem több. Van, aki egyszerűen elmegy innen oda, és kész. Van, aki beáll a depóba, megpihenni. Van, aki egy titkos összekötő vonalon átvág egy másik vonalra. Vagyis... Végállomás sokféle lehet. De úti célja mindenkinek csak egy lehet! A sajátja! És a síneken minden váltót helyesen kell átállítani ahhoz, hogy éppen az úti célba jusson az ember! Azt tegye, amiért egyáltalán a világra jött. Érthetően mondom? És tudod, ahogy most beszélni kezdtem, lehet, hogy én csak egy vén bolond vagyok, és mindez csak ostoba romantika... Artyom, ez nem a te... Azt hiszem, ez nem a te úti célod. Neked másmilyen van. Valahol másutt.

– Ha te mondod – fújta ki Artyom a levegőt. – És melyik vonalon dolgoztál? A te úti célod hol volt?

– Hogy én? – Homérosz felhajtott még egy kupicával. – A Gyűrűn.

Artyom grimaszt vágott. Odakacsintott az öregnek.

– Mulatságos. A gilisztával meg semmi gond. Csak ne tudja az ember, mi is ez... Hm?

– Én nem kérek.

– Én viszont igen. Tudod, mit, öreg: találkoztam már olyanokkal, akik az életről, a sorsról meséltek nekem... A rendeltetésünkről. Faszság! Eltévelyedés. Érted? Nincs semmi ilyesmi. Csak a kihalt alagutak. És fúj bennük a szél. Ennyi!

Bekebelezte a giliszták maradékát, és ingadozó, rogyadozó lábbal felállt.

– M-megyek h-huggyantani.

Egyik helyiségből kiesett egy másikba – a furnérfal túloldalára –, és minden megváltozott. Egy bár volt, benne rúd meg a szegény, pólós kiscsaj, a mennyezet két méter magasan, aztán előtér, folyosó, amely tele volt dobálva matracokkal, a matracokon meztelen emberek fetrengenek, kik komótosan, kik dühödten, egymásba akaszkodva, igyekezve támaszkodási pontot találni, kidugva meztelen lábukat, kemény talajt tapogatva; a falakat pornóújságokból kitépett, szánalmas, kifakult lapok borítják. Alacsony az egész – nem lehet felegyenesedni. Artyom tovább tántorgott...

Egy hatalmas has, göndörödő szőr borítja, a pasas fején viszont már egyáltalán nem maradt haj, a nadrágtartója csíkos, ül egy agyongyötört díványon, és mindkét térdén egy-egy nimfa ül, a falakon a tapéta pedig olyan otthonos, mint a felszínen az elhagyott lakásokban szokott lenni... Simogatja a lányok meztelen hátát, azok meg domborítják a hátukat, mint a macskák... Az egyik csaj megcsókolja a másikat... Reng a háj... A pasas durván elkapja az egyik lány tarkóját. Kialszik a fény... Tovább már csak tapogatózva.

– Hol itt a budi?

– Tovább!

Zörög egy összetört zongora, egy igazi zongora! És felültettek egyenesen a tetejére egy testes hölgyikét, aki egyik sonkáját jobbra, a másikat balra veti, vékony hangon cincog, középen pedig egy farmerdzsekis fazon serénykedik; szikkadt, horpadt feneke beleveszik a húsos bőségbe... Lebeg a plafon. Mi van a plafonra rajzolva? Nem... Tovább kell menni.

Három fazon, fekete egyenruhában – azt mondják, a régi világban az ilyen egyenruhákat a vasutasoknak varrták, de új gazdára leltek az új világban; a zubbony ujján háromlábú pókok, fehér köralapon fekete jelek: a Csehovszkaja, a Tverszkaja és... a Puskinszkaja triumvirátusa. Pontosan. Mindössze egy-egy megállóra vannak. Nyilván mindennap idejárnak... Éjszaka. Egyenesen állva felrántja a nő ruháját, ő maga leereszti a... A nő beharapja az ajkát, tűr... Ketten még sorba állnak hozzá, készülődnek. Fegyelem van. A zongora még idehallatszik, ez a fekete fickó pedig mintha kötekedne... Mindjárt két kijáratot is talál: jobbra és balra.

– Hol van a...

És megint minden roppant egyszerű. Semmi dekoráció, a testek egymás hegyén-hátán, mint a védőárokban a hullák, és ugyanolyan ernyedten mocorognak, mint a haldoklók... Gomolyog a narkófüst, kimászik a szoba résein – át a szomszédokhoz, hogy csiklandozza az orrukat. A füst marja a szemét, behatol a tüdejébe, a fejébe, a szívébe. Tovább, tovább... Honnan is jött? És hogy fog visszamenni?

Egyenesen vagy balra?

Megkorbácsolt fenekű ördög, rajta vállas nőszemély munkálkodik... Honnan szedik ezek az ilyen fehérneműt, istenem? Hiszen odafönt húzzák le a hullákról... Minőségi fehérnemű, importáru...

Lánynak öltözött fiú jön szembe, ruhája ujjúval letörli az ajkát, és közben látszik, hogy bajszos; mint a cirkuszban – szakállas nő... Hiszen itt korábban cirkusz működött, közvetlenül az állomás fölött... Híres, régi cirkusz a Cvetnoj bulváron...

És még egy ajtó. Talán itt lesz? Csak kell, hogy legyen valahol...

Terített asztal. Maszkabálos álarcok. Legalábbis az volt a terv, hogy olyan legyen, mint a maszkabálban... Maguk festették, vagy mi? Nem ezek közül való-e ez a... Elszökött?

Szemben vele feláll egy törékeny testű, elegáns nő, és teljesen... Csak a kezével takarja el...

– Ülj le! Ne menj el! Maradj!

– Van egy... gombám. Ányától. – Elővette a zsebéből a gombát, úgy fogta, mint valami amulettet.

– Mulatságos.

– Hol van itt nálatok a?... Ki kell... Ki kell mennem!

– Ott van. Arra. Aztán gyere vissza hozzám! Kérlek.

De nem, nem ment oda vissza többet: eltévedt.

Aztán elfáradt. Volt ott valami asztal, körötte emberek, alatta pedig lányok. Hányingere van, és nincs ereje, hogy továbbmenjen. Leült. A plafon forog, forog – ez annak bizonyítéka, hogy a Világegyetem forog a Föld körül. Elővezetnek egy meztelen nőt – korbáccsal csapkodják az összekötözött kezét. A többiek össze-összenéznek, tapsolnak.

– Ne merészeld! Hé! – Artyom felállt, amennyire csak tudott.

– Hát te meg ki vagy, he?!

– Ne merészeld! – ugrott neki, de elkapták, lefogták.

– Ő maga akarja! Ki bántja? Mi etetjük!

– Idióta! – kiáltja a lány. – Hagyj békén! Dolgozom!

– Adj neki!

– Gyerünk, ne kímélj! – kérte a nő. Tényleg ő maga kérte.

– Te ezt nem magad akarod! Nincs magánál! Egyszerűen nincs hová mennie! Hisz hová menne?!

– Nagyokos! És mi hová mehetnénk? Üsd csak, üsd! Most a mellét!

– Ja-a-aj!

– Hé, add ide! Én jobban eltalálom!

– Ülj le! Igyál velünk! Sztalker vagy?

– Én nem iszom... veletek! Nem iszom! Ne nyúljatok hozzá! Meg vagytok vadulva! Mindannyian! Hogy hová mehetnétek? Én tudom, hová!

– Na, ki vele! Hová?

– Keresni kell! Keresni, hol maradtak még túlélők! Keresni! Kijutni erről az átkozott helyről! Mert... Mert mivé leszünk itt? Barmokká! Engem mindjárt...

– Sztalker! Fantaszta! Hallottátok? A felszínre! Láttad már a tarkódat? Kopaszodsz, testvér! És hogy mi is menjünk utánad? Aha!

– Ja-a-aj!

– Hú, ez jó! Hú, ez finom! Jó kis kurva, mi?

– Milyenek leszünk itt a metróban?! Elkorcsosulunk! Kétfejűek... születnek! Ujjatlanok születnek! Púposak! Szem nélkül születnek! A szemük helyén nyák! Minden harmadik rákos! Golyva! Számoljátok össze, hány golyvás van! Amíg tudtok egyáltalán számolni! A gyerekesek már nem fognak tudni semmit! Lányokat vertek szórakozásból! A szomszédos állomáson pedig... A Mengyel... A Mengyelejevszkaján... Ott már! Ott már annyi! Barlangok! Húsz év alatt! Bar! Lan! Gok!

– Várj! Várj csak, sztalker! Helyesen mondod. Helyesen mondja, nem? A mi emberünk!

– Márpedig a Mengyelejevszkaja nagyszerű állomás. Vele ellentétben ez a bordély – pfuj...

– Hiszen mindent helyesen állít! Elkorcsosulunk! A gének... A gének bevannak szennyezve. Igyunk, sztalker! Hogy hívnak? Nem igaz, fiúk?

– Össze vannak rondítva a gének! Sehol sincs tisztaság! Töltsétek neki... Van itt nekünk egy kis titkunk, sztalker. Igyunk rád! A gének tisztaságára!

– Mi? Micsoda?

– Másképp nem menekülhetünk. Nehéz munka lesz. Piszkos munka. De valakinek el kell végeznie. Igyunk most ránk!

– Ránk!

– A Reichre!

– A Reichre!

– Menjetek a... Fasisztákra én nem... A nagyapáink ellenük... harcoltak...

– Ne olyan hevesen, sztalker! Fasiszták? Nem követed a Führer beszédeit! Már száz éve nem fasiszták! Megváltozott a fő irányvonal! És a feketeseggűek... Szóval! Minden ember a testvérünk, vágod? Már ha a génjei nem romlottak meg! Az embereknek össze kell fogniuk. A korcsok ellen! Mert a metróból egyetlen menekvés van... És...

– A gének tisztasága! A nép menekvése! – üvöltöttek kórusban.

– Tuti jó srác volt az a Darwin!

El kéne húzni innen, de nem tartaná meg a lába.

– Meg kell tisztítani a metrót, sztalker! Te meg csak menj, menj csak fel! Keresd, hol tudunk élni! Egészségedre! Ha-ha-ha! Mi pedig itt addig... tisztogatni fogunk. Mindenkinek megvan a saját munkája! Normális srác vagy te! Normális! Ne szarj be! Hajrá!

Minden erejét összeszedve bemászott az asztal alá. Ott viszont meztelen nők fetrengtek a szónoklók lábai közt. Kitaccsolt.

Négykézláb kimászott. Taps hangzott fel mögötte.

– Barmok... Elállatiasodtatok... És veletek együtt én is... Elállatiasodtam...

Aztán forogni kezdtek vele a szobácskák, furcsán hatottak, voltak is meg nem is, festett kartonfalak, pucér testekkel teleragasztva, és szembe is ilyen meztelen nők másznak, és egy meztelen alak megpróbál a hátán lovagolni, és egész idő alatt követi valaki rejtőzködik utoléri az ördög talán vagy kicsoda vagy egy bérgyilkost küldtek utána a mulatozók hurokba hurokba kéne dugni őket nem volt-e közöttük az aki két évvel ezelőtt halálra ítélte de lehet hogy köztük volt a léptek meg csak egyre hallatszanak mögötte és egyre gyorsabban kell mennie de hogy tegye ezt meg négykézláb de talán mégse bérgyilkos mégiscsak az ördög mögötte meg a Sátán el akarja el akarja vinni lejjebb nyolc méterre a pokol következő körébe vagy mi van ott menj menj nem akarlak hol van a gombám amit a zsebembe csúsztatott hol van a talizmánom ments meg uram!

– Ide, ni! Ide! Tessék. Ez a dívány itt kényelmes.

Furcsa terem milyen furcsa terem és ez a csillár és hány méter magas a plafon van vagy négy méter talán lehetséges ilyen plafon és honnan árad ennyi fény ez meg mit akar itt miféle ember ez nincs erőm nincs erőm minek áll az ajtóban őrség ez meg ki? Már elnézést, véletlenül kihallgattam. És kíváncsi lettem. Maga sztalker, ugye? Szeretne más túlélőket találni? Nem hiszi, hogy teljesen egyedül maradtunk? Hányingere van tőle, igaz? Megértem. Még elképzelni is émelyítő, hogy sehol, egyáltalán sehol nem menekült meg senki, csak a mi metrónkban.

– Ki vagy te?

– És mit gondolna arról, ha hirtelen kiderülne, hogy a világot valójában egyáltalán nem pusztították el? Mit gondol, kimennének akkor az emberek a metróból? Itt hagynának mindent? Új életet kezdenének valahol másutt? Ugyan már!

– Azonnal! De nincs hová mennünk... Ez a baj. Ez a mi szerencsétlenségünk. Csak ülünk itt... Mint a rabok... A föld alatt...

– Már megbocsásson, de hogyhogy nincs hová? Mennyi választási lehetőség kínálkozik! Ott vannak a fasiszták, ott a kommunisták, ott a mindenféle szektások, csak válasszon magának istent, vagy ízlése szerint alkosson magának újat, de akár a pokolba is kiépíthet magának egy lépcsőt, és egyáltalán, telepedjen le ott, ahol kedve tartja, állomás van éppen elég, ha kedve tartja, mentse a könyveket, ha kedve tartja, lakmározzon emberhúst, ha kedve tartja, háborúzzon. Ja, igen és nőkkel is azt csinál, amit csak akar, nem szaladnak el. Mellesleg itt nálunk is elő van készítve egy mára. Szása, Szásenyka, gyere ide! Látod, vendégünk van. Persze, mosdatlan, elvadult, de tudod jól, hogy épp az ilyeneket szeretem boldoggá tenni. Légy vele kedves, kicsim. Látod, mennyire ellepte a koszmó, és ugyanúgy, mint Kajnak, egy darab jég van a szíve helyén, meg kell lehelgetni a szívét, a kezeddel melengetni, másként nem olvad fel. Ja, és szeretném látni, hogyan csinálod, meg ő mit csinál veled. Nem kell sietned, van időnk. Csókold meg! Úgy. És rólam se feledkezz meg, kicsim. Nem, várj csak, van nálam egy gomba, az megvéd engem, persze, te az ördög vagy az ördög félned kell a gombától minden szentség abban van te Szása vagy hol is hallottam a nevedet Szása Szása Szása Szása Szása.

– Hé! Hallasz engem? Hé-é! Lélegzik egyáltalán?

– Úgy tetszett, mintha lélegezne. Fogd be az orrát, ha kinyitja a száját, akkor él.

– Hé! Testvér! Hogy vagy? Tényleg ő az?

Valami fehérség. Fehér és repedezett. Fekete repedés. Mint a Moszkva folyó a még havas partok között. És fáj is, mint ahogyan a folyónak is fáj, amikor zajlik a jég. Olvadékvíz. Nyilván tavasz van.

– Fordítsd meg! Ne a csempének nyomódjon az arca.

Változott a kép: most nem látszik se a hó, se a folyó. A fájdalom viszont, furcsa, még mindig folyik benne. Ég az arca. Zsibbad a karja. Az ürességben kirajzolódik valakinek a szeme. Artyom belsejébe néz, bemászik oda, ahová nem hívták.

– Ő az! Kelj fel, Artyom! Mit csináltatok vele?

– Mi? Semmit. Semmi közünk hozzá. Már így találtuk!

– És hol a ruhája? Hol a dzsekije? A pólója? És ez meg mi itt a kezén? Az ördögbe is...

– Ezt tényleg nem én csináltam. Anyámra esküszöm.

– Jól van, emeld fel! Mondom, emeld fel! Úgy, ültesd le, vesd a hátát a falnak! És hozz vizet!

Kinyílt a távolság. Folyosó, ajtók, a végében fény. Lehet, hogy oda kell mennie? Nem ott várja a mama?

– Mama... – hívta Artyom.

– Hall minket. Kezd magához térni. Visszatér a kozmoszból. Keverte a gilisztát meg a kisüstit, igaz? Öngyilkosjelölt! Régóta szem elől vesztette?

– Tegnapelőtt váltunk el.

– Még jó, hogy észbe kapott. Ez itt olyan környék... Akár egy hétig is heverhetett volna itt. Vagy akár fél évig is.

– Mi nem szoktuk a budiba dobni a barátainkat. Nesze a lóvé! Hé Artyom! Elég volt, bazmeg! Felkelni! Hív az alagút.

Valami kattant, a fájdalom kissé alábbhagyott. Kicserélték a lencséket. Előbb odaillesztettek valamilyet a világ elé, aztán egy másikat, válogatták a megfelelőt. Végre megtalálták: a körvonalak kiélesedtek.

– Ki vagy?

– Ki a fene lennék? Egy bőrkabátos csatornamunkás! Ljoha vagyok, bazmeg!

– Miért? Miért éppen te?

Furcsa, gondolta kínok közepette Artyom. És ami még furcsább: ez nem az ő Ljohájuk volt. Valami hiányzott róla. Valami hiányzott.

A bűze.

Artyomot, aki eltűnt a Cvetnoj bulváron, Homérosz nem tudta egyedül megtalálni. De összeakadt a labirintusban Ljohával, aki felismerte, és segített neki. Köszönet érte. A harmadik napon találták meg, egy üzemen kívüli vécében, mocskosán, a ruhájából semmi más nem maradt, csak a gatyája.

– Mi történt?

Ki tudja?

Kotorászik az emlékezetében, de nem lel semmire. Koromsötét van, mint az alagútban. Hogy van-e ott valami, vagy nincs semmi – nem tudni. Lehet, hogy üres. De az is lehet, hogy áll valaki a háta mögött, beleliheg a tarkójába, és mosolyog. Vagy lehet, hogy nem is mosoly ez, hanem tátja a pofáját. Francot se látni.

– A kezem. Mi történt a kezemmel? – Artyom odanyúlt, a homlokát ráncolta.

– Erre se emlékszel? – mondta Homérosz nyugtalanul.

– Semmire.

– A tetkód...

– Mi van vele?

– Ki tehette? – kérdezte Homérosz.

Artyom szó nélkül megtapogatta a sebeket. Égett, de nem annyira, mint szerette volna. Nem egy nap telt el azóta. Már hegedni kezdett. Hegedni?

Mentőtutajként úszott egy asztal a pálinkában, körülötte valami pofák, meg Artyom, aki egy időre szintén csatlakozott ehhez a tutajhoz; de ott nem kínozták, nem égették, csak tapsoltak neki valamiért... Aztán pedig már tényleg csak valami zagyvaság következett. Nem lázálom volt az egész? Sehogy se tudta megkülönböztetni az álmot a valóságtól.

– Nem tudom. Nem emlékszem.

– Kutyaharapást szőrével – ajánlotta Ljoha. – Attól feltámadsz. És szereztem neked egy dzsekit is, a másik helyett.

Artyom belebújt. Két számmal nagyobb volt rá.

Nem lehetett tudni, éjszaka vagy nappal van-e a Cvetnojon. A cserpákokban ugyanaz a leves volt, ugyanúgy nyögdécseltek meg ingatták a vacak falakat a csillapíthatatlan szomszédok, ugyanúgy kavargóit a sűrű levegőben a ragacsos zene, és ugyanúgy vonaglott a polírozott rúdon egy csaj. Artyom evett valami meleget – ugyanazt, mint a VDNH-n, mint a metró egész területén, és közben azon gondolkodott: mire való ez a billog? Ki tehette? Ki merészelte?

A Rend sose avatkozott bele a vonalak közötti viszályba. Mindig felette állt a villongásoknak. Melnyik utálta a politikát. Főnököt nem ismert el maga fölött, senkinek a parancsait nem teljesítette, és senkinek sem tett a kedvére. Két évtizeddel ezelőtt elsőként tette le az esküt: nem állok egyik oldalra sem. Nem teszek kivételt senkivel, védem a metróban az összes embert. Olyan veszélyektől, melyekkel senki más nem tud szembeszállni, vagy olyanoktól, amelyeket még senki sem fogott fel. A Rendre csak keveseket eskettek fel, és csak hosszú megpróbáltatások után: Melnyiknek nem volt szüksége egész hadseregre. A különleges alakulatok egykori tagjai, a sztalkerek, a Rend ügynökei láthatatlanul járták a metrót, felderítették, megjegyezték jelentették, amit kellett. Melnyik meghallgatta őket. És ha veszély fenyegetett – valódi, elkerülhetetlen, az egész metrót érintő veszély – akkor a Rend biztos, halálos csapást mért rá. Alacsony létszáma miatt nyílt háborút folytatni nem tudott; ezért Melnyik arra törekedett, hogy az ellenséget titokban, váratlanul, még csírájában semmisítse meg. Így alakulhatott ki, hogy a Rendről csak kevesen tudtak, azok pedig, akik tudtak róla, tartottak tőle.

Úgy látszik, valaki mégse félt.

De vajon miért végeztek félmunkát?

– Amikor kerestelek, bejutottam egy zsákutcába. Látom ám: vitrázsok. A Novoszlobodszkaján kitörtek, itt viszont megmaradtak! – Homérosz elhallgatott, majd hozzátette: – Átkozott egy állomás ez.

– El kell mennünk innen – tolta el az üres cserpákot Artyom.

– Én egy óra múlva lelépek! – jelentette be Ljoha.

– Vissza? Gondolod, beengednek a Hanzára?

– Nem. Gondolkodtam, és rájöttem: kinőttem a szarból. Megyek a Vasgárdába.

– Micsoda? – Artyom a brókerre emelte összehúzott, vörös szemét. Szóval ezért mosakodott ki Ljoha.

– Meghallgattam a srácokat: igazuk van! Amíg mi, normálisak, ki nem hajítjuk a felszínre a korcsokat, addig itt nekünk nem jut élet. Egyszóval megyek a Reichbe egy önkéntes szakasszal. Tartsatok meg jó emlékezetetekben!

Homérosz csak nedves szemmel pislogott: úgy látszik, ő már tudta.

– Teljesen hülye vagy? – kérdezte Ljohától Artyom. – Tényleg ilyen hülye vagy?

– Menj a!... Mit tudsz te a korcsokról? Tudod egyáltalán, milyen kegyetlen maffiát szerveztek az egész metróban? És az az összes féreg a Rizsszkaján... Vasalt csizmában fogok visszamenni hozzájuk.

– Tudok ezt-azt a korcsokról – válaszolta Artyom.

– Szóval én megyek! – mondta Ljoha, lezárva a beszélgetést.

– Hát, jól van – mondta Artyom. – Majd egyszer összefutunk.

– Mindenképpen – felelte Ljoha boldogan. – Mindenképpen összefutunk.

Felállt, megropogtatta a kezét: ideje volt, hogy kezébe vegye a sorsát.

Ekkor tekintete ráesett a tyúkra, amely csőrével a padlót kopogtatta.

– Nem osztozunk rajta? – javasolta.

– Tényleg, mi van Olezsekkel? – jutott eszébe Artyomnak.

– Feldobta a talpát! – közölte a bróker vidáman. – Én megmondtam.

Még támolygott egy kicsit. De a Cvetnojon egyetlen percig sem akart tovább maradni.

Ezen a Gomorán egy rádióval meg egy katonai zsákkal még nehezebb volt keresztülvergődni, mint meztelenül.

A labirintus életre kelt, az ördögi kaleidoszkóp felrázódott, új alakzatokban rendeződött el, és az ismert út ismeretlen helyre vezetett. Úgyhogy a Trubnaja átjárója helyett valahol a csatornánál kötöttek ki.

– Ó! Nézzetek oda! Hiszen ez a mi eszmetársunk! A sztalker!

A háta mögött szólalt meg valaki.

Artyom nem is vette magára. De vállon veregették, mire mégiscsak megfordult.

Négyen álltak előtte, fekete egyenruhában, a ruhájuk ujján háromágú horogkereszt; Artyom nem ismerte meg őket azonnal, aztán meg mintha egy háromliteres, sózott gombás üvegbe nézett volna, és ebben a zavaros, sós lében fordították volna felé az arcukat. Még tegnapelőttről. Ez itt... Ez itt mintha az asztalnál ült volna, barátságosan fogadta Artyomot, töltött neki abból a méregből. Az orrnyergén anyajegy. Ezt az anyajegyet bámulta, amíg... De miről is beszélgettek? És miért fogadják ilyen örömmel az után a beszélgetés után? Hiszen át kellett volna harapniuk a torkát.

– Emlékeztek, bajtársak? A sztalker! A mi emberünk! Négykézláb mászott el tőlünk.

– Aha! Fasza csávó! – Artyom rég nem látott ilyen őszinte mosolyt.

– Na, beállsz közénk? Bírjuk az olyanokat, akiknek vannak elveik! – hívta maguk közé az anyajegyes.

A gallérjukon tiszthelyettesi rangjelzés, mögöttük pedig hármas oszlopban indulásra készen sorakozott fel a csőcselék; valahol az oszlop végén Artyom kiszúrta az egykori brókert is. Aha, az önkéntesek. A Vasgárda. A gének tisztaságáért! Esetleg ő is ivott velük erre? És legalább elhányta magát?

– Húzzatok a faszba!

És ment tovább: ne is lássa őket! Se a saját bűnét!

Most azt képzelte: a csodás Gomora minden lakója hunyorogva néz rá, mintha felismernék, és kacsingatnának neki: hát hogyne, hát hogyne, találkoztunk veled a minap, négykézláb másztál, gatya nélkül, most akkor miért nem köszönsz?

Eszébe jutott: elhányta magát.

És eszébe jutott még más is: hogy ment utána valaki, követte, nem maradt le róla, józan volt, fennhéjázó, felnőtt, míg Artyom mint egy egyéves gyermek, négykézláb menekült a szégyene elől. És az az ember akart Artyomtól valamit.

Ragadós volt, mint a lázálom. De lázálom volt-e?

Pedig azt lehetett gondolni, Gomorában kevés a helybéli. Mindenki érkezik valahonnan. A fasisztákat fel lehet ismerni – ezek a hülyék egyenruhát viselnek; de ki van még itt rajtuk kívül, civilben? A Trubnajáról el lehet jutni a Hanzára is, a Vörös Vonalra is, a bandita szabadcsapatokhoz is a Kitaj-Gorodra, onnan pedig ahová csak akarsz. És aki csak akar, idetévedhet, bármilyen kiéhezett gazember.

Lehet, hogy még könnyen megúszta. Csak jó lenne tudni, hogyan.

Valahogy csak kivergődtek, és a Trubnajához vezető átjárónál találták magukat. Artyom a málhával, Homérosz a tyúkkal: az öreg megmakacsolta magát, és nem akarta leölni, hogy a felét odaadhassa a brókernek, aki beállt a Vasgárdába. A tyúk azonban, ahogy Oleg megjósolta, nem tojt több tojást.

Itt meglepetés várt rájuk: útlevél-ellenőrzés. Hogy miből tengődött a Trubnaja, Artyom nem emlékezett rá, de láthatóan nem virágüzletből, ha itt ennyit vacakoltak. Vízumot nem kértek, de iratok nélkül nem engedtek be senkit. Homérosz elővette zöld igazolványát, rajta a koronás sassal: Nyikolaj Ivanovics Nyikolajev, született 1973-ban az Arhangelszkaja körzetben, Szevasztopolszkaja állomás, a „nős” szó áthúzva. A laminált fotón nincs szakálla, még nem ősz; még negyven sincs. De felismerhető, úgy-ahogy.

Artyom ledobta a málháját, benyúlt a zsebébe.

Nincs a nadrágjában. Elhűlt.

Csak nem a dzsekiben volt? A dzsekiben, ami eltűnt, a gombával együtt, aminek óvnia és védelmeznie kellett volna Artyomot? És emlékeztetnie rá, hogy hol a helye. Kibontotta a hátizsákot, és miközben elöntötte a ragacsos izzadság – a félelemtől kiütött rajta a megivott méreg a pórusain át egyre kotorászott, hol ide, hol oda dugta a kezét, aztán pánikba esett, kirántotta a vegyvédelmi ruhát, mindenki szeme láttára széthajtogatta a padlón második bőrét, végigtapogatta a hátizsák zsebeit, a géppisztolyt maga alá húzta, már mindent kipakolt a hátizsák minden kis sarkába benézett. Nincs!

– Nem hagytam ott? – kérdezte holtsápadtan Homérosztól. – Nem esett az asztal alá?

Homérosz csak széttárta a karját.

Útlevél nélkül a metróban sehová sem mehetsz. Se a Hanzára, se a Poliszba, se a Vörös Vonalra nem engednek be. Az Alekszejevszkajára se. Semmilyen állomásra, ahol az emberek legalább próbálnak gondolni a holnapra. Éhen halhatsz valamelyik elvadult állomáson, vagy felfalhatnak valamelyik alagútban.

Összeverődtek az emberek. Bámultak: egyik fele gyanakvóan, másik fele együttérzőn. Le vannak szarva. Nincs hová bújni előlük, meg úgyis meg kell tudnia az igazságot. Mindenki szeme láttára kibontotta az adó-vevős zsákot. Tessék, nézzétek, ez egy adó-vevő! A határőrök ráncolták a szemöldöküket. Artyom kipakolta a rádiót is, a dinamót is. Az emberek zajongani kezdtek.

– Nincs! Nincs, bazmeg!

Homérosz már továbbment: intett, odaoldalazott a határőrökhöz, próbálta elterelni a figyelmüket. Lekenyerezni őket. De ugyan mivel? Másfél tárnyi töltény maradt. Vagy annyi se. Ne adja isten, hogy lőni is kelljen.

– Belépés megtagadva! – üvöltötte a hájas határőrparancsnok. – Mi átengedjük, a vörösök meg aztán élve megnyúznak bennünket! A Szretycnszkij bulvártól úgyse mehetnének tovább.

– Miért?

– A Vörös Vonal tegnap elvágta. Behatoltak a Szretyenszkijre, és azóta ellenőrzik mindenkinek a papírjait. Onnan most se ki, se be. Valami történhetett náluk, de a jó ég tudja, hogy micsoda. Úgyhogy... A Szretyenszkijre már behatoltak. Onnan meg idáig... Jobb nem provokálni őket.

– Azt beszélik, a vörösök el akarják foglalni a Tyeatralnaját.

– Ki mondja ezt?

– Az emberek. Hogy ne lehessen a Reiché. Félnek, hogy a fasiszták előbb lenyúlják. Készülődnek. Elvágnak minden vonalat, ami szomszédos a Reichhel.

– És mikor? – Artyom dermedten állt a kibelezett hátizsákja mellett.

– Mikor, mikor? Menj, és kérdezd meg tőlük! Bármelyik pillanatban...

– Muszáj... – Artyom dühösen elkezdte visszanyomkodni a hátizsákba a dinamót, az adó-vevőt, az összes átkozott cuccát. – Muszáj... Gyere ide, öreg! Elmész egyedül a Szretyenszkijre. Neked van útleveled, jóságos a szemed, a szakállad, mint a Télapóé, van nálad egy idióta tyúkocska, téged nem bántanak. Én meg majd a felszínen... A Tyeatralnaján találkozunk. Ha nem foglalják el addigra a vörösök. De ha elfoglalják...

Homérosz gyámoltalanul figyelte; bólogatott – mit is tehetett volna mást?

– De ha... Ha nem döntöttem volna, akkor úgy... Olezsek miatt... Az ő egészsége miatt... – pillantgatott gyűlölettel a tyúkra Artyom, miközben az utolsó darabokat gyömöszölte bele a zsákba. – És mindezt fölöslegesen! Halott, a rohadék!

Vállára vette a terhét, és visszament a határőrökhöz: kimelegedve, dühösen – és a dühtől mintha teljesen meg is gyógyult volna.

– Hol van itt feljárat? Hol lehet felmenni? Mi van itt, lépcső vagy mozgólépcső?

A parancsnok csak ingatta kopasz fejét, már-már megsajnálta:

– Sztalker vagy, ugye? Nincs itt feljárat. Már vagy száz éve el van torlaszolva. Ki akarna itt felmenni? A szajhák?

– És nálatok? A Trubnaján? Van feljárat?

– Le van zárva.

– Hát miféle emberek vagytok ti?! – kiáltott fel Artyom vadul. – Egyáltalán nem akartok felmenni?!

A parancsnok nem is akart válaszolni. Artyom felé fordította kövér seggét, a nadrág szinte szétszakadt rajta: menj már valahová, majd, még te tanítasz engem.

Artyom teleszívta a tüdejét levegővel, próbált lenyugodni.

Futott-futott a labirintusban, és már mintha a kijáratot is látta volna és akkor egyszer csak minden folyosó zsákutcának bizonyult. És mögötte a hidak, amelyeken ugrált, mind a szakadékba zuhantak; most aztán hová legyen? Sarokba szorították.

– Artyom – érintette meg az öreg. – És ha mégis megpróbáljuk Reichen keresztül? Hm? Á Csehovszkajáig... Ott már csak át kell jutni a Tverszkajára... Onnan pedig már közel van a Tyeatralnaja. Még ma odaérhetünk, ha minden simán megy... Nincs más...

Artyom nem szólt semmit. Mintha megnémult volna. Egyre csak a nyakát dörzsölgette: kapart a torka.

– Nem késtünk még el?

Az anyajegyes tiszthelyettes mosolygott, mint a vadalma.

– Vártak titeket!

Artyom elbizonytalanodott: álljon be az oszlop végére?

– Nekem... – mondta halkan –, nincsenek irataim. Iratok nélkül is bevesznek a gárdába? És jobb, ha tudod, hogy sztalker-felszerelés van nálam. Meg egy rádió. Csak hogy később ne kérdezősködjenek.

– Iratok nélkül is gond nélkül bevesszük – biztosította a tiszthelyettes. – Az életrajzot úgyis nulláról kell kezdeni. Kinek mi köze hozzá, mik voltak korábban a Reich hősei?

8. FEJEZET
HEIL

A Cvetnojról az utolsó, műanyag flakonokból összeeszkábált tutajjal mentek el: Homérosz és Artyom, a gyorsan bekövetkezett új találkozáson örvendező Ljoha, meg a szeme közt anyajegyet viselő tiszthelyettes, aki Artyomnak Ditmarként mutatkozott be. A két másik, fekete egyenruhás névtelen az evezőknek feszült, és a Cvetnojból hamarosan csak egy rézkopejka nagyságú folt maradt az alagút végében.

Penészszag terjengett. Az evezők csapdosták a vizet, szétoszlatták a felszínén úszó, szivárványszínű benzinhártyát és szemetet. A mélyén, a hínár és a benzinhártya alatt zavaros, kacskaringós árnyak keringtek, ficánkoló, karvastagságú férgek bukkantak elő; korábban itt ilyenek nem voltak, és nem is lehettek. A sugárzás kitermelte, táplálta a maga ostoba és félelmetes lényeit.

– És azt tudjátok, kik vannak a vörösök élcsapatában? – kérdezte a tiszthelyettes. – Korcsokat vesznek fel az élcsapatukba. Korcsokat állítanak az első vonalba. Felfegyverzik őket. Kiképzik őket. A háromkezűeket. A kétfejűeket. A rákosokat, akiknek nincs vesztenivalójuk. És odavezénylik őket a határainkhoz. Egyre közelebb és közelebb...

Tudják, mennyire megvetnek bennünket ezek a férgek. Toborozzák őket a metró egész területéről. A felderítők azt mondják, a Szretyenszkijen ellenőrző pontot állítottak fel, elvágták a vonalat a Trubnajától. Az ellenőrző pont parancsnokát pedig végig pikkely borítja. Már nem tudja az ember, a vörösök irányítják-e a korcsokat, vagy a korcsok a vörösöket. Azt hiszem, inkább az utóbbi. Ezért is akarnak kinyírni bennünket. Valami készül...

Artyom hallgatta ugyan, de nem hallotta. Máson gondolkodott: a fő, hogy ott, a Reichben ne ismerje fel senki. Hogy senki ne emlékezzen arra a srácra, akit a Puskinszkaján ujjongó tömeg előtt fel akartak lógatni. Hogy ne ismerjék fel a Tverszkaja kazamatáinak börtönőrei. Egy akasztásra ítélt szökése nem szokványos dolog. El lehet ilyesmit felejteni?

– Na, sztalker? – fogta meg Ditmar a karját, és a ruha ujján át hozzáért az égési sebekhez.

– Mi van?

– Melyik kerületekben mozogsz? Hol dolgozol? Mármint odafent.

– Hogy én?... Lenin Könyvtár, Arbat. Könyveket vittem a brahmanoknak.

Homérosz nem nézett oda, csak szórakozottan birizgálta a tyúk nyakát: nem adták oda senkinek, hogy nyársra húzzák, nem ette meg senki, úgyhogy a tyúk továbbra is életben maradt.

– Az jó kerület – nézett a tiszthelyettes Artyomra; a zseblámpák fénye, amint megtört a zavaros vízen, az arcára tapadt. – Ismersz arrafelé mindent? Az Ohotnij rjadot? És amerre a Bolsojhoz kell menni?

– Jártam arra – válaszolta óvatosan Artyom.

– És hogyhogy a brahmanoknak dolgoztál?

– Szeretek olvasni.

– Nagyszerű! – dicsérte meg Ditmar. – Nagyszerű! A Reichnek szüksége van az olyanokra, amilyen te vagy.

– Hát az olyanokra, mint én? – kérdezte Ljoha.

– A Reichnek szüksége van minden emberre kacsintott oda neki a tiszthelyettes. – Különösen most.

Megérkeztek.

A föld alatti folyó egy tóba torkollott. A partot földdel töltött zsákok borították, abba ütközött bele a flakonokból eszkábált tutaj. A zsákokon túl már a valódi falak húzódtak, közöttük alagút. Villanyszivattyú búgott, amely visszaszivattyúzta a tó túlpartján felgyülemlett vizet. A falakon a kötelező érvényű szimbólumok: vörös mező, fehér kör, háromágú horogkereszt. A Csehovszkaja, a Tverszkaja és a Puskinszkaja triumvirátusa. Természetesen már rég átnevezték mindegyiket: a Csehovszkaját Wagner állomásra, a Puskinszkaját Schiller állomásra, a Tverszkaját szintén valamire. A Reichnek is megvannak a maga bálványai.

Kiugrottak a partra, a tiszthelyettes „Sieg heil!”-t váltott az őrséggel.

Mindegyik elegáns volt, mintha skatulyából húzták volna elő. Megtalálták odafönt a vasutak központi irodaépületét, és nem beszélnek ugyan róla, de azoknak az egyenruhája volt ilyen ezüstös fekete. Átvizsgálták a holmijukat, és természetesen azonnal megtaláltak mindent: az adó-vevőt is, a géppisztolyt is. A tiszthelyettes mentette ki: sugdosott valamit, közben Artyomra mosolygott a fekete vállak mögül, végül a határőrök megenyhültek.

Viszont az állomásra nem engedték be őket.

Találtak az alagútban egy ráccsal elzárt oldaljáratot, amely mellett őrség állt.

– Az első az orvosi vizsgálat közölte velük élénken Ditmar. A Vasgárdába nyápicokat nem vesznek be. A felszerelést... meg a tyúkot... ideiglenesen le kell adni.

Mindent ott hagytak az őrségnek.

Szoba. Mindenütt fehér csempe. Karbolszag árad. Dívány, mellette egy orvos, szájmaszkban, orvosi sapkában, csak a szemöldöke látszik ki. Távolabb ajtók. A tiszthelyettes bejött velük, leült egy hokedlire a sarokban. Az orvos rájuk mosolygott zsíros szemöldökével, összekente őket olajbogyó-szemével. Éneklő hangon, akcentussal szólalt meg.

– Nos, ki az első?

– Leszek én! – húzta össze magát a bróker.

– Vetkőzzön alsógatyára!

Az orvos megszemlélte, megkopogtatta, gumikesztyűvel megtapogatta, megnézte a torkát, kérte, hogy Ljoha vicsorítson. Feltette a sztetoszkópját, mély sóhajtást kért.

– Most pedig vegye le az alsónadrágot! Vegye csak, vegye csak le! Úgy. Megengedi? Aha. Hát ez meg micsoda?

– Mi micsoda? – feszült meg Ljoha.

– Úgy látom, a bal heréje... Nem érzi?

– Így igen... Persze, így igen... Érzem.

– Már megereszkedett. Meg-e-resz-ke-dett.

– Ugyan már, doktor... Nem akármilyen hancúrkirály vagyok vigyorgott a bróker. – Úgyhogy rendben vagyok, nem zavar.

– Na, ha nem zavarja, akkor nagyszerű. Öltözzön fel, uram! Mehet! Ide, a jobb oldali ajtóhoz.

Ljoha felhúzta, begombolta a nadrágját, miközben az orvos írt valamit egy papírra. A tiszthelyettes elolvasta, rábiccentett.

– Isten hozott.

A bróker rákacsintott Artyomra és Homéroszra: nektek is jó egészséget, és eltűnt a kijelölt ajtó mögött. Onnan lépcső vezetett lefelé.

– Most pedig maga, tisztelt uram.

Ez Homérosznak szólt.

Az öreg előrelépett. Visszanézett Artyomra: ki tudja, miféle orvosi bizottság ez itt. Artyom nem kapta el a tekintetét, nem hagyta magára az öreget. Ekkor hirtelen déjá vu érzése támadt. Szinte megszédült tőle. Köhintett: valami kaparta a torkát. Az orvos figyelmesen nézte.

Homérosz négybe hajtotta koszos köpenyét, letette a díványra, a végébe, a lábrészhez; lehúzta a pulóverét, alatta piszkos trikó, a hónaljában foltok. Meztelenül állt fel, a mellkasa horpadt, a hasa fehér, vállán csomókban göndör szőr.

– Úgy... Hadd nézzem meg a nyakát... A pajzsmirigyét... Az álla alatt... – Az orvos megtapogatta Homérosz pajzsmirigyét. – Hát jó... Golyvája nincsen. A többit majd mindjárt kitapogatjuk...

Meggyűrögette a feszültté, komorrá vált Homérosz hasát, ővele is levettette az alsónadrágját, ott is megvizsgált mindent.

– Daganatot nem látok. Vigyáz magára, ugye? A felszínre nem jár, vesz magának tisztított vizet, ugye? – súgta mintegy tisztelettel és csodálkozva az orvos. – Gratulálok. A maga életkorában én is szívesen lennék ilyen formában... Öltözzön fel!

Firkált valamit egy papírra, majd az öreg kezébe nyomta.

– Bal oldali ajtó.

Homérosz elbizonytalanodott. Nem sietett felvenni a köpenyét, húzta az időt. Kutakodva pillantgatott a tiszthelyettesre, a parancsnokra.

– És az öregnek miért a bal oldali ajtó? – kérdezte Homérosz helyett Artyom.

– Azért, tisztelt uram, mert a papával minden rendben – válaszolta az orvos. – Pillantson bele a vizsgálati eredménybe!

– „Egészséges. Szolgálatra és bevándorlásra alkalmas” – olvasta! Homérosz, távol tartva magától a papírt, mintha félne tőle.

Bevándorlásra alkalmas. Daganatot keresnek. És ha találnak?

– És a jobb oldali ajtó hová vezet?

Ditmar, akit kérdezett, csak mosolygott.

– A fiatalembert további kivizsgálásra küldték. Még nincs végleges eredmény róla. Meg kell vizsgálniuk specialistáknak is. Menjen csak, papa, ne álldogáljon itt. Ideje az unokáját is megnéznem – magyarázta az orvos türelmetlenül, de nem durván.

Homérosz bátortalanul nyomta le a kilincset, és még mindig nem tudott elszakadni Artyomtól. Artyom pedig összehúzta magát, és azt gondolta: na és most? Képes leszek rá? Képes leszek kiállni az öreg mellett, mint annak idején?

Az egyre szélesebbre nyíló résen át zúgás hallatszott be.

A bal oldali ajtón túl tekervényes, zöldre festett kőfolyosó kezdődött: a folyosó félmeztelenre vetkőzött önkéntesekkel volt tele. Szép sorjában mindegyiket körbejárta egy egyenruhás, bajuszos férfi, kezében elektromos hajvágóval, és mindnek levágta a haját.

– Semmi ok az aggodalomra! – szólalt meg a tiszthelyettes.

Homérosz kifújta magából az izgalmát. Elindult oda, az egészségesek felé. Az ajtó bezárult mögötte. Artyom pedig úgy-ahogy kiengedett.

– Most pedig magán a sor, fiatalember. Jól látom, hogy sztalker?

– Sztalker vagyok. – Artyom végigsimított tenyerével a tarkóján, amely idő előtt kopaszodni kezdett: áruló jel.

– Kockázatos, kocká-á-ázatos, tisztelt fiatalember! Úgy. Köhögés kínozza, hallottam. Mutassa a hátát. Nem hideg? Nem tébécés? Sóhajtson! Mélyebben!

– Azt hiszi, teleszívom magam? – vágott grimaszos mosolyt Artyom.

– Jól van. Semmi rettenetes. Csak valami hörgés... Most pedig lássuk a burjánzásokat!

Kinézett a folyosóra.

– Velünk tartanak?

Mindkét bunkó bepréselte magát.

– Ez meg minek?!

– Hát... Maga sztalker. A sugárzás nem tűnik el, maga is tudja. A bajtársai gyakran még a negyvenet se érik meg... De maga csak ne izguljon, nyugalom! Fiúk, fogjátok le! Fektessétek le! Sztalker. A nyakát. Úgy. A torkát. Á-á-á-á...

A nyakát... Akinek pajzsmirigyrákja van ez a leggyakoribb a sugárzástól – előbb golyvát növeszt a nyakán. Előfordul persze, hogy nincs golyva, mégis egy hónap alatt elpusztítja az embert a rák, mások pedig golyvásan is eléldegélnek valahogy vénkorukig.

És ha most kitapogat valamit? És azt mondja: egy fél éve maradt? Igaza van a doktornak, a sztalkerek közt akad ilyen rogyásig.

– És mit jelent az az újabb kivizsgálás? Röntgent?

– Na, ha már belesett oda... Igen, röntgent! Úgy... Várjon csak... Nem, csak úgy tűnt. Az oldalán. Aha. Egyelőre semmi. Mutassa a hasát... Ne feszítse meg, nem kell.

A gumikesztyűs ujjak – puhák, hidegek – valahogy hirtelen, mintegy kikerülve a bőrt és az izmokat, elértek a májához, és megcsiklandozták ijedt beleit.

– Nos, semmi olyat nem lehet kitapogatni. Hadd vizsgáljam meg a nemi szervét is! Használatban van még?

– Gyakrabban, mint a magáé.

– Csak mert maga sztalker, azért kérdezem. Jó kis foglalkozást választott magának. Semmilyen patologikus jelenséget nem észlelek. Álljon fel! Ülne inkább nyugton a metróban, mint mindenki más. De maga nem nyughat! Csak vigyázzon, a következő alkalommal nehogy magát is további kivizsgálásra kelljen küldeni...

– És meddig... Meddig tart az a... további kivizsgálás?

Artyom akarata ellenére is fülelt: mi történhet ott, a jobb oldali ajtó mögött? Fontos lenne tudnia, hogy megröntgenezik-e a brókert, vagy sem. De csak süket csend.

Most mindennél fontosabb kivárni a pillanatot, elkapni Homérosz grabancát, és élve kivinni innen. És eljutni a Tyeatralnajára, míg oda nem érnek a vörösök.

Mindössze egyetlen állomásnyira van. Egyetlen lépés a célig. Hát Ljoha?... Hiszen a korcsok ellen akart harcolni. Most előbb magáról bizonyítsa be, hogy nem az. Idióta!

– Meddig-meddig... Ameddig kell, addig fogják csinálni... – mondta elgondolkodva az orvos, miközben kiállította Artyom papírját. – Ebben a dologban, tisztelt uram, előre semmit se lehet tudni.

Ditmar büszkén tekintett körbe.

Hát, akkor isten hozott! Ez a Darwin állomás, az egykori Tverszkaja. Nem jártál itt korábban?

– Nem. Sosem.

Megint kapart a torka.

– Kár. Rá se lehet ismerni az állomásra!

Az alacsony boltíveket két évvel ezelőtt berácsozták, cellákká alakították. És ezekben a cellákban, a saját piszkukban guggoltak a környező állomásokon összefogdosott nem orosz emberek. Az egyik ilyen cellában két évvel ezelőtt Artyom is eltöltött egy éjszakát, számlálgatta a perceket a reggeli kivégzéséig, miközben próbált lélegezni és gondolkodni.

– Teljes rekonstrukciót hajtottunk végre!

Cellák sehol. A plafonon nincs korom a fáklyáktól, a padlón nincsenek rozsdás foltok a kifolyt emberi ürüléktől. Mindent kitisztogattak, felmostak, kifertőtlenítettek és elfeledtek.

És a kazamaták helyén most tisztességes árusbódék állnak, színesre festve, számozással ellátva. Ünnepi vásár. Sétálgat a tömeg: boldog, békés, ráérős emberek. Családostul sétálgatnak. A kicsik az apjuk nyakában ülnek, kalimpálnak a lábukkal. Válogatnak valamit a pultokon. Szól a zene.

Kedve támadt megdörzsölni a szemét.

Kereste a helyet, ahol fel akarták akasztani... Nem találta.

– Az egész Reichre nem fog ráismerni! – mondta a tiszthelyettes. – Azt követően, hogy megváltozott a párt irányvonala, reformok kezdődtek. Modern állammá válunk. Túlkapások nélkül.

A tömegben, csak mint csepp a tengerben, bukkant fel egy-egy fekete egyenruha – nem irritálja a szemet. Eltűntek a kézzel mázolt plakátok, amelyek a fehér faj felsőbbrendűségét hirdették, eltűntek „A metró az oroszoké!” feliratok. A régi jelszavakból mindössze egy maradt meg: „Ép testben ép lélek!” És pontosan így van: mindenféle arcokkal lehet itt találkozni, nem csupán piszeorrúakkal meg tejfehér bőrű szeplősökkel. És ami a fő: az emberek jó megjelenésűek és ápoltak: ugyanúgy, mint a Wagner állomáson, az egykori Csehovszkaján, ahová korábban kijutottak. Nem hallatszik hisztérikus köhögés, ami a VDNH-n elkerülhetetlen, nincsenek sugárfertőzött golyvások, a gyerekek pedig olyanok, mintha összeválogatták volna őket: két kéz, két láb, az arcuk, mint a Szevasztopolszkajáról származó paradicsom. Eszébe jutott Kirill, aki várja az Északra tartó expedíciót.

– Mint a te Sarki Hajnalod – fordult Artyom Homéroszhoz.

Homérosz hátul csoszogott, és a szakállát csavargatta, miközben magába szívta – nyilván a könyvéhez. A tyúk a hóna alatt billeget, a füzete pedig tölcsérbe tekerve kiállt a farzsebéből. A többi holmijukat, beleértve Artyom felszerelését is, a tiszthelyettes egyelőre nem volt hajlandó visszaadni.

– Ott pedig, a sarkon túl, azokban a szolgálati helyiségekben kórház működik. Ingyenes, természetesen. És a lakosságot évente kétszer megvizsgálják. A gyerekeket pedig negyedévenként! Megnézzük?

– Nem, köszönöm – mondta Artyom. – Éppen most voltunk orvosnál.

– Megértem! Akkor tudják, mit...

A sínek mentén teherdaruk terpeszkedtek, hajtányok torlódtak össze. Odamentek, hogy gyönyörködjenek bennük.

– A Darwin állomás jelenleg a legfontosabb kereskedelmi zsilip! – magyarázta büszkén Ditmar. – Különösen nagy az árucsere a Hanzával, és egyre növekszik. Azt hiszem, hogy ezekben a nehéz, nyugtalan időkben a metró minden civilizált erejének egyesülnie kell!

Artyom rábólintott.

Mit akarhat tőle Ditmar? Miért mentette fel a hajnyírás meg az alaki kiképzés alól, ahová elzavarták az összes többi önkéntest? Miért engedett, amikor Artyom követelte tőle Homéroszt? Mire ez a tiszteletadás egy egyszerű önkéntesnek, hogy körbemutatják neki az állomásokat: először körbeviszik a Csehovszkaján, most pedig itt?

Ezekben a nehéz, nyugtalan időkben.

– Az az alagút pedig a Tyeatralnajához vezet.

Gyerünk: itt hagyni csapot-papot, és rohanni oda!

– A határ legnyugtalanabb szakasza. De megerősítjük. Hogy egy egér se surranhasson át. Úgyhogy, megbocsássanak, de oda most nem megyünk.

De hogyan? Hogyan lehetne eljutni most a Tyeatralnajára? Kendermagos kotkodálni kezdett, csapkodott a szárnyával: úgy látszik, Homérosz túlságosan erősen szorongatta, majdnem megfojtotta. De nem ment sehová: az öreg erősen tartotta. Artyom úgy érezte magát, mint ez a tyúk. Most akkor hogyan tovább?

– Ezen a végén pedig, nézzék csak: faggyúgyertyákat készítenek, akármilyen furcsa is, kevés ilyen műhely van a metróban, amott pedig a takácsszövetkezet működik, csupa élmunkás! A zoknijaik egyszerűen csodálatosak, mindenki, aki reumával küszködik, bármilyen árat megad érte! Mi is van még? Menjünk le az átjáróba! Ott van a lakónegyedünk.

A Schiller – egykori Puskinszkaja – állomásra vivő átjáróba két mozgólépcső vezetett le, amelyek egyenesen a csarnok márványpadozatába buktak alá. Legördültek a fekete, bordás lépcsőkön, és egy igazi bulváron találták magukat: az átjárót mindkét oldalról házikókkal építették be, közöttük bronz világítótestek fénye simogatta a márványt. Az egyik kis mézeskalács-házikóban még iskola is működött, és a tisztára mosdatott, egészséges gyerekek éppen kitódultak szünetre.

– Benézzünk?

Felriasztották a napló felett elgondolkodva üldögélő tanárt, Ilja Sztyepanovicsot, aki megmutatta nekik az osztálytermet: a Führer ceruzarajz portréja – szigorú kinézetű, borostás fiatalembert ábrázolt –, a Reich térképe, vörösökről készült karikatúrák, felszólítás reggeli tornára.

– Artyom az eszmetársunk, belép önkéntesként a Vasgárdába! – ajánlotta be Ditmar. – Ő pedig...

– Homérosz.

– Milyen érdekes név! – A vézna Ilja Sztyepanovics levette a szemüvegét, megdörzsölte az orrnyergét. – Maga orosz?

– Il-ja Sztye-panovics! – húzta el a szót szemrehányóan Ditmar. – Hát fontos ez most?

– Ez csak álnév – mondta Homérosz. – Hiszen Ditmar is nyilván Dmitrij volt, nem igaz?

– Az voltam valaha – hümmögött a tiszthelyettes. – És hogy lett magából Homérosz?

– Az emberek szeretnek gúnyolódni. Könyvet akartam írni. Korunk történetét.

– Mit nem mond?! – Ilja Sztyepanovics megrántotta a szakállát. – És ha meg nem sértem vele, meghívhatom önöket hozzánk, egy teára? Ez nagyon érdekes lenne! A feleségem ebéddel is megvendégeli önöket, ha megéheztek.

– Megyünk, megyünk! – örült meg Ditmar. – És milyen erős a teájuk?

– Erős, mint a hazaszeretetünk! – vigyorgott sárga lófogaival Ilja Sztyepanovics. – Az átjáró végében, egy cigány családdal szemközt lakunk.

– Szociális lakás! – emelte fel a vakolt mennyezet felé az ujját Ditmar. – A Führernek köszönhetően!

A lakónegyed aztán végképp valami csodaországnak bizonyult: a padlót kényelmes szőnyegek borították, amelyeket az egész vételen folyosón leterítettek; a falakon régi reprodukciók, csupa ünnepélyes kép, meg macskákkal és virágokkal díszített naptárak. Az úton hol kötényes nők, hol meztelen felsőtestre húzott nadrágtartós férfiak jelentek meg, a huzat gombaragu illatát hozta valamelyik konyhából, majd hirtelen egy kanyarból előbukkant és hunyorogva, kacagva végigszáguldott a bulváron háromkerekű biciklijével egy pufók kiskölyök.

– Úgy látszik, a Marson is van élet – szólalt meg Artyom.

– Látják? Miközben démonizálnak bennünket – mosolygott vissza rá a tiszthelyettes.

A Schiller állomásra vezető átjárót téglafal zárta le; Ditmar elmagyarázta, hogy folyik az állomás rekonstrukciója, úgyhogy most egyáltalán nem lehet odamenni. Kószáltak még egy keveset ott, ahol tudtak, számlálva minden egyes elnyúló pillanatot. És a tiszthelyettes egyetlen ilyen pillanatra se vált el tőlük, nem hagyta őket magukra. Csendben kellett tovább találgatni.

A megbeszélt időpontban pedig bekopogtak a vendéglátójukhoz.

A küszöbön egy fekete hajú és barna szemű nő fogadta őket, akinek hatalmas kerek pocakja volt.

– Narine vagyok – mutatkozott be.

Ditmar előkapott a ruhája ujjúból egy ki tudja, mikor vásárolt pezsgősüveget, amely valami titokzatos folyadékkal volt újratöltve, és gálánsán átnyújtotta a háziasszonynak.

– Kár, hogy maga nem tudja megkóstolni! – kacsintott oda neki. – Fogadni mernék, hogy fiú lesz! Anyámnak volt egy módszere, amivel meg tudta mondani: ha a pocak kerek, akkor fiú lesz. Ha lány, akkor a pocak körtére hasonlít.

– Jó lenne, ha fiú lenne – mosolyodott el halványan a nő. – Kenyérkereső.

– A haza védője! – nevette el magát Ditmar.

– Kerüljenek beljebb. Ilja is mindjárt jön. Itt kezet is tudnak mosni... a vécében.

És tényleg volt egy saját, aprócska vécéjük. Különálló, mint odafönt az elhagyott házakban. Emberhez méltó vécékagyló a padlóba vájt lyuk helyett, lábakon álló fajansz kézmosó, és retesz a faajtón; az egyik falon még egy vastag szőnyeg is lógott.

– Ez szép! – mondta Ditmar.

– Nagyon jön onnan a hideg... – magyarázta a háziasszony, miközben átnyújtott neki egy frottírtörülközőt. – Meleget csinálunk, ahogy tudunk.

Úgy döntöttek, Homérosz tyúkját bezárják a vécébe; még morzsát is szórtak elé.

Hazaért a munkából a házigazda is, és mohón, kíváncsian pislogott Homéroszra. Beinvitálta őket a kedves kis szobába, leültette őket az összecsukható díványra, és kezét dörzsölve mindenkinek töltött egy-egy tiszta kispohárba a feljavított teájából.

– Nos hogy tetszik maguknak a mi Reichünk?

– Elképesztő – ismerte be Homérosz.

– Az emberek pedig a metróban egyre csak velünk ijesztgetik a gyerekeket, ugye? – öntötte magába a pohara tartalmát mulatságosan fintorogva Ilja Sztyepanovics. Ilyen változások történtek nálunk! Különösen a Führer újévi beszéde után! – fordult a ceruzarajz portré felé, amely pontosan ugyanolyan volt, mint a tanteremben. – De nem baj. Jöjjenek csak ide, és nézzék meg. Olyan szociális háló, mint amilyen a Reichben van, még a Hanzán sem működik! És mellesleg most még elindul a bevándorlók befogadásának programja is! Rekonstrukciót hajtanak végre például a Schiller állomáson is...

– A Vasgárdába veszik fel őket?

– Oda is. Különben el se tudja képzelni, mennyi önkéntes érkezik hozzánk az egész metróból! Sokan családostul. Az osztályunkba csak ebben a hónapban két új tanuló érkezett. El kell ismernem: a nacionalizmus elvetése valóban zseniális eszme! És micsoda bátorság! El tudja képzelni, mekkora bátorság kell ahhoz, hogy nyilvánosan, a pártkongresszuson beismerjék, hogy az utóbbi évek, de mit is beszélek, az utóbbi évszázad politikai iránya elhibázott volt? Micsoda bátorság! Minden küldöttnek egyenesen a szemébe mondani! Azt hiszik, a Párt akarat nélküli marionettekből áll? Nem! Biztosíthatom önöket, hogy van benne ellenzék is, mégpedig komoly ellenzék! Néhányan régebben tagjai a Pártnak, mint maga a Führer! És akkor ilyen bejelentést ezeknek a nagy öregeknek!? Nem tudom, önök hogy vannak vele, de én szeretnék most a Führerre inni. A Führerre! Ditmar fel-pattant.

Még Narine is beleértette nyelvét az italba.

Illetlenség lett volna nem inni. És Artyom ivott. Meg Homérosz is.

– Miért rejtegetnénk a bűnünket? Narinével mi is... A Führer nekünk is adott esélyt – érintette meg gyengéden Ilja Sztyepanovics a felesége kezét. – Azzal, hogy engedélyezte a vegyes házasságokat. És nem egyszerűen csak esélyt. Ez a lakás... Narine korábban a Paveleckaján lakott. Ég és föld! Egyszerűen ég és föld!

– Jártam ott – dörmögte Artyom, feszengve a férfi perzselő pillantásától. – Tönkretették ott a hermetikus zárat, ugye? A felszínről mindenféle ocsmányság jutott le, emlékszem. Sok volt a beteg... A sugárzás miatt.

– Soha. Nem voltak. Nálunk. Betegek – mondta keményen és váratlanul dühvel a kis Narine. – Ostobaságot beszél.

Artyom meghökkent. Befogta a száját.

– Úgyhogy a történelem a szemünk láttára változik! – jelentette ki az örömtől csengő hangon Ilja Sztyepanovics, miközben csitítóan simogatta a felesége kezét. – És rettentően igaza van abban, hogy éppen most határozta el, hogy írni fog! Tudja, én magam is... Hiszen a Reich történetét tanítom a diákjaimnak. A hitleri Németországtól kezdve napjainkig. És engem se hagy nyugodni a gondolat: nem kellene-e tankönyvírásba fognom? Nem kellene-e írni a metróról? És akkor megjelenik a konkurencia! – nevette el magát. – Iszunk, kolléga? Mindazokra az ostobákra, akik megkérdezik, minek történelem-tankönyvet írni. Mindazokra az ostobákra, akik gúnyolnak bennünket. És akiknek a gyerekei majd a mi könyveink alapján fogják megtudni, mi hogyan történt!

Homérosz hunyorgott ugyan, de ivott vele.

Artyom viszont lopva Narinét figyelte. A nő nem evett; a beszélgetést nem követte. Kezével átfogta, védelmezte nagy, kerek hasát, amelyben ott kucorgott a két vér keverékéből származó fiúcska.

– Igaz is, Ilja Sztyepanovics, írjon csak! – kiáltott fel Ditmar, akit megfertőzött a tanár lelkesedése. – Beszéljek a főnökséggel? Hiszen nekünk van nyomdagépünk is! Ott készül a katonai újságunk, a Vasököl. Miért ne adnánk ki könyvet is?

– Komolyan mondja? – pirult bele a tanár.

– Hát persze! A gyerekek nevelése a legfontosabb feladat!

– A legfontosabb!

– És nagyon fontos, hogy mit és hogyan tálalunk nekik, igaz?

– A legfontosabb elvi kérdés!

– Itt van például a vörösökkel való szembenállásunk. Tudja, az ő propagandájuk az összes halálos bűnnel megvádol bennünket... Hiszen maguk is meggyőződhettek róla – fordult Ditmar Homéroszhoz.

– És nem kevés olyan ember van, aki hisz is nekik! Hisznek, és félnek még attól is, hogy az orrukat idedugják hozzánk!

– És képzelje csak el! – folytatta Ilja Sztyepanovics. – Képzelje csak el, hogy elkezdene úgy írni a Reichről, hogy soha nem is járt itt! Mit mesélne akkor rólunk az utódainknak? Rettenetes rémmeséket! Valami ostobaságot!

– És maga mit mesél? – kérdezte Homérosz.

– Az igazat! Természetesen az igazat!

– De hát mindenkinek megvan a maga igazsága, nem igaz? – érdeklődött az öreg. – Nyilván még a vörösöknek is. Ha már annyi ember hisz nekik...

– A vörösöknél a propaganda sikerrel helyettesíti az igazságot! – szólt közbe Ditmar. – Ez egyszerű képlet... Mondom magának, náluk a korcsok titokban átvették a hatalmat, és mossák az egészségesek agyát! Ellenünk hangolják, uszítják az embereket! Felkészítik őket a háborúra! Hol itt az igazság?!

– Szerencsétlen, éhező emberek! Gondolja, hogy nehéz őket rávenni, hogy bármiben higgyenek? Gondolja, hogy akár csak megpróbálják megkülönböztetni az igazságot a hazugságtól, elválasztani az ocsút a búzától? – értett egyet vele Ilja Sztyepanovics. – Hiszen csak nem ismerhetik el, hogy itt, a Reichben, olyan társadalmi modell született, amelyhez fogható nincs az egész metróban? Nem! Mindenféle koncentrációs táborokkal meg kemencékkel fognak ijesztgetni másokat!

Narine a szája elé tette a tenyerét, mintha félne tőle, hogy kitör belőle valami megengedhetetlen szó, aztán sietve felállt, és kiment. Ilja Sztyepanovics még csak észre se vette, Artyom viszont igen.

– És a korcsokról mit készül írni a tankönyvében? – kérdezte Homérosz.

– Mit lehetne írni róluk?

– Hát... Ha jól értem, akkor ők most... Ellenük küzd a Reich, nem igaz? Ahelyett, hogy...

– Ellenük – erősítette meg Ilja Sztyepanovics.

– És hogyan? Hogyan harcol ellenük?

– Kíméletlenül! – vetette közbe Ditmar.

– És hová teszik őket? Azokat, akiket megtalálnak?

– Mi jelentősége van ennek? Hát, elküldjük őket javító-nevelő munkára – komorodott el a tanár.

– Vagyis a korcsságukat ezzel a munkával helyre lehet hozni? És a rákot?

– Mit?!

– A rákot. Most hallottam, hogy a Führer egyenlőségjelet tett a rák és a genetikai elkorcsosulás közé. Jó lenne tudni, milyen munka lehet az.

– Nos, ha ez magát ennyire érdekli – mosolyodott el Ditmar –, akkor akár meg is mutathatjuk. De mi van, ha a keze hirtelen hozzászokik a csákány nyeléhez? Nem fogja tudni kézbe venni a tollat.

– Akkor abból jó kis tankönyv fog kerekedni!

– Véletlenül nem a korcsok iránti együttérzés rémlett itt most fel nekem? – kérdezte Ilja Sztyepanovics. – Netán a könyvében úgy akarja feltüntetni őket, mint szőke angyalkákat? Velük kapcsolatban a Führer világosan kifejtette: ha hagyjuk, hogy ezek a férgek szaporodjanak, az emberek következő nemzedéke már életképtelen lesz! Csak nem azt szeretné, hogy az ő vérük meg a mi vérünk keveredjen? Hogy a gyermekei kétfejűek legyenek?! Vagy ezt akarja?!

– Kétfejű gyermeke ebben az átkozott metróban bármelyikünknek születhet! Bármelyikünknek! – kiáltotta Homérosz, és felpattant.

– Szegény beteg gyerekek! És maguk mit csinálnak itt a saját kétfejű gyerekeikkel?!

Ilja Sztyepanics hallgatott.

És Homérosz sem mondott semmit, csak súlyosan zihált. Artyom, aki végig hallgatott, hirtelen rádöbbent, hogy az öreg bátrabbnak bizonyult, mint ő. És szeretett volna megölni valakit ezért az öregért, hogy ugyanolyan bátor lehessen, mint ő.

– Akkor nézzük meg, mit ír a mi tisztelt író-történészünk a könyvében! – Ditmar áthajolt az asztalon, közben belelógatta zubbonyát a salátába, és ügyesen kikapta Homérosz kezéből a füzetét.

Artyom felugrott, de Ditmar a pisztolytáskára helyezte a kezét.

– Vissza!

Beszaladt Narine; az arca csupa ránc, a szeme égett. Ebben a parányi szobában borzasztó lett volna Ditmarral szembeszállni: egy tévedt golyó bárkit eltalálhatott.

Narine ijedten a férjéhez simult.

– Minden rendben, kedvesem.

– Ilja Sztyepanovics, olvassa! – nyújtotta át a tanárnak a füzetet Ditmar anélkül, hogy a másik kezét levette volna a pisztolytáskáról.

– Örömmel! – nevette el magát a tanár. – Szóval. Nézzük, mondjuk az elejét. Nem tértek vissza sem kedden, sem szerdán, sem csütörtökön, amiben mint végső határidőben megegyeztek... Hm-hm. A kézírás, persze... Az első ellenőrző állomáson... ez meg micsoda? ja, igen... huszonnégy órás ügyelet volt. Maga vesszőt sehová tesz? Hát, eddig afféle belletrisztika. Nézzük a közepét... Unalmas... Unalmas... Ó! Ez a bizonyos Homérosz, a mítoszalkotó és képzőművész ragyogó kérészéletű pillangóként jött a világra! És nézzenek oda a „mítosz-alkotót” kötőjellel írta! Mítosz-kötőjel-alkotó! Akkor már miért nem „képző-kötőjel-művész” is? És a központozás itt is... Émelyítő! És ezt magáról írja, kolléga? Vagy itt van még ez is... Egyedül egy légiónyi gyilkos ellen. A nő makacsul azt mondta: csodát akarok! Ho-ho-hó! Ez ám a pátosz! Hát ez? Zizegni kezdtek a húrok... Zizegni, aha. Áttörtek, ordított fel valaki. Ez csak az eső, kiáltotta a nő. Á! Vagyis eső áttöréssel. Romantikus.

Homérosz mintha lenyelte volna a nyelvét.

– Na, és akkor nézzük még a végét is, habár a maga történetével kapcsolatban, azt hiszem, minden világos. Halkan, mint egy altató-dalt... Itt aztán már végképp az ördög se tud eligazodni... Aha... Szása testét Homérosz a Tulszkaján... csak nem találta meg. Mi van még? Ennyi. És megint magáról, harmadik személyben. Bájos, nagyon bájos! Fogja! – A tanár lecsapta a füzetet a nedves viaszosvászonra. – Nincs benne semmiféle összeesküvés. Csak fellengzős badarság.

– Na, menjen a picsába! – mondta Homérosz, miközben a nadrágjába törölte, majd a belső zsebébe csúsztatta a füzetet.

– Hagyjon fel vele! Tanuljon meg előbb helyesen írni! Majd aztán kezdjen bele a saját Iliász-ába! Hiszen maga nevezte el magát Homérosznak, nem az emberek.

– A picsába! – ismételte meg makacsul Homérosz, és elkomorodott.

– De hiszen a könyv fele magáról szó! Miféle történelem ez? Nem maradt hely a történelem számára!

– Ez már régi. Az új másmilyen lesz.

– Na, hátha az új jobbra sikeredik! – Ditmar hirtelen levette kezét a pisztolytáskáról, hogy megfoghassa a poharát. – Egy kis vita, egy veszekedés sosem árt, de ennyi elég volt. A maga új könyvére! Na, Ilja Sztyepanovics? Mégiscsak vendégek... Bocsássanak meg nekünk. Még ez a gyönyörű asszonyka is elszomorodik a végén. Nekem egyébként tetszettek azok a részletek, amiket Ilja Sztyepanovics felolvasott. A vesszőket illetően én se vagyok nagy szakember, de ami a többit illeti, nagyon is csinos iromány. Már megbocsásson, Homérosz Ivanovics, azért heveskedtünk ennyire, mert nagyon érzékenyen érint minket a téma. Mindannyiunkat.

– Mindannyiunkat – erősítette meg a tanár, és kezét a felesége hasára tette. – A kétfejű gyerekekről, az ön részéről... Ez egyszerűen modortalanság volt!

– Gondolom, ezt maga is megérti, Homérosz Ivanovics. Érti, ugye? – szólalt meg szigorúan Ditmar. – Mi is modortalanok voltunk, de maga is. Akkor ezzel az incidenst le is zárhatjuk, ugye?

– Igen. Persze.

Homérosz elvette az asztalról a poharát, és egy hajtásra kiitta.

Artyom úgyszintén.

– Cigije nincs véletlenül? – fordult Ditmar felé.

– Megkínálom.

– Kérem, a vécében dohányozzanak – szólt Narine.

Artyom kitette a tyúkot, bezárkózott a vécébe, ráült az igazi, emberhez méltó vécékagylóra, sodort magának egy cigarettát az ellenség dohányából, tüzet csiholt, meggyújtotta a sodrott cigit, mélyet bele-szívott, aztán kifújta magából a gonosz démonokat. Le akarta hűteni magát.

Eszébe jutott a fal, amelyet a szép szőnyeg melegített.

Megtapogatta a bolyhát: hideg egy kicsit legalább? Akkor meg minek? Bedugta ujjait a szőnyeg alá. Közönséges fal volt alatta, egyáltalán nem hideg. Minek kell akkor hazudozni a szőnyegről?

Artyom gyorsan elszívta a cigit, elsüllyesztette a vécében a csikket, hallgatózott: nem ölnek még a szobában senkit? Egyelőre nem. Ditmar röhögött csak, a vidám fickó.

Felmászott a kagylóra, kikutatta, mire van felakasztva a szőnyeg, aztán megemelte, és levette.

Mit remélt ott találni?

Kis ajtót, lakattal, amelybe illik az aranykulcsocska? Az itteni pinokkiók számára a csodák országa a szőnyegnek ezen az oldalán kezdődik, de mi van a másikon?

Nem volt semmi. Csak a csupasz fal. Vakolt tégla. Egyszerűen csak kellemesebb így, szőnyeggel.

Most vissza kellett valahogy akasztania ezt a súlyos, semmire se való szőnyeget, a kampókba bele kellett találni a karikákkal. Sehogy sem akaródzott nekiveselkedni.

Még egyszer az ostoba, érdes falhoz nyomta a homlokát, az arcát. Nem, sehogy sem hűti le. A cigi többet ér.

De... Vagy csak úgy tűnt?

Elfordította a fejét, a vakolathoz illesztette a fűiét.

A falon túlról halk nyüszítés hallatszott.

Alig volt hallható a nyüszítés és ordítás a vastag falon át, de vadul, rettenetesen üvöltöztek. Rövid időre elhallgattak, csak egy pillanatra, hogy levegőt vegyenek, és újra nekiálltak üvölteni. Sírtak, könyörögtek, megint ordítottak. Abbahagyták, kifulladtak, de aztán újra kiabálni kezdtek. Mintha valakit forró olajban főztek volna, olyanok voltak a kiáltások.

Mi lehet ott?

A Schiller állomás. Hiszen ez a Schiller állomásra vezető átjáró. És zsákutcában végződik, mert a Schiller állomást felújítják. A kazamatákat felszámolták a Tverszkaján, átvitték a Puskinszkajára. Ennyi az egész reform.

– Hé, sztalker! – hangzott fel az ajtón túlról Ditmar hangja.

– Megyek már.

Artyom összeszedte minden erejét, felvette a földről a dögnehéz szőnyeget – csak nehogy kibillenjen alóla a vécécsésze! –, sokáig kínlódott vele, és már szinte semmi erő sem maradt a karjában, mire sikerült kitapogatnia a kampókat.

Aztán óvatosan, csöndben lemászott.

A vécében újra süket csend honolt. Megint nyugodtan lehetett szarni benne.

– Na, hogy tetszik a lakás? – Ditmar az ajtó előtt ácsorgott, úgy látszik neki is nagyon kellett már.

– Fényűző.

– Csak úgy megsúgom: van itt mellette egy másik ugyanilyen. Üres.

Artyom rámeredt.

– Szociális lakás. Most fejezik be a tatarozását. Nekünk, katonáknak utalják ki, kvóta alapján. Szeretnél ilyenben lakni?

– Ez az álmom.

– Mi pedig meg tudnánk jutalmazni vele a Gárda hősét. Példaként a többieknek. Egy hőstettért.

– Miféle hőstettért?

Ditmar elkomorodott, hümmögött.

Dühös vagy még, hogy az öregnek az orrára koppintottunk? Ne dühöngj. Csak egy kis ellenőrzés volt. De ne izgulj, átment.

– Miféle hőstettről van szó?

– Egy külön vizesblokkos kis lakás. Jól hangzik, mi? És katonai nyugdíj. Felhagyhatsz azzal, hogy kimászkálsz. Hiszen a doktor megmondta, de te...

– Mit tegyek?

A tiszthelyettes a padlóra verte a hamut. Újra alaposan megnézte magának Artyomot. A mosolya elszállt, és érzéketlen arcán az anyajegy golyó ütötte lyuknak hatott.

– A vörösök el akarják foglalni a Tyeatralnaját. Ez semleges állomás, mindig is az volt. De keresztbe áll a torkukon. Övék az Ohotnij rjad meg a Forradalom tere, de egyenes átjárás nincs köztük. Csak a Tyeatralnaján keresztül. A hírszerzők azt mondják, úgy döntöttek, hogy egyesítik ezeket az állomásokat. Ezt mi nem engedhetjük meg. A Tyeatralnaja innen egyetlen megállóra van. A következő csapást már a Reichre fogják mérni. Érted?

– Értem.

– Elkészült a terv, hogy megmentsük tőlük a Tyeatralnaját. El kell vágni a Tyeatralnajárói az Ohotnij rjadra, vagyis a Vörös Vonalra vivő átjárókat. Hogy ne tudják rajtuk átdobni az egységeiket. Három átjáró van. Neked jut a felső, amelyik az előcsarnokon át vezet. A felszínen fogsz menni, a Tverszkaja utcán. Bemész az előcsarnokba. Felszerelsz ott egy aknát. Felállítod az adó-vevődet. Jelentesz. És várod tőlünk a jelet.

Artyom teljes tüdővel szívta be az idegen füstöt.

– És miért nem a tieiteket külditek? Talán nincs sztalkeretek?

– Elestek. Két nappal ezelőtt egy négyfős csapat indult el ugyanezzel a feladattal, és eltűnt. Nincs idő, hogy újakat készítsünk fel.

Azonnal cselekedni kell. A többieket kiszúrhatják a Tyeatralnaján. A vörösök bármelyik pillanatban támadást indíthatnak.

– És a Tyeatralnaján az előcsarnok... nyitva van? Nincs eltorlaszolva?

– Nem tudod? Hiszen ez a te körzeted.

– Az enyém.

– Megcsinálod?

– Ha az öreg jöhet velem. Szükségem van rá.

– Azt nem lehet! – mosolyodott el a tiszthelyettes. Arcán a golyó ütötte lyuk megint anyajeggyé vált. – Őrá itt van szükségem. Mert ha te nem lépsz velünk időben kapcsolatba, vagy ha nem robbantod fel időben ezt a kibaszott átjárót, vagy ha nem térsz vissza időben, akkor nekem mindezért valakit... le kell nyomoznom.

Artyom lépett felé egyet.

Ditmar füttyentett, mire az ajtó kicsapódott, és hirtelen három fekete egyenruhás alak termett a lakásban, rövid géppisztolyuk készenlétbe helyezve, már azt is tudják, hol lesznek Artyom testében a lyukak.

– Egyezz bele! – mondta a tiszthelyettes. – Nagy dolgot viszel véghez. Szükséges, jó dolgot.

9. FEJEZET
A SZÍNHÁZ

Ráköpött a gázálarc üvegére, eltörölte rajta az ujjúval. Hogy ne párásodjon be. Bekapcsolta az adó-vevőt, belehallgatott a zajba. Ráállt a megfelelő frekvenciára.

– Vétel.

– Kapcsolatfelvétel egy óra múlva. Addigra mindennek fel kell állnia.

– A felszínen vagyok. Nem tudom ígérni, hogy egy óra múlva készen leszek.

– Ha egy óra múlva nem jelentkezel, akkor vagy megléptél tőlem, vagy megdöglöttél. Az öregnek annyi bármelyik esetben is.

– A tieiteket harmadik napja nem éritek el, nekem pedig...

– Sok szerencsét!

Újra üres sustorgás.

Üldögélt még egy percet. Hallgatta a zajt, tekergette a gombot: hátha hall valamit. Aztán becsatolta a hátizsákot. Óvatosan belebújt a hevederekbe, felállt és elindult vele, vigyázva, mint egy sebesült gyermekkel. Tíz kiló robbanóanyag volt benne.

Belökte az összekaristolt, áttetsző ajtót, kivergődött az átjáróba. Árusbódék végtelen sora, minden kirakat betörve, minden összerondítva, összefirkálva. A zseblámpát nem kapcsolta be – messziről is látszana. Jó lenne tudni, hol kötött ki a négy sztalker. Négyen. Felfegyverkezve. Adó-vevővel. És egyetlen átkozott szót se tudtak beleszólni a rohadt rádiójukba. Egy se a négy közül.

Elindult a fal mentén, el a bódék mellett. Ki tudja, mit árulhattak itt. Alighanem könyvet. Meg nyilván szmartfónt. Hogy mennyi van belőlük lent a metróban! Minden ócskapiac szmartfónnal van tele, kilóra adják; és majdnem mind bedöglött. Az emberek megvették, hogy felhívják rajta a rokonaikat. A füledhez nyomod a lapos kis szüléket, és... hallod rajta az anyád hangját. Artyom is rávette valahogy Szuhojt, hogy vegyen egyet a Proszpekten, még amikor kicsi volt. Talált is egy működőképeset. Artyom fél éven át játszott vele, telefonált a mamának a takaró alól, míg le nem merült benne az elem. Aztán még három éven át telefonált a működésképtelennel is.

Most pedig... Ha beszélni akar valakivel, cipeljen a hátán egy ekkora zsákot. És ha még oda lehetne vele telefonálni a másik világba... Odacsörögne-e a túlvilágra?

Hunyorogva lépdelt fel a lépcsőn. Alkonyodott.

Szervusz, Moszkva.

A világ kitárult előtte. Hatalmas tér, tízemeletes, kiégett és kormos kőházak sorakoznak hegyszorosként, a Tverszkaja utca összetorlódott, rozsdás autókkal van tele, az ajtók tárva-nyitva, mintha négy ajtajukkal szitakötőszárnyakként akartak volna csapkodni, hogy kikerüljenek a dugóból, és megmeneküljenek. És teljesen ki vannak belezve: az üléseket kitépték, a csomagtartókat feltörték. A Tverszkaját bulvárok szelik át: fekete, kacskaringós, csupasz gyökerek húzódnak mindkét oldalon a földön, egymással szemben, mintha össze akarnák zárni a kört, és türelmetlenül noszogatják az autó-csontvázakat.

A házakon óriási reklámtáblák. Ha az öregek nem mondják meg, a fene se találná ki, hogy mit hirdetnek. Órát? Ásványvizet? Ruhát? A csálén álló, emberméretű latin betűk nem jelentenek semmit; Artyom még azt se tudta volna, hogy ezek reklámok, ha az idősebbek fel nem világosították volna róla. Abrakadabra. Szklerózisos vének visszaemlékezései. Most ezeket az abrakadabrákat vegyék csak meg a csupasz gyökerek meg a fekete faágak, meg a kóbor kutyák, az ördögszekér, a hullarablók által lecsupaszított csontok.

Benézett a bozótba: nincs ott senki? Jobb, ha nem megy közel hozzá. A város kihaltnak látszik, valaki azonban mégiscsak kicsinálta a négy állig felfegyverzett harcost. A Tyeatralnajáig nem nagy innen a távolság, mindössze tizenöt perc járás. És ezek négyen szintén így gondolták.

A házak tövében menjen, vagy az út közepén? Ha az úton, az autók között, túlságosan látható lesz. Ha a járdán, állandóan hallgatózni, leskelődni kell: a házak csak látszólag üresek. Odahaza, a VDNH-n Artyom mindent ismert, de itt...

Kényelmesebben vette a vállára a géppisztolyát, megfogta a markolatát, elindult a járdán a hatalmas, kétemeletnyi magas kirakatok mentén.Az úttestig mindent apró törmelék borít, üvegszilánkok, üvegdarabok, próbababák hevernek holtan; van itt mindenféle próbababa: némelyik egészen emberi kinézetű, egyik-másik fekete, valami fényes fekete műanyagból készültek, de akadnak arctalanok, orr- és szájnélküliek is. Együtt fekszenek mindahányan. Egyikük se ment el.

Az ékszerboltot kirabolták, a ruházati boltot kifosztották, egy másik csak az ördög tudja, milyen boltot fel is gyújtottak. És az utca túloldalán ugyanez.

Jó kis utca ez a Tverszkaja. Gazdag. Szerencséjük van azoknak, akik a környező állomásokon laknak. Csak éppen élelmiszerbolt nincs, sajnos.

A házak szorosan egymás mellett, falat képezve álltak; az esti égbolt pedig kövér pocakként, steppelt vattakabátként terült rájuk. Ettől a Tverszkaja úgy nézett ki, mint egy hatalmas alagút, az úttestet pedig, ezt a megfagyott fémfolyót Artyom síneknek érzékelte.

Ennek az alagútnak a végében, mint egy hatalmas szájban, agyarakként meredeztek a tornyok: szemben a Forradalom Múzeumának, oldalról pedig a Kremlnek a tornyai. A csillagok kialudtak rajtuk, kimerült egész varázslatos erejük, csak fekete kartonból kivágott bizonytalan sziluettek maradtak a piszkos felhők hátterén. Lehangoló volt rájuk nézni: a két lábon járó hulla mégiscsak vidámabb látvány a közönségesnél.

És mindehhez: csend honolt.

Olyan csend, amilyen a metróban sosem szokott lenni.

És Artyom ekkor meglátott valamit.

A járdán.

Nem próbababa volt. A próbababák nem tudnak így, ilyen puhán hasalni. És mindig mintha görcsbe rándulnának, a karjuk nem hajlik, a lábuk felágaskodik, a hátuk, mint a karó. Ez meg itt összehúzta magát, összekucorodott, mint egy kisgyermek. És meghalt.

Artyom gyorsan körbepillantott. Senki.

Fekete vegyvédelmi ruha. A kezében géppisztoly. A sisakja leesett, mellette hever. Az aszfaltot nézi, a megszáradt vértócsát. A tarkóján lyuk. Artyom jobban megnézte – a hasából is folyt a vér, a földön vércsík futott végig. Vagyis megsebesítették, aztán odamentek hozzá és a fetrengő embert agyonlőtték. Látszik, hogy nagyon rosszul volt: az foglalta le, hogy ne haljon meg, hogy még el tudjon kúszni, erre összpontosított. Még csak meg sem fordult, nem nézett a szemébe annak, aki lelőtte.

Hát akkor itt az első.

Vagyis nem falta fel őket senki.

És a géppisztolyát se vették el. Ez furcsa.

Artyom leguggolt mellé, próbálta elvenni tőle. De a hulla keze megmerevedett, legfeljebb csak ki lehetett volna törni az ujjait. Jól van, tartsd meg magadnak a fegyvered.

Csak a tárat vette ki belőle. Megtalálta a póttárat is. Egészen felélénkült. Mintha Ditmar előleget fizetett volna neki a hadműveletért. A sztalkerek nem hisznek a hullarablásban. A sztalkerek ebben hisznek: ha elszedted egy hullától a felszerelését, vedd úgy, hogy megemlékeztél róla. Neki már mindegy, hogy felszereléssel együtt hever-e ott értelmetlenül és szomorúan. Még tán jobb is neki, ha segíthet egy jó emberen.

Szeretett volna gyorsan odébbállni.

Honnan találták el vajon ezt a szerencsétlent? A társai, hárman, miért nem álltak meg, szedték fel, vitték magukkal a sebesültet fedezékbe?

Vagy miért nem ők végeztek vele, ha muszáj volt? Miért hagyták ott a fegyvert, amivel el kell számolniuk? Siettek? Jó lenne megkérdezni tőlük.

A második úgy háromszáz méterrel odébb hevert. Hanyatt feküdt, kiterülve. Szeretett volna még utoljára az égre nézni, de aligha láthatta: a gázálarc egyik üvegét keresztüllőtték, a másikat belülről barnás lé öntötte el. És a háta alatt is tócsa. Ugyanaz a történet: előbb megsebesítették, aztán idejöttek hozzá, és végeztek vele.

A barátai itt sem akartak elidőzni.

A távolban mintha felrémlett volna valami.

Mintha széllökés érkezett volna. Zúgás. Mintha valami motor zaja lett volna. Nem lehetett pontosan tudni: túlságosan hangosan süvített a levegő a szűrőben, a gázálarc gumija elszorítja az ember fülét.

Artyom gyorsan elszedte a hullától a tárat, minden eshetőségre számítva a falhoz lapult, majd körbe-körbekémlelve igyekezni kezdett. Ohotnij rjadig nem maradt több fél kilométernél. Csak nehogy addig ő is elpatkoljon valahol.

A harmadikat nem vette észre azonnal; csak oldalról került be a látóterébe. Ez ravasz akart lenni, letért az utcáról, el akart rejtőzni egy étteremben. De hogy tudott volna ott elbújni, ha minden fala üvegből van? Átkutattak és szitává lőttek mindent. Ha volt ott ember, szarzsák lett belőle. Valószínűleg kirángatták egy asztal alól, és végeztek vele.

Most viszont tényleg zaj hallatszott.

Motorbőgés.

Artyom visszafojtotta a lélegzetét, aztán lerángatta magáról a gázálarcot – nem mindegy, mi lesz vele egy év múlva? –, és fülét a szél irányába fordította, hogy ne zavarja a hallásban. És megismétlődött: erőlködő zúgás. Valahol a távolban, a házakon túl valaki gázt adott.

Egy kocsi. Valami munkagép. Ki lehet az?

Minden erejéből futásnak eredt.

Hát így állunk.

Hát ezért futott ez a négy is, és ezért nem tudtak elmenekülni.

Egyenként utolérték őket, egyesével végeztek velük – a következő mindig kapott még két-háromszáz méter fórt, aztán őt is elkapták. De miért nem lőttek ők is? Miért nem vették be magukat valamelyik kirakatba, miért nem tanúsítottak ellenállást?

Abban reménykedtek, hogy mégis eljutnak a Tyeatralnajáig?

Először nem akarta, hogy a hátizsákja rázkódjon, de hirtelen nagyon is nyilvánvalóan hangzott fel mögötte, a házak közti alagútban a zúgás. És Artyom hatalmasakat szökellve rohant, hátra se nézve, meg se állva, csak előre, előre; ha a rázkódástól felrobban a zsákja, az nem lesz olyan félelmetes, mint az, hogy előbb megsebesítik, aztán pedig jönnek, és végeznek vele... Akkor már inkább robbanjon fel...

Aztán kivehetőbbé vált: nem egy, hanem két motor zúgott. Az egyik egyenesen a háta mögött, a másik valahol oldalt... Legalábbis úgy tűnt. Az utca egyik és másik oldalán. Be akarják keríteni?

Kik lehetnek ezek?

Elbújjon? Tűnjön el az egyik házban? Fusson, és rejtőzzön el egy lakásban? Nem... Az utcafront felől nem volt itt egyetlen lakóház sem. Csupa akváriumszerű üzlet, mind kiégett, üres, kijárat nélkül.

Még egy kicsi a következő sarokig.

Az ott már az Ohotnij rjad... Aztán megkerüli a Duma épületét... És kész.

A negyedik sztalkert nem látta sehol a Tverszkaján; neki nyilván még sikerült befordulnia, vagyis Artyomank is sikerülhet, muszáj sikerülnie.

Meglátta maga előtt saját hosszú, jól kivehető árnyékát. Meg a fénycsóvát.

A hátába világítottak a fényszórójukkal. Vagy külön reflektorral?

Artyomnak mintha szögesdrótot nyomtak volna le a torkán, bele a tüdejébe. Lenyomták, aztán le-föl húzogatták, kitisztították a bronchitisét, mint üveget az üvegmosó kefével.

Futtában önkéntelenül hátrapillantott.

Egy terepjáró jött mögötte. Egy kurva nagy terepjáró, a rohadt életbe! A járdán hajtott végig: az úttest zsúfolásig tele volt rozsdás autókkal, ott nem mehetett. Aztán csikorgott a fékje, megállt: valami miatt nem tudott továbbmenni.

Artyom mélyet szippantott a hideg levegőből, és befordult a sarkon.

És ekkor azonnal felhangzott oldalról a másik motor zúgása – éles, szaggatott szúnyogzümmögés.

Egy motorkerékpár.

Az Állami Duma épülete súlyosan, mozdíthatatlanul állt, mint egy hatalmas síremlék – az alsó szintje komor gránitból, fölötte szürke kőből. Ki van eltemetve alatta?

A motorbicikli nekiiramodott, oldalról száguldott felé. A motoros, anélkül, hogy az utat szem elől tévesztette volna, kinyújtotta balra a kezét, és találomra lőni kezdett; a síri falról fütyülve-csattogva pattogtak le a golyók. Artyomnak megkegyelmeztek.

És ekkor ő is, anélkül hogy megállt vagy lassított volna, felemelte a géppisztolya csövét, és eleresztett egy sorozatot valahová a motorbicikli irányába. De mind mellé ment. A motoros gázt adott, és előreszáguldott, hogy valahol távolabb megforduljon.

Artyom háta mögött újra felbőgött a terepjáró. Úgy látszik, átverekedte magát az akadályon.

A Tyeatralnaja bejáratáig már csak száz méter maradt. Vagy annyi sem. Istenem, vajon nyitva van az ajtó? Uram Jézus, nyitva a bejárat?

Ha létezel, nyitva kell lennie! Létezel?!

Az utolsó, a negyedik harcos közvetlenül az ajtó mellett hevert: nem hanem ült, hátát a bezárt ajtószárnynak vetve. Lehangoltan ült ott szemét meglőtt hasára szegezte, a kezére, az ujjai közt elfolyó életre.

Artyom odaugrott az ajtókhoz, megrántotta az egyiket, másikat, harmadikat.

A hisztérikus motorbicikli, miután került egyet, visszatért, egyre jogosabban bömbölt. Aztán kivágódott a szögletes terepjáró is; páncélozott, vagy mi? Artyom ilyet még sose látott. Ilyenje nem lehetett senkinek a metróban. Senkinek a föld alatti birodalmakból.

Artyom az ajtónak vetette a hátát, lekapta a géppisztolyát. Megpróbálta befogni a keskeny szélvédőt az ugráló célkeresztbe. Ilyen kocsira lőni sincs értelme. A terepjáró tetején előbukkant egy parányi alak. mint bábu a céllövöldében, mint ördög a szelencéből. Koppant egy golyó, takaros lyukat fúrt Artyom feje mellett az üvegbe. Mesterlövész. Ennyi, kaput.

Vaktában eleresztett egy sorozatot.

A terepjáró tetején egész sor reflektor gyűlt ki. Fénye a szemébe vágott, elvakította. Most már célozni se tudott volna. Legfeljebb csak a levegőbe lőhetett.

Mindjárt vége. Mindjárt vége mindennek.

A mesterlövész mindjárt befogja a célkeresztbe. Artyom hunyorogni kezdett.

Egy.

Kettő.

Három.

Négy.

Előkerült a motorbicikli is, közelebb jött, majd hirtelen lefulladt. Artyom, ellenzőt formálva a kezéből, megpróbálta megnézni. Igen, ott áll mindkettő. Sértetlenül. Mozdulatlanul álltak, Artyom pedig a fényük kereszttüzében.

– Hé! Ne lőjetek! – kérte őket rikkantva, mint egy kakas.

Felemelte a kezét. Tessék, ejtsetek foglyul.

De tojtak rá, mit kiabál nekik. Valami hang nélküli megbeszélést folytattak egymással. És nem akarták őt foglyul ejteni.

– Kik vagytok, hé? Kicsodák?!

Hatvanhét. Hatvannyolc. Hatvankilenc.

Ekkor a motorbicikli hirtelen elindult, kék benzinfüstöt okádott magából, és eltűnt szem elől. Aztán a terepjáró is: eloltotta a reflektorait, hátramenetbe kapcsolt, megfordult, és eltűnt az alkonyatban.

Mégiscsak létezel, ugye? Létezel?! Vagy mi a franc volt ez, bazmeg?; Örömében, hitetlenkedve belerúgott a negyedik szerencsétlenbe; neked persze nem volt ilyen szerencséd, mi? A hulla oldalra billent, eldőlt. Oldalán táska, amelyből vezetékek álltak ki. Bomba. És mintegy azt mondta Artyomnak, hogy ha akartam volna, megbüntethettelek volna ezért. Ne bánts!

Artyom elnézést kért tőle, de nem bánta meg.

Eszébe jutott valami, átkutatta a hullát.

Körbeszaladt, gyorsan, gyorsabban, amíg a páncélozott terepjáró meg nem gondolja magát. Még egyszer megrángatta az összes ajtót: egynek legalább nyitva kell lennie! És talált is egyet a túloldalon. Besurrant rajta, azonnal lerohant a síkos lépcsőn, és csak ott ült le, hogy kifújja magát. Csak ott hitte el, hogy nem fog meghalni. legalábbis most még nem.

A lépcső a forgóajtós előcsarnokhoz és a jegypénztárakhoz vezetett.

Onnan két út vitt tovább. Az üres, lerombolt mozgólépcsőn át le az Ohotnij rjadra, vagy a galérián valahová a Tyeatralnajára. Artyom attól tartott leginkább, hogy a vörösök őrséget állítottak itt fel, és majd azok elintézik, amit a terepjárón lévők nem fejeztek be. De az átjárót nem őrizték: látszott, hogy csupán odalent, az állomáson zárták le a hermetikus kapukat, a felszínre föl se jöttek, hogy ne érje őket a sugárzás – pontosan úgy, mint náluk a VDNH-n.

Artyom elővette az aknát. Szemügyre vette. Hogy lehet ezt működésbe hozni?

Az akna ostoba és félelmetes volt, mint a hatalom. Hiszen ez is hatalom volt, amely most Artyom kezébe került – hatalom, egyelőre még ismeretlen számú ember felett.

Mit kezdjen vele?

Végigügetett a galérián, a Tyeatralnaja bejáratához. Az is zárva van, beépítve, eltorlaszolva. De egy ajtót mégis meghagytak: a sztalkerek számára, hogy fel tudjanak valahol menni. Artyom felvette a gázálarcát, és bezörgött ezen az ajtón, ami hülyeség volt. Lentről, az állomásról öt perc alatt felmászott valaki. Aztán nem akarták kinyitni, faggaták a torlasz mögül, nem hitték, hogy Artyom egyedül van. Végre résnyire nyitották – az iratoknak –, Artyom pedig bedugta rajta a hullától elkobzott útlevelet.

– Nyisd ki azonnal! Nyisd ki, mert panaszt teszek a nagykövetnél! Nyisd már ki, nem hallod?! Majdnem kinyírtak! Egy harcedzett tisztet! A Reichét! A te lelkeden fog száradni! Nyisd már ki, rohadék! Kinyitották; és még csak le se vetették vele a gázálarcát, hogy összehasonlítsák az irataival. Jó, ha az ember háta mögött ott áll egy egész emberevő állam! Jó, hogy amikor lépdel, egy ritmusra lépked le valami Vasgárda is! Magabiztosan lehet élni!

Artyom nem hagyta, hogy az őrök észbe kaphassanak, nem hagyta, hogy átnézhessék a hátizsákját, kikapta a kezükből az útlevelet, és már futott is lefelé; csak annyit kiáltott vissza nekik, hogy fontos megbízatás, ennél többet nektek, rabszolgáknak, nem is kell tudnotok.

Mihelyt leért, befordult a sarkon, elrejtőzött, és mint a kígyó, vegyvédelmi bőrét levedlette, lecserélte saját hétköznapi ruhájára, a gumicuccot ideiglenesen belökte valahová, de az adó-vevőt magánál tartotta.

Negyven perc múlva kapcsolatba kell lépnie Ditmarral. Vagyis negyven perc alatt meg kell itt találnia Pjotr Szergejevics Umbachot, azt az embert, aki meghallotta az éterben, hogy akadnak még máshol is túlélők. És kicipelni erről az állomásról Pjotr Szergejevicset, amíg a vörösök vagy a barnák be nem hatolnak ide.

Artyom kikémlelt: nem futnak utána? Nem. Nem futottak. Már el is feledkeztek róla, visszatértek saját foglalatosságaikhoz. És ezek a foglalatosságok valószínűleg fontosabbak voltak, mint diverzánsokat letartóztatni. De jó lenne tudni, mik azok!

És csak ekkor jutott eszébe, mi is valójában a Tyeatralnaja.

Az állomás központi csarnoka, egy kicsi, otthonos, alacsony terem, amelynek a mennyezete rombuszokkal volt behálózva, mint egy takaró, színházi nézőtérként funkcionált: majdnem az egészet székekkel rendezték be, elöl, a bársonyfüggönnyel takart színpad közelében pedig még kis asztalokkal is. A boltíveket is elfüggönyözték, de nem bársonnyal, hanem azzal, ami akadt. A plafonról téglalap alakú menetrendek lógtak le, halványan világítottak, himbálóztak, de az állomások listája helyett cirkalmas felirat állt rajtuk: „Isten hozta a Nagyszínházban!”

És az emberek a metróvagonokban laktak, amelyek ott vesztegeltek mindkét sínpáron: az egyik éppen az állomáson volt, amikor az egész világon megszűnt az áramszolgáltatás, a másik pedig már bedugta az orrát az alagútba, amint elindult a Novokuznyeckaja felé. De minden rendben, nagyon kényelmesek. Jobb ezekben, mint a víz fölött lógni a csővázszerkezeteken. Meg jobb, mint valami szociális lakásban, amelyet csak egy fal választ el a pokoltól.

Habár ezek a szerelvények nem mentek már sehová, és az ablakukból egy és ugyanaz maradt a kilátás – a kőfalra, a földre – a helybeliek azért vidáman éltek: nevetgéltek, tréfálkoztak, egymás fenekébe csipkedtek, és nem sértődtek meg rajta. Mintha a kupéjukban azt várták volna, hogy a mozdonyvezető egyszer csak elnézésüket kéri a hangosbemondóban a húszéves veszteglésért, aztán a szerelvény megiramodik, és megérkezik a következő állomásra, és persze még ugyanazon a napon, amikor elindult, vagyis a világvége előtti utolsó napon. Addig azonban alkalmazkodtak ahhoz, hogy itt kell élniük.

Körös-körül szurtos gyerekek rohangáltak, és mindannyian kitaláltak valamit: műanyag szigetelőcsövekkel kardoztak, valamelyik enyészetnek indult színdarabból kiragadott cikornyás mondatokkal dobálóztak, életre-halálra szóló küzdelmet folytattak valami kartonból kivágott, tussal megrajzolt, lopott díszletért, röhincséltek és sivalkodtak.

Az emberek itt, akármennyién voltak is, mind a színházból éltek. Egyesek játszottak, mások díszletet festettek, megint mások a vendégeket etették, vagy a részegeket vezették ki. A peronokon okuláré asszonyságok kószáltak, jegytömböket lobogtattak, és recsegő hangon kiabáltak: „A mai előadásra! A mai előadásra! Az utolsó helyek!” Elmerészkedtek egészen az állomás végéig, bekukkantottak a Novokuznyeckajára vivő alagútba: hány idiótát sodor hozzájuk még onnan a sors?

Artyom viszont éppen a túlsó végébe, a másik irányba vivő alagútba szeretett volna bepillantani.

Az állomás túlsó végén a két alagút a Tverszkajára vitt. A Reichbe. Ott, valahol a sötétben már nyilván menetre készen oszlopba sorakoztak a fekete egyenruhások, és vártak. Zárt alakzatban tizenöt percet kell mindössze menniük. Benzinmotoros hajtányon pedig két perc alatt oda lehet jutni. Két perc fog eltelni azt követően, hogy Artyom jelenti Ditmarnak az adó-vevőn, hogy kész, és már itt is terem az ostromló élcsapat.

A csarnok közepén két ellentétes irányban felfelé, a sínek fölé futott két lépcsősor, és mindkettő átjárási lehetőséget biztosított a Vörös Vonalra. Az egyik az Ohotnij rjadra, amelynek a kommunisták visszaadták régi nevét: Proszpekt Marksza. A másik a Forradalom terére vitt; ez korábban az Arbatszko-Pokrovszkaja vonalhoz tartozott, de a Hanzával folytatott első háború után a vörösök elcserélték a Lenin Könyvtárra.

Mindkét átjárót mozgatható fémkerítéssel zárták le. A kerítés mögött vöröskatonák ácsorogtak agyonmosott, zöld egyenruhában, tiszti érsapkában, a sapkarózsájuk zománcból, amely málnaszínűre fakult az időtől. Álltak egymással szemben, tíz lépésre egymástól, tréfálkoztak. De ez a tíz lépés egy semleges állomás területe volt, amely fölött nem rendelkeztek hatalommal. És habár csak a galériához tartozóan, de mégiscsak a Nagyszínház nézőterének része voltak.

A Tyeatralnaja pedig így élt: a Vörös Vonal és a Reich előretolt hadállásai közé szorítottan. A kalapács és az üllő közé. Valahogy azonban mégis sikerült kijátszania a sorsot, ravaszkodnia, átvernie a két vasat, megúsznia a háborút, megtartania a semlegességét. Sokáig sikerült ez neki: egészen a mai napig.

És a mai levegőben, úgy tetszett, csak Artyom érezte a vihar elektromosságát: a többiek nem értették és nem látták a mészárlás gyors és visszafordíthatatlan bekövetkeztét. A megrekedt szerelvények mentén húzódó promenádokon szabadságon lévő vasutastisztek, karjukon horogkereszttel, kisasszonykákkal sétálgattak, és abszolút békésen tértek ki egymás elől a zöld egyenruhás, málnaszínű sapkarózsás, szabadságon lévő vöröskatonákkal, akik ugyanitt, egylépésnyire tőlük, a színház büféjében mondtak tósztot Moszkvin elvtárs, a Lenin Metró Kommunista Pártja főtitkárának egészségére. Mindegyikük mellzsebéből egyformán kikandikáltak a színházjegyek. Színházba készültek.

De mégse mindannyian: voltak, akik másra készültek; hogy adott jelre elvágják az Ohotnij rjadra vezető átjárókat, és elnyisszantsák ott az emberek torkát. A központi átjárón kívül volt még két másik is: az egyik az állomás hátországában, a peron legvégén, a másik pedig fent, az előcsarnokon át. Nehéz egyszerre mind a hármat lezárni. Ditmar szemtelen tervet dolgozott ki.

Artyom feladata pedig kétszer olyan nehéz volt.

A vécé előtt folytatott beszélgetésük óta Ditmar nem hagyta Atyomnak, hogy akár egyetlen pillanatra is kettesben maradjon Homérosszal. Így az öreg nem tudta megmondani neki sem azt, hogy néz ki az a rádiós, sem azt, mit dolgozik, sem azt, hogy hol lakik, csak keresd Artyom, azt a nem-tudom-kit! Fél órád van hogy megtaláld.

– Elnézést – lépett be az egyik kupéba. – Nem lakik itt egy bizonyos Pjotr Szergejevics Umbach?

– Kicsoda? Sose hallottunk róla...

– Bocsássanak meg.

Betért a következőbe is.

– Nem ismerik véletlen Pjotr Szergejevics Umbachot? Az unokaöccse vagyok...

– Én meg mindjárt hívom az őrséget... Csak így rátörni az emberekre az otthonukban... Tányka, a kanalak el vannak zárva?

– Dugja föl magának azokat a kanalakat... Hülye...

Ment tovább, mindenesetre azért benézett még két másik ajtón is.

– Nem tudják, hol találom Pjotr Szergejevicset?

– Khm... Mi van?

– Umbach, Pjotr Szergejevics. Technikus. A nagybátyám.

– Technikus? A nagybátyja? Hm?

– Rádiós, azt hiszem. Nem lakik itt?

– Rádióst nem ismerek. Khm. De van egy Pjotr Szergejevics, aki a színházban dolgozik. Mérnök...

– Nem mondaná meg, hol találom?

– Hát ott, a színházban. Hol a fenébe lenne? Hívasd ki! Beszélj az igazgatóval! Világos? Vagy nincs ki a négy kereked?

– Minden jót.

– Na, húzz a picsába! Micsoda egy töketlen alak! Az ifjúság, bazmeg.

A színházteremből zenészek pilinkálása hallatszott ki: melegítettek. Artyom a bejárathoz oldalazott, mire a jegyszedőnő majdhogy nem mart a karjába:

– Ne már, hogy jegy nélkül! Már semmi se szent?! Szemtelen! Hiszen ez a Nagyszínház!

Vissza kellett rohannia, venni egy jegyet, azokkal a töltényekkel fizetett érte, amiket a hullák hagytak rá. Közben jobbra-balra tekingetett: hol lehet a sétálók, a Novokuznyeckajáról vagy akárhonnan az egész metró területéről az előadásra érkezők között az a két szétszóródott diverzáns csapat? Ott vannak valahol a robbantók, színházi embereknek álcázva magukat. Ott vannak valahol az öngyilkos merénylők is, akik mondjuk, családapát játszanak, miközben már rájuk van kötve a robbanószer. Megkapják a jelet, hogy itt az ideje meghalni a Reichért, izzadva odamennek a Vörös Vonal határkordonjához, ránéznek az órára, és egyszerre törnek át az akadályon. Aztán újabb tizenöt perc múlva a két alagútból egyszer csak előtörnek a Vasgárda ostrombrigádjai.

Artyom az órájára pillantott.

Felfogta: ha mindent időre teljesít, éppen menni fog az előadás. Ezt nem Artyom számította így ki, hanem Ditmar. Ha viszont nem tesz semmit, akkor Homéroszt felkötik. A Tyeatralnajára pedig a fasiszták helyett bevonulnak a vörösök – nem ma, hanem holnap. Egyetlen ember megváltoztathatja a világot, de épp csak egy kicsit; a világ nehéz, mint a metrómozdony, könnyen nem lehet eltéríteni.

Megint odasunnyogott a cerberushoz, fogai közé nyomta a jegyet, meg teletömte a zsebét töltényekkel. A jegyszedőnő szemüvege a töltények hatására elködösült, úgyhogy e ködön át nem láthatta, hogy Artyom elsőként, az egész közönség előtt lépett be a nézőtérre. Ügybuzgón elhaladt mindkét vörös őrposzt mellett, bele se nézett a katonák szemébe, hogy ne tudják megjegyezni maguknak. Felmászott a színpadra, arcát bedugta a bársonyfüggöny mögé.

A függöny mögött sötét volt; a színpad mélyén ki lehetett venni egy filagória, vagy talán egy antik templom sziluettjét... Artyom megérintette – furnérlemez. A furnér mögül, mintha csak tényleg be lehetett volna oda menni, és élni benne, hangok hallatszottak ki.

– Hidd el, én is valami mást akartam színpadra állítani! Vagy azt gondolod, engem kielégít a jelenlegi repertoárunk? De meg kell értened, a helyzetünkben...

– Semmit se akarok megérteni, Arkagyij. Belefáradtam ebbe a sok zagyvaságba. Ha volna ebben a hülye metróban egy másik színház, gondolkodás nélkül elmennék oda! És isten látja lelkem, semmi kedvem sincs ma játszani!

– Ne beszélj így! Mit tehetnék? Én Ionesco Rinocéroszok-ját akartam színre vinni. Mindenkinek jó lett volna az a darab! És ami a fő – jelmeznek csak a rinocéroszok feje kellene, azt meg lehetne csinálni akár papírból is. Aztán rájöttem: nem lehet! Mert hát miről is szól a darab? Arról, hogy miként válnak az emberek állatokká az ideológia hatására. Hát hogy állíthatnék ilyet színpadra? A Reich is magára veszi, meg a Vörös Vonal is. És ennyi! A legjobb esetben bojkottálják! Rosszabb esetben pedig... Ráadásul ezek a rinocéroszfejű emberek... A Reichben nyilvánvaló párhuzamot látnának benne a korcsokkal, úgy gondolnák, hogy kinevetjük a mutációval kapcsolatos félelmeiket...

– Istenem, Arkagyij... Hiszen ez paranoia.

Artyom óvatosan előrelépett egyet. Feltárult előtte néhány kis szoba: a sminkszoba, a kellékes helyiség, meg még valami, ami be volt zárva.

– Azt hiszed, én nem keresek megfelelő anyagot? Egész idő alatt! Állandóan! De itt vannak, mondjuk, a klasszikusok, például a Hamlet: kinyitod, és mit látsz benne?

– Én? Az a kérdés, mit látsz benne te!

– A kérdés az, mit látnak benne a Vörös Vonalról érkező nézőink! Márpedig a tartalma a következő: Hamlet megtudja, hogy az apját megölte az édesbátyja! Vagyis Hamlet nagybátyja! Semmire nem emlékeztet ez téged?

A csukott szobában veszekedtek; mellette pedig, a beugróban, ősz, lelógó bajuszú férfi ült egy asztal fölé hajolva, és hegesztett valamit – a szeme könnyezett a füsttől. Artyom valahogy ilyennek képzelte el az Umbach családnevű férfit.

– Fogalmam sincs...

– Hát a Vörös Vonal korábbi főtitkárának halála? Élete virágában! Aki kije volt Moszkvinnak? Az unokatestvére! Csak egy vak idióta nem látna benne célzást! Ezt akarjuk? Ide hallgass, Olga, egyszerűen nincs jogunk provokálni őket! Éppen erre várnak. Ezek is, azok is!

Artyom a beugró küszöbén állt, ott, ahol a lógó bajuszú ült. A férfi megérezte, hogy ott van, és kérdőn rámeredt.

– Pjotr Szergejevics?

És akkor valahonnan a nézőtér felől hirtelen léptek zaja hangzott fel – pattogó, gonosz, csikorgó lépteké –, csizma vasalása karistolta a padlót. Néhány ember. Akik hallgattak. Artyom elrejtőzött, úgy tartotta, hogy a bársonyfüggönyön át mindent halljon.

– Egyszerűen gyáva vagy, Arkasa.

– Gyáva?!

– Neked minden darab túlságosan kockázatos! Emlékeztess csak, miért nem tudjuk színre vinni a Sirály-t? A szánalmas, ártatlan Sirály-t! Abban találnánk végre egy tisztességes szerepet nekem!

– Azért, mert Csehov írta. Csehov! Mint a Cseresznyéskert-et!

– Na és?!

– Hát éppen az, hogy Csehov! Csehov, nem pedig Wagner! Száz százalékig biztos vagyok benne, hogy a Wagner állomáson élő szomszédjainknak ez szálka lenne a szemében! Hogy mi direkt rosszindulatból választottuk Csehovot, csak azért, hogy gúnyolódjunk rajtuk!

A léptek elszálltak, szétszóródtak a teremben.

– Ketten tartják a nézőteret, négyen a színfalak mögött! – suttogta valaki. – A rádiósnak itt kell lennie.

Artyom kérlelve a szájára tette az ujját, a földre vetette magát, vaktában elmászott-elgurult valamerre, és véletlenül sikerült megtalálnia a színpad alatti rést.

A rádióst keresik. Vagyis őt, Artyomot. Az őrök nem fogták el rögtön, hanem jelentették valakinek. Az állambiztonságiaknak. Csak a bajuszos fel ne dobja!

Azok ketten, akik az ajtó mögött vitatkoztak, nem hallották a lépteket.

– A vágy villamosa? El tudtam volna játszani benne Stellát!

– De hát abban az egész történet arra épül, hogy Blanche szégyelli a külsejét, és csak ül a félhomályban!

– Nem értem...

– Nem hallottál a Führer feleségéről?

– Üres fecsegés!

– Drágám! Olenyka. Hallgass ide! Hiszen kíváncsiak rád az emberek... Jönnek... A jegyek elfogytak... Megölelhetlek?

– Gyáva vagy... Faragatlan...

– Semleges, érted, semleges darabot adunk! Olyat, amelyik nem bánthatja senkinek az érzékenységét! A művészet nem sértheti meg az embereket! A művészet vigasztalásként szolgál! A legnemesebb értékeket kell, hogy felébressze bennük!

Artyom keze elgémberdett, a háta megfájdult. Óvatosan, nagyon óvatosan a beszűrődő fénycsík elé emelte a csuklóját, rajta az ürát. A számlalpra pillantott: tíz perc múlva be kell kapcsolnia a rádiót, azt mondani Ditmarnak, hogy az aknát elhelyezte és végrehajtani a következő utasítását.

A női hang felcsattant:

– És szerinted én mit ébresztek bennük? Mi?!

– Értem én, miről beszélsz, de még a Hattyúk tavá-ban is meztelen lábbal jöttek ki a balerinák a színpadra! Ó, ha legalább a Hattyúk tavá-t adhatnánk... De világosan megmondták: a Hattyúk tavá-t a nép úgy értékeli, mint utalást a puccsra és a palotaforradalomra. A helyzet amúgy is forró, nem izgathatjuk fel még jobban se ezeket, se azokat! Egyébként pedig a te lábad... A te lábacskád...

– Állat! Rinocérosz!

– Na, mondd, hogy színpadra lépsz ma! Mondd, hogy játszani fogsz! Mindjárt jönnek a tánckarból is a lányok...

– Dugsz közülük valakit, ugye? Zinkát megdugtad, ugye?

– Istenem, mi ez az ostobaság?! Én csak a művészetről beszéltem neki, ő pedig... Minek pazarolnám magam kis szajhákra, amikor a primadonnába vagyok szerelmes?

– Akkor mit papolsz itt nekem a művészetről, te ocsmány rinocérosz? Mondd meg az igazat!

– Tudod, mennyire belefáradtam én is ebbe a... Ebbe a semlegességbe... Abba, hogy a művészet... Bla-bla-bla... Én is le akarok már feküdni valakinek... Értesz? Már akárkinek.

– Ne kezdd el. Az előadásig már csak...

– Már a vörösöknek, akár a barnáknak, csak már valamelyiknek...

– Értelek már... Nem kell.

– De muszáj.

– Már elkéstünk vele.

A füle mellett pisszentettek, és egy esetlen alak topogni és krákogni kezdett. Akárki volt is, és akárkinek a lelkéért jött, most a bezárt ajtó előtt állt – és mohón hallgatózott. Hat perc maradt a rádió kapcsolat létrehozásáig.

– Még megtehetjük. Akármelyiknek. Istenem, ki találta ki, hogy a művészetnek függetlennek kell lennie?

– Zene füleimnek, Arkasa.

– Ki találta ki, hogy a művésznek éhenkórásznak kell lennie? Valami idióta!

– Egyetértek. És tudod, nekem is... Szükségem van már határozottságra. Egyértelműségre. Bizonyosságra. Szükségem van.

– Megértesz engem, ugye? Csak hadd tartsanak ki bennünket, adjanak pontos szabálykódexet, állítsanak mellénk cenzort – de csak egyvalaki. Akkor eljátszhatnánk A vágy villamosá-t is, a Sirály-t is. Vagy ellenkezőleg, a Hamlet-et és a...

– Igen! Igen...

– Vigasztalásképpen, érted? A művészet nekünk... Veled...

– Halkabban... Így ni...

– Jó estét! Arkagyij Pavlovics! – A hang mély és rekedt volt, és valahogy furcsán ismerősnek hatott.

– Ki az? Ki van ott?!

– Istenem...

– Ó igen, és Olga Konsztantyinovna is itt van. Kinyitják?

– Á... Ó! Őrnagy elvtárs! Gleb Ivanics! Mi szél hozta erre? Máris... Máris. Mivel szolgálhatunk? Máris nyitjuk. Mi csak... Sminkeltük... Olga Konsztantyinovnát. Az előadás előtt. Máris nyitom.

Artyom a résen át látott négy pár vasalt csizmát és egy fűzős bakancsot. Az ajtó kinyílt.

– Ó... Mi ez? Jogukban áll talán... Felfegyverzett emberekkel... Gleb Ivanovics! Ez semleges állomás! Természetesen mindig örülünk önnek... Mint vendégnek... De mi történik itt?!

– Kivételes esetekben... És ez kivételes eset. Jelzést kaptunk. Az állomáson kém rejtőzik. Itt a papír. Minden hivatalos, az Állambiztonsági Bizottságtól való. Tudjuk, hogy törvénytelen rádióbeszélgetést folytat az ellenséggel. Diverziót készít elő.

Artyom már egyáltalán nem is vett levegőt. Hirtelen eszébe jutott, hogy odafönt a négy lelőtt sztalker közül egyiknél sem volt adó-vevő. Az aknát megtalálta, de az adó-vevő eltűnt.

– Vannak önöknél olyanok, akik rendelkeznek rádiókészülékkel?

– Hová? Állj! Az iratokat! – hallatszott ki a szomszédos kis szobából. – Fogd le!

– Ki az ott?

– A munkatársunk. A műszaki részlegről. Pjotr Szergejevics.

– Hová igyekszik, Pjotr Szergejevics?

Dübörgés, nyögések. A résen át megláthatta a térdre kényszerített lógó bajszú Umbachot: a bajusza egyik elálló végét letaposta a fűzős bakancs. Artyom azon imádkozott, hogy Umbach be ne nézzen a színpad alatti félhomályba. Hogy Umbach félelmében fel ne adja Artyomot a csizmásoknak, hogy így vásárolja meg a saját életét.

– Na, fiúk, nézzétek csak meg, mi hever ott Pjotr Szergejevicsnél, a lomok mögött...

– Ez... Ez a munkámhoz kell... Mérnök vagyok...

– Már pontosan tudjuk, ki maga. Felhívták magára a figyelmünk! Terrorakciót készített elő?

– Isten őrizz... Isten őrizz! Én mérnök vagyok! A műszaki részlegen! A színházban!

– Vigyék innen ezt a mamlaszt! Megy a Lubjankára.

– Protestálok! – rikácsolt élesen és elszántan Arkagyij.

– Vigyék, csak vigyék! Jöjjön ide, Arkagyij Palics. Csak egy pil]anatra – a hangok eltávolodtak a színpadon, aztán pedig már onnan hangzott fel halkan, sziszegve, de jól kivehetően: – Ide figyelj, te szemét! Kit melengettél te itt a kebleden? Azt hiszed, nehéz lenne egyúttal téged is kirángatnunk innen? Elhajtunk a Vörös Vonalon a végállomásig és senkinek se fogsz itt hiányozni. És a kis Olenykád... A te... Ha még egyszer hozzányúlsz, levágom a faszodat. Meg a tojásaidat. Én magam. Értek hozzá. A hősszerelmes, bazmeg! Menj, kúrd végig a balettkart, de Olgára még csak rá se merj nézni! Megértetted? Megértettél, szarjankó?!

– Én... Ééééé...

– Mondd: értettem! Parancs, értettem, őrnagy elvtárs!

– Értettem, G-gleb Ivanics.

– Ennyi! Leléphetsz. Sétálj egyet!

– Hová?

– Ahová csak akarsz. Indíts!

Artyom feje fölött megnyikordult a színpad: egyenetlen, bizonytalan léptek... Arkagyij Pavlovics nem tudta, hová menjen. Aztán a földre rogyott, káromkodott. Tehetetlenül csoszogott. Csönd lett: Umbachot már felemelték és elvezették, és a vasalt csizmák is eltűntek a látótéréből.

És letelt az idő is, hogy kapcsolatba lépjen Ditmarral.

Megint kopogtattak. Ez már másmilyen kopogtatás volt: durva, öntudatos, alakoskodás nélküli.

– Olga.

– A... Gleb. Gleb, annyira örülök...

– Itt álltam az ajtóban. Még hogy örül a kis kurva!

– Jaj, Gleb, hát zsarol. Nem ad normális szerepeket... Pórázon tart, ígéretekkel etet!

– Hallgass! Gyere ide!

Hangosan, nyálasán csókolóztak. Hallhatóan nehezen váltak szét egymástól.

– Szóval. Ma éjszaka eljövök. Este kivégzések. Árulókat fogunk lepuffantani. Az efféle munka után pedig... mindig valami édességre vágyom. Annyira, hogy belesajdul a fogam. Úgyhogy legyél itt és várj! Világos? És tütükében. Balettszoknyában.

– Értem. Itt leszek.

– És senki más ne legyen! Arkasa vagy valaki más...

– Hát persze, persze. Gleb... És... miféle árulókat?

– Elkaptunk egy pópát. Prédikált. A többiek pedig szökevények. A Vörös Vonalon annyi a gombáknak. Valami betegség. És elmenekültek a rohadékok. Emlékeznek rá, hogyan fúvódtak fel tavaly. Sebaj. Messzire nem jutnak. Most vagy egy tucatnyit miheztartás végett lepuffantunk, a többi mindjárt lenyugszik tőle. Jól van. Nem a te tyúkeszednek való. Mosakodj ki inkább, ne kérdéseket tegyél fel. És ne feledd a tütükét.

– Értettem.

Jólesően rácsapott a nő fenekére, végigdübörgött a színpadon a bakancs sarkával, súlyosan leugrott a gránitpadlóra, és eltűnt a semmiben: ugyanabban a mélységben, ahonnan előkerült.

Artyom tovább feküdt, egyre csak várt: sírni fog a nő? Hisztérikus rohamot kap, görcsökben fog rángani, visszahívja Arkagyijt?

De a nő énekelni kezdett:

„Fel torreádor... Öld meg a bikát...”

– Hölgyeim és uraim! Engedjék meg! Hogy bemutassam! Önöknek! A Nagyszínház! Szupersztárjá-á-á-át! Olga Ajzenberget!

Megszólalt egy kürt, szomorúan és szépen, Olga Ajzenberg pedig kilépett a színpadra hosszú, a katakombaélethez egyáltalán nem alkalmas lábával, és odalibegett a rúdhoz. A kulisszák mögül nem látszódott az arca, csak az árnya, amelyet mintha tussal húztak volna ki. De az árnya is hihetetlen volt.

Hosszú ruhában lépett ki a színpadra, és első dolga az volt, még mielőtt csodás lábát a rúdra helyezte volna, hogy ledobja magáról a ruhát.

Artyom összerakta a padlón az antennát, és arrafelé irányította, elképzelése szerint a Tverszkajának kellett lennie. Feltette a fülhallgatót, bekapcsolta a készüléket. Nem maradt rá ideje, nem volt hozzá mersze, hogy hátán az adó-vevővel átfurakodjon a zsúfolásig telt csarnokon, hogy veszekedjen az őrökkel, felmásszon a mozgólépcsőn. Csak eljusson valahogy innen a jele az alagúton át a Darwin, az egykori Tverszkaja állomásig. Csak jusson el.

– Vétel... Vétel...

Sustorgás, zizegés támadt a fejében, de végül megkönyörültek rajta:

– Ó! Sztalker? Mi meg már itt az öregednek próbáljuk éppen a nyakkendőt. Elkésel.

– Fújják le az akciót! Vétel! Fújják le! Nem készülnek elfoglalni a Tyeatralnaját! Vétel! Éhínség van náluk... A vonalukon. Ezeket az ellenőrző pontokat... Azért állítják fel... Hogy elkapják a szökevényeket...

Ditmar valami érthetetlen hangot adott ki: talán harákolt, talán horkantott.

– És most azt hiszed, felvilágosítottál, mi?

– Hogy?

– Hol az akna, te kretén? Az aknát elhelyezted?

– Nem hallottad? Nem lesz semmiféle behatolás a Tyeatralnajára!

– Hogyhogy... – Most már világos volt: Ditmar röhögött. – Hogy hogy nem lesz? Feltétlenül lesz!

10. FEJEZET
A VÖRÖS VONAL

– Hé, haver! Neked meg mi kéne?

Artyom ránézett a kérdezőre: trutymóban úszó málnaszínű csillag. Megvonta a vállát.

A boltívek mellett fáradt zászlórudak meredeztek, rajtuk fonnyadt vörös zászlók. A boltívekben majdnem ember nagyságú táblákat aggattak fel: „Vörös Vonal. Államhatár.”

– Gyere ide! Hadd nézzelek meg jobban!

A tiszt nem vette le szemét Artyom kezéről. Háta mögött a vöröskatonák a parancsát várták.

Mit kell tennem, kérdezte magától Artyom.

Semmi esetre sem szabad felemelnie a kezét és előrelépnie. Nem szabad ez után a szerencsétlen Umbach után mennie, oda, ahol Pjotr Szergejevicsnek mindjárt botra tekerik a beleit. Nem szabad beismernie, hogy az a diverzáns rádiós, akit kerestek, nem Umbach, hanem ő, Artyom. Mert őt, Artyomot úgysem engedik Umbach közelébe, viszont az ő belei lesznek a következők.

Akkor mit tegyen?

Akkor el kell felejtenie Umbachot, azt, amit hallott vagy nem hallott a tüdőbajos moszkvai éterben, el kell felejtenie Homéroszt, aki valahol a Puskinszkaján a nyakán hurokkal várja őt, el kell felejtenie Ditmart és az utasítását, az embereket, akik itt ülnek a háta mögött, és gyönörködnek ebben az ocsmányságban, és akiket hamarosan le fognak mészárolni a szuronyrohamban, elköszönni a málnaszínű csillagtól, és elsétálni szépen a Novokuznyeckajára. Mögötte Pedig történjen csak meg bármi – a hátán nincs szeme.

És mi van a Novokuznyeckaján?

Semmi.

Ugyanaz, mint a VDNH-n.

Nihil. Fülledtség. Gomba. Olyan élet, amelyet Artyomnak húznia kéne addig, míg bele nem döglik. Tenni egy kört, és visszamenni Ányához. Egyszer, később, egy idegen, halott ember papírjaival.

Az iratok máséi, de az élete az övé, Artyomé, a régi élete – fekete összesodródott és elporladt, mint egy leégett gyufaszál. Ilyen életet szeretne? Tud így élni?

Olga Ajzenberg levette a melltartóját. A Pjotr Szergejevics hiányában elárvult reflektorok ügyetlenül meredtek rá – túlságosan élesen, vakítóan világították meg, éles árnyékot vetve a falra Olga kontúrjai nyomán.

A trombita túlságosan gyorsan, túlságosan magas hangon, hányingerkeltően szólt, csavarta a beleit, és a trombitaszóra vadul vonaglott, tekergeti a rúdon a női sziluett, mintha csak karóba húzták volna.

– Süket vagy? Gyere ide!

De hiszen Artyom, amíg Umbachot kereste, amíg idefelé jött Homérosszal, egy rövid időre elfelejtette, hogy is van az, amikor az embernek nincs hová mennie. Az öreg adott neki valamit. Ha mást nem, legalább irányt. Bocsáss meg, öreg.

Hogy mentselek meg? Tegyem meg, amit az az ördög parancsol? Segítsek neki megrendezni a mészárlást? És akkor, akkor elengednek? Nem engednek el, öreg.

Ennyi a választék: bármit válassz is, reménytelen.

– Na, motozzátok csak meg!

Artyom lába magától lépett egyet hátra. A lába nem döntött még el semmit.

A nézőtéren forgolódni, pisszegni kezdtek.

Az egyik pihenőn lévő, vasutas-egyenruhát viselő alak beleakaszkodott Artyomba. Nem Artyomot várta-e valójában, miközben unottan szemlélte a karón vonagló színésznőcskét?

Ha a másik irányba indul, előre, akkor már nem fordulhat vissza, tudta ezt a lába. A teste nem akart még meghalni. A lelke pedig nem akart visszatérni abba a régi életbe.

Nem akarok gyereket tőle, jött rá Artyom. Egyszerűen megértette és véglegesen.

Mi van ott a VDNH-n? Semmi. Minden, ami Artyomból nem lett. És minden, amitől inkább megdöglik, semmint hogy azzá legyen.

Agyával arra kényszerítette magát, hogy felemelje a kezét – az egyik kicsit gyorsabban indult el. Verejték csurgott végig a halántékán, belefolyt a szemébe, csípte. Úszott benne a málnaszínű csillag, lehetséges, hogy nem öltek még meg, Pjotr Szergejevics? Mi? Hiszen a fél metrót végigjártam utánad. És megérkeztem. És tovább innen nincs hová. Ugye, nem öltek még meg?

– Fontos információm van.

– Mit motyogsz?

Artyom a bőrével érezte, ahogy a nézőtérről valaki, mint pók figyeli. Ezért ugyanolyan fojtottan ismételte meg:

– Fontos információm van. Egy készülő diverzióról. A Reich részéről. Tárgyalni akarok. Az állambiztonságiak tisztjével.

– Nem hallom!

Artyom letörölte a verítéket, és tett egy lépést előre.

Az Ohotnij rjadra vezető átjáró végtelen hosszú volt, mintha direkt Artyomnak építették volna ilyenre, hogy közben mindent átgondolhasson.

Kívülről a Vörös Vonal határa nem tűnt veszélyesnek: mozgatható kerítés és pár álmatag katona. Ugyanakkor belülről, ahol az idegenek nem láthatták, három sávban folyt a határ megerősítése. Zsákok, szögesdrót, géppuskák. A csövük a falnak fordítva, nem kifelé és nem befelé: egyelőre nem tudták, melyik irányból érkezik az ellenség.

A falra sablonnal kettős profil volt felfestve: telt arcú és kopaszodó, komor emberek, akik rettentően hasonlítottak egymásra, mint az érmére vert alakok; az egyik talán eltakarja a másikat, talán rátámaszkodik. Artyom tudta, ezek a Moszkvin fivérek. Az elöl lévő Makszim, a Jelenlegi főtitkár. A másik, amelyikre Makszimot rányomták, a korábbi főtitkár, aki meghalt.

A Tyeatralnajától távolodva minden egyes lépéssel kevésbé volt hallható a Nagyszínház repedt, bűnös trombitájának hangja, mert a túloldalról, a Proszpekt Marksza felől egyre hangosabban szállt végig az átjárón – egyenesen szemközt – egy egész fúvószenekar által játszott élénk, sokszólamú induló dallama. A fúvószenekar indulója már ott összeütközött a bágyadt trombitahanggal, ahol az átjáró második harmada kezdődött, és azonnal vissza is verte a Nagyszínház irányába.

A világítás szegényes volt: a szögesdrót mentén csak valami fényárok, aztán mindent tejbekásaszerű félhomály árasztott el. A következő szögesdrótig. Élő emberrel nem találkoztak a komor katonákon kívül. Artyom előreszaladt, szerette volna már tudni a sorsát, a kísérete viszont nem sietett, az ő sorsuk már el volt rendezve.

Alig bírta türtőztetni magát a Proszpekt Markszáig, az egykori Ohotnij rjadig. A legutolsó kordonig, amely pontosan úgy nézett ki, mint az első: rozoga volt, ha kicsit erősebben ráfújnak, összedől. Semmi mást nem látott, eltakarta a lépcső, ezért úgy tetszett, hogy itt a Vörös Vonalon a Tyeatralnaja senkinek se adta meg magát.

A zenekar viszont a lehető legvalóságosabb volt, mindjárt a bejáratnál, a határ mellett állt, és minden erejéből trombitált, csengett dobolt. Akarata ellenére is ki szerette volna húzni a vállát; és természetesen semmilyen trombita, semmilyen más színházi hang nem tudott már áthatolni rajta.

Az állomás kényelmes, otthonos, kicsi volt, mint mindegyik a metró első állomásai közül, és egyszínű emberekkel volt tele. Nem volt kosz, nem szivárgott víz a mennyezetről, és a lámpák is égtek; egyszóval minden tisztességesen nézett ki.

De minden olyan pillanatban, amikor a zenekar elhallgatott, hogy egyik indulóról a másikra váltson, az állomásnak hallhatóvá vált egy másik hangja is. Szokatlan hang volt: az emberekre jellemző zsivaj helyett az Ohotnij rjadon zizegés hallatszott. Lopva körbetekingetve zizegtek az emberek a kígyózó sorokban, ahol mindenkinek számot írtak a tenyerére, zizegtek a boltívek alatt álló kis asztaloknál, ahol Artyom számára érthetetlen huzavona folyt, zizegtek a gyerekek, és zizegtek az asszonyok. És akkor hirtelen – míg a dobok és csörgődobok szünetet tartottak – az állomáson megszűnt a fény és a tisztaság. Aztán a zenekar futószalagja újra elindult, és a futószalagról lekerülő vidámság megint megváltoztatta az állomást. Az égők fényesebben világítottak, a járókelők ajka szélesre húzódott, a márvány ragyogni kezdett.

A hangulat javítását szolgálták a jelszavak is – ezeket is sablonnal, nyomtatott betűkkel írták ki: „Vörös Vonallal húzzuk át a szegénységet, az írástudatlanságot, a kapitalizmust!”; „Nemet mondunk a kizsákmányolására! Igent az általános egyenlőségre!”; „Az ő oligarcháik felzabálják a gyermekeink elől a gombát!”; „Mindenkinek teljes normát!”; „Lenin, Sztálin, Moszkvin, Moszkvin”.

A kopasz Lenint, meg a bajuszos Sztálint aranykeretbe foglalva együtt akasztották ki az állomás végében. Előtte sápadt, nyakukban vörös rongydarabot viselő srácokból álló őrség posztolt, és művirágok hevertek.

Artyomot, akit őrkíséret vezetett, a helybéliek mintha észre sem vették volna: akik mellett csak elhaladtak, mindegyiknek akadt valami érdekesebb elfoglaltsága; egyetlenegynek se tudott a szemébe nézni. De elég volt túljutnia rajtuk, máris égni kezdett a tarkója: a szétszórt tekintetek abban a pillanatban kíváncsi nagyítószemekké változtak, és fénynyalábot bocsátottak rá.

Artyom csak lépkedett, és közben arról próbált megállapodni Pjotr Szergejeviccsel, hogy még egy kicsit ne haljon meg, és ne utazzon el sehová, hogy várjon, amíg ő meg nem érkezik. Mindössze csak egy óra telt el, vagyis maradt még esély.

A KGB az állomás visszáján tartózkodott: a padozat alatt, amelyet az egyszínű polgárok tapodtak, még egy szint húzódott – alacsony és mások számára ismeretlen, és a bejárata is úgy nézett ki, mint egy szekrényé, amelyik arra való, hogy legyen hová a seprűt meg a felmosó vödröt bedugni.

Odabent viszont minden szokványos volt, olyan, mint mindenütt az egész világon: olajfestékkel kimázolt folyosó, derékig zöld, feljebb fehér, a vakolat barnás színben játszik és felpukkadozik a nedvességtől, csupasz villanykörték lógnak le, és ajtók hosszú sora fut végig.

A kísérő kinyitotta az egyiket, belökte rajta Artyomot.

– Sürgős! Sürgős jelentenivalóm van!

– Jelenteni a hadseregben kell – kacsintottak oda neki. – Itt feljelenteni szokás.

Fülében, csupasz idegeiben érezte a csikorgást, ahogy kívülről rázárták a zárat.

Megnézte a cellatársait: egy nő, a szeme tussal kihúzva, a frufruja sárgára hidrogénezve, a haja egyébként kontyba szedve a tarkóján; egy alacsony férfi, a szemöldöke és a szempillája fehér, a haja így-úgy levágva. A bőre cserzett és barna, mint az alkoholistáké.

Umbach nem volt a cellában.

– Foglalj helyet! – szólalt meg a nő. – Vagy jótállsz magadért?

A férfi megszívta az orrát.

Artyom végigmérte a padot, és inkább állva maradt, mintha ettől hamarabb fogadnák és meghallgatnák, és elengednék a rádióst, menjen, amerre a szeme lát.

– Te is azt gondolod, ugye, hogy mindjárt tisztázzák az ügyedet? – sóhajtott fel az asszony. – Mi már harmadik napja itt vagyunk. És talán még jó is. Mert ezek ott úgy tisztázzák a dolgokat, hogy... Jobb lenne, ha nem tisztáznák.

– Hallgass! – nyögött fel a férfi. – Legalább most hallgass!

– Egy bácsikát nem hoztak be ide előttem? – kérdezte Artyom a nőtől. – Egy bajszosat? – És mutatta a kezével, milyen erőtlenül lógott le Umbach bajusza.

– Nem hoztak. Bajusztalant sem. Csak mi kuksolunk itt. És marjuk egymást.

A férfi a falnak fordult, és utálkozva kaparászni kezdte a körmével.

– Hát te mit követtél el?

– Nem követtem el semmit. Ki kell vinnem innen azt a bácsikát.

– Hát a bácsika mit csinált?

Artyom nézte a nő lába szárát, csupa seb volt, mintha megstoppolták volna, a karján, közvetlenül a bőre alatt kéken folyik a vére, szinte szétfeszíti. A szeme a fekete karikáktól először nagynak és szenvedélyesnek látszott, de aztán kiderült, hogy valójában egészen szokványos Ha mosolygott, ráncos lett az arca. A ráncai fáradtságról árulkodtak®

– A bácsika se csinált semmit. A Tyeatralnajáról jöttünk. Csak éltük az életünket.

– És milyen ott nálatok a Tyeatralnaján? Szar lehet, ugye? – érzett együtt velük.

– Semmi különös.

– Nekünk meg itt azt mesélik, már majdnem felfaltátok ott egymást. Vagy hazudnak?

– Julka! Hát ennyire hülye vagy? – reagált a férfi.

– Mi itt jól élünk – állapította meg Julka. – Úgyhogy lényegében szarunk rá, mi van nálatok – mondta, majd elgondolkodott, elbizonytalanodott. – Gombáért sokat kell sorban állni?

– Hogyhogy sorban állni?

– Hát, ha beálltál a sor végére, akkor hányas számot kapsz?

– Miféle sor végére? Ha van pénzed, veszel.

– Pénzed? Kuponod vagy mid?

– Nálunk itt – avatkozott bele a beszélgetésbe a férfi – semmiféle pénzre nincs szükség. Nálunk, aki dolgozik, az eszik. Nem úgy, mint nálatok a Tyeatralnaján. Nálunk a dolgozó ember védelmet élvez.

– Rendben – mondta Artyom.

– Zabáljátok csak meg a pénzeteket – tette hozza a férfi.

– De hát miért esel így neki, Andrjusa? – korholta Julka.

– Beraktak ide hozzánk valami tahót, te meg akár mindjárt a csöcsöd is megmutatnád neki! – Andrjusa maga elé köpött, de mintha Artyomot köpte volna le.

– Hú de mennyire szükséged lett most hirtelen a csöcsömre! – mosolygott rá a férfira.

– Nem vagyok provokátor – jelentette ki Artyom, inkább csak magában.

– Egyáltalán, semmiről se akarok tudni – mondta Andrjusa. – Ez nem az én dolgom.

Hallgattak.

Artyom az ajtóra tapasztotta a fülét. Csend volt.

Ránézett az órájára. Mi lehet Ditmarral? Hisz még neki? És mennyi ideig akar még hinni?

– Akkor egyáltalán nem is állnak sorok gombáért? – kérdezte Julka. És mennyit adnak egy kézbe?

– Amennyire a pénzedből futja. Mármint töltényből – magyarázta Artyom.

– Még ilyet! – lelkendezett Julka. És ha ketten mennek?

– Hogyhogy?

– Akkor kettőnek is annyit adnak, amennyire futja?

– Hát persze.

– Zabálnak a rohadékok – mondta Andrjusa. – Tudod, kinek a gombáját zabálják? A tiedet meg az enyémet! Nálunk felfúvódnak a gyerekek az éhségtől, ezek meg csak híznak!

– Egyáltalán nem fúvódnak fel! – ijedt meg Julka. Gyerekünk sincs.

– Csak úgy konfigurálisan mondtam. Vagyis hogy képletesen.

Artyommra meredt, szomorúan és olyan érzéssel, mintha éppen valami javíthatatlan hibát követett volna el, és pír öntötte el.

– Nem is mondott semmi olyat – kérlelte Julja Artyomot. – Rendben?

Artyom megvonta a vállát. Aztán bólintott.

– Inkább magadra figyelj! – mordult rá Andrjusa a feleségére. – Hülye picsa! Ha nem fecsegtél volna, még most is otthon lehetnénk. Jefimovék nem tanítottak semmire?!

– Hiszen Jefimovék hallgattak, Andrjusa – suttogta a nő. – Csak úgy elvitték őket. Soha egyetlen szót se hallottam tőlük... ellene.

– Akkor volt valami más! – kiáltotta suttogva a férfi. – Olyan nincs, hogy csak úgy, se szó, se beszéd elviszik az embereket, és... – harákolta. – Meg az egész családjukat.

– Hogyhogy az egész családjukat? – kérdezte Artyom.

– Á, semmi!

– De hát ugyan mit mondtam? Hogy nincs elég gomba erre az évre. Hogy rossz a termés a szövetkezetben, a gombavész miatt... A fehér rothadás miatt. Éhezni fogunk. Ennyi az egész! Nem az ujjamból szoptam! Ők meg azt mondják: rágalom... propaganda... De kinek mondtad? Hülye picsa! Szvetka Gyementyevának mondtad! Nem tudod talán, kicsodák Gyementyevék?

– A Gyementyevék Dáskája a konzervgyárban dolgozik, mintha ő maga nem tudná!

– De ő hallgat! Ennél kevesebbért is elvihetik az ember! Vasziljevát például miért? Mert keresztet vetett, hogy „Uram, irgalmazz!” Hát Igort a százötösből miért vitték el? Mert cigiszünetben fecsegett valamit, hogy a Cserkizovszkajára a felszínről érkeztek emberek.

– Hogyhogy a felszínről? Honnan?

Nem Moszkvából. Állítólag egy másik városból. És állítólag vegy-védelmi ruha nélkül. Na és? Mi olyan van ebben? Mikor világosjiogy mese. És hogy állítólag ezeket az idegeneket még aznap mind Cgy szálig eltüntették... – És az ujját elhúzta a nyaka előtt.

– Ne csináld ezt! – ijedt megjulka.

– Mert mese, nem? Hülyeség! Az amcsik, a seggfejek, mindent földig romboltak, még a gyerek is tudja, hogy csak Moszkva maradt meg. Miféle város lenne még?! Igor Zujevet viszont másnap eltüntették. Jugyin hallotta, Jugyin pedig szintén... Hülye tuskónak kell lenni ahhoz, hogy Jugyin előtt...

– És milyen városból? – lépett közelebb Artyom. – Milyen városból érkeztek? Mármint a Cserkizovszkajára?

– Aha – mondta Andrjusa. – Majd épp neked...

– De hiszen megmondta, nem? Ezt is elmondta az az Igor, igaz?

– Ja, most aztán annyi neki.

– Mondd meg! Mondd meg, nagyon fontos!

– A bácsikát se köpted még be! Mire akarsz ennyi mindent összeszedni? – nevette el magát rosszindulatúan Andrjuska.

– Mekkora idióta vagy! Egyszerűen csak mondd meg! Honnan jöttek? – Artyom elkapta Andrjuska gallérját, öklére tekerte az anyagot és a falhoz nyomta a férfit.

– Hagyd békén! – szólalt meg élesen Julka. – Ő nem tud semmit! Őrség! Emberek!

– Faszság az egész.

– És ha nem?!

– És akkor? Akkor mi van, ha nem?!

– Akkor minden más lesz! Akkor el lehet innen húzni! Ebből az átkozott metróból!

Andrjusa. akinek a levegőben kalimpált a lába, a fejét ingatta. Grimaszolt.

– Ha olyan jó volna ott nekik, ide enné őket a fene hozzánk?

Artyom próbálta felszívni magát, hogy vitába szálljon, de nem ment.

– Tegyél le! Tegyél le, te rohadék! – mondta Andrjusa.

Artyom letette. Hátat fordított neki, és visszament az ajtóhoz.

Neki akarta támasztani a homlokát – mire az ajtó kinyílt.

– Aki a Tyeatralnajáról jött. Kifelé!

– Kár – mondta Artyom Andrjusának.

– Majd te megkérdezed tőlük magad – harákolta Andrjusa.

– Itt van, őrnagy elvtárs. Ez az, aki részt vett a diverzióban.

– Hát a karperec? Tegyék rá a karperecét.

Kattant a bilincs.

– Mindig karperecben kell – magyarázta Artyomnak az őrnagy elvtárs, amint a küszöbön fogadta. – Szólíts egyszerűen Gleb Ivanicsnak. – Hát te ki vagy?

Artyom viszont már tudta, hogy ez Gleb Ivanics. Ismerte a rekedt, mély hangját. Meg a fűzős bakancsát.

– Fjodor Kolesznyikov.

Ahogyan az útlevélben állt, amit Ditmartól kapott.

– Na, beszélj, Fjodor!

Gleb Ivanics zömök volt és erős; olyan húsos fajta. A homloka széles, a kobakja kopaszodott, az ajka vastag és piros. Termetre ugyanolyan volt, mint Artyom. vagyis nem túl magas; de dupla olyan széles, és négyszer olyan egészséges. A gimnasztyorka nem ért össze rajta, a gallér szűk volt bikanyakára, a nadrág feszült rajta.

Gleb Ivanics leült az asztalhoz, Artyomot hagyta ácsorogni.

– Nem őt kellett volna elkapniuk.

– Mi van? – lepődött meg az őrnagy.

– Umbachot. A Tyeatralnaján. Ő nem bűnös semmiben. Összetévesztették valakivel.

– És kit kellett volna elkapnunk?

– Valaki mást.

– Aha. Te pedig azért jöttél, hogy kisegítsd?

Az őrnagynak máris elege lett ebből a beszélgetésből.

– Ő nem diverzáns. Ő csak a színház mérnöke – közölte vele Artyom.

– De hát már beismerte, hogy diverzáns.

– Hát akkor... Akkor csak bemártotta magát.

– Ez már az ő baja.

És most hogyan tovább?

A szoba tágas volt, de aszketikusan egyszerű. A padlón a linóleum felpördült, a sarokban a széf olyan, mint egy szürke kocka, csak az asztal választékos, talán zsákmányolt, meg a kettős portré a falon. Ennyi.

De nem, nem ennyi.

Valami tiktakolt még. Artyom hátranézett: a háta mögött, a bejárati ajtó fölött óra lógott. Olyan, mint amilyet nemrégiben látott – egy egészen más helyen. Egyszerű óra volt: az üvege kék műanyag foglalatban. A számlapon pajzs, karddal átszúrva, és egy sor betű – csupa kezdőbetű, kötőjelek között. „VCSK-NKVD-MGB-KGB”. Tíz perc múlva tíz óra.

– Sietsz valahova, Fjodor? – kérdezte tőle az őrnagy. És gúnyosan elnevette magát. – Késésben vagy?

– Érdekes óra.

– Olyan, amilyen. És látom ezen az órán, hogy vár a munka. Ennyit akartál, Fjodor? Majd később folytatom veled.

– Beszélnem kell vele.

– Na, ez viszont semmiképp se megy. Kicsodád ő neked? A rokonod? Vagy a kollégád?

– Mit ismert be? Ő nem diverzáns. Sosem járt a Reichben. Maguk nem őt keresték. Valaki mást.

– Nem Fjodor. Őt kerestük. Pjotr Szergejevicset. És a Reichnek ehhez semmi köze. Tessék. – Az őrnagy meglobogtatott valami vastag papírt – Egy kis tájékozódás. A központi apparátustól. A központi apparátus pedig nem tévedhet.

Vagyis nem érte, nem Artyomért jöttek? Umbach a bűnös?

– Ennyit akartál? – Gleb Ivanics felállt. – Mert nekem tíztől dolgom van.

A széfhez hajolt, varázsolt ott valamit, megnyikorgatta az ajtaját, és kivett belőle egy szürkésfekete, a karcolásoktól fényét vesztett revolvert.

Artyomnak ekkor eszébe jutott, milyen dolga is van tíztől az őrnagynak.

– És... És mi lesz most vele? Pjotr Szergejeviccsel? – kérdezte kiszáradt torokkal.

– Mi lenne? Halálra ítéljük – mondta az őrnagy. – Jól van, Fjodor, várj holnapig. Holnap még beszélni fogok veled. Érzem, hosszú beszélgetésünk lesz. Akarsz nekem mondani valamit, de csak tétovázol. Ösztökélni kell téged valahogy, de ma, sajnos, szűkös az időm. Dolgom van.

Kotorászni kezdett a széfben, egy dobozból kivett egy maréknyi réztöltényt, kiszórta őket az asztalra. Kivette a revolverből a tárat, és elkezdte megtömni tompa fejű halállal. Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét. És még maradt is.

– Őt nem szabad lelőni! – kiáltotta Artyom – Umbachot nem szabad!

– Miért?

– Mert információi vannak... Rádiós. És tud valamit...

– Amit ő tud, azt mi is tudjuk nyugtatta meg az őrnagy. Előttünk nem lehet titkot tartani. Ennyi. Menj, aludd ki magad! Engem pedig... várnak az emberek.

Gleb Ivanics megvakargatta, megsimogatta feszesen álló nadrágja sliccét, kellemeset nyújtózott.

– De hát maga nem érti! Tényleg értékes információ van a birtokában! Hiszen ő... – Artyom összeharapta az ajkát, utoljára mérlegelte, mondja-e. – Túlélőkre bukkant! Kapcsolatba lépett velük! Más túlélőkkel! Nem moszkvaiakkal! – Egyenesen az őrnagy széles, lapos arcába nézett.

Semmi sem változott és mozdult rajta.

– Micsoda baromság!

Aztán halvány mosoly futott át az ajkán. Gleb Ivanics megigazgatta a haját. Álmodozóvá vált. Várta, várta az estét, várta a tíz órát és várta azt, ami utána következik – a találkát az ő kis szépséges szajhájával, a tütükés balerinával. Erre akart inkább gondolni.

Artyom előrelendítette bilincsbe vert kezét.

– És ha vannak még olyan helyek, ahol élni lehet? Ha nem kell, ha nem muszáj a metróban... Életünk végéig... És ha ő, Umbach, tudja, hogy hol?

Az őrnagy tartogatta kezében a revolvert, összehunyorította egyik szemét, a célgömbön keresztül rápillantott az asztalra.

– Ez aztán a minőség – mondta elgondolkodva. – Ezzel valószínűleg már száz évvel ezelőtt is lőttek. És mintha új lenne... A Nagantnál megbízhatóbb fegyver nincs. Különösen erre a feladatra Nem ragad be, nem melegszik túl.

– Mi van, nem hallod, amit mondok?! – gurult dühbe Artyom – Vagy tudsz valamit?!

– Jól van, elég volt. Őrség!

– Nem, nem volt elég! Ha most agyonlövöd, sosem fogunk innen... Sohasem!

– Őrség, a picsába! – rántotta fel az ajtót az őrnagy.

– Sohasem! Ő az egyetlen, érted? Senki másnak nem sikerült! Rájuk találni, kapcsolatba lépni velük... Nem szabad megölni!

– Tényleg nem szabad?

– Nem szabad!

– Értékes információ van a birtokában?

– Igen!

– Túlélők!

– Túlélők!

– Rendben, menjünk!

Az őrnagy lapátkezével, mintha hidraulikus lett volna, belemarkolt Artyom vállába, kirúgta az ajtót, kivezette a folyosóra. Az őr bűntudatosan és ijedten odafutott, kifújta a sodrott cigaretta füstjét, de az őrnagy csak belenyomta a pofájába a rablott fegyver csövet és ellökte.

Zsebéből kulcscsomót rántott elő, zörögni kezdett vele az egyik ajtó előtt. Aztán megnyikorgatta a zárat, és Artyomot belökte egy cellába. Ott már heten ültek, sápadtan és izzadtan.

– Umbach!

– Igen.

A lógó bajuszú Pjotr Szergejevics felállt, nyugtalanul, fürkészve nézett rá. Arca csupa barnás folt, szétkenődött és megszáradt rajta a vér, az orrnyerge szétnyílt, a szája lefittyedt. A fejét kissé hátravetette, hogy az orrából ne folyjon a vér.

Hol árnyék futott végig az arcán, hol fényfolt: vajon mi lesz most?

Az őrnagy a homlokához. nyomta a revolvert, és mint valami kalapáccsal, fültövön vágta, hogy csak úgy fröcsögött mindenfelé a vér, a kezére, az arcába, a gimnasztyorkájára. Umbach erőtlenül a földre rogyott, mint egy homokzsák. A többi sápadt ember befogta a fülét, a nő visítozni kezdett. A falat mindenfelé nedves, csillogó cafatok borították A cellába bedugta a fejét a smasszer, hangtalanul elkáromkodta magát, és hangtalanul kérdezett is valamit. Artyom füle egyre csengett.

Az őrnagy ismét megragadta Artyom vállát. és kirángatta a folyosóra, majd bevágta az ajtót. És a fülcsengésen át azt ordította:

– Kinek nem szabad? Nekem? Nekem nem szabad? Kis rohadék vagy te! Nekem ne lenne szabad?!

Artyomnak hányingere lett, szédült.

De lenyelte, tartotta magát. Ha kitaccsol, azzal csak a gyengeségét mutatja.

– Vigyék ki a kivégzésre várókat! Amennyit csak lehet! – kiáltott oda a fülcsengéstől alig hallhatóan az őrnagy a smasszereknek. – Hányan vannak?

– Umbachhal együtt heten voltak.

– Akkor éppen elég lesz egy tár. És mossák fel a cellát!

Az őrnagy lépett egyet és megállt közvetlenül Artyom szeme előtt. Az őrség odafutó tagjainak odavetette:

– Vezessétek utánam!

Visszamentek az irodájába.

– Azt mondod, nem kell. De kell! Agyon kell lőni benneteket. És nyilvánosan. Hasznos dolog az agyonlövés. Különben, bazmeg, minden rohadék azt gondolja, hogy ő a főhős, hogy róla szól a film. Na, akkor most nézd meg, hogyan válnak az emberek szarzsákká. Csatt! És már nem is fogsz olyan sokat gondolni magadról!

Felvett az asztalról egy töltényt, és Artyom orra alá dugta.

– Nézd meg. Ez a tiéd. Sietség nélkül akartam volna holnap beszélni veled. A baromságaidról. De te azonnal a vesztedbe rohansz. Kivette a tárat, és belerakta az Artyomnak szánt golyót.

– Ezt is a többiekhez!

– Nem – Artyom csak ingatta zúgó fejét. – Nem!

– Indíts!

– Ma... Most... A Reich... A Tyeatralnaján...

– Indíts, rohadék!

– Umbach... Az ügynökük. Volt. Nekem pedig... Ki kellett volna... Vinnem innen. Én is... Én is diver... záns vagyok.

– Inkább fecsegő...

– Várj! Várj! Hazudtam a rádiósról. Ne öljetek meg! Én az igazat... Esküszöm... Két csoport... Aláaknázza az átjárókat.

Gleb Ivanics végre felé fordult.

– Minek?

– El fogják foglalni a Tyeatralnaját.

– És?

– Az alagútban várakoznak a rohamosztagaik. Készenlétben. Két diverzáns csoport pedig a Tyeatralnaján. Be fogják robbantani az ide vezető átjárókat. És amikor elvágták a Tyeatralnaját... Öt perc múlva... Ott lesznek.

– És Umbach? Ő mire kellett?

– Rádiós volt. Jelzést kellett kapnia a kezdésre.

– És te?

– Én mellette voltam. Összekötő.

– Kitől kaptad a feladatot?

– Ditmartól.

– Ismerem.

Az őrnagy megdermedt. Artyom feje fölött az óra számolta az időt: tiktak, tiktak, tiktak. Pontosan ugyanolyan óra, mint a Hanza őrnagyáé. Csak az Összoroszországi Rendkívüli Bizottság mozaikszavas története ott másként végződött, hamarabb.

– De hisz te itt vagy nálunk. Meg Umbach is. Vagyis egyelőre várnak. Mennyit fognak várni?

– Még az előadás vége előtt robbantani kellett volna. Ha addig nem következik be... Odaküldenek valakit, hogy ellenőrizze. És így is, úgy is robbantanak.

Tiktak. Tiktak. Az őrnagy szemöldöke lecsúszott.

– A többieket ismered arcról? A két csoport tagjait?

– Ismerem. A vezetőket.

– Segítesz?

Berozsdásodottan, nehézkesen bólintott.

– Ilyen gyorsan nem tudjuk összeszedni az embereket... – mondta fennhangon őrnagy – időt kell nyernünk.

Súgni akart az őrnagynak, de félt, hogy az direkt az ellenkezőjét fogja csinálni. Neki magának kell rájönnie. Gondolkodj, őrnagy, gondolkodj! Nos?!

– És ha dezinformáljuk őket? Hogy a csoportokat már semlegesítették?

– Hogyan? Nincs annyi idő.

Artyom szerette volna lehunyni a szemét, elbújni, magába zárkózni, hogy az őrnagy ne találja ki, mit szuggerál neki, mire akarja rávezetni: mégis arra kényszerítette magát, hogy a szemét meresztgesse, mintha csak ő maga invitálná Gleb Ivanicsot, hogy bújjon be az agyába. És az őrnagy Artyom pupilláján keresztül belemászott, letépte a szaruhártyát, mindent összekent, összepiszkított ott a Pjotr Szergejevicsből kifröccsent nedvekkel.

– Van jelszavad a rádió-összeköttetéshez? – jött rá végre.

Artyom csendben lehajtotta a fejét. Aztán óvatosan újra felemelte. Félt, nehogy megriassza az őrnagy döntését – az egyetlent, amely Artyomot megmenthette.

– Menjünk!

Mentek végig a folyosón, el a már nyitott zárka mellett, ahol a halálraítéltek álltak, szemüket a földre, a falra szegezve, mintha igyekeztek volna elrejteni a lelküket a csempe fúgái közé, a linóleum felpördült szélei alá, és megmenteni; és megérkeztek egy másik szobába, amelyre ez volt kiírva: „Híradósok”.

Egy nyúlszájú, halálra vált híradós állt vigyázzban az asztala mellett. Telefon, zöld dobozok, rajtuk kapcsolók meg mutatók, fülhallgató.

Az ajtóban őr állt, Artyomot egy rúgással invitálta a berendezéshez. Előtte azonban Gleb Ivanics felvette a telefonkagylót, bepötyögött valamit a gombokkal.

– Halló! Itt Szvinolup. Igen, Szvinolup. Adja Anciferovot.

Artyom lebegni kezdett. Az ikerórával együtt járt az ostoba és ritka családnév is. Ez nem lehet véletlen egybeesés! Képtelenség!

Az a másik ott Borisz Ivanovics. Ez itt Gleb. Az apai neve ugyanúgy Ivanovics. Egyébként kevés hasonlóság volt bennük. De azért mégis azonnal el lehetett hinni, bármilyen fantasztikus volt, hogy...

– Igen, ezredes elvtárs. Egy aktivistájuk itt beismerte. Azt mondja, a Reich el akarja foglalni a Tyeatralnaját. Most rögtön.

Egy hang. Artyom felismerte a hangot – ott, a színpad alatt kucorogva hallotta: a két fivérnek egy hangja volt. Ezzel az egy hanggal különféle szavakat mondtak ki, és különféle mondatokat állítottak össze belőlük; és különböző volt az egyenruhájuk, és különböző időben állt meg az órájuk is. A hang viszont ugyanaz volt.

Valószínűleg Gleb volt az idősebbik. Idősebbnek tűnt. Vagyis Borisz gyorsabban haladt előre a szolgálati útján. Hogyan fordulhatott ez elő velük, gondolta Artyom. Ahelyett, hogy azon gondolkodott volna, nem szakad-e el az a vékony, fehér fonal, amelyen megpróbált átjutni a szakadék felett. Hogy eshetett meg, hogy a két fivér ugyanabban a beosztásban a front különböző vonalára került? Vajon tudnak egymásról? Kell, hogy tudjanak. Nem lehet, hogy nem tudnak. Harcolnak egymás ellen? Gyűlölik egymást? Megpróbálják megölni a másikat? Játszanak? Vagy mi?

– Engedélyezi? Értettem. És akkor még lesz ideje, hogy erősítést... Igen. Egyetértek. Nem mi kezdtük. És én se látok más... Értettem. Vettem.

Artyom szó nélkül várakozott, még csak nem is gondolkodott, nehogy a gondolatai zajával elriassza a vállára röppent varázslatos tűzmadarat, a szerencsét. Egy az ezerhez volt az esélye.

– Mi a frekvencia?

A ferde szájú híradós leült a rádióhoz; Artyom megmondta neki a frekvenciát. Elindultak végigtapogatni az étert. Artyomnak ferdén rakták fel a fülhallgatót: az egyik a fülén, a másik kifelé fordítva, a többiekhez.

– Felvitték a felszínre az antennát? – kérdezte. – Hogy lehet innen fogni a jeleket?

– Törődj a magad dolgával! – tanácsolta neki Szvinolup. A közös dolgunkkal.

– És maguknak... Maguknak sosem sikerült... Befogni más városokat?

A híradós, mintha őt kérdezték volna, csak ingatta a fejét.

– Nincsenek más városok haver – mondta az őrnagy. – Felejtsd el!

– De hiszen jönnek emberek... De hiszen érkeztek ide emberek más városokból, nem? Eljöttek a metróba.

– Hazugság.

– Csak éppen eltávolították őket. A maguk emberei.

– Ez is hazugság.

– Meg azokat is, akik fecsegtek erről...

Gleb Ivanovics összehúzta a szemöldökét. Fegyvere csövével megkopogtatta a fémládát.

– Mi a fasznak kell hazugságokat terjeszteni?! Minek kavarjuk fel az emberek lelkét? Mi mondjuk meg nekik, hogy miről álmodozzanak, világos? Arról, hogy legyőzzük a Hanzát, minden burzsujt falhoz állítunk, és akkor megvalósul a metróban a kommunizmus. És mindenki megkapja a teljes gombafejadagját. És akkor jó lesz. Itt. Nálunk. Szeretni kell a hazádat, érted? Ahol születtél, hasznos is ott legyél.

Én odafönt születtem.

– Viszont itt döglesz meg lent!

Szvinolup vállon csapta, és felröhögött. Ez volt az első tréfálkozása. Az éter sistergéséből egyszer csak kivált egy hang. Az őrnagy odabiccentett Artyomnak, a fegyvercsövet a fejére irányította, ösztökélve, kényszerítve.

– Ditmar.

– Itt a sztalker.

– Ó! Sztalker! Na, mi a helyzet?

– Kinyíltak a gyöngyvirágok.

– Vagyis tavasz van.

A hideg vascső belemászott Artyom szabadon maradt fülébe. Egyenesen a hallójáratba. Izgult, meg akarta tudni, nem csapják-e be.

– Na, akkor menj, bújj el!

Megpróbált rásandítani Szvinolupra, de a revolvertől nem tudott. Számolnia kellett volna, de nem ment. A pisztolycső, felsértve a bőrét, behatolt a hallójáratba, eldugította a fülét.

– Mi a fasz ez? – csikorogta a csövön át egyenesen az agyába az őrnagy.

– Fújjuk le az akciót! – mondta Artyom. – Ditmar, fújjuk le...

És ekkor egy pillanat alatt.

Robbanás!

Minden a levegőbe repült, a mennyezet leszakadt, törmelék és por szóródott le, kavargott a levegőben, pislantott egyel és kialudt a fény, minden elsötétült, minden elsüketült.

Egyedül csak Artyom várta ezt. Csak erre várt.

Oldalra dőlt, megbilincselt kezével megragadta és kitépte gyengült, vastag ujjak közül a pisztoly csövét, oldalra ugrott.

Pislákolni kezdett a fény.

Az őr a padlón hevert, rajta betondarab. Szvinolup, akit beterített a kőtörmelék, vérzett, és körbe-körbe kotorászott. A híradós ugyanúgy ült a berendezése fölött, semmit se volt ideje felfogni.

Kiáltások törtek át a süketségen... Lábdobogás.

Szvinolup végre meglátta Artyomot.

– Fel a kezekkel!

Az őrnagy lustán felemelte a kezét. A szeme ide-oda futkosott. Azt kereste, hogyan kerülhetne minél ügyesebben Artyom közelébe.

– Felállni! A kijárathoz! Szaporán!

A Nagant kényelmetlenül, idegenül állt a kezében.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Szvinolup, de mozogni is alig bírt.

Artyom húzni kezdte a ravaszt: nehezen ment. A kakas felhúzódott, kattant.

– Felállni! Indí-í-íts!

– Hol történt a robbanás?

Ütközésig húzta a ravaszt: nagyot dörrent, de már nem olyan fájdalmasat, mint a cellában, amikor Umbachot lőtte meg vele az őrnagy. Szvinolup bal kezével odakapott a jobb vállán kiütköző folthoz. Végre engedelmeskedett, és felállt. Artyom átlépett az őrön, kinézett a folyosóra.

Odakint még egy megsebesült smasszer ólálkodott, már kapott volna a fegyvere után, de Artyom csak úgy találomra belelőtt valahová a hasába, a géppisztolyt félrerúgta.

– Kinél vannak a cellakulcsok?!

– Nálam.

– Nyisd ki! Nyisd ki mindet! Hol van ez a... Amelyik a túlélőkről hazudozott? Zujev! Hol van?!

– Nincs itt. Elküldték a Lubjankára. Átkérték. Nincs itt!

– Gyere ide! Hol a cellám? Ez az? Nyisd ki!

Az őrnagy hangtalanul vacakolt a kulcsokkal, kinyitotta. Mindketten éltek, épek és sértetlenek voltak: a kikent-kifent Julka meg a komor harákoló.

– Gyertek ki! Meneküljünk innen!

Szvinolup grimaszt vágott.

– Hová mennénk? – kérdezte Andrjusa.

– Hogyhogy hová? El innen!

– Nem menekülnek ők veled sehová – mondta Szvinolup.

– El a Vörös Vonalról! Kiviszlek benneteket!

Julka hallgatott. A férje csak pislogott a szemébe hullott portól. Gondolkodott valamin, és nagy lélegzetet vett. Aztán nem is csak hogy felkiáltott, inkább felordított.

– Tűnj innen, faszfej! Provokátor! Tűni innen! Sehová sem megyünk! Mi itt élünk! Itt!

– Vágod már? – kérdezte Szvinolup gúnyos mosollyal. – Hát ez a hazaszeretet.

– De hát itt a falhoz fognak állítani benneteket! Ő fog falhoz állítani! Ez itt! Szvinolup!

– Menj a picsába! Ülj vissza, Julka, mit ugrálsz itt, mint egy hülye?!

– Helyes – mondta Szvinolup. – Minden így helyes. Te pedig, te faszszopó...

Artyom megvadult.

– Befelé a cellába! Félnek tőled! Add a kulcsokat! Dobd ide! Ez innen nem megy sehová, világos? Ennyi, tessék, itt van! Menjünk! Hogy is hívnak? Andrej. Kiviszlek innen benneteket! Szaporán! Nincs sok időnk!

– Nem megyünk sehová – mondta a férje nyomán Julka is. Hülye vagy te, Fjodor! – nevette el magát Szvinolup. – Agyalágyult hülye... Hiszen ezek nyuszik! Engedelmesek! Hová mennének?!

– Miféle nyuszik?!

– Engedelmesek! Nézd csak meg!

Szvinolup felrántotta Julka szoknyáját, lerángatta róla a stoppolt harisnyát, meg a bugyit, megmutatta a vörös szőrzetet. A nő csak a tenyerébe temette a száját.

– Na?! – üvöltött rá Andrjusára. – Na?! Mit állsz ott?!

És hatalmas mancsával belemarkolt Julka petyhüdt fenekébe. Bedugta a kezét, megfogta a nő gátját.

– Na, mi lesz?!

Andrjusa a földet bámulta.

– Szarzsák! – Szvinolup bal kézzel lekevert neki egy pofont és ezzel az egyetlen ütéssel földre terítette a férfit. – Menj, szarzsák! Fuss! Fogd a rusnya feleséged, és fuss! Na?!

Andrjusa a priccshez mászott, ráült, tapogatta az arcát.

Julka halkan vonított. A szemfesték elkenődött rajta.

– Nem megy veled senki!

– Hazudsz, rohadék! Hazudsz!

Valaki futott a folyosón, csattogott a csizmájával. Talán már ide is ért volna az erősítés? Artyom belelőtt a poros semmibe. Valaki összegörnyedt, fedezékbe bújt, vagy véletlenül meghalt.

Hol voltak a halálraítéltek?

Felugrott, megtalálta a cellát. Az ajtó tárva-nyitva. Az őrség sehol. És mindenki bent ácsorog. Hatan. Két nő és négy férfi.

– Meneküljetek! Meneküljünk! Utánam! Kiviszlek benneteket!

De senki sem hitt neki. Senki sem mozdult.

– Agyon fognak lőni titeket... Mindegyikőtöket falhoz állítanak! Na?! Mitől féltek? Mit veszíthettek?!

Még csak nem is válaszoltak neki.

A folyosón Szvinolup támolygott felé. Megszagolta a kezét. Mosolygott.

– Nyulak. Nyula-a-ak. Ezek egyszer már megpróbálták. Tudják, mivel végződik.

– Rohadék vagy.

– Menj csak, nyisd ki az összes cellát! Gyerünk, haver! Szabadítsd ki őket! Ott vannak nálad a kulcsok, a pisztoly. Te vagy a főnök. Na?

– Fogd be!

Szvinolup egészen szorosan elé állt – piszkos volt, rettenetes, köpcös. Artyom hátralépett egyet. Aztán még egyet.

– Nem fog veled menni senki. A szabadság, bazmeg! A hős, bazmeg, a felszabadító!

– Ez itt ki akart végeztetni benneteket! – kiáltotta oda a halálraítélteknek. – Most azonnal!

– És... esetleg megkegyelmeznek? – motyogta közülük valaki. – Hiszen mi... mi innen sehová... nem akarunk...

– Esetleg! – erősítette meg Szvinolup. – Minden megtörténhet! Érted már, szarzsák?! Érted már?! Mindent felfogtál?!

Artyom mellbe lőtte, telibe, a közepébe, a golyó megakadt benne, Szvinolup pedig megingott és újra felnevetett.Ekkor Artyom még egy golyót beleeresztett ebből a megbízhatatlan, idegen fegyverből – a hasába. Nem bírt az arcába lőni, nem bírt a szemébe nézni. A magabiztos, szemtelen, uralkodó szemébe.

Szvinolup kelletlenül elzuhant.

– Na?! – ismételte meg Artyom a halálraítélteknek. – Vége! Ennek vége! Gyerünk!

– Ennek tényleg vége. De maradtak mások – motyogták neki. – Hová futhatnánk innen? Sehová.

Föntről kiáltások, ugató parancsszavak hallatszottak. Mindjárt leérnek.

– Akkor csak maradjatok! – üvöltötte oda nekik Artyom. – Akkor dögöljetek meg itt, ahol vagytok! Ha meg akartok dögleni, hát dögöljetek! Szarzsákok!

A Nagant-t csövével lefelé a nadrágjába dugta, a meglőtt őrtől elvette a géppisztolyt, megkereste a bilincse kulcsát, de levenni magáról már nem maradt ideje – már futottak szembe vele. Kieresztett egy sorozatot a géppisztolyból, épségben végigfutott a folyosón, felszaladt a lépcsőn, kilépett a csarnokba.

Füst, kosz, tolongás.

A zenekar tovább játszott, és szórakoztatta a népet, mint a Titanic-on.

Az akna ott robbant fel, ahová Artyom elhelyezte a mozgólépcső alsó végében, a csappantyú túloldalán, pontosan a cellák fölött. De nem bedöntötte az ajtót, hanem éppen ellenkezőleg, kiszakította, ahogy Artyom remélte is.

Még jó, hogy az állomás nincs mélyen, és a jel áthatolt. Még jó, hogy Ditmar nem bízott meg a zsoldosában: nem időzíthető aknát adott át neki, hanem távirányítósat.

Odavergődött a tátongó réshez, félrelökdöste a portól fehér, sürgölődő életmentőket, és rohant felfelé a lépcsőn.

Rajta kívül ez nem jutott eszébe senkinek.

11. FEJEZET
UTÓHATÁSOK

Valamit kiabáltak utána, amikor futott felfelé a mozgólépcsőn. Artyom azonban nem fordult hátra egyszer sem. Mi van, ha hátba lőni félnek, de szembe nem?

Kiért a forgókapukhoz, a kasszákhoz.

Odalent tompa morajlás hallatszott. Mintha valahol a metró alatt forrongani kezdett volna a föld, melyet az emberek átlyukasztottak, mintha a láva áttörte volna vékony héját, hogy maga alá gyűrje az állomásokat és az alagutakat. Mintha. Valójában azonban a Tyeatralnaján folyt a háború. A háború, amelyhez Artyom adta meg a lökést. Lehet, hogy éppen most halt meg az ostoba rendező, meg az ő szajha sztárocskája: lehet, hogy épp ebben a pillanatban érte őket a halál. Artyom pedig megint csak életben maradt.

Leült, és csak ült a hideg lépcsőfokokon, összehúzva magát, habár el kellett volna mennie, eltűnnie innen, amíg a háború fel nem ér, ki nem buggyan a mozgólépcsők kráteréből a felszínre, és meg nem égeti őt is.

De egyelőre nem tudott továbbmenni. Kellett egy kicsit... Kellett egy kicsit várnia. Umbach után. Mindaz után, ami abban a pincében történt. Szvinolup után. A halálraítéltek után. De főleg Umbach után. Egyszerűen csak ellenni itt egy kicsit, üldögélni a hideg lépcsőn. Hallgatni a visszhangját mindannak, ami odalent történik, de most már nem vele.

Eszébe jutott a bilincs, beleillesztette a kulcsot, leszedte magáról.

Remegett. Aztán lassacskán megnyugodott.

A forgókapuktól a kijárat felé indult. Kilökte az ajtót.

És csak amikor megcsapta mellkasát, lábát, arcát a szél, akkor értette meg: vegyvédelmi ruha nélkül jött ki a felszínre. A felszínre – szkafander nélkül!

Nem szabad. Nem szabad. Már így is elég szart lélegzett be.

Megkerülte az épületet, arra számítva, hogy találkozni fog az igazi Fjodor Kolesznyikovval. Fjodornál az előző alkalommal sok hasznos dolog maradt még: a vegyvédelmi ruhája, például.

De ott, ahol Fjodor ült, nem volt már semmi. Valaki elvonszolta onnan a cókmókjával együtt. Artyom pedig itt állt a föld felszínén nadrágban és dzsekiben: a páncélja nélkül, meztelenül.

És akkor elindult így, meztelenül.

Furcsa érzés volt.

Mikor járt utoljára vegyvédelmi ruha nélkül a felszínen? Négy éves korában. Amikor az anyja a karján befurakodott vele a metróba, erre a napra nem emlékezett. Egy másikra viszont igen: fagylalttal, kacsákkal a tavon, színes krétával összefirkált aszfalttal. És ugyanígy – vagy másként? –, mulatságosan fújt az arcába a májusi szél, és ugyanígy csiklandozta a térdét.

Most viszont feltámadt a szél. Leereszkedett Artyomhoz az égből, fütyülve futott végig a mellékutcákon, amelyek elrejtőztek a házak homlokzata mögött, aztán szemberepült vele, körbelengte az arcát. Vajon mit hozott magával?

Valami súlyos tárgy csúszkált a nadrágjában, felsértette a lábát, megakadt a nadrágszárban, úgy lógott Artyomon, mint parazita a gazdán; végül kiesett, csattant a járdán.

A fekete revolver volt.

Artyom lehajolt, felvette. Megszemlélte, megtapogatta, furcsa fegyver. Mintha mágnesből lenne: nehéz letenni. Tartani pedig fájdalmas.

Meglendítette, és eldobta valamerre a Kreml irányába. És csak ekkor könnyebbült meg.

Megborzongott.

Futnia kellett volna, gyorsan, a házak tövében, be az étterembe, ahol egy asztal alá a négy sztalker egyike bevette magát, az amelyik, rájött, hogy le kell fordulnia az utcáról, el kell rejtőznie a követői elől.

Le kell vetkőztetni ezt a felpuffadt holttestet, minél gyorsabban, magára húzni a hacukáját, belélegezni a levegőt, amellyel ő már nem tudta teleszívni magát, és megszemlélni a Tverszkaját a gázálarca üvegén át. Ezt kell tennie, hogy életben maradjon. Hogy élhessen még.

De Artyomnak most nem adatott meg, nem volt hozzá joga, hogy a várost a leköpött és így megtörölgetett üvegen át nézze. És a szűrőn keresztül lélegezze be a port.

Mert „élni” akart: ha nem is sokáig, ha csak fél órára is, ha csak tíz percre is, de így, hétköznapi ruhában, a szűk gumiruha nélkül, sétálni az éjszakai utcán, ahogyan az anyja kezét fogva húsz évvel ezelőtt sétált; ahogyan húsz évvel ezelőtt minden ember mászkált.

Vagy huszonhét évvel ezelőtt, de talán egy ugyanilyen éjszakán, és talán ugyanezen az utcán, az anyja, az ő fiatal és szép anyja, mert biztosan szép volt, összeölelkezve sétált az akkor még meg nem született Artyom névtelen apjával. Ki lehetett ő? Mit mondott az anyjának? Miért ment el? Milyen lett volna Artyom, ha az apja itt maradt volna?

Artyom már hozzászokott, hogy megvesse őt, az anyját pedig feltétel nélkül istenítse. Ugyanakkor Szuhoj sem tudott a faként kitört apa helyére nőni. Másnak pedig nem is lett volna érdemes próbálkoznia. Most azonban...

Artyom most el tudta képzelni, hogyan sétált ez az ember az anyja mellett. Csak úgy egyszerűen: fogta meleg, élettel teli kezét, és mindenféle semmiségekről fecsegett vele. És ugyanúgy lélegzett, ahogyan most Artyom is lélegzik: nem a recés ormányon át, és még csak nem is az orrán keresztül, hanem az egész testével, minden pórusán át. És hallgatta őt, ezt a lányt, az egész testével, ahogyan a legeslegelején hallgatja a másikat az ember, amikor még csak óvatosan, tapogatózva közelednek egymáshoz.

Hát csak hadd sétáljanak huszonhét évvel ezelőtt, csak hadd szívja be a levegőt, úgy, ahogyan ő is teszi most. Csak hadd örüljenek egymásnak, amennyire csak tudnak. És csak hadd jöjjön ő, Artyom is a világra. Erre a fenti világra.

Mintha ott, a föld alatt mindez csak lázálom lett volna, egy hosszú, a tífuszos lázálom, nyúlós, ragacsos, és csak most kezdődne el az igazi, a valóságos élet. A szél elhitette vele: nagyszerű dolgok állnak még előtte. A legnagyszerűbb dolog még előtte áll.

Artyom elhagyta a Tverszkaját, és ment tovább.

Egyenesen az úttest közepén, a mindenféle kremlek, paloták, állami dumák szküllái és karübdiszei között, vakmerőén; köpött rá, hogy bárhonnan kiléphetnek, rátámadhatnak, felfalhatják – csak sétált, egyszerűen csak sétált. Kiverte a fejéből azokat is, akik a Tverszkaján üldözték: ha egyszer megtörtént a csoda, és megkímélték akkor most is megtörténhet.

Valószínűleg nem ez a végállomása, nem ez a rendeltetési helye.

Valami megnyalta a kezét.

Aztán megnyalta az orrát is.

Eleredt az eső.

Az eső persze ugyanolyan alattomos és mérgező volt, mint az itteni fenti levegő: ízre – víz; de hiszen a levegő is ízre maga volt az élet, mégis hány embert megölt. Ebben az esőben persze nem lett volna szabad védőruha nélkül mászkálni. Artyom azonban mégis megtette, és valahogy még örült is neki. Még lassabbra is fogta a tempót: át akart ázni.

Artyom megállt, hátravetette a fejét, arcát az eső alá tartotta.

És hirtelen elképzelte.

Utcák, amelyeken komótosan elképesztő óriások sétálgatnak rikító, színes ruhákban. Testes fehér repülőgépek, amelyek alacsonyan szállnak, közvetlenül a háztetők felett – nem valódi repülők, hanem kitaláltak: lapos alumíniumszárnyak helyett, amelyekkel az igazi repülők az égbe kapaszkodnak, ezeknek áttetsző, remegő szárnyuk van, mint a szitakötőknek. És nem szállnak, hanem lebegnek. Az autók nem ilyen rozsdás konzervdobozok, amelyekben úgy zsúfolódnak össze a hullák, mint a heringek, és nem is olyanok, mint amilyenek ezek régen voltak; hanem mulatságos kis vagonok, pontosan olyanok, mint a metrókocsik, csak négyszemélyesek.

És ott, ebben a furcsa világban szintén esik az eső. Meleg és simogató.

Mi ez az egész? Emlék? Nem, ez a világ sosem létezett. Akkor mi? Szorítást érzett a mellkasában. Letörölte a cseppeket az arcáról.

Mintha álmodta volna. Mintha az álom egy szilánkja tört volna a felszínre; és gyulladásba hozta ott a szöveteket, ahol kibújt. Ki ez? Kinek az álma? Artyom megdermedt, félt, hogy elriasztja.

Nem az ő álma, az biztos. De vajon ki álmodhatott ilyet? Az anyja? Nem. Nem. Ez valami más.

Hátára vetette a géppisztolyt, két markát a felhők alá tartotta, azok pedig sírtak neki egy kicsit; megmosta arcát a mérgező vízzel, hogy kívülről legyen vak, belül pedig lásson.

Nem, ez nem lehet emlék. Furcsa.

Artyom ment tovább – el a Nacional szálló mellett, el a kiüresedett egyetemi karok mellett, el az emlékművek mellett, amelyek emléke jó, ha még félnemzedéknyit kitart, el az értelmetlen tornyok mellett, amelyek már semmit sem jelentettek, el a falak mellett, amelyek ellen már rohamot soha senki sem vezet – oda, előre, a Nagykönyvtár felé.

Oda, ami alatta van.

A Poliszhoz.

Ettől a szótól máris felbuzoghatott, visszatérhetett volna a saját múltja. Szeme előtt azonban továbbra is ez a lehetetlen badarság állt, ez a szép ostobaság – a szitakötő szárnyú repülők és az óriások a mulatságos kis vagonokban.

És sehogy se tudott elszakadni, eltávolodni ettől az idegen képtől.

Mi lehet ez?

Artyom különleges, titkos módon csengetett be a kapun. Így csengettek a sztalkerek, amikor visszatértek a felszínről, azok, akiket arra vettek fel, hogy kifosszák a Nagykönyvtárat. Néha álltak a kapu előtt, és bal kézzel csengettek, mert a jobbal a kiomló beleiket tartották. Néha csak egyvalaki tudott a csoportból csengetni, aki idevonszolta a kapu elé a többieket – akik még vagy éltek, vagy útközben már elpatkoltak. Néha annak is csak egyetlen ravasz csengetésre futotta az erejéből. Ezért azoknak, akik ezt a csengetést ismerték, a Borovickaján azonnal kaput nyitottak.

Artyomnak is kinyitották.

Még azok is, akik elhúzták a hermetikus kapu reteszét, és csak egyetlen percet akartak a Borovickaja előcsarnokában tölteni, vízhatlan ponyva- és gumi védőruhába bújtak. Tudták, mit kockáztatnak.

Artyomra, aki bőrig ázott az esőben, egy szál nadrágban és dzsekiben, amely sötét volt a víztől és hozzátapadt a testéhez, úgy néztek gázálarcuk üvegén át, mint valami csodára, mint egy vademberre, mint egy öngyilkosra. Rászegezték a fegyverüket, megmotozták. Elvették tőle a géppisztolyt. Hozták a dózismérőt, átvizslatták vele Artyomot. A dózismérő hisztérikusan kilengett.

Artyom csak állt, felemelt kézzel, és mosolygott.

– Tudsz beszélni? – kérdezték tőle.

Látóterébe fogta azt, aki hozzá fordult: egy zöld kiselefántot, akinek a csodálkozástól csupa izzadság volt kerek pofija.

– Tudsz? Beszélni? – ismételte meg lassan a kiselefánt.

Artyomnak nevethetnékje támadt, de visszafojtotta. Az emberek idegesek: ki tudja, ki jött ide hozzájuk?

– Hívjátok fel Melnyiket! Az Arbatszkaján. Mondjátok neki, hogy Artyom vagyok.

– Irataid vannak?

– Mondjátok Melnyiknek. Mondjátok, hogy az ő Artyomja. Tudni fogja.

Ők pedig ismerték Melnyiket, mint itt mindenki.

Beljebb vezették, minél távolabb tartva magukat tőle, mintha pestises lenne. Erős vízsugárral lecsapatták, lemostak róla minden ocsmányságot. A fertőzött ruházatot elvették tőle. Ők maguk is levetkőztek. Az őrhelyig meztelenül vezették, ott adtak rá valami egyenruhát. Telefonálgatni kezdtek az Arbatszkajára, és közben le se vették Artyomról a szemüket.

– Micsoda bűz van itt nálatok – szólt oda nekik.

– Elmész a... – mordult rá az egyik, aki fogadta. – Normális szag van. Semmi bűz.

– Világos – mosolygott rá Artyom.

– Be vagy piálva, vagy mi?

Az, amelyik fülén a kagylóval várakozott, kétkedve nézett hátra: higgyen-e neki, zaklassa-e Melnyiket, nem jobb lenne-e ezt a gyanús alakot bevágni a karcerbe, amíg dűlőre nem jutnak vele? A telefon másik végén már válaszoltak.

– Igen. Melnyikov ezredest. Felső-borovickajai őrparancsnokság. Tudom, hogy késő van. Nem, sürgős.

Mint akkor, gondolta Artyom.

Mint akkor, első alkalommal. Amikor azért ment a Poliszba, figyelmeztesse őket a feketékre. Hogy a VDNH-t, az egész metrót, egész emberiséget rettenetes veszély fenyegeti. Hülye! Mint tegnap, és mint egy évszázaddal ezelőtt. Ez alatt a nem egész három év alatt többet élt, mint a megelőző huszonnégy alatt.

– Melnyik – zördült meg a telefonkagyló.

És azonnal eloszlott a gondtalansága. Megint összeszorult a gyomra. És ha Melnyik azt mondja, hogy nem ismer semmiféle Artyomot?

– Van itt valami csodabogár. Odaföntről jött meztelenül. Vagyis hogy védőruha nélkül. Igen! Azt mondja Artyom. Egyszerűen csak Artyom. Igen. A maga Artyomja. Ő mondta így, ezredes bajtárs. Artyomja, ezt mondta.

A kagylóban nem zörgött tovább semmi, hallgattak a vonalban.

És ha megtagadja őt? Hiszen nem ő hívta ide. A két év alatt egyszer küldött érte. Sohasem érdeklődött, hogy hogy van ott az ő Ányecskája. Artyom egyre csak várta, hogy jelentkezzen, de hiába.

– Nem érek rá – hallatszott a vonal túlsó végén. Mintha fogaskerék csikorgott volna.

– Elkérhetem a kagylót? – elégelte meg Artyom.

Az őr kelletlenül odaengedte.

– Szvjatoszlav Konsztantyinovics. Itt Artyom. Ánya férje.

– Artyom – ismételte utána egy rozsdás, megtört hang. – Minek jöttél?

– Szóljon nekik, Szvjatoszlav Konsztantyinovic hogy engedjenek be. Se védőruhám, se irataim.

– Rendkívüli helyzet van nálam. Nem tudok most beszélni. Mennem kell.

– Menjek vissza, a felszínre?

A kagyló elnémult. Az őrök együtt hallgatták Artyommal. de csak a csönd zizegett benne. Ugyanúgy, mint az utóbbi két évben. Melnyik nem akart válaszolni neki.

Az őrparancsnok vissza akarta kérni Artyomtól a telefont, nyújtotta a kezét.

– A rendkívüli helyzet a Tyeatralnaján van, ugye? – kérdezte Artyom.

A telefonban kelletlenül felébredt a hang.

– Miért a Tyeatralnaján? Az Ohotnij rjadon történt robbanás, egyetlen megállónyira. Ki kell deríteni, hogy...

– Az Ohotnij rjad semmiség. Éppen onnan jövök.

– Mi az ördögöt kerestél te ott...

– És maga... Maga a Tyeatralnajáról nem tud még semmit? A behatolásról? Nem jelentették még?

– Miféle behatolás? Mit hordasz itt össze?

– Szóljon nekik, hogy engedjenek be! Telefonon nem fogom elmondani. Magának elmesélem.

Koppanás: Melnyik az asztalra tette a kagylót. Idáig hallatszott, amint odaszól valakinek: „Anzor! Mi van a Szmolenkával? Kijutottak már? Igen, megyünk! Vidd magaddal Letyagát! Gyertek értem egy perc múlva!”

Artyom beleakaszkodott a felmelegedett műanyagba.

– Szvjatosz...

– Jól van. Add a rangidőst! Tíz perc múlva a Lenin Könytáron.

A Polisz.

A moszkvai metróban akadtak állomások, amelyek jól éltek. Nem sok ilyen volt, de azért akadt. A szegényes, elvadult vagy elhagyatott állomásokkal összehasonlítva ezek paradicsomnak minősültek. A Polisszal összehasonlítva viszont disznóólnak bizonyultak igaz laktató disznóólnak.

Ha a metrónak volt szíve, akkor az itt helyezkedett el, ezen a négy állomáson: a Borovickaján. az Alekszandrovszkij szádon, a Lenin Könyvtáron és az Arbatszkaján, amelyeket átjárók véredényei kötöttek össze.

Csak itt nem akarták az emberek megtagadni azt, amik régen voltak. Orrukat fenn hordó egyetemi professzorok, éteri tudományok akadémikusai, ostoba könyves emberek, mindenféle művészek – a többi állomáson mindegyiknek ugyanaz lett volna a sorsa: hogy zabálják a szart. Ezek az elkényeztetett naplopók nem kellettek senkinek. A tudományuk az új világban nem magyarázott meg semmit, a művészetükhöz nem volt türelme senkinek. Vagy menj, és pucolj gombát, vigyázd az alagutat. Vagy taposhatod még a pedálokat, mert a metróban a fény – egyszerűen csak fény, tudása meg van éppen elég mindenkinek, nélküled is. És ne beszélj túl bonyolultan, ne kérkedj, ha nem akarsz pórul járni.

Így volt ez mindenütt, kivéve a Poliszt.

A Poliszban viszont éppenséggel üdvözölték őket. Kaptak enni. Lehetővé tették, hogy embernek érezhessék magukat: mosakodhattak, kikúrálhatták a bajaikat. A metróban sok régi szó értelmét vesztette, féreg rágta belsejű dióhéjjá vált: ilyen volt például a kultúra. A szó megvan, de ha megízleli az ember, csak rothadt, keserű ízt érez. Így volt ez a VDNH-n is, a Vörös Vonalon is, a Hanzán is.

A Poliszban azonban nem. Itt ennek a szónak még édes íze volt. Itt még szopogatták is, rágcsálták is, és egész hombárra valót tartalékoltak belőle. Tényleg nem csak gombával él az ember.

A Lenin Könyvtár állomásnak közvetlen feljáratai voltak a Nagykönyvtár, az egykori Orosz Állami Könyvtár épületébe; és hogy senki se juthasson le onnan a metróba, ezeket a kijáratokat már régen és biztonságosan betemették, és csak a Borovickaja előcsarnokából lehetett idejutni. Egészen közel volt, úgyhogy Artyom és kísérete még hamarabb is érkeztek az állomáshoz, mint a Melnyik által megjelölt tíz perc.

A Lenin Könyvtár állomás egészen régi volt; mintha a metróéptők nem is maguk építették volna, hanem az alagutak fúrásakor rábukkantak volna a moszkvai agyagban valami régi temetkezési helyre és azt tárták volna fel és alakították volna át a metróépítkezés szükségleteinek megfelelően. A csarnok alkalmatlan volt metrónak: a mennyezete túlságosan magas, a bolthajtásai túlságosan szélesek, túlságosan levegős volt a metróutasok számára; amikor építették, nem féltek tőle, hogy a vastag agyagréteg összenyomja és összedönti ezeket a boltíveket. Majdnem minden új állomást eldugtak a szűk és alacsony alagutakba, a vasszerkezetek páncéljába, hogy a rájuk nehezedő földréteg ne nyomja össze a gerincüket. Hogy a rájuk dobott bombák ne tegyenek kárt bennük. Itt pedig még a szépségre is gondoltak, amikor építették; mintha a szépség tényleg meg tudná menteni a világot.

Vakító fényárban úszott itt minden; égett minden lámpa, minden fehér gömb a kétemeletnyi magas mennyezeten. Pazarlás, dínomdánom pestis idején: ennyi fény fölösleges az embereknek. De itt égették a talpakat, nem sajnálták a fényt – a Polisz varázslatossága éppen abban rejlett, hogy lehetővé tették a jövevényeknek, hogy akár csak egy napra, akár csak egy órára is abban a régi, letűnt világban érezhessék magukat.

És Artyom is, mint mindenki, egy pillanatig hunyorogni kezdett, és egy pillanat alatt meg volt véve.

Aztán felbukkant szeme előtt az a bizonyos idegen álomból származó kép, a megvalósulatlan város odafönt – valahogy erre emlékeztette. Aztán elhessegette magától, elhessegette a szitakötőszárnyú repülőgépket is. Elég volt.

Az állomáson nagy volt a riadalom.

Ápolatlan öregurak és nagyítólencse vastagságú szemüveget viselő nénikék, elpusztult egyetemek negyvenéves egyetemistái, mindenféle művészeti ágat képviselő, nőies művészemberek, köpenyes, hónuk alatt könyvet szorongató brahmanok nyüzsögtek izgatottan a sínek mentén, nyakukat nyújtogatták, hogy jobban láthassák az Ohotnij rjadra vezető alagút fekete négyzetét. Pedig éppen itt lett volna már az ideje, hogy aludjanak: az óra éjfélt mutatott.

A fekete négyzet füstölgött.

A határán a Vörös Vonal őrei posztoltak: a Könyvtárig és rögtön utána is az ő területük következett, az állomásközök hozzájuk tartoztak. Magát a Lenin Könyvtárat a vörösök a háború után elcserélték a Hanzával a Forradalom térre.

– Mi az ott? Mi történt ott maguknál? – faggatták a szájtátik a vöröskatonákat. – Csak nem felrobbant valami? Terrorakció?

– Nem robbant fel semmi. A szokásos helyzet. Csak képzelődtek – hazudták az őrök, habár a fekete négyzetből áradó füst marta a tüdejüket, úgyhogy köhécselve kellett hazudniuk.

– Nyilván elkezdődött náluk. Végre szabad lesz ott is a nép – magyarázta meggyőződéssel egy szemüveges alak egy másiknak, miután békében hagyta a vörös ólomkatonákat.

– Támogatnunk kell őket. Kötelességünk! – mondta egy izgatott hölgy, akinek széles farára hanyagul felvett cigányszoknya feszült.

– Megyek a szolidaritásunkat kifejező plakátot rajzolni. Nem akar csatlakozni hozzám, Zahar?

– Tudtam, tudtam, hogy ez lesz. De hogy ilyen hamar! Elfogyott az orosz ember türelme! – rázta a mutatóujját egy hosszú szakállú öreg.

– Egyenlőség, testvériség!

– Látják? Egyáltalán nem véletlen, hogy éppen az Ohotnij rjadon kezdték! Mindez amiatt van, mert itt vagyunk mellettük. A Polisz. Hogy úgy mondjam, a puha ellenállás! Egyszerűen a jelenlétünk, a kulturális hatásunk! A példánk! A demokratikus értékeket szuronnyal nem lehet elsöpörni! Viszont a mi... A szabadság szelleme, elnézést a fennköltségért...

– Azt hiszem feléjük kell nyújtanunk a kezünket. Meg kell nyitni a határokat a menekültek számára. Ételosztást szervezni! – szólalt fel egy tupírozott hajú és drámaian mély dekoltázst viselő nő. – Hiszen ott éhínség van, hallottam. Rettenet! Mindenesetre hozok otthonról süteményt. Tegnap sütöttem. Megéreztem.

– Nem lesznek itt menekültek – mondta mindannyiuknak Artyom. – Meg felkelés se lesz. Semmi se lesz. Egy kis füst, aztán majd elmúlik.

– Honnan tudja ezt olyan biztosan? – kérdezték tőle sértetten.

Artyom megvonta a vállát: hogyan magyarázza el nekik?

De már el is feledkeztek róla; mindannyian elfodultak a füsölő fekete négyzettől – a kis híd felé, amely az egyik sínpár fölött, közvetlenül a mennyezet alatt húzódott.

Onnan, erről a hídról feketébe öltözött emberek zúdultak alá hangtalan lavinaként. Az arcukat maszk takarta, a mellükön golyóálló mellény, fejükön felhúzott rostélyú, kékacél sisak, a kezükben hangtompítós AK-47-es.

– A Rend! – süvített a fejek fölött, a fejekben.

– A Rend – ismételte meg Artyom suttogva.

A szíve hevesen dobogott. Viszketni kezdtek a cigaretta-égésnyomok, amelyeket a betűk helyére égettek: „Ha nem mi, akkor ki?”

Mint mindig. Senki más.

Oszlopban az alagút bejáratához futottak, felsorakoztak. Artyom közelebb furakodott hozzájuk, és magával húzta a kísérőit is. Megszámolta őket: ötvenen voltak. Elég sokan. Vagyis Melnyiknek időközben sikerült feltöltenie az elesettek helyét...

– Artyom megpróbált bekémlelni a maszkok kivágásába, amely fekete keretbe foglalta a szemet és az orrnyerget. Itt vannak közöttük az ő egykori bajtársai? Letyaga nevét hallotta már az imént. Hát Sam? Sztyopa? Timur? Herceg? Őrá azonban nem figyelt senki, mindenki mozdulatlanul az alagút bejáratára szegezte a tekintetét.

Csak nem cserélhette le valamennyiüket Melnyik? Az ilyeneket nincs is kivel helyettesíteni.

Maga Melnyik nem jött velük. Ez valószínűleg a szmolenszkajai osztag, a Rend bázisáról. Várták a parancsnokot. Ő külön rendezkezkedett be az Arbatszkaján.

Az a bizonyos tíz perc, amelyet Melnyik kiszabott magának, letelt. Aztán tizenöt is. Húsz is. Az oszlop hullámozni kezdett: az emberek egyik lábukról a másikra álltak, egyengették a hátukat. Mégiscsak emberek voltak, nem szobrok.

Végre megjelent.

Valaki a tolószéket hozta le a lépcsőn. Két másik – két behemót – pedig a karjában cipelte őt magát. Melnyiket. Aztán beültették a székbe, eligazgatták, tolni kezdték.

Széles vállára foltos buslátot kerített – szinte természetesnek hatott, mintha csak fázott volna. De csontos térdén csak fél kar pihent, a bal. A jobb vállából hiányzott – emiatt a buslát. Már két év telt azóta, de ő még mindig takargatta, rejtegette a csonkot. Nem akart hozzászokni. Mintha újra kinőhetne a karja, csak türelem kellene hozzá.

Az egész alakzat egységesen sarkon fordult, arccal a parancsnok felé. Mindannyiukat ugyanaz a görcs rándította egyenes vonalba. És Artyom rádöbbent, hogy ő maga is kihúzza magát – nem tudta, csak amikor megfájdult a háta, mert elszokott tőle.

– Pihenj! – vezényelte rekedten Melnyik.

Egészen kiszáradt, megsárgult. A pirospozsgásság eltűnt róla. A haját, amely fekete volt, ősz csíkokkal, most mintha kimosták volna: kifakult teljesen szürke lett. De most, hogy közelebb hozták, világossá vált: a keménységét nem vesztette el, a ráncai és gyűrődései csak még élesebben rajzolódtak ki; és szeme sem halványult el. Éppen ellenkezőleg: égett.

Artyom közelebb furakodott hozzá a tömegben.

– Engedjetek! Az ezredeshez kell mennem...

De a fekete karok azonnal elvágták, elkerítették tőle. Az egyik behemót, amelyik nem engedte, elcsodálkozott:

– Artyom! Te vagy az?

– Letyaga!

Összeölelkezni nem mertek, de csöndben azért összepillantottak.Letyaga megkocogtatta ujjával a vállán levő jelzést: „A(II)Rh-”: „A kettő Rh negatív” vércsoport. Mint Artyomé.

Melnyik félig felé fordult, ő is felismerte.

– Engedjétek ide!

– Ezredes bajtárs – fordult az apósához az emberek előtt hivatalos megszólítással Artyom; keze magától lendült tisztelgésre.

– Sapka nélkül? – szólt rá Melnyik.

– Értettem – mosolyodott el Artyom; Melnyik azonban nem mosolygott vissza.

– Jelentést kérek. Mi történik ott? Terrorakció? Diverzió?

– A fő baj nem ott van. Hanem a Tyeatralnaján.

– Az Ohotnij rjadról kérdezlek...

– A Tyeatralnaján, Szvjatoszlav Konsztantyinovics... A fasiszták megrohamozták. Elfoglalják a Tyeatralnaját. A robbanás pedig... Nem csak egy robbanás volt. Hanem három. Elvágják velük a Vörös Vonalat, hogy ne tudjanak erősítést küldeni.

– Honnan tudod mindezt? Honnan tudsz a fasisztákról?

– Ott voltam... Ott voltam a Tyeatralnaján. De megszöktem.

– Anzor! – intett az adjutánsának Melnyik, amitől a buslátja lecsúszott és a gránitra pottyant.

A tömegben levegő után kapkodtak, a csonkra mutogattak, érdeklődéssel kitárgyalták.

– Tüntesd el innen ezeket... – biccentett a tömeg felé indulatosan Melnyik.

Az alakzat egy pillanat alatt felbomlott, láncot alkotott, és a lánc egyre növekvő körben elkezdte kiszorítani Melnyik és az alagút közeléből az elégedetlen szájtátikat.

– Szemtelen bakák! – sértődtek meg többen is a tömegben.

– Biztos vagy benne, hogy el akarják foglalni az állomást? – kérdezte hitetlenkedve Melnyik. – Ez ellentétes a megállapodással.

– Azt mondják, ha ők nem foglalják el, a vörösök kezére jut.

– Mit csináltál te ott? – Melnyik alulról fölfelé nézett rá, de úgy tetszett, mintha felülről lefelé nézne.

– Én... Elmondhatnám inkább később? Személyesen magának?

– Személyesen nekem... – Melnyik megérintette csontos térdét; a lába sovány volt, erőtlen, semmire se való. – Személyesen nekem, ugye? Anzor! – szólalt meg vészjóslóan, halkan. – Erre mi is rájöhettünk volna, ugye? Hogy a fasiszták. Rájöhettünk volna?

A láncból néhányan most végre Artyom felé fordultak, miután megismerték. Artyomot melegség fogta el. Lehet, hogy még mosolyogtak is rá a maszkjuk alól. Mégiscsak két éve már, hogy nem jelentkezett. De lehetett volna akár százkettő is – akivel együtt harcolt valaki, azt sose felejti el. Fölöslegesen kételkedett.

– Rájöhettünk volna, ezredes bajtárs.

– Várj... És ha elvágják az Ohotnij rjadot... Akkor a Forradalom tér szintén támogatás nélkül marad. Hiszen ott van az egyetlen átjáró a Tyeatralnaján át a Vörös Vonalról, ugye?

– Pontosan – erősítette meg a vörös hajú Anzor.

– Ha mindez igaz... – Melnyik hajtani kezdte a széke bal kerekét és elgondolkodva tett egy fél kört. – Az ő helyükben én akkor már mindjárt a Forradalom teret is elcsakliznám. Így egy állomással több, úgy kettővel.

Pontosan, értette meg Artyom. Hiba lenne nem így cselekedni. Így is, úgy is folyni fog a vér. Ditmar természetesen meg fogja próbálni.

– A kérdés csak az, nem lesz-e ez túl nagy falat nekik. Na és sikerült elvágniuk az átjárókat?

– Egyet biztosan nem – válaszolta Artyom tűnődve.

– Vagyis a vörösök csapatokat fognak átdobni, és vissza akarják foglalni. És akkor mi van? Nagy háború, egylépésnyire tőlünk. A Polisztól. És rögtön három irányból! Felemelte bal kezét, és számlálni kezdte az ujjain. A Forradalom tér mindössze egyetlen megállónyira van a mi Arbatszkajánktól. Az Ohotnij rjad egy megállóra innen, a Lenin Könyvtártól. A Borovickaja pedig a Reichtől, a Csehovszkajától. Minket is el fog érni. A kérdés az, hogy mikor. Holnap, holnapután, vagy egy hét múlva.

Melnyik végignézett a katonáin; pontosan annyian voltak, hogy elfoglalják a fél peront.

– A fele itt marad! – adta ki a parancsot Anzornak. – A másik fele indul a Forradalom térre!

És egyedül, akadozva, a lépcsőhöz gurult.

– Szvjatoszlav Konsztantyinovics... Szeretnék beszélni magával...

– Gyere! – gördült tovább Melnyik, anélkül hogy megállt volna.

Elvitték az Arbatszkajára, ahol az ezredesnek külön helyiséget rendeztek be. Útközben nem beszéltek. Artyom nem akart tanúk előtt. Melnyik pedig egyáltalán nem akart. Artyomot az előtérben hagyta Letyagával; ő maga bezárkózott. A mindkettejük számára idegen Anzor elszaladt valami megbízással, és a szőke Letyaga csak ekkor ölelte át Artyomot, hogy majd összeroppantotta a csontját, és kancsal szemével rákacsintott.

– Hogy vagy? – súgta oda neki.

– Hiányoztok – ismerte be Artyom.

– Nem vesz vissza? – biccentett az ajtó felé Letyaga. – Miért fúj rád?

– Ánya miatt.

– Ezt jól megcsináltad... Letépted a virágát! – Letyaga hangtalanul elnevette magát, mellbe lökte Artyomot, megingatta kicsit. – Azt hiszed, ilyen semmirekellőnek nevelgette?

– Hát ti hogy vagytok?

– Sok újat vettek fel. A bunker után...

Összenéztek, elhallgattak.

– Igen. Nem felel. Kikapcsolt. Megtagadta. Előkerítjük, Alekszej Felikszovics. Átadjuk. Értettem. Parancs! – hallatszott ki alig hallhatóan Melnyik irodájából.

Felmerült benne: kinek jelent Melnyik? Miféle Felikszovicsnak? Hogy elterelje a figyelmet, hogy nehogy azt higgyék, hogy hallgatózik Artyom a csukott ajtó felé biccentve megkérdezte:

– És ő hogy van?

– Hogy lenne... – Letyaga zavarba jött; végképp suttogóra fogta. – Mielőtt a Könyvtárra jött volna, úgy döntött, kimegy a szükségére... Sürgős volt neki. És a budiban kiesett ebből az átkozott székből. Persze, ott álltunk mellette... Kívül. Be akartunk menni, hogy felemeljük... Hiszen a lába nem a sajátja, karja meg csak fél van. Ő meg ordítani kezdett – takarodjatok ki! Tíz percig vergődött a földön... Míg vissza nem mászott egyedül... A fasz se tudja, hogy mászott vissza. A fél kezével. Csak hogy ne lássuk gatya nélkül a földön fetrengeni. Hát így állunk.

– Szóval így...

– Így bizony. Na, jól van. És te... Téged mi szél hozott ide?

– Hát, én...

Artyom méregette, becsülgette Letyagát; a bunkerben Letyaga felfogta Artyom elől a golyókat, amikor Artyom a földön ült, beragadt závárral – kiugrott a fedezékből, és magára vonta a tüzet. Artyom pedig négykézláb vonszolta maga után a szanitéchez a testét, amelyet kilyuggatott az ólom. A szanitéc azt jósolta, Letyagának vége a nagy vérveszteség miatt, de Artyomnak ugyanaz, a vércsoportja, ráadásul ő is mínuszos, úgyhogy átadott Letyagának a sajátjából másfél litert; és Letyagának ennyi éppen elég volt. A golyókat összenyomorított ólomdarabokként szedték ki belőle: deformálódtak Letyaga kemény húsában. Úgyhogy azóta másfél liter vér buzgott benne abból, amit Artyom adott neki kölcsön. És azon volt, hogy mindet visszaadja.

– Egy rádióst kerestem. A Tyeatralnaján.

– Miféle rádióst?

– Volt ott egy... Azt mondta, túlélőkre bukkant. Mármint kívül. Valahol északon. Furcsa történet. Én magam is.. Tudod... Hányszor próbálkoztam... Jelet fogni. De semmi... Ez pedig...

Letyaga biccentett – együttérzőn.

– Menj te a!... – Artyom elnevette magát, és belebokszolt kőkemény hasába.

– Artyom! – kiáltottak ki az ajtón.

– Próbálj meg normálisan viselkedni – mondta Letyaga. – Lehet, hogy visszavesz. Mert te is hiányzol nekünk.

A szoba nagy volt; éppen a tulajdonosa méreteinek megfelelő. Melnyik begördítette magát a széles tölgyfa asztal mögé, amely tele volt papírokkal. Begördült, megigazította a buslátját – és már nem is látszott a tolószék. Mintha a széken egy fázós ember ülne. Nem fűtik a helyiséget, ennyi az egész.

– Letyaga! – mordult ki az ajtón Melnyik. – Szükségem van három önkéntesre. El kell vinni a Führernek egy borítékot. Az egyik te leszel. A többieket szedd össze!

Az összes falat térképek, zászlók, feliratok borították. Névsor, mindegyik mellett jelzés – az ügyeleti beosztás.

És még egy fal, azon is lista, de különleges. Hosszú. Alatta kis polc. a polcon – metszett flaska, félig töltve valami zavaros, fehér folyadékkal. Mintha csak valaki krákogva meghúzta volna a flaskát; valaki azok közül, akik a listán vannak.

De nem. Melnyik emlékezett meg róluk. Az első időben minden-nap – csuda egy alak. De a buslát egyik ujja így is, úgy is üres.

Artyomnak gombóc nőtt a torkában.

– Köszönöm. Hogy fogadott. Szvjatoszlav Konsztantyinovics.

Hunter vajon ott szerepel-e ezen a listán? Hiszen ő nem a bunkerben esett el...

– Csukd be az ajtót! Minek jöttél Artyom? – Így, szemtől szemben keménnyé, türelmetlenné vált. – Mit keresel itt, és mit csináltál a Tyeatralnaján?

– Magához jöttem. Ki máshoz mennék ezzel a dologgal?...

Melnyik nem nézett rá – ügyetlenül, fél kézzel cigarettát próbált sodorni magának. Artyom félt felajánlani a segítségét.

– Furcsa história... Tulajdonképpen majdnem biztos vagyok benne, hogy... – Artyom nagy levegőt vett. – Majdnem biztos vagyok benne, hogy nem mi vagyunk az egyedüli túlélők.

– Vagyis?

– Találtam a Treatralnaján valakit, aki állítólag egy másik városból érkező rádiójeleket fogott. Valami Sarki Hajnalból. Valahol Murmanszk mellet van. Beszélt velük. Náluk ott... lehet élni. Aztán pedig van olyan információm is, hogy érkeztek Moszkvába emberek... Kívülről. Valószínüleg onnan. A Sarki Hajnalból. A Cserkizovszkaján kötöttek ki, a Vörös Vonalon. Elmondták, honnan érkeztek... De ami érdekes: mindet azonnal eltüntették. Legalábbis azt beszélik...

– Ki tüntette el őket?

– A Bizottság. Aztán elkezdték letartóztatni azokat, akik látták őket. Aztán még azokat is, akik továbbadták a történetet. Ráadásul úgy tűnik, a Lubjankára vitték őket. Vagyis minden nagyon is komoly. Érti?

– Nem.

Artyom végigsimított rövidre nyírt haján.

– Nem! – ismételte meg Melnyik.

– Magának... magának nem jelentettek semmit? A Sarki Hajnalról érkezett emberekről? A maga csatornáin? Lehet, hogy az a csoport, amelyik eljutott a Cserkizovszkajára, nem is az egyetlen volt.

– És hol van ez a rádiós? Hol van most? – szakította félbe Melnyik.

– Már... nem él. Agyonlőtték. A vörösök. Megjelentek a Tyeatralnaján, és elvitték. A csekisták. És... – Artyom elhallgatott, miközben mindent egyberakott. – De hiszen éppen érte jöttek... Érte, nem éltem. Azt mondta, tájékoztatást kapott az apparátustól... Róla. Hiszen akkor ők rólam az égvilágon semmit...

– Ki? Mit?

Melnyik rágyújtott; a füst a szemébe ment, de a szeme nem könnyezett. A füst nehezen szállt fel a mennyezetre, felhőként lebegett az ezredes feje fölött.

– És mi van, ha tudnak a Sarki Hajnalról? Mi van, ha a Vörös Vonal tisztában van vele? És megpróbálja eltitkolni az információt? Eltakarítja... Mindenkit eltakarít, aki megtudja.. Aki beszélt velük... Azokkal az idegenekkel...

– Na szóval... – Melnyik széthessegette a füstöt és azonnal másik cigarettára gyújtott. – Engem most a Vörös Vonal érdekel. Mert mindjárt összeakaszkodnak, vagy már össze is akaszkodtak a Reichhel. El tudod egyáltalán képzelni, mi lesz ebből? Az egész metrót belerántják ebbe a Tyeatralnajába, mint egy húsdarálóba. Látod, Artyom, ezen kell most gondolkodni. Nekem. Mint a Rend parancsnokának. Azon, hogy miként lehetne megakadályozni, hogy ezek a barmok felfalják egymást. Hogyan lehetne megvédeni tőlük a Poliszt. Az egész szemüveges, fürdőköpenyes értelmiségünket. És egyúttal... – Melnyik felrántotta az állát, arrafelé mutatva, ahol az Arbatszkaja fölött a Vezérkar fehér köve nyomta a várost. – Egyúttal ezeket a nyugdíjasokat is, akik meg vannak győződve róla, hogy ők a győztesei az Utolsó Háborúnak, és az egyedüli védelmezői a Hazánknak. Az egész varázslatos emlékmúzeumunkat. A metrónkat. Én ellene vagyok a Reichnek is, a Vörös Vonalnak is. Tudod, hány ember van a Vasgárdában? És a Vörös Hadseregben? És nekem mennyi emberem van, tudod-e? Száznyolc harcos. Beleértve a tisztiszolgákat is.

– Én készen állok, hogy... Engedje meg, hogy visszatérjek a kötelékbe.

– Én viszont nem állok készen, Artyom. Minek nekem olyan ember, aki egy szál ingben lófrál az esőben? Minek nekem olyan ember, aki valami fantasztikus összeesküvésekre derít fényt? A marslakókkal nem lépett kapcsolatba senki?

– Szvjatoszlav Konsztantyinovics...

– Vagy esetleg a te feketéiddel? Nos?

– Mi az, maga tojik rá?! – fakadt ki Artyom. – Itt van ez az egész föld alatti szarakodás! Gyerünk csak! Az egyik féreg úgyis fel fogja falni a másikat! Nincs elég hely nekik! Meg víz! Meg levegő! Meg gomba! Nem fogja tudni megállítani őket! Küldje még halálba a srácaink felét! Küldje halálba mindet! Mi haszna lesz? Mit változtat meg? – Artyom a flaska felé intett, amelyet még nem ittak ki teljesen a holtak.

– A srácok esküt tettek. Én is. És te is, Artyom. Ha az életünket kell adnunk, hogy ezt a kibaszott metrót megmentsük, akkor az életünket adjuk. És ne dörgöld őket a képembe, te kopasz! Én félkarú féregként másztam ki abból a bunkerből. Te pedig épen-egészségesen, és minek? Azért, hogy kinyuvaszd magad a folytonos felmászkálásoddal? Gondoltál a gyerekeidre?! Arra, hogy miféle gyereked fog születni az után, hogy az esőben kószálsz? Arra, hogy milyen gyereke születik a lányomnak?

– Gondoltam!

– A lófaszt gondoltál!

– És maga, maga gondolt már arra... hogy mi van, ha el lehet innen menni?! Ha vissza lehet térni a felszínre? Kivinni innen ezeket a... A felszínre. Ha van odafönt akár csak egyetlen alkalmas hely is? A mi helyünk, ott, odafent! Ott fent, az esőben... embernek éreztem magam. Még ha meg kell is döglenem utána! Aztán lejöttem... Ebbe a bűzbe... És megyek is vissza. Mert nem csak a vörösök meg a fasiszták állatiasodtak el! Hanem mi is, mindannyian! Hiszen ezek itt barlangok! Barlanglakokká változunk! Maga ott hagyta a bunkerben kezét-lábát! És a következő háborúban talán a fejét is ott hagyja! És ki jön a maga helyére? Van valaki? Nincs senki! Ha van hová, bárhová, akkor el kell innen menni! És én éppen arról beszélek magának, hogy úgy látszik, van! És talán a vörösök tudják is, hogy hol...

– Tudod mit, Artyom? – Melnyik elvesztette a hangját, egészen berekedt. – Meghallgattalak. Most te is hallgass meg engem! Ne hozz szégyent magadra. És rám se. Az emberek tudják, kinek a lányát vetted el. És ez az egész badarság... Ez aztán mind rám száll vissza, érted? Eszedbe ne jusson még valakinek...

– Badarság?! Akkor minek takarítják el mindazokat, akik hallották vagy látták azokat az embereket... Az idegeneket...

– Artyom. Artyom! A kutya úristenit! Mi a francot talált benned Ánya? Ő nem látja ezt?

– Mit nem lát? – kérdezte halkan Artyom, mert nem volt elég levegő a tüdejében, hogy hangosan kérdezze.

– Hogy skizofrén vagy! Kezdődött a feketékkel, most meg folytatódik az összeesküvéssel. Ezek a te feketéid kirágták az agyadat! Neki is elmondtad, mi? Hogy a feketéket... hogy nem kellett volna őket... rakétákkal. Hogy jóságosak voltak. Földre szállt angyalok. Isten küldöttei. Utolsó esély a túlélésre az emberiségnek. Hogy egyszerűen csak beszélni kellett volna velük. Beengedni ezeket a lényeket a koponyámba. Kiengedni kicsit, és átadni magam az élvezetnek. Mint te. Mint te!

– Jól van – szólalt meg Artyom. – Igen, mindezt elmeséltem magának és elmondom még egyszer. Amikor megsemmisítettük a feketéket, a lehető legrettenetesebb hibát követtük el. Én követtem el. Hogy angyalok voltak-e, nem tudom, de hogy démonok nem voltak az biztos. Akárhogyan néztek is ki... És igen, kapcsolatot kerestek velünk. És igen, engem választottak ki. Mert... Mert én találtam rájuk. Kisfiúként. Elsőként. Ahogy már mondtam is... És igen ők engem... a fiuknak fogadtak, vagy mi. Én pedig ellenálltam. Féltem, hogy mint a bábot, az ujjukra húznak... És átformálnak valami... olyanná, mint ők. Mert hülye voltam és gyáva. És voltam olyan gyáva, hogy mindannyiukat... mind egy szálig... A maga rakétáival. Hogy ne kelljen kipróbálni, mi lesz, ha beszélgetni kezdenek velem. Igen, gyáva voltam! Pedig már felfogtam, hogy épp most pusztítom el az élet vegy új formáját! És az utolsó esélyünket... a túlélésre! Aztán mindenki megtapsolt, igen, megtapsoltak... a nők, a gyerekek, a férfiak, megtapsoltak azért, mert megmentettem őket a szörnyektől! Szerencsétlen hülyék! Mikor mindannyiukat... arra ítéltem, hogy örökre.. a föld alatt éljenek! Amíg meg nem döglenek mindahányan! A nők... meg a gyerekeik... meg azok, akik tőlük születnek... ha egyáltalán!

Melnyik hűvösen, közömbösen nézett rá. Artyom már nem tudta felizgatni semmivel: se a bűnével, se a kétségbeesésével, se a reménykedésével.

– Nem kellett volna megtennünk! Egyszerűen csak annyira elállatiasodtunk itt, a föld alatt, hogy bárkire rávetjük magunkat, bárki torkának nekiesünk, aki túl közel jön hozzánk... A feketék... Kerestek bennünket. Szimbiózisra akartak lépni velünk. Visszatérhettünk volna a felszínre, ha egyesültünk volna velük... Ők lehettek volna a megmentőink... Azért küldték őket... Hogy ellenőrizzenek minket. Megérdemeljük-e a megbocsátást... Mindazért, amit tettünk... A földdel. Magunkkal.

– Már prédikáltál nekem erről.

– Igen. Meg Ányának is. Csak maguknak kettejüknek. Senki másnak. A többieknek pedig... Szégyellem bevallani. Gyáva voltam, az is maradtam.

– Helyes. Helyes, hogy gyáva vagy! Azért sétálgathatsz szabadon és nem a diliházban ülsz, kényszerzubbonyban, és vered a fejed a falba... Én figyelmeztettem Ányát. A kis hülyét. Hogy őrült vagy! Nézz a tükörbe! Ha rajtam múlna...

Artyom a fejét csóválta.

– Azt már nem lehet helyrehozni... Vége... De... De ha van egy másik hely, ahol lehet élni... Ahol élnek... Akkor... Akkor még nincs veszve minden.

– Akkor talán nem is olyan rettenetes az, amit a szellemi testvéreiddel műveltél, igaz? Ezért kóborolsz odafent? Ezért lógsz állandóan az éterben? A bűnbocsánatért?

Melnyik a fogai közé szorította a cigarettát, és működő bal kezével ügyesen kigördítette a tolószéket az asztal mögül. Közel ment vele Artyomhoz.

– Rágyújthatok? – kérdezte Artyom.

– Te meghibbantál, Artyom! Érted? Akkor, ott fent, a toronyban! És az, amit most csinálsz... Ez mind csak képzelgés. Skizofrénia. Nem, nem gyújthatsz rá. És ennyi volt, Artyom. Nálam itt két állomáson is háború kezdődik, te pedig... Menj, Artyom! Menj el! Egyedül hagytad ott a lányomat?

– Én... Igen.

– Hogy van?

– Jól. Semmi különös. Minden rendben van vele.

– Nagyon remélem, Artyom, hogy elhagy téged. Hogy talál magának egy rendes embert. Többet érdemel, mint egy megszállott pszichopatát, aki csupaszon szaladgál a felszínen. Hagyd őt békén, Artyom! Ereszd el! Hadd jöjjön ide vissza. Én megbocsátok neki. Add át neki. hogy jöjjön vissza.

– Átadom. Egy feltétellel.

Melnyik a sodrott cigarettán át kiengedte a mérgét.

– Milyen feltétellel? Mire cseréled el a feleségedet?

– Hárman vannak, akik elmennek a Reichbe a küldeménnyel. Én leszek a negyedik.

12. FEJEZET
A REND

A Borovickajáról indultak.

A Borovickaja piros téglás, otthonos állomás volt, olyan, mint egy középkori egyetem olvasóterme. Körberakva könyvespolcokkal, könyvekkel, amelyeket fentről loptak el, a Nagykönyvtárból, meg deszka-asztalokkal, amelyeknél ülve ezeket a könyveket tanulmányozták és megvitatták: a lakói csodabogár könyvmolyok, akik brahmanoknak, a tudás őrzőinek nevezték magukat.

Az asztalok felett alacsonyan lógtak a vászonernyős lámpák, lágy, jóságos fényt sugározva – és a középkorba, amilyennek Artyom az iskolás gyerekeknek készült illusztrált történelemkönyvekben látta, behatolt a moszkvai lakások szellemisége is, amilyennek azokból ti képekből emlékezett rá, amelyeket a saját rövid mindössze négy évig tartó gyermekkora könyvéből tépett ki.

Az árkádokat lakószobáknak alakították ki; Artyom elment az egyik mellett – és utolérte a múltja, az első megjelenése a Poliszban: éjszakai szállás egy jóságos embernél, késő éjszakába nyúló beszélgetések, egy könyv, amely egyre azt bizonygatta. hogy a rubinpiros Kreml-csillagokban démonok lakoznak, és hogy minden októberi kis csillagba egy kis ördög fészkelte be magát... Mulatságos könyv volt. Az igazság mindig egyszerűbb is, szörnyűségesebb is, mint amilyennek az emberek el tudják képzelni.

Nincs többé az a jóságos ember, és a csillagok is kialudtak.

Melnyik sincs többé, az a Melnyik, aki itt várta Artyomot, vállára vetve a Pecsenyeg golyószórót, teleaggatva töltényhevederekkel, nincs többé az a sztalker, a harcedzett parancsnok, aki mindig az alakulata élén állt, és aki elsőként vetette bele magát bármilyen pokolba. És az az Artyom sincs többé. Mindketten elszenesedtek.

De Letyaga még ugyanaz volt: kancsal szem, a hátával be lehetne tömni az alagutat, és olyan a mosolya, mintha éppen összekötötte volna valakinek a két bakancsa fűzőjét, és most azt várja, mikor botlik föl benne; huszonhét éves, de a mosolya olyan, mint egy tízévesé. Elnyűhetetlen ember ez a Letyaga.

– Na?! – bontotta ki éppen ezt a mosolyát. – Akkor lehet neked gratulálni? Visszavett az öreg?

Artyom a fejét ingatta.

– Hát akkor? Próbafeladat?

– Hattyúdal. Csak a Reichig megyek veletek.

Letyaga nem mosolygott tovább.

– Mit felejtettél ott?

– Ki kell onnan hozni valakit. Egy jó embert. Muszáj. Ha nem megyek vissza érte, felkötik.

– Te aztán folyton keresed magadnak a bajt. Legalább nő? – kacsintott oda neki Letyaga.

– Egy idős férfi. Szakállas.

– Hát... – horkantott fel Letyaga. – A ti dolgotok, de... Ööö...

– Idióta! Hallgass már! – kérte Artyom, miközben igyekezett féken tartani mosolyra húzódó száját.

De nem sikerült nem nevetnie. Kitört belőle a nevetés – ragadós, maró nevetés, amely görcsbe rántotta, elcsigázta, kiüresítette, és Artyom leült egy padra, hogy ne kelljen négykézlábra ereszkednie. A nevetéssel együtt megemésztetlenül visszaöklendezte mindazt, amit utóbbi napokban le kellett nyelnie a metróban. Úgy nevetett, hogy könnybe lábadt a szeme, és csuklani kezdett..Aztán nagy levegőt vett és újrakezdte. Letyaga vele együtt nevetett – lehet, hogy a saját dolgán, de az is lehet, hogy csak úgy, a semmin.

Aztán abbahagyták.

– Titkos küldetés, de tényleg! – vonta le a következtetést meggyőződéssel és most már teljesen komolyan Letyaga. – Az ilyeneket, mint te, testvér, nem írják le.

Nem írják le.

– Régóta meg akartam már kérdezni tőled – mondta neki Artyom. – Hogy tudsz te egyáltalán célozni? – Szemét az orrára meresztette, így utánozva Letyagát. – Hiszen te nyilván mindenből kettőt látsz.

– Ja, kettőt látok – ismerte be Letyaga. – Ezért aztán sokat is fogyasztok lőszerből. Minden normális ember előtt egy cél bukkan fel, előttem meg kettő. És lőhetek mindkettőre. Nem véletlenül küldött épp engem az öreg a Reichbe. Meg akar szabadulni tőlem a nyavalyás.

– Gondolod, hogy ez csak odaútra szóló jegy? – hümmögött Artyom.

– Én zsetonokkal utazom – kacsintott rá Letyaga, miközben körmével megkocogtatta a Rendben kapott, névre szóló dögcédulát, amely kereszt helyett lógott bikanyakában.

– Minek ez neked? Téged amúgy se lehet összetéveszteni senkivel.

– Nem is arra kell! – rikkantotta Letyaga. – Tudod, hogy van ez: előfordul, hogy felébredsz, és azt gondolod: ki vagyok én? És mit ittam? Na jó, az mindegy, de ki vagyok én?

– Tudom – sóhajtott fel Artyom.

Megérkezett a másik kettő is. Az egyikük széles arccsontú, tüskés hajú, vágott szemű fiú, a másiknak, egy mozgékony, laza srácnak az orra helyén krumpli.

– Na végre! Sokáig készülődtetek? Mint libuskák a randira. De látszik, hogy azért siettetek: nem maradt időtök kirúzsozni a szátokat mondta nekik Letyaga.

– Hát ez meg kicsoda? – bökött rá még jöttében Artyomra a laza srác.

– Nem tudsz normálisan köszönni? – csóválta meg a fejét Letyaga. – Nem ő kicsoda, hanem te ki vagy, Jurec. Artyom már velünk volt a bunkerben is. Tudod, ki ő? Élő legenda. Te még seprűvel hajkurásztad a Hanzán a patkányokat, amikor Artyom meg az ezredes rakéták kínálták meg a feketéket.

– És aztán hová tűnt? – kérdezte a másik.

– Erőt gyűjtött, Nyigmatullin, az új hőstettekhez. Igaz, Artyom?

– Nem túl sokat gyűjtött össze – jegyezte meg Nyigmatullin, miközben szkeptikusan végigmérte Artyomot.

– Nekem minden napom hőstett – válaszolta Artyom. – Úgyhogy magamra nem sok erőm marad.

– Harc, harc. És görlöket csak álom ad, ahogy a költő mondta – támogatta meg Letyaga. – Ennyi volt, srácok, gyerünk! Vár a Führer. És a Führer nem vár!

Ridegen tisztelgett a Borovickaján ácsorgó bamba határőröknek és az odatámasztott létrán mind a négyen lemásztak a sínekre. Megindult feléjük az alagút – előbb kivilágítva, aztán félhomályosan, aztán áthatolhatatlan sötétséggel. A másik két harcos valahogy lemaradt, előreengedte Artyomot és Letyagát.

– Ez a Hanzáról van, ugye? – kérdezte Artyom.

– Mind a ketten onnan jöttek. Nyigmatullin a Komszomolszkajáról, Jurec pedig a Parkról, azt hiszem. Különben rendes srácok. Megbízhatóak. – Letyaga elgondolkodott. – De majdnem mindannyian a Hanzáról érkeztek.

– Kik azok a mindannyian?

– A feltöltésünk.

– Hogyhogy?

– Hát honnan máshonnan lehetne még kiképzett embereket szerezni? Nem a sötét állomásokban kotorászva. Vagy mint a fasiszták a gárdájukkal... Mindenféle jöttmentek. Ez nem nekünk való. Melnyik megdumálta valahogy a Hanzával. Ők pedig belementek... Hogy feltöltik az állományt.

Artyom kérdőn nézett rá.

– És ő is belement? Hiszen átkozta őket. Emlékszel? Mi akkor... A bunkerben. Hiszen akkor segítséget ígértek... Ha adtak volna akkor embert... Talán akkor most nem kellene feltölteni sem... És hányan közülünk... Egyszóval...

– Egyszóval, akkor nem adtak, aztán meg adtak – mondta Letyaga. – Adtak, amikor tudtak. Küldtek technikát is, felszerelést is. A Hanzának, te is tudod, pénze, mint a pelyva. Ők maguk ajánlották és... Az öreg csak kesergett, kesergett, koccintgatott a listánkra... De nem volt mit tenni, ötven embert nem lehet szerezni. Megvitatta a dolgot az emberekkel. A nép meg mindent megért. Szép lassan elkezdték összeszedni őket. Próbafeladatok és beszélgetések után, persze. A szemetet mindjárt kiszelektálták. A végeredmény egészen jó lett. Szóval főként hanzásokból áll az alakulat. Együtt vagyunk. Összeforrtunk. Mindenki egyért, egy mindenkiért.

– Aha – hümmögött Artyom, miközben a lemaradók felé biccentett. – Együtt.

– Igen, együtt – erősítette meg Letyaga.

– Nem hiszem – mondta némi gondolkodás után Artyom.

– Mit nem hiszel?

– Nem hiszem, hogy a Hanza csak úgy, hogy a bűnét elsimítsa, elkülönített nekünk ötven harcost, és még technikát is adott hozzájuk. Náluk „csak úgy” semmi se megy.

– És ez sem úgy megy. Az öreg aláírta, hogy kiképzi a különleges alakulatukat. Különösen a felszíni akciókkal kapcsolatban. Ezek úgy járnak odafönt, ahogy a kismacskák dörgölőznek. A metró gyermekei, basszus.

Az utolsó égő is elmaradt már mögöttük. Letyaga elővett a hátizsákjából egy zseblámpát, amely gumibotra hasonlított. A másik kettő mögöttük kullogott, csattogtatták a géppisztolyukat: a két állomás közti szakasz rövid, és nagyjából mindannyian ismerik is, úgyhogy kevés élvezet akad benne. Jobb egymás mellett maradni.

A zseblámpa azonnal bemászott az alagút sötétjébe, tejfehérséget öntött bele, felrázta.

– A föld alatti élet... Te egyidős vagy velem jutott eszébe Artyomnak. – Te is négyéves voltál, ugye? Amikor az Utolsó Háború...

– Nem, kisfiam – mondta Letyaga. – Én egy évvel öregebb vagyok. De ezt már megbeszéltük. Úgyhogy én ötéves voltam.

Artyom maga elé akarta képzelni a saját Moszkváját, de megint berepültek a fejébe a testes, szitakötőszárnyú repülők, zörögve begördültek a vagon formájú autók, langyos eső szitált. Megrázta a fejét, ki akarta szórni belőle ezt a makacsul rátapadó badarságot.

– És te mire emlékszel? A szüleidre? A lakásotokra?

– A tévére. Emlékszem, ahogy a tévében – jó nagy tévénk volt – mutatják az elnököt. És az elnök azt mondja: nincs más választásunk. Kényszerítenek rá bennünket. Sarokba szorítottak bennünket. Nem kellett volna sarokba szorítaniuk minket. Tehát úgy határoztam... Ekkor bejön anyám a konyhából, a kezében egy tányér tyúkhúsleves. Azt mondja: mit nézel ilyen hülyeségeket? Inkább átkapcsolok neked valami rajzfilmre. Én pedig azt válaszolom neki: nem akarok húslevest. Úgy látszik, éppen azt a pillanatot jegyeztem meg. Éppen a kezdetét. Vagy a végét. Aztán már nem volt se rajzfilm, se húsleves.

– És a szüleidre emlékszel?

– Emlékszem. De jobb lenne elfelejteni őket.

– Ide hallgass, Letyaga! – szakította félbe a laza Jurec. – Először ők mértek csapást ránk. Nem mi rájuk, hanem ők ránk. Áruló módon. Biztosan így volt. Én akkor már hétéves voltam.

– Én pedig azt mondom neked: blablabla! Sarokba szorítottak blabla, kényszerítettek minket, blabla. Emlékszem arra gondoltam: ő az elnök, és mégis sarokba állíthatja valaki?

– Nem mindegy ma már? – kérdezte Artyom. – Hogy mi vagy ők?

– Nem mindegy – mondott ellent neki Nyigmatullin. – Mi nem kezdtük volna. A mi népünk normális. Mi mindig békét akartunk. Azok a kurvák hajszoltak bele minket a fegyverkezési versenybe, hogy kizsigereljenek. Fel akarták darabolni az országot. Darabokra szabdalni. A kőolaj meg a földgáz miatt. Mert megakadtunk a torkukon, mint a szálka. Egyáltalán nem volt szükségük független országokra. Mindegyik lefeküdt nekik, még a lábukat is széttárták. Csak mi... Vicsorogtunk rájuk. És ezek a szemetek, ezek a rohadékok... Egyszerűen nem hitték el, hogy elmegyünk a végsőkig. Azt gondolták, mindjárt összeszarjuk magunkat. Mi pedig... Hogy szétdaraboljanak bennünket, aha! Azt már nem! Azt nem adjuk meg az ellenségnek. Lófaszt nekik, nem olajat! Hogy gyarmatosítsanak minket. Aztán végül ók maguk szartak be, a faszfejek. Amikor a tévéjükben megmutatták nekik, mi repül feléjük. Aki karddal támad ránk... Mi meg úgyis kibírjuk, a föld alatt se pusztulunk el.

– És te hány éves voltál akkor? – kérdezte Artyom.

– Nem mindegy az neked? Egyéves. A felnőttek mesélték. Na és?

– Semmi – felelte Artyom. – Az óceán másik feléről is semmi, innen is semmi.

Letyaga békítő szándékkal köhintett. Többet nem beszéltek.

– Állj! Oltsd el a zseblámpát!

Nyigmatullin és Jurec megtorpantak, a falhoz lapultak, géppisztolyukat készenlétbe helyezték; Artyom és Letyaga középen maradt. Engedelmesen kattant a zseblámpa kapcsológombja, kialudt a fény. Éjszaka lett.

– A határ zárva! Forduljatok meg, és menjetek vissza!

– A Rendből jöttünk! – kiáltott bele a visszhangzó kútba Letyaga. – Küldemény a vezetőtöknek!

– Forduljatok meg! És vissza! – ismételték meg a kútból.

– Mondom, hogy levelet hoztunk a Führernek! Személyesen neki! Melnyikov ezredestől!

A sötétből lézercélzó piros fényfoltjai ugrottak elő, ide-oda ugrándoztak, rátelepedtek Letyaga homlokára és Artyom mellkasára.

– Vissza! Parancsba kaptuk, hogy nyissunk tüzet minden behatolásra!

– Na, bazmeg, nesze neked diplomácia – vonta le a következtetést Letyaga.

– Nem engednek be – Suttogta Jurec.

– Behatolásra pedig nem kaptunk utasítást – válaszolta Nyigmatullin.

– Viszont a borítékot át kell adnunk – vetette ellene Letyaga. – Az öreg különben letépi a fejünket. Nem tudom, mi lehet benne... De azt mondta: ha a borítékot át nem adod, mindnyájatoknak annyi.

Állott húgyszag terjengett édeskésen és undorítóan: úgy látszik, a blokkposzton nem gondoltak illemhelyre, és az őrök, amikor rájuk jött, egyszerűen csak kimentek az alagút sötétjébe, a senki földjére.

Artyom nézte a rubinpiros lézerpontot, amely megvilágította a szívét. Melnyikre gondolt. Az utolsó, teljesítetlenül maradt missziójára: hazamenni Ányához, és bejelenteni neki, hogy elhagyja. A szemébe mondani, nem pedig titokban, farkát behúzva megfutamodni, a nagy dolgokra hivatkozva.

Ezek miatt a nagy dolgok miatt sok mindent elkövetett. Olezseket ott hagyta a doktornőnél: megtett mindent, amit tudott. Ledobta a kilyukasztott testet, leporolta a kezét, és elment vodkát vedelni. Ljohát hagyta, hogy a lépcsőn elinduljon a semmibe, fütyörészve, és úgy döntött, nem avatkozik bele, nem téríti vissza. Kinek jobbra, kinek balra: mindenkinek megvan a maga útja. Nem zavarta ki a szabadágba Szvinolup gyilkos Nagant-jával a halálraítélteket. Az őrnagy irodájában hányódó női papucs felől nem érdeklődött. És nem rántotta szét a függönyt. Semmit sem tett: nem állt fel, nem nézte meg, van-e ott valaki. Ha nem látta, akkor nincs is: elmondhatja így is magának, és élhet ezzel együtt tovább nyugodtan. És ki kell találnia magának valami mesét Homéroszról is, erről a semmire se való öregről, erről az ostoba firkászról. Mindenki hazudozik a lelkiismeret gyötrelmeiről: az ember erős, mindennel meg tud birkózni. A nagy dolgok mindent megbocsáthatóvá tesznek.

Megpróbálta tenyerével eltakarni a remegő piros fényfoltot, de az átugrott a kezére.

– Utolsó figyelmeztetés! – kiáltották a mély kútból.

– Visszavonulunk, vagy mi legyen? – kérdezte magától Letyaga.

Hagyd az öreget. Hagyd az összes holttestet, dobd bele őket ebbe a kútba, és csukd le a tetejét. Sokkal fontosabb feladatod van Artyom: meg kell mentened a világot. Nem kell elfecsérelned magad a gombatenyésztésre.

– Keressétek meg Ditmart! – kiáltotta oda rikácsolva, a kút mélyébe Artyom.

– Kicsodát?!

– Ditmart! Mondjátok meg neki, hogy visszatért a sztalker!

– Ez meg micsoda? – fordult oda hozzá Letyaga. – Miféle história ez?

– Ez még mindig ugyanaz a história. Az öreg, szakállas emberről – próbált mosolyogni Artyom. – Meg egy idiótáról. Ez az én titkos feladatom.

És ekkor itt, elnyűtt kozmoszukban szupernóva gyűlt fel.

Ditmar kijött az első blokkposzthoz, a géppuskafészekhez. Valószínűleg nézte a tenyerük mögé rejtőzött derék harcosokat, és valószínűleg a maga gúnyos módján felnevetett. De a fényszórókat nem kapcsoltatta ki.

– Ki hívott? – Artyom a vakító fényárban csak a sziluettjét látta; hangról kellett felismernie.

– Én! Artyom!

– Artyom? – Ditmar mintha már el is felejtette volna. – Miféle Artyom?

– Tudtam, hogy így lesz! – dohogott Nyigmatullin.

– A sztalker! Küldemény! A Führernek! A saját kezébe! Melnyik A Rend vezetőjétől! A kialakult helyzet kapcsán!

– Miféle kialakult helyzet kapcsán? – Ditmar sehogy se akarta megérteni.

– A Tyeatralnaján! A behatolásotok kapcsán!

– A mi behatolásunk kapcsán? Melnyiktől? – Ditmar hangja csodálkozást fejezett ki. – Nincs semmiféle behatolás. A Tyeatralnaján zavargások törtek ki. Menekültek árasztanak el bennünket. A Führer pedig parancsba adta, hogy kezdjünk békefenntartó misszióba az állomáson, hogy megelőzzük az emberáldozatot. És különben is, hajnali négy óra van. A Führer alszik. És Melnyikov polgártárstól nem vár levelet. De ha akarják, a küldeményt átadhatják nekem is. Reggel leadom a titkárságon.

– Kizárt dolog – súgta Letyaga. – A parancs úgy szól, hogy vagy a kezébe adni, vagy megsemmisíteni a dokumentumot.

– Kizárt dolog! – ismételte meg kiáltva Artyom. – Csak a Führernek, saját kezébe.

– Nagyon sajnálom – sóhajtott fel Ditmar. – A Führer nem fogad senkit. Különösen nem hivatásos gyilkosokat. De bármely esetben a borítékot úgyis felbontjuk előbb, és a mérgezés elkerülése érdekében átvizsgáljuk.

– Van egy információm – mondta Artyom, miután összeszedte magát. – Hogy a Tyeatralnaján nem zavargások folynak. Hanem kitervelt diverzió. Az állomás elfoglalására.

– Nekünk viszont más információnk van a Tyeatralnajával kapcsolatban – felelte közömbösen Ditmar. – És az nem tetszik mindenkinek, sztalker polgártárs. Például a maga bajtársainak sem. Viszontlátásra!

Tisztelgett, sarkon fordult, és elindult vissza az állomás felé.

– Várj! – kiáltotta utána Letyaga. – Állj! Nem Melnyik küldte a borítékot!

Ditmarnak mindegy volt. A géppuskás megmozgatta hosszú fullánkját, kijelölve mintegy az ólomgolyó útját. A mesterlövészek is kiengedték a nyulacskáikat; még a vakító fehér reflektorfényen is átjuttok ezek a kisnyulak, mint a halál első pillanatai.

– Hallod?! – ordította Letyaga. – Nem Melnyik küldte a borítékot! Hanem Besszolov!

A fekete alak, amely már majdnem feloldódott a fehérségben, megdermedt.

– Ismételd meg!

– Besszolov küldte! A Führernek! Személyesen! Sürgős!

Artyom Letyaga felé fordult. Valami olyan történt most, amit képtelen volt megérteni. Nyigmatullin és Jurec izgatottan ismételgették az ismeretlen nevet. Ditmar hallgatott; de nem bírt többé elmozdulni a helyéről.

– Rendben. Egyvalakit beengedünk az állomásra A többiek megvárhatják.

Letyaga felrántotta lógó vállát, elfogadta a feltételt. Előrelépett.

– Nem te! – állította meg Ditmar. – Add át a küldeményt annak a srácnak! Artyomnak.

– Azt a parancsot kaptam...

– Én is parancsot kaptam. Csak őt engedem be. És csakis átvizsgálás után.

– Miért éppen őt?! Artyom, mi ez a...

– Add ide a borítékot! – mondta neki Artyom. – Add ide, Letyaga. Titkos küldetés. Melnyik éppen emiatt küldött. Ha titeket nem engednének be... Nekem itt megvan a saját históriám. Neked nem szabad. Mit gondolsz, honnan tudok a Tyeatralnajáról?

– Itt mindenkinek saját históriája van, bazmeg! – morgott Letyaga. – Egymás elől... Vén paranoiás...

– Ne add oda neki! – sziszegte Nyigmatullin. – Ki ez egyáltalán? A főnök azt mondta, hogy te magad... Vagy mi...

– Fogd be a pofád, Ruszlancsik! – kérte Letyaga. – Ez itt Artyom, világos? A mi emberünk! A miénk! Világos?

– Ahogy akarjátok! – elégelte meg a huzavonát Ditmar. – Nekem erre nincs több időm. Már a Tyeatralnaján kellene lennem, szétosztani a lakosságnak a humanitárius segélyt.

Letyaga átkozni kezdte, bosszúsan kiköpött, és előhúzott a mellzsebéből egy tömött, átlátszatlan, nem túl nagy, barna borítékot. Artyom kezébe nyomta.

– Ez a mi emberünk, világos?! – kiáltotta oda a géppuskának, a mesterlövészpuskáknak, a lézernyulacskáknak, a fekete árnyaknak, az összeszart kozmosznak és a vakító csillagnak. – Itt fogjuk várni!

– Egészségetekre – válaszolta Ditmar. – De a Führer akár délig is alhat. Sokat kell várnotok.

– Várni fogunk, itt leszünk. Artyom – suttogta izgatottan Letyaga. – Vissza fogsz jönni. Ha csak egyetlen hajad szála is... Az öreg fúj ugyan rád, de az embereiért a hegyeket is megmozgatja... Hiszen nekünk egy a vérünk, neked és nekem... Igaz?

– Igaz – mondta Artyom; de már alig hallott valamit. – Igaz, Letyaga. Köszönöm.

És bőréhez nyomva az átkozott borítékot, a talpfákon botladozva repült a szupernóva felé, egyenesen bele, a sok milliárd fokba.

– A REICH ELLENSÉGEI! AZ EMBERISÉG ELLENSÉGEI! ITT ÁLL A KÜSZÖBÜNKÖN! A KORCSOK HORDÁJA!

Egyetlen bemondó beszélt csak, de tucatnyi, egymástól éppen csak lemaradó hangszórókból szólt, és ettől töredezetté vált, visszhangként ismételte magát; és az egyetlen emberből álló kórus úgy hangzott, mint egy hidra hangja – félelmetesen és megbabonázóan. Méreg csöpögött ebből a hangból.

– HA NEM KÜZDÜNK A VÉGSŐKIG! TELJES MEGSEMMISÜLÉS FENYEGET BENNÜNKET!

Ez a hang hamarabb fogadta Artyomot, mint a Wagner, az egykori Csehovszkaja állomás fénye; a fény a girbegurba, kacskaringós alagútfalakon nem tudott visszaverődni, a hang viszont igen.

– MIUTÁN! TUDOMÁST SZEREZTÜNK A VÖRÖS VONAL TERVEIRŐL! HOGY A BÉKESZERZŐDÉS MEGSZEGÉSÉVEL! ELFOGLALJA A TYEATRALNAJÁT! ÚGY DÖNTÖTTEM! HOGY MEGELŐZŐ CSAPÁST MÉREK RÁJUK!

– A Führer? Azt mondtad, alszik... – mondta Artyom Ditmarnak.

– A Reichben most senki sem alszik – válaszolta Ditmar.

A Wagner – egykori Csehovszkaja állomáson Artyomot transzparens fogadta: „Üdvözöljük a Poliszból érkezett kedves vendégeinket!”; a csarnok közepén különféle korosztályhoz tartozó férfiak sorakoztak fel – ki miben; meresztgették kialvatlan. vörös szemüket, bizonytalanul sugdolóztak. A sorok mentén őrkutyákhoz hasonló zászlósok sürgölődtek: ordibáltak, csapkodtak. Asztalokat állítottak fel, táblákkal jelölték meg őket, és halmokban rakták ki rájuk a rongyos álcaruhát, zörögve fegyverrel megpakolt kocsikat húztak. A peron túloldalán vörös keresztes ponyvát feszítettek ki, amely egész idő alatt magára vonta a tekinteteket.

– DE A VÖRÖS VONALNAK NEM SZENT SEMMI SE! HOGY MEGFOSSZA A TYEATRALNAJA POLGÁRAIT! TÖRVÉNYES JOGUKTÓL! HOGY NYUGODT ÉS BOLDOG ÉLETET ÉLJENEK!

Az állomás furcsa volt: kör keresztmetszetű, mint az alagút, az árkádok pedig a falakba vágott lőrésekre hasonlítottak. Fehér márványa ragyogott; megtisztogatták a lámpákat is, amelyek még a régiek, az eredetiek voltak. És igen érdekesek: nem különállóak, mint a többi állomáson, nem is kettősek vagy csokorba foglaltak, hanem bronzgondolában, húsz-húsz lámpát helyeztek el két sorban – mintha ezeket is felkeltették és sorba kényszerítették volna az éjszaka közepén. Olyan rab lelkekre is hasonlítottak, amelyek repülő gályákon eveznek az elképesztően fehér alagútban a paradicsomba, amelyért tisztességgel megdolgoztak.

– Hová helyezted az aknát?

Ditmar gyorsan ment, Artyom alig győzte vele az iramot; felbukkantak és eltűntek mellette az arcok a sorban, de egyik sem tudott valódi formát nyerni. Háta mögött csizmák vasalása csikordult meg a grániton: az őrség lépkedett mögöttük.

– Lent, miután lejutottam a mozgólépcsőn – jelentette Artyom. – A hermetikus kapunál.

– Jól berobbantotta?

– Alaposan.

– Jól van. A Tyeatralnaján egyelőre minden az ellenőrzésünk alatt áll, úgyhogy szeretnék hinni neked. De természetesen ellenőrzöm. Ha mindent végrehajtottál, kitüntetés vár rád... Rendjel! – gúnyosan felnevetett. – Rendjel jár neked ezért.

Hirtelen kiugrott valaki eléjük a sorból, mire az őrök azonnal lekapták vállukról a géppisztolyt. De csak valami ostoba, ártalmatlan emberke volt: kis szakáll, bepárásodott szemüveg...

– Elnézés, tiszt polgártárs... Ditmar úr... Mindenre, ami szent! Tévedés történt. Engem tévedésből mozgósítottak. A feleségem... Narine... Hiszen most voltak éppen nálunk... Tőlünk...

Ditmar emlékezett rá, megállt, visszaintette az őrséget.

– Ilja Sztyepanovics! Épp az ismerősével vagyok. Miben áll a tévedés?

– KORCSOKKAL TELEPÍTENI BE AZ ÁLLOMÁST! HÁT EZT AKARJÁK! MEG VANNAK VADULVA! AZ ELLENÁLLÁSUNKTÓL! ÉS EZ A HORDA! ITT VAN! A HATÁRAINKNÁL!

– Az én Nariném... Elkezdődtek a fájásai. A Tyeatralnaján bekövetkezett robbanások után... Bevitték a szülészetre. Azt mondták, bármelyik pillanatban elfolyhat a magzatvíz... Pedig még nincs itt az ideje, érti? Ha esetleg bent tartanák... Olyan csodálatos szülőotthonunk van! De ha engem behívnak... Vagy ha történik vele valami... Mi lesz akkor vele? És ha szülni fog? Ott kell lennem mellette... Tudnom kell... Hogy mi lesz... Kisfiú vagy...

– ÉPPEN EZÉRT! ÁLTALÁNOS MOZGÓSÍTÁST! RENDELEK EL!

A tiszthelyettes rámosolygott a tanárra, kezét a vállára helyezte.

– Hogy úgy mondjam, szült a cárné éjszaka, szörnyszülött a magzata, se nem egér, se nem béka... Ugye, Ilja Sztyepanovics?

– Miért... Miért teszi ezt?

– Istenem, hát csak viccelek. Emlékszem a beszélgetésünkre. Na, sétáljunk egyet!

Intett az őrkutya kinézetű zászlósoknak, és átölelve magával vonszolta Ilja Sztyepanovicsot. Artyom mellettük lépdelt; gyűrögette zsebében a borítékot. Mi lehet benne? Kemény volt... nem levél, nem papír... A feje felforrósodott.

– Hiszen maga történelemtankönyvet akart írni nekünk, nem? – szólt Ditmar a tanárhoz.

– Tiszt úr... De ha... Ha a szüléskor történik valami...

– Akkor üljön neki, és írja meg! Máris fogjon hozzá! A történelem a szeme előtt zajlik! – Ditmar megállt, levette Ilja Sztyepanovics szemüvegét, rálehelt, megtörölgette, és visszatette a helyére. – Elkülönítek magának egy kis sarkot nálunk, a stábnál. Mert a végén még tényleg megölik...

– MEGVÉDENI A VÖRÖS HORDÁTÓL A SEMLEGES ÁLLOMÁST! EZ A KÖTELESSÉGÜNK! SEGÍTSÉGET KÉRTEK TŐLÜNK! ÉS MI A SEGÍTSÉGÉRE SIETÜNK!

– Köszönöm. Hálás vagyok, Ditmar úr... De... Hadd menjek a feleségemhez... Hogy támogassam... Rá se lehetett ismerni... Ha tudná, hogy minden rendben... Hogy ön fellépett... És ha a szülés...

– De hát minek? – kérdezte tőle Ditmar. – Ott már sem maga, sem én nem tudunk változtatni semmin. Ha egészséges baba születik, minden rendben. A szülőotthonban vannak olyanok, akik gratulálni tudnak neki a Párt nevében.

– De... De ha esetleg... Pfú-pfú-pfú... Ha ne adj’ isten...

– Ha viszont korcs... Halkabban, halkabban. Nagvszerű szülőotthonunk van, maga is mondta. A feleségét elaltatják. Amikor felébred, már minden el lesz rendezve. A gyermek pedig nem is fog érezni semmit, higgye el nekem. Csupa profi dolgozik ott is. Ugyanazt a narkózist kapja, csak nagyobb adagot. Nagyon humánus. Nyikk, és kész.

– Persze... Igen, értem... – Ilja Sztyepanovics nem volt magánál. – Csak olyan gyorsan történt. A fájások. Annyira megijedt az és kis Nariném... Azt hittem, lesz még idő...

– Lesz még idő, Ilja Sztyepanovics! – szorította meg még jobban a tiszthelyettes. – De még milyen jó idő fog jönni! Úgyhogy szülőotthonban magának nincs mit csinálnia. Ennyi. Papírt, ceruzát adnak magának. Szorítok magának! – azzal odalökte a hüledező tanárt az egyik őrnek. – Helyezd el nálam a polgártársat!

– SENKI SEM TUD MEGÁLLÍTANI BENNÜNKET! TELJESÍTJÜK! SZENT! KÖTELESSÉGÜNKET!

– Hová megyünk? – nyugtalankodott Artyom, amikor már majdnem az egész állomást maguk mögött hagyták; az állomás az átjáró lépcsőjével végződött, amely mellett őrség állt.

– De hát csak át kell adnod ezt a küldeményt, vagy nem? – pillantott rá Ditmar. – Különben mi van benne? Ultimátum? Könyörgés? Javaslat a Tyeatralnaja felosztására az érdekelt felek között?

– Nem tudom – felelte Artyom.

– A Rend, ugye? Hülye vagyok. Rá kellett volna jönnöm, mit is csináltál te ott a Poliszban, sztalker.

– SOSEM HAGYJUK BÁNTANI A BÉKÉS LAKOSSÁGOT! GYÁMSÁGUNK ALÁ VESSZÜK A TYEATRALNAJÁT! MEGVÉDJÜK A KORCSOK HADÁTÓL!

– Ki az a Besszolov?

– Neked tényleg fogalmad sincs, mit akarsz átadni a Führernek?

– Nem az én dolgom. Én csak teljesítem a parancsot.

– Egyre jobban tetszel nekem! Mondhatnám, te vagy az ideálom – nevetett fel gúnyosan Ditmar. – Ha azt mondják, robbantsd fel az átjárót, felrobbantod. Ha azt mondják, adj át egy borítékot, az ördög tudja, kitől, és amiben az ördög tudja, mi van, átadod. Ha azt mondják, dugd a tojásaidat a prés alá, azt se tudod megtagadni! Sokkal több ilyen kellene, mint amilyen te vagy!

– ÉS BÁRMILYEN ÁRAT HAJLANDÓK VAGYUNK MEGFIZETNI AZÉRT, HOGY EMBERNEK NEVEZHESSÜK MAGUNKAT!

– Homérosz életben van? – kérdezte Artyom. – Mi van az öregemmel? Hol van?

– Életben. Vár téged – nyugtatta meg Ditmar.

– Először is őt szeretném magamhoz venni.

– Számítottam rá. Ezért is megyünk most hozzá. És ami még nagyon jó benned, sztalker, az a kiszámíthatóság. Csupa élvezet ilyen emberekkel együtt dolgozni.

Az őrök összecsapták a bokájukat, a rangidős előrelökte a karját; félt akár csak a szemébe nézni Ditmarnak. Elindultak felfelé a kitaposott lépcsőfokokon.

– Te... Minek neked ez a váll-lap? Hiszen te nem vagy tiszthelyettes, ugye? Ki vagy te?

– Hogy én? Az emberi lélek mérnöke! – kacsintott rá Ditmar. – És kicsit varázsló is.

Az átjárót átengedték kaszárnyának; az előző alkalommal Artyomot és Homéroszt nem engedték ide. Priccssorok húzódtak végig. Tisztelegtek a naposok. Komoran tekintett le a plakátokról a Führer. A mennyezetről a Vasgárda jelvényei lógtak le: egy szürke ököl meg fekete, háromágú horogkereszt. A hangszórók a falakból nőttek ki, mint a gombák, és túlkiabálták egymást:

– NINCS VISSZAÚT! ÉS MI NEM IS SZÁNDÉKOZUNK MEGHÁTRÁLNI! AZ ÖNÖK ÉS A MI JÖVŐNK ÉRDEKÉBEN! A GYERMEKEINK JÖVŐJÉNEK ÉRDEKÉBEN! AZ EMBERISÉG JÖVŐJE ÉRDEKÉBEN!

– Mire számítotok ettől a borítéktól? – hümmögött Ditmar. – A vonat már megy, megállítani nem lehet, még ha a sínekre veted is magad. A Tyeatralnaja a miénk lesz. Meg a Forradalom tér is. A Vörösök nem képesek semmire. Nekik még le kell verniük az éhséglázadásaikat is. A gombájuk fele odaveszett ettől a száraz rothadástól. Terjed, mint a tűz.

– Ki az a Besszolov? – ismételte meg a kérdést Artyom, miközben arra gondolt: vajon ki az, aki utasításokat adhat Melnyiknek?

– Fogalmam sincs.

– Akkor miért fontosabb egy olyan levél, ami tőle jött, mint ha csak Melnyik küldte volna?

– Nekem nem az a Besszolov, meg a levele fontosabb, sztalker. Nekem te vagy a fontosabb.

Véget ért a kaszárnya is; következtek az erődítmények, az akadályok, a szögesdrótok; feketélltek a géppuskák, a csövük arrafelé fordítva, amerre Ditmar Artyomot vezette; ugatni kezdtek az őrkutyák, mintegy a Führert csúfolva: aztán szaggatott versükbe dallamként folyt bele egy férfi elnyújtott nyögése, amellyel együtt nyilván éppen távozott valakiből az élet. Ez a Puskinszkaja, fogta fel Artyom. Ditmar a Puskinszkajára vitte.

– Az öreg ott van? A Puskinszkaján? Azt ígérted, nem nyúlsz hozzá!

Megálltak egy téglafal előtt, amelyen mennyezetig érő vasajtó volt. Ditmar az őrséget mutatóujja egyetlen intésével elzavarta. Elővette a dohányzacskóját, zsebéből felvágott újságpapírt halászott elő, a fura vastag betűket szárított füstölnivalóval szórta meg, végignyalta a papírt, megcsavarta a cigarettát.

– Nesze, gyújts rá te is.

Artyom nem finnyáskodott. A lelke kívánta a mérget már ott, Melnyiknél; de Melnyik sajnálta tőle az utolsó cigarettát az előtt, hogy végleg eldobta magától, Ditmar viszont megkínálta.

A tiszthelyettes hátát a falnak vetette, nekitámasztotta a tarkóját is, a szemét a mennyezetre szegezte.

– És ha a kis örmény feleségének korcs gyereke születik, mit gondolsz, a tanár megírja nekünk a könyvet?

– Ha megölitek a gyerekét?

– Ha elaltatjuk. Mi lesz akkor, nem fog dicsőíteni bennünket a könyvében?

– Nem fog – felelte Artyom. – Nem lehet akkora gazember.

– Hát igen – hunyorgott Ditmar, miközben kifújta a füstöt – Én pedig azt gondolom, hogy fog. Azt hiszem, az örmény nőci szenvedni fog, és gyötörni fogja a mi Ilja Sztyepanovicsunkat is, de a tanár aztán meg fogja győzni, hogy minden így helyes és jó. És hogy meg kell próbálniuk még egyszer. És leül megírni a könyvét a Reichről, mi pedig ki fogjuk adni tízezer példányban. Hogy mindenki elolvashassa a metróban, aki csak olvasni tud. A többieket meg majd ebből tanítjuk meg olvasni. És mindenki ismerni fogja Ilja Sztyepanovics nevét. És éppen ezért ez az Ilja Sztyepanovics meg fogja bocsátani nekünk, hogy elaltattuk a gyermekét.

– A tízezer könyvért? Meg fogsz lepődni – nézett Artyom Ditmarra mosolyogva, vagy inkább furcsa grimasszal az arcán. – Megszökik az állomásról, de lehet, hogy még merényletet is elkövet. Az ilyesmit nem lehet megbocsátani.

– Megbocsátani nem lehet, de elfelejteni igen. Mindenki megdumálja magával. Az emberek, sztalker, ritkán lepnek meg engem. Az ember egyszerűen van felépítve. A fogaskerekek mindenkinek ugyanolyanok a fejében. Itt van a vágy a jobb életre, itt a félelem, itt a bűntudat. Több fogaskerék pedig nincs is az emberben. A kapzsikat kísértésbe kell vinni, a rettenthetetleneket bűnbe, a lelkiismeretlenekre rá kell ijeszteni. Itt vagy például te is: mi az ördögnek másztál ide vissza? Aggódsz a kisöregért. Az átjárót is ezért robbantottad fel, mert lelkiismeretes vagy. Most pedig itt a horog, kiáll belőled a horog! és Ditmar az agyondohányzott ujjával megérintette Artyom arcát. Artyom elrántotta. – Benyelted. És hová ficánkolsz előlem? Hiszen elárultad a Rendet. Összeszűrted a levet az ellenséggel. Ott állnak kint a barátaid várnak rád. Azt hiszik, az ő emberük vagy. De nem, te az enyém vagy.

Artyom még a cigarettáról is elfeledkezett. A cigi kialudt.

– Szar ez a dohány – mondta Ditmarnak.

– Viszont amikor a Reich győzni fog az egész metróban, mindenkinek kiváló dohánya lesz! – Ígérte neki Ditmar. – Jól van. Menjünk Homérosz Ivanicshoz.

Odakacsintott az őrségnek; a méteres retesz, rajta a negyedmázsás lakattal kinyílt; beengedték őket a Schiller állomásra.

Artyom még Puskinszkajaként emlékezett rá: ugyanolyan fehér márványból volt, mint a szomszédos Csehovszkaja, habár már áthatotta a nem oroszok iránti gyűlölet. A Puskinszkaján megmutatták a tömegnek, elmagyarázták, miért ítélték bitófára: egy fasiszta tiszt megöléséért. Artyom a tisztet így ölte meg: ráemelte a géppisztolyt, és meghúzta a ravaszt; görcs állt az ujjába. Görcs állt bele, amikor ez a tiszt egy Down-kóros kamasznak golyót röpített a fejébe. Bocsánatos bűn: Artyom fiatal volt, érzékeny. Most már valószínűleg eltűrné; elfordulna. Elfordulna-e? Igyekezne elfordulni. Túlságosan kapar a torka a huroktól.

Most pedig nem is a Puskinszkaján kötöttek ki, még csak nem is a Schiller állomáson.

A semmiben találtak magukat.

Az egész állomást lebontották, szétszedték. Nem maradt egyetlen tábla márvány sem, mindet lefejtették, és elvitték valahová. Csak a csupasz, feltört beton maradt, földkupacok, sártenger, korhadt támfák; levegő helyett vízpermet, amely cementporral keveredett össze, amitől a levegő is betonná vált. A párát fényszórók világították át, melyek fénysugarai jól látszottak a kezdetüktől a végükig: mint hatalmas gumibotok.

Ezek a fénysugár-gumibotok végigpásztáztak a rettenetes külsejű, meztelen emberek hátgerincén, pofáján; volt, aki valami ronggyal takarta el a szemérmét, volt, aki már ezzel sem törődött; és mindegyik csupa fekete folt, mindegyikből szivárog a vér. Aki egykor nő volt, annak a borzas hajától egyáltalán nem is látszott a szeme. De mindannyian szokványos embereknek hatottak: két kezük és két lábuk volt. A kamaszok csúnyábban néztek ki: a hátuk elferdült, az ujjuk összenőtt, a fejük nyomott; és akadtak köztük félszeműek, meg kétfejűek, meg szőrösek is, mint a vadállatok. Korcsok.

Normális ruhát nem hordott itt senki: vagy meztelenek voltak vagy egyenruhások.

A fegyveresek védőmaszkot viseltek: anélkül károsodik az egészségük. A védőmaszkok úgy néztek ki, mint a szájkosarak, mintha csak az őrség rávethette volna magát a meztelen emberekre, hogy széttépjék őket a fogaikkal. A szájkosarak miatt másként kellett elbánniuk velük: lánccal és szöges korbáccsal. Ettől hallatszott itt az az állandó üvöltés, amelyet Artyom a fal mögött, a tanár lakásának vécéjében hallott.

A legszörnyűbb pedig az volt az állomásban, hogy sehol sem ért véget. Ezek a meztelen vademberek minden irányba kapartak tovább: csákánnyal, lapáttal, kalapáccsal, körömmel – kétségbeesetten kaparták a földet, a követ, üres teret vájtak ki benne jobbra, balra, felfelé, lefelé. A Schiller állomás így már nagyobb lett a legtágasabb állomásnál is, amelyen Artyom valaha megfordult; és minden pillanatban egyre csak növekedett.

– Rabszolgák?! – kérdezte Artyom.

– Na és? Humánusabb, mint egyszerűen kinyírni őket, nem? Csak hadd termeljenek hasznot! Kibővítjük az életteret! Önkéntesek olyan áradata érkezik az egész metróból, hogy nincs hol elhelyezni – magyarázta neki Ditmar, túlkiabálva a korcsok üvöltését. – Amikor elkészülnek a rekonstrukcióval, kertváros lesz itt! A metró legnagyobb állomása! A Reich fővárosa! Mozi, sportcsarnok, könyvtár és kórház!

– Erre találta ki a Führer a korcsokról szóló elméletét? Hogy legyenek rabszolgái? Ezeknek a negyede sem korcs!

– Azt nem te döntőd el, sztalker, ki korcs és ki nem az! A Führer zseni! – nevette el magát Ditmar. – Hiszen ostobaság az embereket kínozni csak azért, mert, mondjuk, örmények! Vagy zsidók! A haszna – nulla. Ha valaki zsidónak született, azzal már nincs mit tenni. Némelyiknek még az arcára is van írva: zsidó vagyok. Vagy csecsen. Kazah. És ennyi! Ő a céltáblád, az ellenséged és sose lesz hűséges hozzád. És aki orosz, azzal mi a helyzet, az talán immunis? Pusztán a származása okán kiválasztott? Neki mindent szabad? És talán soha többé nem is kell félnie? Ostobaság! Na de ha valaki korcs?! Az egészen más tészta! Kényes dolog a korccság! A mutáció! Egészségesként születsz meg, aztán egyszer csak daganatod kezd nőni! Vagy golyvád! Vagy egyéb elváltozásod! És az is lehet, hogy ez szemmel nem is látható! Csak az orvos tudja biztosan megállapítani! Ezért aztán minden kurvának remegnie kell, és maga alá csinálnia félelmében, amikor orvosi vizsgálatra megy. És az orvosnak is rettegnie kell. És velünk együtt, konzíliumon eldönteni, ki a korcs, és ki nem az. És senki sem lehet biztos semmiben. Soha. És egész életében, érted, egész életében bizonyítania kell. Hogy meggyőzzön minket. Szép, ugye! Hm?! Gyönyörűség!

Artyom vállára tette a kezét. Az orrnyergén az anyajegy harmadik szemnek hatott, amelyet azért kapott, mint egy démon, hogy jobban lássa a rothadó és puha emberi belsőt.

– Hol van Homérosz? – kiáltotta oda neki Artyom.

– Add ide a borítékot!

– Mi?!

– Add ide a borítékot!

– Megállapodtunk valamiben!

Szikrák pattogtak, fogak csikorogtak, a barlang megbillent: Ditmar visszakézből állon csapta a pisztolya markolatával Artyomot. Aztán rendesen megfogta, és Artyom homlokának nyomta a csövét: pusztító fegyver – Sztyecskin.

– Azt akarod, hogy a holttestedtől vegyem el?

Artyom hátralépett, miközben azon gondolkodott, hogyan tudná minél hamarabb megsemmisíteni a küldeményt, de háta mögött már várta az őrség. Kicsavarták a karját, lenyomták, bele a sárba, kitépték kezéből a borítékot. Vigyázva átadták Ditmarnak. A tiszthelyettes megforgatta az ujjai között, megpróbálta összehajtani, megnézte a reflektorok fényében.

– Úgy tetszik, fényképek – mondta, miután leült Artyom mellé. – Nagyon érdekes. Fényképek, amelyek megállították a háborút. Szép, mi?

Betette a belső zsebébe.

– Rohadt jó fotók lehetnek. És nagyon kell tetszeniük a Führernek, ha egyszer senki más rajta kívül nem láthatja. Így van? De ki tudna ellenállni annak, hogy legalább csak fél szemmel ne pillantson rájuk? Téged nem érdekel?

– Hol van Homérosz?!

– Itt van valahol. Keresd meg! Nekem nincs időm. Ideje indulnom a Tyeatralnajára. Humanitárius segítségnyújtás, az ügynökök leleplezése... Te addig maradj itt. Szokj hozzá... Dolgozz egy kicsit.

– A többiek nem hagynak cserben! Letyaga! A Rend! Várnak! Ezt megkeserülitek! Hallod, te féreg?! Hallod, te rohadék?!

Artyom nekilódult, de az őrök jól tápláltak, tapasztaltak voltak, erősen tartották; így aztán ott maradt négykézláb, pofáját a sárba fúrva.

Ditmar pedig, mielőtt felállt volna a guggolásból, megsimogatta Artyom fejét.

– Várnak. Egész biztosan várnak. Én pedig megyek, és elmondom nekik, kinek az embere vagy.

És kedveskedve Artyom fenekére paskolt.

13. FEJEZET
AZ ÉLETTÉR

Azt gondolta, egyszer csak vége lesz a műszaknak, de nem volt itt se éjszaka, se nappal, műszak pedig csak egyetlen: megszakítás nélküli. Slaugból itatták őket, számlálva a kortyokat, vizet tartalékba nem engedtek magukhoz venni. Illemhely nem volt; az alagutakat, egy kivételével, úgy szőtte át a szögesdrót, mint a pókháló, innen ugyan ki nem szökhetnek, ki nem mászhatnak. A vademberek állva végezték szükségüket, munkavégzés közben; a férfiak a nők előtt, a nők a férfiak előtt; az újonnan érkezetteknek ehhez már az első napon hozzá kellett szokniuk. Szögesdrótból font korbáccsal tanították őket meg rá. Közömbösen, kötelességszerűen gyilkolták őket: azokat is, akik nem akartak dolgozni, azokat is, akik már haldokoltak, és képtelenek voltak dolgozni, meg azokat is, akik ravaszul halottnak tettették magukat. A munkásokat nem sajnálták – naponta kétszer újakat hoztak, nekik is zabálniuk kellett, a zabálnivaló mennyiségét viszont nem növelték.

Minden alkalommal, amikor kinyílt a vaskapu, amikor kábult új rabokat hoztak és zsúfoltak be a Schiller állomás végtelen barlangjába, összeszorult a gyomra: mindjárt jön Ditmar is. És a cselére hamarosan fény derül: a vörösök katonákat küldenek a berobbantott hermetikus kapun, a felső előcsarnokon át az Ohotnij rjadról a Tyeatralnajára, és a Blitzkrieg végtelen pozícióharcba fordul át. Ditmar pedig visszajön, hogy árulásért felakasztassa Artyomot.

Vajon mikor jön? Hamarosan?

Artyomot megtapogatták, megállapították, hogy még sok erő van benne és adtak neki egy talicskát. Hogy a szőrös vademberektől összeszedje azt, amit azok kikapartak, kiástak, belehajigálja a talicskába, és kivigye az egyetlen nyitva álló alagútba, amely a Kuznyeckij mosztra vezetett. A talpfákra deszkapallót fektettek. Ezen kellett vagy háromszáz métert végigfutnia, ott pedig kiborítania a földet és követ arra a hegyre, amely mar a mennyezetig ért.

Artyom jó munkát kapott, ezt azonnal felfogta: nem bilincselték össze a lábát, nem kényszerítették arra, hogy egy helyben álljon, hanem körbe kellett járnia a többieket, figyelve, hogy kinél gyűlt már össze sok törmelék. Kár, hogy nem volt hová szöknie. De legalább megkereshette Homéroszt.

Az öreg még csak fél napot töltött el itt, és még maradt rajta ruha, de már értette, mit szabad csinálnia, és mit nem. Nem szabad kihúznia magát a munka alól. Nem szabad lazsálnia. Nem szabad a szemébe néznie annak, akivel beszél, bárki legyen is az. Ha úgy beszél valakihez, hogy nem pillant rá, azt elnézik: a földnek és testeknek ebben a katyvaszában egy lépés távolságon túl úgyse lehet semmit hallani.

Homérosz a hajlott kora ellenére jól tartotta magát. Nem nyögdécselt, nem sírt. Törte a követ komótosan, nem túl gyorsan és nem túl lassan, nem sietett kizsigerelni magát. Csuromvíz volt, csupa föld, a válla feltépve és alvadt vérrel összekenve, a szája összemarva.

– Érted jöttem, Nyikolaj Ivanovics – mondta Artyom, elnézve Homérosz mellett. – Most viszont, úgy látszik, itt maradunk mindketten.

– Köszönöm. Kár – lihegte ki magából Homérosz a csákányütések ütemére. – Ez. A hazug. Szemét. Rohadék. Senkit. Nem. Enged. Ki.

– Valahogy majdcsak kijutunk – ígérte meg Artyom.

A beszélgetésük szaggatottan folyt: Artyom nem mehetett vissza túl gyakran ugyanabba a sarokba, a smasszerek kiszúrták volna, korbácsütéssel elmagyarázzák neki, hogy mi a dolga. A korbácsaik ruganyosak voltak, acéldrótból készültek, minden irányba tüskék ki belőlük; az egyik akkor mar beléd, amikor ütnek, a másik akkor, amikor visszarántják.

– Hát. Te. Jártál. A. Tyeatralnaján?

– Jártam.

– Láttad. Umbachot?

– Letartóztatták a vörösök. Valaki feljelentette. Azért, mert rádiózott. Elvitték és lelőtték. A szemem láttára. Nem volt idő beszélni vele.

– Sajnálom. Milyen. Rendes. Fiú. Volt.

Artyom összeszedte Homérosztól a törmeléket. Aztán az állomás túlsó végén, egy görnyedt hátú férfitól lapátolta be a kiásott földet. Majd felsegített egy lógó mellű asszonyt, amíg valamelyik smasszer észre nem vette a porfelhő félhomályában. Aztán ment megint Homéroszhoz.

– Umbach nem az egyedüli volt. Mások is kapcsolatba léptek. Emberek érkeztek Moszkvába egy másik városból, valószínűleg a Sarki Hajnalból.

– Emberek Azt mondod. Emberek. Hol vannak? Nem találkoztam velük.

– A vörösök mindet megkeresik, mindet eltakarítják. Beviszik őket a Lubjankára, a Bizottságba, és agyonlövik őket. Azt is, aki jött, azt is, aki látta vagy hallotta őket.

– Lehet. Hogy félnek. Hogy segítenek. A Hanzának. Velük. Szemben.

Elvitte Homérosztól a kőtörmeléket. Aztán odaszaladt egy lassú, megroggyant, kiégett sráchoz, hogy összeszedje tőle, amit az kikapart. Aztán egy vézna kaukázusihoz, aki már egész hegynyi törmeléket gyűjtött össze dühében, mert nem akart megdögleni. Artyom a ködön át mintha valami ismerőst is felfedezett volna, de nem volt ürügye rá, hogy odamenjen hozzá.

– Szóval, hiszel nekem? Elmeséltem Melnyiknek is, ő nem hiszi. Azt mondja, badarság.

– Én hallottam Umbachot. Elhiszem. Nem értem. De elhiszem.

Mindent eltakarított. Futott tovább: valaki integetett neki, hogy gyere, tőlem is vidd el. És öröm érte: Ljoha volt az, a bróker. Elcsigázva, összeverve, de azért vigyorgott.

– Te is ide kerültél?!

– Élsz még?! – És Artyom is őszintén visszamosolygott rá; kicsit megkönnyebbült.

– Túlságosan értékes káder vagyok! – krákogott a bróker – Ahhoz, hogy kiiktassanak!

– Nem jött össze a Vasgárda, mi?

– Nem bizony! – Ljoha lopva körbepillantgatott, segített Artyomnak bepakolni a talicskába a földet. – Valószínűleg nem az én világom. De a hivatásod elől nem menekülhetsz – biccentett a kiszáradt kupacok felé.

Odaugrott egy smasszer, egy lánccal ráhúzott Artyomra is, Ljohára is a beszélgetés miatt.

Artyom a nyaka közé húzta a fejét, hogy védje. Beszaladt az alagútba, kiürítette a talicskát, visszament, körbenézett: hívta az őrség.

Ahhoz az asszonyhoz, akit Artyom az imént segített fel. A nő tartotta magát egy kicsit, aztán megint összeesett. Zseblámpával a szemébe világítottak, de a nő már csak sötétséget látott. Az egyik őr hátrább szorította fegyverével Artyomot, a másik pedig erősen megmarkolt egy armatúrát, nekiveselkedett, és szétverte vele a nő fejét, mintha csak tojást tört volna össze. Artyom nem törődött a géppisztollyal, előrelendült, mire őt is vállon csapták az armatúrával, a puskatussal pedig állon vágták, aztán a földön fektében még össze is rugdosták. Szájába nyomták a nedves fegyvercsövet, mire az ég elhomályosult előtte.

– Fogsz még ilyet, te rohadék? Fogsz még? Felállni!

Talpra állították, a nőt belegyömöszölték a talicskába: vidd!

– Hová?

Adtak neki egy nyaklevest, és elkísérték a nőt az utolsó útjára. A halottakat ugyanoda vitték, ahová a törmeléket is. Az asszony kényelmetlenül hevert a talicskában: a lába lelógott, szétloccsantott feje oldalra billent. Tűrj csak most már.

Az első alkalommal megmutatták, mit csináljon az ilyenekkel.

A hullákat a deszkapallón át el kellett vinni a földkupacig, amely eltorlaszolta a Kuznyeckij mosztra vezető alagutat. És ott ki kellett borítani őket a kőtörmelékkel együtt. A törmelék időnként megcsuszamlott, befedte a meztelen hullákat, agyaggal és homokkal tömte be a szájukat. Ez volt a temetés.

Aztán Artyom nem akart se Homéroszhoz. se Ljohához odamenni: a smasszerek kiszúrták maguknak. Homérosz helyett voltak mások: még erőteljesek és már elnyűttek, kirgizek és oroszok, oroszok és azerbajdzsánok, azerbajdzsánok és tadzsikok. Mindegyik átadta Artyomnak a kőtörmeléket. mindegyik erőt vett el tőle. Hamarosan kevés lett már az az egy perc, amely alatt megrakta a talicskát, hogy a lába kipihenje magát, vagy az a perc, amely alatt a talicskát tolta, hogy a keze elernyedhessen. A nyikorgó kapu felé fordult: nem Ditmar jött? Nem érte jöttek?

Tűrt, amíg össze nem zuhant. Akkor visszament az öreghez. Az öreg már várta; ő is kikészült.

– Miért. Csak a vörösök. Senki. Más. Miért. Nem tudjak. Csak ők?

– Hogy miért nem hagyják, hogy más is tudjon róla? Gondolod, ők is kapcsolatba léptek a Hajnallal? És titokban akarják tartani?

– Hazudnak. Az ottaniaknak. Tárgyalnak. Velük.

– Miről tárgyalnak?

– Az ördög. Tudja. Mit. Akarnak. A vörösök.

– Éhínség van náluk... Rothad a gomba. Talán azt akarják, hogy élelmiszert szállítsanak nekik? Hm? Ha így van, akkor ott föld is van... Termékeny!

– Na. Eleget fecsegtünk.

Elment mellettük egy smasszer, fütyült: te és te és te és te, nyomás zabálni, rajtatok a sor. Odavittek egy moslékkal teli dézsát, és rájuk parancsoltak, hogy merjenek maguknak kézzel. Artyom még csak megszagolni se akarta, a többiek azonban tömték magukba és nyelték, amennyit csak bírtak.

Viszont Homérosznak is ebben a váltásban adták az ennivalót, úgyhogy kaptak tíz percet csákány és talicska nélkül.

– Jártam odafent. A Tverszkaja utcától a Tyeatralnajáig. És ott... Valaki vadászik ott mindenkire, aki csak végigmegy a Tverszkaján. Egy igazi páncélkocsi. Meg egy motorbicikli. Négy sztalkerüket is levadásztak. Engem is le akartak... De aztán valami miatt mégsem nyúltak hozzám. Pedig gyorsan rám találtak.

Homérosz megvonta a vállát; aztán összeillesztette a tenyerét, belemerítette a löttybe, a szájához emelte, megszagolta, elgondolkodott.

– Aztán visszafelé mentem... És nem volt már ott senki. Védőruha nélkül, csupaszon mentem. Képzeld, esett is. Megáztam.

– Esett? – az öreg felemelte a tekintetét.

– Esett – hümmögte Artyom.

Köröttük lökdösődve, versengve zabáltak a többiek, mint disznók a vályúnál. De Artyom ezt nem látta: csak magas, vékony embereket látott széles karimájú kalapban, esőt látott esni a felhőtlen égből, meg csendben közlekedő repülőket.

– Teljesen hülye vagyok – motyogta maga elé. – El tudod képzelni? Megyek az esőben, és a következőt képzelem magam elé... Repülőgépek... Mint a léghajók, vagy mik. Csak áttetsző szárnyuk van. Mint a legyeknek, csak nagyobbak. Mint a szitakötőknek. És mindenki élénk színű ruhában... Ünneplőben. És szintén esik az eső. Ilyen álmom volt. – Lehalkította a hangját zavarában: a vademberek faltak, nem akarta megzavarni őket ilyen hülyeséggel.

A vademberek viszont szartak Artyom álmaira, őket most csak a dézsa érdekelte, élni szerettek volna még valamennyit és moslék nélkül ez sehogy se sikerülhetett.

Homérosz viszont hallgatta. Hallgatta, és nem evett.

– És olyan kis vagonok... Egészen kicsik... – köhintett, kitisztította a torkát. – Autók helyett... Az utakon...

– Igen – erősítette meg Artyom elgondolkodva. – Négy személyesek.

– Láttad? Te ezt láttad? Odafönt, a felszínen?

– Láttam. Tudod, mintha egy álomra emlékeztem volna vissza. Hát te... Te honnan veszed?

– Ez a könyvemből való. A füzetemből. A füzetben írtam le!

Homérosz hunyorgott, miközben szemügyre vette Artyomot, pislogott, igyekezett megérteni: játék? Ugratás?

– Elvetted? Elvetted a füzetemet? Elolvastad? Mikor?

– Nem vettem el. De tényleg, hol van?

– Elkobozták. Azonnal. Az a Ditmar. Az irataimat, a füzetemet... Mindent. Hogyhogy nem olvastad? Akkor honnan tudod?

– Mondom, hogy álmodtam!

– Ez nem a te álmod, Artyom. És nem is álom.

– Hanem?

– Meséltem neked egy kislányról, Szásáról. Aki a Tulszkaján... vízbe fúlt. Az elárasztott állomáson.

– Igen, emlékszem valami ilyesmire... Amikor a Cvetnoj bulváron leittuk magunkat?

– Igen. Ez a Szása... Ez az ő... Így képzelte el a fenti életet. Ő már a metróban született. Sosem járt odafent. És ilyen butácskán... Ilyen naivan.

– Szása? Azt mondtad, szőke volt, ugye? – Artyom megszédült, a világ megbillent vele, mint egy forró léghullámtól.

Megdörzsölte a halántékát. Hasogatott a feje.

– Zabálj, miért nem zabálsz? – kérdezte tőle fáradtan egy felfúvódott hasú bácsika, amint elzuhant a vályútól. Lengyelfürtös volt a szakálla és sötét lé folyt végig rajta. – Fecsegsz itt összevissza! Csak egyszer adnak zabálni naponta!

Erőlködni kezdett, majd fingott egy nagyot. Aztán hanyatt feküdt, és bámulni kezdte a plafont. Amit tudott, megtette Artyom megmentése érdekében. De Artyom ma még ránézni se bírt erre a vályúra – azonnal hányingere támadt tőle.

– Szőke volt. Vékony. Olyan tizennyolcéves-forma. Honnan tudod te ezt? – Homérosz is felállt.

– Nem értem. Nem emlékszem. Hogy honnan. De mindezt én magam láttam... Elképzelem... A saját szememmel... – Artyom felemelte a karját, mintha el akarná kapni a mellette elrepülő játék méretű repülőgépet.

– Elvetted. Elvetted a füzetemet! – mondta meggyőződéssel és vészjóslóan az öreg. – Másként nem lehetséges. Miért hazudsz most nekem?

– Nem vettem el a kibaszott füzetedet! – dühödött fel Artyom. – A fasznak se kellettél nekem a hülye krónikáddal!

– Gúnyolódsz rajtam, mi? Szemét!

Artyom, be se várva a sípjelzést, megragadta a talicskáját.

Aztán már sajnálta. És maradt még éppen elég ideje, hogy sajnálja. Később már minden egybefolyt: rakd meg, szaladj, ürítsd ki. Kő, föld, hulla. Egyik a másikon, egyik a másik alatt. Előbb égni kezdett keze-lába, aztán abbamaradt, aztán elgyengült, lógott; aztán valahonnan a legmélyéről került még belé egy kis élet, és a tompa fájdalmon át is mozgott, emelt, letett, lépett, húzta az időt.

Kezdett már menet közben elaludni már egy napja nem aludt –, acéltüskékkel ébresztették fel. Megpróbált segíteni azoknak, akik elestek – lánccal zavarták el tőlük. Már nem fordult hátra, nem reagált arra, amikor döndült a kapu – már megfeledkezett Ditmarról. Nem akart tudni róla, nem akarta hallani a nyöszörgő, szerencsétlen vadembereket, nem akarta hallgatni a történetüket, hogy ki hogyan került ide, kit milyen korcsságáért büntetnek; némelyek ennek ellenére is motyogtak – nem Artyomnak, hanem mindenkinek, hogy mindenki tudjon róluk egy keveset, és emlékezzenek rájuk, amikor majd meg kell dögleniük és alá kell feküdniük a lecsuszamló törmeléknek. És nem volt már hozzá elegendő agya, hogy egybefogja az agyonlőtt rádióstól a csekista Szvinolupig húzódó láncolatot, meghúzza a fecsegő Zujevtől a Lubjankáig, a Melnyiktől Besszolovig, a Besszolovtól a Führerig, a Führertől Ditmarig vezető vonalat: semmi sem állt ösze, semminek sem maradt értelme.

A láthatatlan ceruzával húzott összefüggések, a poros vájatok, a moslékos vályúk helyett Artyom ideidézte a betonporos levegőbe a léghajókat, égig érő házakat épített a barlangban. Ezek adták meg neki az erőt ahhoz, hogy kihúzza a pihenőig, evakuálták abba a világba, amelyet az a vízbe fúlt kislány képzelt magának. Nem, Artyom maga is látta ezt, az bizonyos. A saját szemével. De mikor? Hogyan?

Végül csak elérkezett a pihenő.

Ütésekkel zavarták a zugba, ahol egymás hegyére-hátára fektették őket: aludjatok. Artyom úgy is aludt el, hogy arra gondolt, meglátja majd Szása városát. De aztán csak a cellákat látta, a poraiból feltámadt Szvinolupot és a saját menekülését. Csak éppen álmában nem az egyenes folyosón futott ki a szabadságba, hanem egy kör alakú és kiúttalan labirintusban.

Aztán véget ért az álom, és dudáltak az új műszakra.

És eltelt még egy nap, vagy talán éjszaka – egy nap. amikor Artyom megtanulta a hányingere ellenére a többiekkel együtt zabálni a moslékot; amikor nem kényszerítette magát, hogy elsőként menjen oda a sértett öreghez; amikor már nem számolta tovább a földdel rakott és holttestekkel megpakolt talicskákat.

A szögesdróttól rongyosra szakadt rajta a ruha, a korbács tüskéi ejtette sebekből állandóan vörös lé szivárgott, amely egyre áttetszőbbé, egyre hígabbá vált. Elfolyt az RH II – csoportú vér. Nem volt, aki feltöltse, aki a magáéból kiegészítse Artyomnak: Letyaga csak álldogált, álldogált, nyilván elkapdosta a vörös nyulacskákat, aztán sarkon fordult, és visszament. Parancs nélkül nem tehette. Melnyiknek az Artyomra vonatkozó parancsa viszont csak egy lehetett: leírni. És Ditmar sem jött érte. Nem vitte el felakasztani. Nyilván el volt foglalva a fronton.

Artyom sem megváltást, sem halálos ítéletet nem kapott.

Aztán elkövetkezett egy új nap.

Szótlanul vette el Homérosztól a köveket, Homérosz szó nélkül adta át őket. Nyikolaj Ivanovics rosszul nézett ki; megsárgult, támolygott. Artyom még sajnálta is volna, de az öreg nem engedett. Megsértődött a krónika miatt, meg amiatt is, hogy Artyom hiú reményt ébresztett benne.

A szintén legyengült Ljohával beszélgetett valamennyit: hogy ki irányítja ide a munkásokat, ki adta ki a parancsot, hogy szedjék szét a tartószerkezetet. Ljoha rámutatott valami ferde szemű alakra. Az ott Faruh, ő építette a Moszkva-Cityt, megvannak a saját emberei, ott Abdurahim és Ali, őket bízták meg a munka irányításával. Más szakembereket nem találtak. Faruh mindenütt ott volt a helyetteseivel, lábbilincs nélkül, fontoskodva; de a moslékot ugyanúgy kézzel meregette a közös dézsából. Az építkezést magabiztosan vezette: megmondta ki ásson, ki keverjen betont, ki állítsa fel a támfákat.

– Le kéne lépni – mondta Artyom a brókernek. – Másként megdöglünk itt.

– Megdögleni, ez a legbiztosabb módja a menekülésnek – mosolyodott el erőtlenül a bróker.

– Akkor te menj előre! – nevetett Artyom a fél arcával. Mint felderítő.

Ditmar a negyedik napon se jött el; és Letyaga se jött. És Artyomnak már nem maradt ereje, hogy a szökésre gondoljon. De élni akart, mindenképpen, és minden órával egyre kétségbeesettebben. Nem azért, hogy befejezze a küldetését, hogy bosszút álljon, kiderítse az igazságot, megláthassa a rokonait, hanem csak úgy: élni azért, hogy éljen.

Éppen ezért vigyázott, hogy ne kapjon új sebeket a szögesdróttól. A moslék rettenetes ízétől továbbra is hánynia kellett, de rákényszerítette magát, hogy odamenjen a vályúhoz, hogy legalább egy kis erőt merítsen belőle. Megtanult úgy dolgozni, hogy ne lásson maga körül semmit, csak a szitakötő szárnyú repülőgépeket.

De ezt a vakságot nem ingyen kapta. Ha az ember mellett földön fekvő társai fejét loccsantják szét, ő pedig hallgat, a ki nem mondott indulat felgyülemlik, megsavanyodik, és rothadni kezd benne. Amíg a tüskés korbáccsal verték, a fájdalommal és a vérrel együtt távozott belőle a lelke gennye is. Amikor azonban a sebei kezdtek kiszáradni és varasodni, Artyom belül elkezdett erjedni.

Pihenőt fújtak, de ő képtelen volt elaludni: forgolódott, vakargatta a sebeit, szedegette le róluk a „koszmót”.

„Koszmó” – milyen furcsa szó!

És a kialvatlanságtól, a fülledt levegőtől, attól, hogy túl közel volt a többi emberhez, mint lövészárokban a hullákhoz, lebegni kezdett. KI beszélt neki a koszmóról? Ki akarta róla lemosni? Hm?

A feje egy nő térdén hevert. Látod, milyen koszmó lepte el ezt az embert? Bánj vele gyengéden, kicsi... Zavaros volt, mintha koszos nejlonon keresztül látott volna mindent... De nem, nem álom volt. Tényleg. A feje egy térden feküdt... Egy lány térdén. Artyom alulról a szemébe nézett, a lány pedig, fölé hajolva, az övébe. A melle innen alulról fehér félholdnak tűnik. A lány meztelen. És Artyom is meztelen. Elfordítja a fejét, és megcsókolja a lány finom, feszes hasát... Vörös foltok vannak rajta... Mint a pontok... Égő cigaretta nyomai... Régiek. Lusta kínzás nyomai. Artyom megcsókol egy ilyen égési sebet. Ott finomabb, sebezhetőbb. Köszönöm, Szása. Ő pedig... Ő pedig megérinti Artyom haját, mozgatni kezdi a kezét, simogatja, a haja lágy, elhajlik, de mihelyt a lány ujja továbbsiklik, azonnal makacsul ki is egyenesedik. A lány mosolya zavart. Minden úszik. Csukd be a szemed! Tudod, milyennek képzeltem el a fenti világot?...

A következő műszakban Artyom egyre tekingetett, mikor gyűlik már össze Homérosznál a kellő mennyiségű törmelék: alig várta, hogy elmesélje neki, hogy megossza vele, hogy megörvendeztesse és hogy kimagyarázkodjon.

De az öreg nagyon lassan dolgozott. Lesoványodott, a bőre lötyögött rajta, a tekintete tévelygett. Homérosz kíméletesen törte a falat csak apró darabok bomlottak le róla, inkább csak repedések maradtak rajta.

Végül aztán anélkül, hogy kellő mennyiségű törmelék összegyűlt volna nála, fogta magát, és leült.

Hátát a falnak vetette, a lábát kinyújtotta, a szemét becsukta.

Artyom vette észre elsőként, hamarabb, mint a smasszerek; megdobta Ljohát egy kaviccsal: tereld el a figyelmüket. Ő maga a kiszáradt öreget a talicskába, elszállította mintegy eltemetni az alagútba, de az alvóknál kiborította. Kapott aztán azért, mert az üres talicskát tolta de nem az öreg miatt.

Artyom kérte az Istent, hogy ne írja még le az öreget. Az elmúlt héten sok mindent kért már tőle... vajon hogy fognak elszámolni? És az Isten újra kegyes volt hozzá. Homérosz nem halt meg: felébredt a sípszóra, egy másik műszakkal.

Artyom kiügyeskedte, hogy találkozzon vele a vályúnál. Alig várta, hogy beszéljen vele.

– Hallod öreg? Eszembe jutott. Eszembe jutott, honnan kerültek ezek a repülők a fejembe!

– Mi? – az öreg még kicsit süket volt.

– Akkor ott a Cvetnojon. Amikor leitattál. Azt hiszem, láttam azt a lányt. Tudod, közvetlenül a szemem előtt... Itt rémlik előttem. Csak... Csak ne haragudj rám!

– Láttad őt?

– Láttam. Ott, a Cvetnojon. Ő mesélte nekem ezt az egészet. Semmi köze ehhez a füzetednek. Becsszóra.

– A Cvetnojon van? Hogyhogy...

– Szőke. Törékeny. Szása. Szásenyka.

– Nem hazudsz? – Az öreg hangja elgyengült: szeretett volna hinni Artyomnak, igyekezett hinni neki.

– Nem hazudok. Nem gúnyolódok – válaszolta határozottan Artyom.

– Él? Hiszen te... Hiszen ott etted azt a vackot... Amitől mindenféle...

– Láttam a lányt. És beszéltem is vele. Emlékszem rá. Eszembe jutott.

– Állj! Szása? Az én Szásám? Abban a kígyófészekben? Abban a lebujban? Mit keres ő ott? Mit csinált? Milyen helyzetben láttad?

– Semmi gond, öreg. Ő... ő jól van. Egy héttel ezelőtt még élt.

– De hát hogy lehet ez? Hogy tudott kijutni?

– Tőle hallottam ezt az egészet. Tőle származnak ezek a képek. A repülők. Az eső. Azt mondta: csukd be a szemed, és képzeld el...

– De hát... miért van a bordélyban?!

– Halkabban, öreg. Nem szabad így... felizgatnod magad. Ő a bordélyban van, mi meg itt... Lehet, hogy a bordély nem is olyan rossz hely.

– Meg kell találni. Ki kell hozni onnan.

– Megtaláljuk, öreg. Feltétlenül megtaláljuk. Csak téged meg engem is megtalálna már valaki. Ülj csak le, ülj le, minek ugrottál fel?

Szása erőt öntött Homéroszba, a remény becsapta a testét. De ez a csalás nem tartott ki hosszú ideig. Az öreg nehezen csapkodott a csákánnyal, és már nem ő irányította a szerszámot, hanem a szerszám őt: vitte, meg-megingatta. Korábban nem volt hová mennie innen, most pedig nem tudta, hogyan mehetne oda, ahova mennie kell.

Megkérni az őrséget, hogy Homérosz pihenhessen, annyit jelentett volna, hogy azonnali halálra ítéli. De a halálos ítéletet amúgy is csak egyetlen dolog tartotta vissza: fennakadás állt be az új munkások szállításával, így a régiekkel a smasszerok elnézőbbek lettek. Így húzott ki Homérosz még egy napot.

Aztán eljöttek érte.

– Nyikolajev! – kiáltottak bele a hangosbeszélőbe a kaputól. – Nyikolajev Nyikolaj!

Homérosz a nyaka közé húzta a fejét, gyorsabban kezdett csákányolni, hogy kitermelje még a normát, mielőtt agyonlövik.

Artyom közelebb vánszorgott talicskájával a kapuhoz, felderítésre indult; a kapu nyílásban, géppisztolyos őrök között, undorodva és riadtan leskelve befelé, Ilja Sztvepanovics állt. Fel volt püffedve, de különben épségben volt, és egyenruhát viselt. Az állához emelte a megafont, és még egyszer beleszólt:

– Nyikolajev! Homérosz!

Ekkor észbe kapott az őrség is, körbenézett, és odacipelte Ilja Sztyepanovicshoz az öreget. A tanár egy-két lépést lejjebb ereszkedett. Motyogott valamit az öreg koszos fülébe, miközben fintorgott a bűztől. Homérosz nem nézett rá, hanem csak maga elé, a földre. Artyomot a kíváncsiságáért meg az elmerengéséért megkorbácsolták, úgyhogy tovább kellett mennie. Ilja Sztyepanovics ácsorgott egy darabig, aztán makulátlan kezével rálegyintett Nyikolaj Nyikolajevre, és elment.

– Mit akart? – kérdezte Artyom az öregtől, kivárva a dézsánál a megfelelő pillanatot.

– Ki akart vinni. Leült megírni a könyvét, de nem megy neki. Biztosítottak neki minden feltételt... Külön irodát. Rendes fejadagot. De nem megy. Azt mondja, elolvasta a füzetemet. Szeretné, ha segítenék neki. Ha súgnék. És örökre kivisz innen.

– Menj! Egyezz bele!

– Mibe egyezzek bele? Hogy megírjam a könyvét?

– Nem mindegy az neked? Hiszen itt megdöglesz!

– Megírjam neki a Reich dicsőségéről szóló könyvet, a saját szavaimmal?!

– Így viszont nem lesz semmilyen könyv! És te sem leszel! Nem marad hátra semmi.

Homérosz beleszürcsölt a löttybe, lenyelte; rendes íze volt, nagyjából olyan, mint az életé.

– Azt mondtam neki, hogy nélküled nem megyek.

– De mész öreg! Menj!

– De téged nem tud. Egy embert kért a munkához, kettőt nem adnak neki, azt mondja.

– És... és Ditmar mit mond?

– Ditmart megölték. A Tyeatralnaján. A vörösök valahogy áttörtek és megölték. Meg még sokakat másokat is. Ugyanazon a napon. A tanár most a Führer mellett dolgozik. Megtetszett neki a könyv gondolata.

Ditmart megöltek.

Artyom az alagútban rekedt. A semmiben.

Itt most nem tud róla és nem emlékezik rá senki: túszból, fogolyból, kettős ügynökből névtelen korcs, rabszolga, fogyóeszköz lett. Nincs értelme tovább várnia, nincs mitől félnie, nincs mibe kapaszkodnia. Elveszett itt, a végtelen élettérben, és nincs, aki keresné. Minden erejét elhasználta már, mind ott van, benn az alagútban: az alagút megtelt vele, mint a bélcsatorna, Artyom pedig lesoványodott és leromlott. Rozsdás ízt érzett a szájában, egy falat se ment le a torkán, zúgott a feje.

– Menj, öreg! Menj csak! Nélkülem!

– Hogy hagynálak itt téged? Hiszen értem jöttél.

– Te legalább jelenteni fogsz valami reményt. Rám már tovább nincs szükségük. Viszont az egyikünkre legalább szükségük van. De ha te meghalsz, akkor egész biztosan én is. Kérd meg őket, hogy hívják vissza a tanárt! És menj el!

– Én így nem tudok.

– Hogy fogod akkor kihozni onnan a kislányt... a bordélyból... ha kinyúvadsz? Ne haragudj meg érte. de nem maradt több hátra neked, mint... Már alig állsz a lábadon! Na?!

– Nem megy.

Éjszakára, a pihenő idejére, amikor talicskán vitték el a kövek közé szomszédját, akinek kifejlett golyvája volt, az öreg összekapirgált annyi törmeléket, hogy Artyonmak oda kelljen mennie hozzá.

– Tudod, ha mégis beleegyezek... Valahogy meg tudnám ott vetni a lábam, és aztán megpróbálhatnálak téged is kihozni innen.

– Hát persze! – mondta Artyom. – Erről beszélek én is!

– Gondolod, kérjem meg őket...

– Kérd!

– És te ki fogsz tartani? Mennyi ideig tartasz még ki?

– Bármennyi ideig, öreg! – Ígérte Artyom olyan magabiztosan, amennyire csak tudta. – Várj csak itt, majd én elmegyek az őrségért.

Amíg várták a tanárt, a smasszerek óvakodtak tőle, hogy Homéroszt elcsúfítsák, és ebből az érinthetetlenségből Artyomnak is jutott valamennyi – úgyhogy tudtak még egymásnak ezt-azt mondani.

– Nagyon jó, hogy kijutsz innen, öreg. Nagyon jó, hogy írni fogsz. Hiszen nyilván nemcsak az ő könyvét fogod írni, hanem a sajátodat is folytatod, ugye?

– Nem tudom.

– Folytatod. Biztosan. Úgy a jó, ha az ember után marad valami ezen a világon. Mindent nagyon jól kigondoltál.

– Jól van már.

– Nem, figyelj csak... Mindent nem tudok most elmondani... Csupán a feketékről szeretnék mesélni, az a legfontosabb. Mit akartál írni róluk a könyvedben?

– Miért, mit kellene?

– A feketék, öreg... nem démonok. Nem akartak bántani minket. Ők menthettek volna meg bennünket. És, csak hogy tudd... én nyitottam ki nekik a metró kapuját. Kicsi voltam még. Sehogy se tudtam elfelejteni egy napot, még a gyerekkoromból... Ezért aztán...

Ezért aztán rávette Vitalikot és Zsenykát, akik ugyanolyan kisfiúk voltak, mint ő, hogy játsszanak sztalkereset, és menjenek el az elhagyatott Botanikuskertbe, habár a gyerekeknek szigorúan megtiltották, hogy az alagútba bemenjenek, és aztán elfordította a hermetikus kapu zárókerekét, és megnyitotta az utat felfelé, és elsőként rohanni kezdett felfelé a szakadozott mozgólépcsőfokokon – hogyan lehetne ezt elmagyarázni?, – hogy találkozhasson az anyjával, mert egyre csak az a kacsás-fagyis nap járt a fejében, és találkozni akart vele, mert már nagyon hiányzott neki, és a többieket csak azért rángatta magával, mert egyedül félt...

A feketék pedig... A feketék pedig nem kint látták őt meg, hanem még bent: a magányos árvát, aki elveszett a világukban. Meglátták, és magukhoz szelídítették. De nem is, hanem a fiukká fogadták. Ő pedig azt gondolta, megszelídítették: félt, hogy láncra fogják verni, hogy megtanítják teljesíteni az utasításaikat, és hogy az emberekre uszítják. Félt, hogy a gazdái akarnak lenni. De nekik erre nem volt szükségük. Egyszerűen csak megsajnálták. és mivel sajnálták, óvták is. És ugyanígy sajnálatból hajlandóak lettek volna megmenteni az össze föld alatt élő embert is. Csakhogy az emberek ehhez már túlságosan elállatiasodtak. A feketéknek szükségük volt egy tolmácsra, közvetítőre. És Artyom, akit ők választottak ki, megérthette volna a nyelvüket, megtanulhatta volna, hogyan fordítsa oroszra az üzeneteiket. Ez lett volna a küldetése: híddá válni az új ember és a régi ember között.

De Artyom megijedt. Megijedt rájuk bízni magát, félt a fejében megszólaló hangoktól, álmoktól, képektől. Nem hitt nekik, nem hitt magának sem; és a feladathoz – megtalálni a módját, hogyan lehet elpusztítani a feketéket – csakis azért látott hozzá, mert félt őket magába engedni, hallgatni őket, és engedelmeskedni nekik. Egyszerűbbnek bizonyult a háborúban felhasználatlanul maradt rakétákat találni, és a feketéket mind egy szálig kiirtani. Felperzselni a narancsszínű lánggal azt a helyet, ahol megszületett az új értelmes ember. A Botanikuskertet. Ugyanazt a helyet, ahol Artyom négyévesen kézen fogva sétált az anyjával.

Azelőtt, hogy a rakétákat elindította, és a koordinátákat Melnyiknek megadta volna, egyetlen másodperce maradt. Erre az egy másodpercre mégis beengedte a feketéket; ők pedig, nem azért, hogy mentsék magukat, hanem az iránta érzett sajnálatból, hiszen tudták, hogy Artyom a halálos ítéletüket már úgysem változtatja meg, végül mégis megmutatták még neki az anyját. Az arca mosolygós volt. A feketék – az anyja hangján – azt mondták neki, hogy szeretik és hogy megbocsátanak neki.

Akkor még mindent helyrehozhatott volna. Megállíthatta volna Melnyiket, kikapcsolhatta volna a rádiót... De megint csak gyávának bizonyult.

Amikor pedig a rakéták elkezdtek becsapódni... Már nem volt senki, aki Artyomot szerethette volna. És nem volt kitől bocsánatot kérnie sem. És a mama arca is elporladt örökre. És a Botanikuskert olvadt aszfalttá és fekete szénné vált: egy négyzetkilóméternyi szénné és korommá. Artyomnak nem volt többé hová visszatérnie.

Lement az Osztankinói-toronyból, hazament a VDNH-ra – és ott úgy fogadták, mint hőst, mint megmentőt. Mint egy szentet, aki képes volt legyőzni a rettenetes sárkányt. Ő viszont továbbra is félt: félt, hogy megőrül, félt, hogy mindenki bolondnak fogja, tartani. És Ányán meg Melnyiken kívül nem mondta el senkinek, mi történt ott valójában. Nem beszélt arról, hogy talán megsemmisítette az emberiség számára az utolsó lehetőséget, hogy visszaszerezze magának a Földet. Két embernek vallotta be, de egyikük sem hitte el neki.

És csak később, egy év múlva kezdett emlékezni rá: nagyjából akkor, amikor ki feszítették Ulmannal az antennát az Osztankinói-tornyon, és Ulimán adó-vevőjében mintha valami felhangzott volna, még mielőtt Melnyikkel kapcsolatot létesítettek. Valami hívójel... De nem Artyomon volt a fejhallgató, úgyhogy akár képzelhette is.

De ha csak képzelgett, akkor...

Akkor ennyi. Visszafordíthatatlanul. Végérvényesen Ügyetlen, gombától síkos ujjaival megsemmisítette a maga és mindenki más számára egyedüli reményt. Ő, Artyom ítélte a metróban élő embereket két életfogytiglani bezártságra. Őket, a gyerekeiket, a gyerekeik gyerekeit.

De ha maradt még egyetlen hely a Földön, ahol élnek emberek...

– Ha legalább egyetlen...

– Nyikolajev! Nyikolaj Nyikolajev!

– Menj! Elkísérlek odáig... Hátha nem zavarnak el.

– Ez mind igaz? – Homérosz megfogta a kezét, mintha Artyom segített volna az öregnek menni; valójában azonban az öreg segített Artyomnak.

– Igaz. Gyorsan meséltem... Ahogy tudtam. Hogy a végére érjek.

– Amikor majd kiviszlek innen, akkor majd mindent elmesélsz részletesebben is, ugye? Alaposabban, ugye? – Homérosz a szemébe nézett. – Hogy a könyvben minden teljes egészében meglegyen. Hogy minden pontosan le legyen írva.

– Persze. Amikor kiviszel. De a legfontosabbat elmondtam. Egyszerűen csak... szerettem volna elmondani neked. Hiszel nekem?

– Hiszek.

– Így is fogod megírni?

– Így.

– Jól van – mondta Artyom. – Helyes.

Ilja Sztyepanovics türelmetlenül állt ott, szemlélte a vadembereket; talán azon gondolkodott, hogyan lehetne a legügyesebben kihagyni őket a könyvből. Homérosznak megörült, elmosolyodott, a vállára vattakabátot terített. Az öreg kezet nyújtott búcsúzásképpen Artyomnak.

– Még találkozunk.

A tanárnak megrándult az arca: tudta, hogy nem lesz semmiféle viszontlátás, de nem akart vitába szállni Homérosszal.

Artyom is tudta, de ő sem akart vitatkozni.

– Ilja Sztyepanics! – szólította meg a tanárt, amikor az már vezette el az öreget.

A tanár kelletlenül visszanézett. Az őrség feléledt, megsuhogtatta Artyom fölött a tüskés korbácsot.

– És mije született a feleségének? – kérdezte Artyom jól érthetően. – Mihez lehet gratulálni?

Ilja Sztvepanovics elsápadt, egy pillanatra megöregedett.

– Holtan jött a világra – mondta hangtalanul; Artyom azonban leolvasta ajkáról az igazat.

Becsapódott a kapu, és Artyom vállába élesen belemart a korbács. Vérezni kezdett. Jól van. Csak hadd folyjon. Csak hadd kerüljön felszínre minden.

Amikor megkapták a moslékot. Artyom nem csak egy szerűen zabált.

Megemlékezett Ditmarról.

Jó, hogy kikísérte az öreget.

Jó, hogy meggyőzte róla, hogy őt is ki tudja majd vinni innen.

Jó, hogy nem hagyta erről önmagát is meggyőzni. Többé legalábbis nem rándult össze, amikor megnyikordult a bejárati kapu. Nem reménykedett semmiben. Nem számolta a napokat. Egyszerűbb volt így, az időtlenségben.

És az is jó, hogy el tudta mesélni Homérosznak a legfontosabbat magáról meg a feketékről. Hogy futotta rá időből meg levegőből. Most már nem volt olyan félelmetes itt maradni, elfeledetten.

A többi állomáson valami történhetett: talán kitört a háború; de a Schiller állomást mindez nem érintette. Itt minden a megszokott rend szerint zajlott: az élettér felzabálta a földet, a Kuznyeckij moszthoz vezető alagút földdel és emberekkel táplálkozott, kúszott az állomáshoz. Artyom egyre gyengült, de még igyekezett létezni. Ljoha, a bróker olyan lett, mint egy két lábon járó csontváz, de azért megpróbálta lepipálni Artyomot.

Már nem társalogtak egymással: nem volt miről. Voltak, akik megpróbáltak megszökni, csákánnyal vetették rá magukat a szögesdrótra, az őrségre – mindegyiket agyonlőtték, és megfélemlítés céljából találomra még másokat is. Attól kezdve féltek a szökéstől, még beszélni is féltek róla, sőt még rágondolni is.

Artyomot egy dolog tartotta életben: pihenőkor, amint az alvásra kijelölt árokban elhelyezkedett valakinek a testén, becsukta aszemét és elképzelte, hogy a feje egy gyönörű és meztelen kislány, Szása térdén nyugszik; és simogatta a saját haját, és nem is érezte a saját keze súlyát. Elképzelte, hogyan mutatta meg neki a kislány a fenti várost. Szása nélkül elpusztult volna.

Amint a kiszabott négy órás alvás után felébredt, gyorsan felkelt és szaladt, és dobált, és emelt, és rakodott, és cipelt, és kirakodott. És ment, és mászott, és elzuhant. És újra felállt. Hány napon át? Hány éjen át? Nem tudni. A talicskát már csak félig rakta: többet nem bírt el. Még jó, hogy a korcsok is feleannyit nyomtak a gyenge tápláléktól: különben nem bírta volna se felsegíteni, se elföldelni őket.

Nappal akadt még egy titkos szórakozása: azt a falat, ott ni, senki se bontotta, és Artyom tudta, hogy azért nem bontanak arrafelé, mert nem messze tőle kezdődik az a bizonyos átjáró, ahol a szociális lakások vannak. Számításai szerint ott, a falon túl helyezkedett el Ilja Sztyepanovics és Narine kényelmes kis lakása is. Artyom naponta egyszer, miután lopva körbekémlelt, odafutott ehhez a falhoz, és kopogtatni kezdett rajta: kipp-kopp. Az őrség nem hallotta, Ilja Sztyepanovics sem hallotta, és maga Artyom sem hallotta ezt a kopogtatást; ennek ellenére minden alkalommal vad, hangtalan nevetésben tört ki tőle.

Aztán az örökkévalóság kellős közepén elérkezett a megmenekülés, amit az emberek már nem is vártak. Szörnyűséges menekvés volt. A kinti világból betört az ő kis világukba a háború.

A kapu sokszor egymás után becsapódott, és a Schiller állomást Vasgárda-egyenruhás, jól táplált katonák árasztották el. A korcsok és a vademberek abbahagyták a sürgés-forgást, megdermedtek, bambán a vendégseregre bámultak. Engedetlenné vált, megcsontosodott agyukkal próbálták összerakni a mozaikképet a jövevények elejtett szavaiból.

– A vörösök elfoglalták a Kuznyeckij mosztot!

– Osztagokat dobtak át a Lubjankáról! Be fognak törni ide!

– Percek kérdése! A parancs: feltartóztatni őket!

– Hol vannak a tűzszerészek? Hol maradnak a tűzszerészek?

– Aláaknázni a Kuznyeckij mosztra vezető alagutat! Minél távolabb az állomástól.

– Hol a robbanószer? Hol vannak a tűzszerészek?

– Már jönnek! Ez az előőrs! Szedjék le őket a géppuskások! Szaporán! Na?!

– Vágjátok el! Vágjátok el a szögesdrótot! Aláaknázni, minél távolabb az állomástól!

– Minél távolabb! Máris!

Beszaladtak a leizzadt tűzszerészek, cipelték a robbanóanyaggal teli súlyos ládákat; a vademberek még mindig nem értettek az egészből semmit. Artyom mindent a megszokott, összekaristolt és befülledt műanyag sisakja mögül figyelt. Mintha őt az egész nem is érintette volna.

– Nem lesz rá időnk! Túl közel vannak! Időt kell nyernünk! Időt!

– Mit csináljunk?! Mindjárt itt lesznek! Elveszítjük az állomást!

– Nem hagyhatjuk!

Ekkor valakinek támadt egy ötlete.

– Hajtsátok ki a korcsokat! Az alagútba!

– Mi?!

– A korcsokat az alagútba! Hogy felfogják a csapást! Csákányokkal! Lapátokkal! Feltartóztatják a vörösöket! Míg őket fogják aprítani, lesz annyi időnk, hogy aláaknázzuk!

– Ezek nem fognak harcolni! Nézz rájuk...

– Ők lesznek a záróosztag! Hajtsuk őket... Szolovjov! Borman! Klik! Hajtsd őket! Na! Egy másodpercetek van, szarzabálók! Szaporán!

Az őrség suhogtatni kezdte a korbácsokat, a láncokat, próbálta elhajtani faltól a hozzá tapadt földtúrókat, nyájba terelni őket, beszuszakolni az alagút torkába. Itt nemrég még áthatolhatatlan kerítés húzódott – szögesdrót három sorban. Ez a pókháló viszont most cafatokban lógott, és kiderült, hogy mögötte sínpálya húzódott. És még egy a Kuznyeckij moszt felé. És annak a mélyén valami rettenetes dolog fortyogott.

A vademberek süketen torlódtak be az alagútba, és gyámoltalanul, értetlenül pillantgattak a smasszerekre: mit akarnak tőlük? Mindegyikük kezében ott volt az a szerszám, amelyikkel dolgozott: aki csákánnyal, annak a csákány, aki kalapáccsal, annak a kalapács. Artyom a talicskájával indult el, de a talicska akadályozta a többieket, nekiütődött a térdüknek, nem lehetett tolni a talpfákon, úgyhogy szóltak neki, hogy dobja félre. Artyom ott hagyta, és üres kézzel ment tovább. A keze kényelmetlenül érezte magát, hiányzott neki a szerszám. Az ujjai már meggémberedtek, kört formálva megmerevedtek: úgy, hogy kényelmesen beleilleszkedjen a talicska szarvba vagy a lapát nyele.

Azokat, akik utolsókként vánszorogtak, korbácsolni kezdték a géppisztolyosok. A géppisztolyosokat utászok követték; ládákat cipeltek, zsinórokat húztak ki.

– Hová? Hová? Minek? – bégették a meztelen vademberek, miközben a sötétbe bámultak, a fényszórókra meg az őrök fegyverére pillantgattak.

És a feltáruló fekete lyukból, amelybe mindenkit be kellett gyömöszölni, a sínek mellől kifolyó patakocskákkal együtt kiáramlottak a távolban felhangzó „hurrááááá” kiáltások visszhangjai is.

– Mi az? Mi van ott?

– Hová megyünk? Kiszabadítanak bennünket?

– Azt beszélik, kiszabadítanak bennünket! Az előbb mondta valaki!

– Fogd be! Mindenki fogja be! Előre! Előre, rohadékok!

– Hurrrááááá!...

– Halljátok? Halljátok?! Ezek a csúszómászók száz métert se fognak megtenni... Alig vánszorognak! Ez szabotázs!

– Ide! Ide! Kezdd el aláaknázni!

– Hajtsd tovább a korcsokat! Hajtsd őket közelharcba!

– Hurrráááá!...

– Hajtsd őket előre! Gyorsabban!

Az utászok megálltak, sürgölődtek, kinyitották a ládáikat, elkezdték kiszedni belőlük a robbanóanyagot, felrakni az alagút falára, beilleszteni a tartószerkezet mélyedéseibe.

Artyomot puskatussal hátba verték, mire szaporábban kezdte szedni a lábát, és maga mögött hagyta a sürgölődő tűzszerészeket. Korbácsütések hasították át a levegőt, milliówattos reflektorok világították meg az alagútban botorkálókat, akik hosszú, görnyedt árnyékokat vetettek a nedves talpfákra, miközben ösztökélve ugatott rájuk a hangosbemondó:

– Hé, maguk! Maguk mindannyian! Nagy tett előtt állnak! Meg kell menteniük a Reichet! Korcsok hada támad ránk! Vörös gyilkosok, akiket nem tart vissza semmi sem! Maguk ma rászolgálhatnak a megbocsátásra! Vérrel fizethetik meg azt a jogot, hogy embereknek nevezhessék magukat! Ezek megsemmisítik a Reichet, aztán az egész metrót! Senki más nem tudja megállítani őket, csak maguk! Hátba akartak támadni bennünket, de nem tudták, hogy a hátunkat maguk védik! Jobban vannak felfegyverezve, de maguknak is van fegyverük! Maguknak nincs mit veszteniük, ezért nincs is mitől félniük!

– Én... Hová? Nem megyek! Én nem tudok harcolni!

Dörrenés. A lövés visszhangja elnyelte a kiáltást. És rögtön ezután, anélkül, hogy megvárták volna, amíg a nyájban mindenki felfogja, mi történt, eldördültek a géppisztolyok, és tarkón lövöldözték a lemaradókat. Valaki az utolsókat lehelte. Felordított egy sebesült. Visítani kezdett egy nő. Artyom szomszédja hátranézett, szisszenés hallatszott, majd a férfi bugyborékoló torokkal felbukott.

– Előre, mocskok!!!!! Ne merészeljetek megállni!

– Ne álljatok meg! Lőnek! Fussatok!

– Előre! Előre!

Az arccal a sínekre bukó holtak, mint dominók lökték hátba az előttük tolongókat, a következő hullákat: az egyik fennakadt, a másik előrezuhant, a zavaros és félelmetes HURRÁÁAÁÁ kiáltás irányába, amely az alagúton át bugyborékolt végig, kavargott és száguldott feléjük, mint a fejtésbe beáramló talajvíz.

– Nem vagyunk birkák! – kiáltotta egyszer csak elöl valaki a korcsok közül. – Nem adjuk meg magunkat!

– Menjünk! Nem adjuk meg magunkat!!

– Halál rájuk!!!

– Üsd-vágd! – ordította még valaki a tömegből. – Előre! Előre-e-e-e!

És lassan, mint a gőzmozdony lendkereke, mint az ébredező beteg, ez az egész nagy, meztelen tömeg, ezek a szőrös és összevert emberek, ezek a csákánnyal és kalapáccsal felfegyverkezett vadállatok nekiiramodtak, összeszedték erejüket, hogy fejük fölé emeljék a szerszámukat, hogy megöljenek vele valakit, mielőtt ők maguk elpusztulnának.

– Halál rájuk! Nem adjuk meg magunkat!

– ELŐREEEEE!

Egy perc múlva már mindenki torkaszakadtából üvöltve, sírva, sikítva rohant; és a géppisztolyos pásztoroknak is futniuk kellett a felélénkült nyájukkal, pedig lomhák voltak, és undorodtak az egésztől. Halványodni kezdett hátuk mögött a reflektorok fénye; az üldözők lemaradtak, nem akartak összekeveredni az ágyútölteléknek szánt emberhússal. Elöl félhomály, a rohanó lények árnyéka beleolvadt a feltoluló sötétségbe.

Artyomnak ugyan nem volt semmi a kezében, de megállni nem tudott: azt, aki úgy döntött volna, hogy megáll e lavina közepén, azonnal elsodorták és agyontaposták volna. Utolérte Ljohát, aki vadul, őrülten nézett, és nem ismerte meg Artyomot. Aztán lehagyta.

– HURRÁÁÁÁÁÁ!

A vörösök hirtelen törtek elő.

Átszakították a homály leplét, és azonnal szemtől szembe kerültek a vademberekkel, a pofájuk szinte összeért. Alighogy kikeltek az alagútból, máris kiáradtak onnan, és összeütköztek.

– ÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!!!!

Ugyanúgy nem volt náluk zseblámpa, mint a Schiller állomásról rohanó nyájnál; a sötétben, vaktában rohantak. A nyájban az elsőknek éppen csak annyi idejük maradt, hogy hátralendítsék a csákányukat...

És máris felhangzott:

ÚÚÚÚÚÚÁÁÁÁÁ

Hogy bömböltek hátul!

Hogy rengett a föld!

Elsöpörte az utolsó sorokat a robbanás forró szele, hogy felbőgött az alagút, mint Jerikó kürtje, hogy kialudt egyetlen pillanat alatt minden reflektor, hogy elhallgatott minden géppisztoly, és nem maradt semmi – csak a feketeség, az áthatolhatatlan sötétség, körös-körül, mintha az egész világ elpusztult volna; minden felrobbant, és mindent elárasztott a teljes, totális, reménytelen sötétség.

Artyom vakon és süketen futott, ahogy a körülötte lévők is. Aki elesett, mert fellökte a légnyomás, azonnal megpróbált lábra állni, keresni a vaksötétben a csákányát, a kalapácsát...

Mert nem a fülükkel, hanem a bőrükkel, a szőrzetükkel érezték, hogyan ügyködik, arat, csapkod az emberek között találomra, vakon a halál. És fel kellett állni, védekezni ellene a csákánnyal, meglendíteni és összezúzni vele az üres koponyáját, beleütni a hegyét a kiszáradt szemgödrébe, kirántani, vállból újra meglendíteni és újra lesújtani.

Egyetlen lövés sem dördült el: nekik, a vörösöknek sem volt puskájuk vagy géppisztolyuk, mindenki közelharcba indult azzal, ami a keze ügyébe került, a vaksötétben nem lehetett tudni, éppen mivel.

Artyom széttárta a karját, elkapott egy nyelet, elvette valakitől a csákányát és részegen a félelemtől meg az indulattól, szintén előremászott a meztelen emberi testeken át, hogy fejét a malomkövek közé dugja, hogy ebben a mészárlásban ne vak barom, hanem elvakult mészáros legyen, ha már más nem adatott.

Ott elöl, már egészen közel, ütötték, vágták, aprították egymást, kíméletlenül, nem emberi módon, azt sem tudva, kit ölnek és miért, és nem kiáltottak már sem „Halál!”-t, sem „Hurrá!”-t, mert elfelejtették az orosz nyelvet is, bármilyen másikat is, és csak morogtak és vonítottak összefüggéstelenül, értelmetlenül.

Rozsdás levegő csapott Artyom arcába: az éles vas tenyérnyi távolságban zúgott el mellette; félreugrott, válaszcsapást mért – a sajátjára? Az ellenségre? De voltak-e ott sajátjai? A vérnek volt rozsdaszaga, az emberekből pedig szarszag áradt.

A vademberek és embervadak egymásnak rontottak, minden erőből, az utolsó erejükből igyekeztek agyonverni egymást, hogy vége legyen mindennek: hogy ne kelljen félniük többé semmitől.

Artyom lesújtott, egyszer, kétszer, háromszor, és néhányszor el is talált valakit. Forró nedvesség fröcskölte be: a csákány beakadt, nagy nehezen kirángatta, s közben a feje fölött valami súlyos tárgy húzott el, hogy szétloccsantsa a koponyáját, de célt tévesztett.

Aztán robbanást érzett a térdénél, és a sínekre zuhant; mászni kezdett, el akart rejtőzni valami puha alá, de ez a puha valami rugdalózott, amíg csak bírt, eltaszította magától, hangtalanul harapott, összepiszkolta valami ragacsos, forró lével.

Végtelen idő telt el, de nem lett világosabb; az emberek pedig egyre csépelték egymást, rávetették magukat a jajgatókra, a nyögdécselőkre, csapkodtak találomra, kongatták a síneket, ha mellé ütöttek. Artyom hallgatta a sínek kongását, csöndben keresztet vetett, és nem eresztett ki egyetlen hangot sem a torkán. Tarkóját ráfektette egy hullára, és azt képzelte, hogy Szásenyka vette a térdére a fejét. Magára húzott egy másik testet, elrejtőzött alatta.

Sokáig feküdt így.

Az öldöklést csak akkor hagyták abba, amikor már senki sem bírt állni a lábán.

Ekkor azok, akikben még maradt élet, megmozdultak, és újra tanulni kezdtek beszélni. Artyom a szétmarcangolt térdét tartva elhúzta fejét Szása térdéről, és felült. Suttogni kezdett:

– Ennyi... Ennyi. Elég volt. Nem akarok többet gyilkolni. Te ki vagy? – nyújtotta ki ujjait maga elé. – Ki van itt? A Schillerről vagy?

– Én a Schillerről vagyok – szólalt meg valahol valaki.

– Mi a Lubjankáról – felelték rá egészen közel.

– A Lubjankáról?

– Fasiszták vagytok? Vasgárdisták? Emberevők?

– Mi a Schillerről vagyunk – mondta Artyom. – Korcsok, rabok. Behajtottak bennünket. Záróosztagnak.

– Mi pedig a Lubjankáról – ismételték meg neki. – Foglyok. Politikaiak. Előrezavartak bennünket... A Puskinszkajára. Mint húst a darálóba... A valódi egységek előtt... Be a lőrésbe... Hogy mi fogjuk fel a...

– Hogy felfogjuk a csapásokat... Mint húst a darálóba... – ismételte meg Artyom. – Hogy felfogjuk! Mert korcsok vagyunk...

– Itt mindenki a Lubjankáról van, mindenki a cellákból, mindenki letartóztatott volt – mondták neki. – A záróosztag hátulról... A csekisták... lőttek ránk...

– Nekünk is... Nekünk is a hátunkba... Az őrség...

– Utánunk nem jöttek... A záróosztag hátul maradt...

– Ott hátul felrobbantották az alagutat. Arrafelé nem lehet... Nincs hová mennünk... Nem jöttek utánunk. Itt hagytak minket...

– És ti miért... Minket miért?

– Hát ti minket?! Miért?! He?!

Valaki nehézkesen, fájdalmasan, törött lábbal, féregmódon mászott oda Artyomhoz, a hang irányába. Artyom hallotta ugyan, de ütni már képtelen volt. Ez a valaki nehezen közeledett, úgyhogy Artyom is elindult felé. Előrenyújtotta a kezét, ujjait összefonta a másik ember ujjaival, magához húzta.

– Istenem, hát ti minket miért?

– Bocsáss meg... Bocsáss meg... Istenem bocsáss meg.

És egymáshoz simultak. Artyom átölelte ezt az, úgy látszik, felnőtt férfit, összeért a homlokuk; a férfit rázta a zokogás, és Artyomot is rángatta a görcs ömlöttek a könnyei. Miután a férfi is kisírta magát, felsóhajtott és meghalt. És Artyom akkor eleresztette.

Lefeküdt.

Fejében kipattanta rugó, eszébe jutott valami.

– A Lubjankáról... Ki van még itt a Lubjankáról?

Itt is, ott is testek hevertek, megpróbálták mozgatni törött karjukat, gondolkodni betört koponyájukkal, krákogtak, félrebeszéltek.

– Natasenyka... Tedd fel a teafőzőt, szerelmem... Hoztam tortát.

– Ha hazaértem Törökországból, azonnal felhívlak!

– Én építettem a Moszkva-Cityt! Én építettem!

– Miért van ilyen sötét? Félek a sötéttől! Kapcsold fel a villanyt! Szerjozska!

– Istenem, nagyi, hát te mit keresel itt? Minek jöttél?

– Tágítani fogjuk az életteret! Hogy jusson mindenkinek hely!

– Vizet... Adj vizet...

– Aljonka! Aljonka, te kis csibész!

– Én... én a Lubjankáról jöttem...

Artyom fél térden és két könyéken mászni kezdett oda, ahonnan szóltak.

– Ki vagy? Beszélj, ne félj! Hol vagy?

– Te ki vagy? – kérdezte egy nő.

– Zujev... Zujev veletek volt?

– Miféle Zujev? Nem volt semmiféle...

– Zujev! – ordította Artyom. – Igor Zujev! Zujev, életben vagy? Zujev!

Fél lábra állt, nekitámaszkodott a falnak, a tartószerkezetbe kapaszkodva vaktában szökdécselni kezdett.

– Zujev! Igor Zujev! Melyikőtök Igor Zujev az Ohotnij rjadról? A Proszpekt Markszáról? Hol vagy?

– Hé, hallgass már el! Elég az ordibálásból! Mindjárt jönnek ezek!

– Ne fenjünk ma este moziba? Olyan szép az idő ma, hogy kár lenne otthon ülni.

Igor nem felelt.

Lehet, hogy ott feküdt, egészen közel, de fél fejjel nem tudott beszélni. De az is lehet, hogy elbújt a ravasz, csöndben maradt, nem akarta, hogy rátaláljanak.

– Igor! Zujev! Ki ült együtt Zujevvel? Aki a más városokban lévő túlélőkről... Akik Sarki Hajnalban... Akik eljöttek Moszkvába... Ki ült együtt vele?! Zujev!

– Micsoda?

– Aki mindenféle mesebeszédet terjesztett. Hogy valahol, egy másik városban vannak még túlélők! És hogy eljöttek Moszkvába!

– És mennyi trágya kárba vész a Schilleren, gyerekek, ha ti azt tudnátok!

– Nincs itt. Kh-kh-kh. Zujev nincs itt.

– Mi? Hát te hol vagy? Ki mondta ezt?!

– Zujev nincs itt. Átadták a Hanzának.

– Várj! Ismételd meg! Hol vagy? Hol vagy, bazmeg?! Mondd már, ne rejtőzz el!

– Miért keresed? A barátod?

– Tudnom kell! Tudnom kell, miről beszélt! Miféle emberek? Hová érkeztek? Honnan?! Miért adták át a Hanzának?

– Azok az emberek, kh-kh-kh. Nem a Sarki Hajnalról jöttek. Sarki Hajnal, bazmeg. A Sarki Hajnalról csak a provokátorok mesélnek. Hülyeség. Pletyka... A mieink jöttek vissza... Akik a Rokosszozovszkijon laktak. Kh-kh-kh. A mi élmunkásaink... Kh-kh. Akik az évszázad építkezésére... Balasihába... Onnan jöttek vissza. Balasihából.

– Hé! Hol vagy?!

Szökdécselt tovább, a keze eltűnt a falban – egy vájat, vagy micsoda?! Elesett, felült, és kúszni kezdett a hang, a makacs köhögés irányába.

– Kazany szép város. Gyönyörű mecsetük van.

– Meggazdagodhatnék abból a trágyából, ha megkaphatnám.

– Én Kazanyból származom! A nagyanyám viszont falusi. Az apám ágán Hajrullinok vagyunk. A nagyanyám oroszul meg se tud nyikkanni.

– Hol vagy? Te, aki a jövevényekről beszéltél? Azt mondod, Balasiha megmaradt? És mi van a Sarki Hajnallal? Elpusztult?! Nem értem!

– Esetleg egy kis tejet a teába?

– Ki tudja, hol vannak túlélők. De a Sarki Hajnalról a provokátorok mesélnek. Kh-kh. Szép történet. Idióta meg akad mindig elég. Kh-kh-kh. Balasihában előretolt hadállás van. A felszínen. Van ott... egy rádió... Rádióközpont... És más városokkal... hogy hátha... Zujev mondta...

– Mit?! Mit mondott Zujev?!

– És ki hozza ma el az óvodából Tanyusát, te vagy én?

– Távozz tőlem, sátán, ne érj hozzám! Menj, menj el, kérlek. Nem vagyok a tiéd. Engem várnak odafönt az égben.

– Előretolt hadállás? Odafönt? Ki építi, nem értem! Miféle rádió?!

– Kh-kh-kh... Kh-kh-kh...

– Hol vagy? Beszélj! Miféle rádió?!

– Nagy gazemberek ezek a fasiszták. Kínozzák az embert, csak úgy. És nem törődnek a trágyával.

– A vörösök... A Vörös Vonal építi... Kh-kh-kh... Odafönt... Balasihában... Különleges objektum... Állomás... És előretolt hadállás... Hogy... a metró... helyett... Rádió... Állomás... Embereket tereltek oda...

– Balasihában állomás?! Miféle állomás?

– Embereket hajtottak oda... a Rokosszovszkijról... Azok meg visszatértek... Maguktól. Kh-kh-kh.

– Jelet keresnek? Onnan fogni lehet?! Mi?! Folytasd!

– Úúúúúhhhhh... úúúúúhhhhh... úúúúúhhhhh...

És eltűnt, mintha soha nem is létezett volna. A sötétből érkezett, a sötétbe távozott. Rázogatta Artyom az élőket, nyugtatgatta, győzködte a holtakat, de mindhiába.

– Balasihában! – ismételgette magának, hogy ne felejtse el, és hogy ne gondolja úgy, hogy az egész beszélgetést csak képzelte. Balasihában. Balasihában. Balasihában, Balasihában!

Most már semmiképpen sem volt szabad meghalnia. Most már mindenképpen ki kellett másznia ezek alól az emberek alól, kijutnia ebből a betonbendőből, ujjászületnie, befoltoznia magán mindenféle lyukat, és elvergődni ebbe a kibaszott Balasihába, erre az ígéret Földjére, akárki vagy akármi legyen is ott.

Újra felállt, belekapaszkodott a tartószerkezetbe, mint az anyja kezébe. A Schiller állomás el volt vágva. A Kuznyeckij moszton a vörösök. Nyilván csak amiatt nem jöttek ide, mert meghallották, hogy az alagút beomlott, de hozzájuk se lehetett eljutni.

Eszébe jutott az a bemélyedés a falban. Esetleg valami járat? Szökdécselt tovább, tapogatózott... Befurakodott... Vinnyogtak a patkányok... Ha patkány lehetne. A patkány kiszúrt szemmel sem téved el.

Szellő támadt. Meglebegtette lenőtt haját.

Mintha Szása ujjacskái fésülgették volna.

Felrántotta a szemét.

Ismét szellő lebbent, kellemesen és játékosan, úgy fújt, mint anya a gyermeke arcába.

Beleakaszkodott ujjaival a semmibe, a körme beletört a betonba... És valami vasra talált.

Fogantyú. Még egy fogantyú. Aknalépcső. Felfelé nyúló szellőzőakna. Onnan fúj a szél. A felszínről.

– Hééééü! – kiáltotta. – Hééééü! Hé-hé-héü! Ti ott! Ide! Itt egy kijárat! Felfelé! Itt egy akna! Fel lehet mászni benne! Halljátok?! Hé korcsok! Fel lehet menni!!

– Föl? Ez meghibbant, vagy mi?! – krákogtak a láthatatlan vademberek.

– A felszínre! – kiáltotta Artyom. – Utánam! Utánam, korcsok!

Féltek, nem hittek neki. Nem tudták, hogy odafönt van szél is, eső is, és hogy mindjárt elsőre nem halnak ott meg. Példát kellett mutatni nekik.

Megmerevedett ujjaival belekapaszkodott a fokokba: a fokok éppen illettek a tenyerébe. Felugrott, maga után húzta törött lábát is.

Felhúzódzkodott. Aztán újra, meg újra, meg újra.

Szédült.

Megcsúszott, majdnem leesett, de újra elkapta a létrafokot. Nem érezte sem a törött lábát, sem az összekorbácsolt hátát, sem a feltört tenyerét. Mászott felfelé. Szökellt. Mászott.

Lenézett – valaki követte.

Vagyis nemhiába.

Egy pillanatra megállt, aztán ment tovább. Ha most nem vergődsz ki, akkor sohasem.

Mindegy is, mennyi idő múlva, de kijutott egy aprócska helyiségbe, egy rácsos bódéba. Az ajtón belülről lakat, a lakat rozsdás. Végképp szétnyűtte a tenyerét, véres kása lett belőle, rozsda rozsdával keveredett; de végül is ő lett az erősebb. Kitárta az ajtót, négykézláb kimászott rajta, aztán hanyatt fordult. A világban kora reggel volt; éppen jött föl a rézszínű napkorong.

Egyszerűen csak feküdt a földön. A földön, nem pedig a föld alatt. És nem, nem a feje forgott, hanem az egész kibaszott glóbusz, melyet Artyom húzott fel, forgott, mint egy búgócsiga.

Mellézuhant valaki, elterült. Csak egyvalaki, más nem mászott fel.

– Ki vagy? – kérdezte tőle Artyom, de nem fordult egyetlen követője felé, hanem csak boldogan mosolygott leeresztett szemhéján keresztül a rózsaszínű, hajnali égre. – Ki vagy, bazmeg, miféle ember?

– Lojhhha, ki lennék – válaszolták neki. – A bróker. A bbbbőrkabátos.

– Te csak eddig voltál bróker – mondta Artyom, aki boldog volt, hogy ezt is megélhette. – De most már te leszel az első apostol.

És ekkor elájult.

14. FEJEZET
AZ IDEGENEK

– Azt gondoltam, a Sarki Hajnal, azt gondoltam, ezer kilométerre van, de nem, itt van egy köpésnyire, Balasihában! El tudod ezt képzelni, Zsenya? Itt, Balasihában, egészen közel. Gondold el – Moszkvában! Itt építik! Az előretolt hadállást! Vagyis a föld tiszta... Ha egyszer építkeznek! De nem rohadékok ezek a vörösök, most mondd meg?! Eltitkolva mindenki elől! Senki sem tudja. Bázist építenek a felszínen. Mi csak üljünk lent a metróban, igaz, Zsenya, ők meg szívják a levegőt!

– Rohadékok, Artyom, rohadékok. Ülj nyugton!

– És a legfontosabbat hallottad? A rádiót?! Azt mondja, rádióközpontot építenek. De minek? Világos! Mert ők – ők! – mégiscsak kapcsolatba tudtak lépni... valakikkel. Talán az Urállal? Mi? Talán az Urálon lévő bázisokkal? Mi, Zsenya? Ha már nem a Hajnallal.

– Nehéz vagy, hogy az ördög vinne el.

– Vagy talán mégis a Hajnallal? Ő ugyan honnan tudhatná? Mi?

– Legalább ne rángasd a lábad! Mindjárt ledoblak, aztán mászhatsz egyedül!

– Megyek is, Zsenya. Megyek. Hiszen senki semmit... Egyetlen féreg se ismeri be. El kell menni Balasihába. Megkeresni az előretolt hadállást. Enélkül ugyan meg nem tudod, mit főznek itt ki! Jössz velem, Zsenya?

– Tudod, mit? Akarod az igazságot? Felbosszantottál. Hol a Cvetnojra vigyelek, a te kis Szásenykádhoz. Most meg, hogy alig vánszorogtunk el a Trubnajáig, vigyelek Balasihába! Nem szemtelenedtél te el? Nyomsz vagy hatvan kilót! Mellesleg, én ugyanúgy, mint te lehúztam az időmet ebben a pokolban! És a csákányt lengettem, amíg te azzal a kis buzi talicskáddal körözgettél! Van neked lelkiismereted? Na, ennyi volt, mássz le!

– Várj, Zsenva... Hová hoztál?

– Hová, hová! A kis Szásenykádhoz. Feküdj csak! Megyek, bekopogok. Ha nem nyitnak ajtót... Na, akkor megérte kimászni.

– Zsenya! Azt hiszed, nem értek semmit? Hiszen te halott vagy. Tudom. Hogy hoztál ide?

– Te vagy halott!

– Na, azonnal figyelmeztetem magát. Egy halottat kísért át a túlvilágra, de azért a maga Artyomja gyógyuljon meg, igaz?!

– Mi van a vállával? És mi van a lábával?

– Baleset. Üzemi baleset. Kenje be valamivel!

– Mivel? Nézz már körül!

– Nálunk az állomáson mindenre szart kennek, de remélem, van ütősebb dolog is. Mert különben fölösleg vagy mi?

– Csak lassan a testtel! És húzás vissza, ahonnan jöttél!

– Mellesleg én is páciens vagyok! Nézze csak meg a hátam, anyus! Nekem se asszony karmolászta össze.

– Pedig jobb lett volna, ha asszony. Ez úgy néz ki, mintha átment volna rajta az úthenger. Add csak azt a lámpát... Ez nem az én területem. Én nemibeteg gondozó vagyok. Sorba állnak hozzám.

– Tudom én, ki maga. Csak csinálja meg olyanra, mint volt. Aztán még tapogassa meg a tojásaimat is, mert izgulok miattuk.

– Miért nincs eszméleténél? Biztos nem a térde miatt! Meg ez a piros folt is. Le is égett talán?

– Én égtem le. Én eszméletemnél vagyok. Aludnom kell. Hol van Szása?

– Ki az a Szása? Ja, hát itt az a...

– Hé! Ez az?

– Mi?

– Ez az a liba?

– Állj meg... Ne mozogj...

– Ez a te Szásád?

– Hogy találtál meg?

– Ő talált meg téged?! De hisz én túrtam fel ezt az egész szaros bordélyt! Én! Mégiscsak hálátlan egy barom vagy te, hallod!

– Emlékszem rá. Emlékszem. Te... mit csinálsz itt?

– Én is... Én se... Azóta nem tudlak kiverni a fejemből.

– Te Artyom vagy, ugye? A sztalker a VDNH-ról. Igaz? Mi van vele?

– Mi van, mi van? Hát ez van.

– Nem szabad itt maradnia.

– Miért nem szabad itt maradnom? Hm? Nem akarok elmenni sehová. Ide jöttem.

– Aha, jöttél.

– Nem szabad, mert... mert én dolgozom. Ez itt munkahely.

– Most dolgozz vele! Vagy fölöslegesen szakadt bele a hátam?

– Mire... Mire emlékszel, Artyom? Arról az éjszakáról?

– Rád. Emlékszem, hogy a térdeden feküdtem. És hogy... Olyan jó volt... Odahajthatom megint a fejem?... Szükségem van rá.

– Nem maradhat itt. El kell vinned innen.

– Kérem. Másként honnan vegyek erőt, hogy elmenjek? Csak öt percet.

– Öt perc. Rendben.

– És simogasd meg, kérlek, a fejem. Úgy. Igen. Még. Istenem, milyen jó.

– Kifizetek érte egy órát! Akár hitelbe is... Öt percért nem volt érdemes törni magam!

– Artyom, látod? Nézd...

– Hát persze. Egyébként éppen erről beszéltem.

– Ne hagyd abba, kérlek.

– Hullik a hajad, Artyom.

– Az enyém? Tényleg? Mulatságos... Milyen mulatságos...

– Azt mondtad, hogy csak öt perc...

– Hallgass! Tessék, vedd be ezt! Nyeld le! Gyerünk, nyeld le, szükséged van rá. Egy kis jód.

– Mindegy nekem, hogy mi. De jó, hogy az öt perc még nem telt le. Jódot pedig már késő bevennem. Köszönöm.

– Beszéltél... Álmodban. Homéroszról. Összevissza. Ismered Homéroszt?

– Igen, igen. Homérosz. Rendes kis öreg. Keres téged. Azt hiszi vízbe fulladtál. Tényleg vízbe fulladtál? A Tulszkaján?

– Én?

– De hisz mégse fulladtál vízbe, ugye? Nagyon nem szeretném, ha vízbe fulladtál volna!

– De hát nem fulladt bele! Itt ül. Igaz, nem olyan pirospozsgás, mint te...

– Képzeld, emlékszem a mesédre. A fenti városról. Ostoba mese. Hiszen én mindennap felmentem a felszínre... Szitakötőszárnyú repülőgépek. Vagonokhoz hasonló autók. És eső. Képzeld, esett rám eső odafent. És nem volt rajtam védőruha.

– Na, nyilván akkor szedted ezt össze! És engem is felrángatott a felszínre, védőruha nélkül! Menjünk, azt mondja, menjünk! Pont egy ilyen sztalker hiányzott még nekem! Ültem volna inkább a fenekemen az alagútban azokkal a vicces fiúkkal...

– Magunkra hagynál bennünket? Hogy is hívnak?

– Aha! Fizesd ki az egy órát, aztán húzás kifelé, sétálj egyet, ugye?

– Ljoha... Menj és sétálj egyet, rendben?

– Hű, hogy milyen piszkok vagytok! Oké, veled semmi baj. Jól van, mulassatok. Már ha a hancúrléced nem égett le odafönt.

– Mire emlékszel, Artyom? Mire még?

– Nem tudom. Emlékszem, hogy valaki felszedett a folyosón. És ide hozott... Vagy nem ide?

– Nem ide.

– És hívott téged. Aztán pedig... Nem tudom. Arra emlékszem, hogy fekszem a térdeden. Így, mint most. És hogy... Fel tudnád... Fel tudnád húzni itt egy kicsit a pólódat? Igen, itt. A hasadon. Lehet? És ez... Várj csak... Honnan van ez? Égő cigarettától, ugye?

– Nem fontos.

– Nekem pont ugyanilyenek vannak... Itt, a kezemen... Nézd... Csak úgy lettek. Mi ez?

– Nem tudom, Artyom. Visszahúzhatom? Fázom. És Homérosz hol van most?

– A Reichben. Könyvet ír. Történelemkönyvet. De van egy másik könyve is. Rólad.

– Rólam? Hát megírta?

– Igen. Azt hiszem, azzal végződik, hogy „Szása holttestét Homérosz végül is nem találta meg a Tulszkaján”.

– Kimásztam a szellőzőaknán.

– Én is. Szintén ott. Érdekes, ugye?

– És Hunterről mit irt?

– Kiről? Várj csak... Kiről?!

– Feküdj... Feküdj csak... Beteg vagy! Nem szabad!

– Hé! Bújj ki! Hol vagy? Szom küldött!

– Ennyi, jöttek hozzám. Maradj itt! Majd később.

– Na, mi van? Ne gubbassz ott! Gyere! Ide, ide! Az ölembe!

– Előbb a pénzt!

– Pénz kell neki! És ha előbb ki szeretnem próbálni. Meggyőződni róla, hogy minőségi-e vagy sem?! Na?!

– Jaj!

– Tedd szét! Jobban tedd szét! Úgy. U-ú-ú-úgy. U-ú-ú-úgy...

– Mindjárt. Egy pillanat. Így nem kényelmes.

– Nem neked kell, hogy kényelmes legyen, nyuszikám. Nem neked, kis szajhám. Nem neked, kis kurvám. Nem neked, nem neked, nem neked...

– Mit bámulsz úgy rám?

– Semmit.

– Na, ennyi. Mi van, nem tudtad talán, ki vagyok? Hogy hová kerültél? És egyébként is, lejárt az egy óra.

– Én... Nem neked szólt. Bocsáss meg. Menjek el?

– Hová mennél?... Ilyen állapotban. Feküdj csak... Csöndben fogsz maradni?

– Hunter... Homérosz könyvében az ott Hunterről szól?

– Azt hittem, te majd megmondod. Ismered őt?

– Huntert? Hogy ismerem-e? Miért... talán él? Te láttad?

– Láttam. A könyvnek róla kellene szólnia, nem rólam. Homérosz vele volt. Együtt voltak. Aztán jöttem csak én.

– Mikor? Melyik évben?

– Tavaly. Ez az egész történet, amit megírt... egyszerűen csak kapóra jöttem neki. Egyre csak valami hőst keresett. Mitológiait. Olyan mulatságos ez a Homérosz. Belepillantottam a háta mögül a füzetébe, amikor írt. Huntert épp ilyennek ábrázolta... Olyan titokzatosnak... Mintha valami szörny élne benne. És mintha ez a szörny megpróbálna kitörni belőle. Homérosz... költő szeretne lenni.

– Homérosz akar lenni. Én pedig...

– Mi?

– Én a VDNH-ról jöttem... De ezt már meséltem neked, nem? És ott éltem le az életemet. A mostohaapám nem engedett sehová. Aztán megjelent Hunter. Páncélban. Géppuskával. Fekete bőrkabátban. A feje kopaszra nyírva. És vitatkoztak Szuhojjal... A mostohaapámmal. Hunter azt mondta, nincs olyan veszély, amivel mi meg ne tudnánk birkózni. Hogy a végsőkig küzdeni kell. Mint a béka, amelyik beleesett a tejes üvegbe, és addig kapálózott a lábaival, míg vajjá nem köpülte a tejet, és ki nem mászott belőle. Mint ahogy most is, a szemünk láttára. A mostohám pedig... Agyalágyult lett. Inkább megadta volna magát.

– Kinek?

– A feketéknek. Mindegy. Bárkinek. A lényeg az, hogy megláttad Huntert... És ennyi. És rádöbbentem: éppen ilyennek kell lennem Ő nem Homérosz hőse volt. Nem! Hanem az enyém. Tőle kaptam a megbízást. És akkor felmentem, hogy megsemmisítsem a feketéket. És ha nem jönnék vissza, azt mondja, akkor menj el a Poliszba. Fogd ezt a töltényt... Keresd meg Melnyiket. Érted? Minden miatta van. Hogy azzá lettem, aki vagyok. Miatta. Neki köszönhetően.

– Én is beleszerettem. Aztán, tessék, veled is találkoztam. Két bolond.

– Szásenyka! Hol vagy, te kis kórságos?

– Bocsáss meg! Aludj addig egyet, jó?

– Rég nem jártál nálam.

– És hiszed vagy sem, rajtad kívül nem voltam senkivel! Vártam. hogy találkozzunk!

– Elfáradtál? Feküdj le, a többit bízd rám.

– Há te? Ez valahogy olyan embertelen. Azt szeretném, hogy te is...

– Nem kell. Nekem így is jó. Igazán. Nekem mindig jó veled. Mindig vigyázol, gyengéd vagy.

– Te pedig... Tudod, milyen nekem veled? Egyáltalán nem olyan, mint a feleségemmel.

– Elég a fecsegésből. Ennyi. Nem fogadok el többet. Úgy. Na, vesd le.

– Ó. Ó, te... Te vagy az én...

– Szóval, azt hittem, meghalt. Egész idő alatt azt hittem. Te pedig azt mondod él.

– Életben volt. Most nem tudom. Nem kezdtem el keresni. Amikor kimásztam a Tulszkajáról... Akárhová, csak vissza ne. Csak oda ne, ahol találkozhatom vele.

– Miért?

– Homérosz nem írt róla, mi történt a Tulszkajával? Hogy miért öntötte el a víz?

– Nem olvastam. Csak annyit mesélt róla, hogy elmerült.

– Na, igen. Homérosz mindvégig igazolni akarta. Felébredt benne a szörny... Én pedig, ott a füzetében, mintha megpróbáltam volna megszelídíteni ezt a szörnyet. Ki hisz el ilyesmit?

– És hogy volt valójában?

– Hunter inni kezdett. Állandóan ivott. Mindennap szarrá itta magát. Csak támolygott, képtelen volt egyenesen járni. Rettenetes volt mellette. Egyszerűen félelmetes. Hiszen ő gyilkos. Mindig magánál hordta a pisztolyát... Hangtompítósat. Bármi történt, már kapott is utána. A jobb kezében pisztoly, a balban flaska. Állandóan. Folyton meghúzta. Alig forgott a nyelve. Kértem, hogy hagyja abba. De nem bírta. Hát ennyi. Homéroszt üdvözlöm.

– És... És téged... zaklatott?

– Nem. Sosem. Távol tartotta magát tőlem. Mint a tűztől. Lehet, hogy nem akart megrontani egy kislányt. De az is lehet, hogy egyszerűen nem kellettek neki a nők. Én viszont, ha összeakadt az övével a pillantásom... Rogyadozni kezdett a térdem. Időnként elképzeltem, hogy... Szóval, hogy átölel, és így tovább. Már amit el tudtam akkoriban képzelni.

– És mi lett a Tulszkajával?

– Ő árasztotta el. Aláaknázta, nem messze a talajvíztől, és elárasztotta. Az összes beteg és egészséges emberrel együtt. Hogy véget vessen a metróban a ragálynak. Hogy el ne meneküljenek onnan, lángszórókat állított fel. Én a Tulszkaján voltam. Üvöltöttem neki, hogy meg lehet gyógyítani az embereket. Hallotta. Látott engem. Mégis felrobbantotta. Csak hárman menekültünk ki az állomásról. A többiek mind vízbe fulladtak.

– Miért? Miért tette?

– Azt mondta meg kell mentenie a metrót. De szerintem egyszerűen csak viszketett a tenyere. Érted? Kevés volt neki csak a pia.

– Homérosznál nem így olvastam.

– Hanem?

– Úgy emlékszem, te ott csodáért könyörögsz. Aztán pedig, áttör a víz... Azt hiszed, hogy eleredt az eső. Valami ilyesmi.

– Csodáért!

– Gyerünk! Gyerünk! Még! Még! Kérlek, még!

– Édes vagy. Olyan édes vagy. Istenem, mennyire édes vagy.

– Ne hagyd abba! Még! Még akarom!

– Nem bírom tovább... Nem bírom... Én...

– Nem. Ne! Ne!

– Kész vagyok. Istenem! Szeretlek!

– Ne beszélj hülyeségeket!

– De igazán. Kiviszlek innen. Hamarosan összeszedem a pénzt, és kiviszlek innen. Nem akarom, hogy itt maradj. Nem vagy idevaló. Kiviszlek.

– Jól van, rádumáltál.

– Jaj, olyan édes vagy! Mennyi lesz?

– Mint legutóbb.

– Nincs engedmény? Adj egy kis engedményt! Mint állandó vendégednek.

– Miért csinálod ezt?

– Mit?

– Miért éppen ezt csinálod? Nem moralizálni akarok, csak...

– Kezdődik, ugye?

– Nem, tényleg. Homérosz azt mondta, hogy... Hogy te nem ilyen vagy.

– Nem milyen? Nem érted, ugye? Nem mindegy, mit mondott Homérosz? Ő a maga elvarázsolt világában él. Én pedig a saját valós világomban. És az én valós világomban jobb ezt csinálni, mint embereket fejbe lövöldözni. És mit csinálhatnék még? Arról álmodozhatnék, hogy egyszer mindannyian visszatérünk a felszínre, és nagyszerű és csodálatos lesz? De ez majd később lesz, pénzre meg most van szükségem.

– Csak a pénzért? És ha lenne pénzed?

– Miért, neked van?

– Nincs.

– Akkor miről beszelünk?

– Hogy kerültél ide?

– Idehozott egy jó ember. Felszedett, és elhelyezett itt. Nincs rajta kívül senkim. Nincs hol laknom. Neked van lakásod?

– Van.

– És feleséged?

– Van. Volt. Van.

– Akkor jó. És itt mit keresel?

– Nem akarok oda visszamenni. Itt nyugodtabb.

– Hamarosan el kell menned. Fekszel még egy kicsit, és előre! Aztán majd egyszer visszajössz.

– Miért?

– Hülye!

– Elégedett vagy ezzel, vagy mi? Kielégülsz ezektől a mocskos pasasoktól?!

– Kielégülés... Mellesleg jó lenne, ha te is megmosakodnál. Kelj fel, átviszlek.

– Megtalálod Ljohát? A brókert? Aki idehozott? Mondd meg neki. hogy vigyen el innen. Valahol csak kell éjszakázni.

– Akár... Akár itt is maradhatsz mára. A gazdám valószínűleg nem jön. A háború miatt... Most nem szokott naponta jönni. Akarod?

– Hol? Akár itt is? Vagy azon a díványon, amelyiken... Itt. Eszel velem? Gombát.

– Köszönöm. Nem is tudom, hogyan... Később majd fizetek.

– Hadd nézzem a térdedet. Kaptam valami krémet. Feküdj nyugton.

– Hideg. És csíp. jaj!

– És amikor a hátadat így felszaggatták, az nem csípett?

– Ott... nem volt kinek panaszkodni. Itt pedig itt vagy te.

– Igen.

– Mi igen?

– Hiszen te kérdezted. Hogy miért. Hogy miért lettem kurva.

– Nem kérdezem.

– De kérdezd! Nem szégyellem. Azt hiszed, te vagy csak ilyen? Tudod, hány ilyen van itt? Elvadult? Magányos? Aki nem tud panaszkodni? Ezek mind hozzám vonzódnak. Mint a mágneshez. Érted? Ha nem fogadom be őket... Ha nem adom oda magam nekik... Ha nem hagyom, hogy mindez kifröccsenjen belőlük... Ez a piszok, ez a rettegés... Ez a düh. Ez a kedvesség. Akkor teljesen elvadulnak. Ti, férfiak, így vagytok megalkotva. Így jönnek ide hozzám – reszketnek az élettől. Én pedig megnyugtatom őket. Békét adok nekik. Érted? Békét. Megvigasztalom őket. Döfködnek-döfködnek. Kiáltoznak... Kidühöngik magukat... Sírnak kicsit... Elcsendesednek. Begombolják a sliccüket. És tudnak még élni egy kicsit háborúskodás nélkül.

– Úgy beszélsz... így egy kislány nem beszél. Hiszen te még kislány vagy. Törékeny. Csinos. A kezed például... A kezecskéd.

– A bordélyban egy év tízzel ér fel.

– Vagyis akkor egyidősek vagyunk?

– Jaj, elég!

– Inni akarok. Segít a sugárzás ellen. Nincs valamid?

– Nekem is jólesne.

– Húzódj arrébb!

– Nem amott készültél lefeküdni? Nem a saját helyeden?

– Húzódj már arrébb!

– Vedd számításba, hogy nem tudok veled itt csak úgy feküdni. Láttad már magad a tükörben? Nagyon szép vagy.

– Hallgass!

– Nem bírok hallgatni.

– Na, hová törekszel, nagy vitéz? Ha látnád magad a tükörben! Nem kellene neked már semmivel se próbálkoznod. Hamarosan egyetlen hajszálad se marad. Olyan leszel, mint Hunter, ahogy álmodtad.

– Akkor belém fogsz szeretni? Szeretném, ha belém szeretnél.

– Minek?

– Mert akkor egyszerűbb lesz élnem is, meghalnom is.

– Hallgass! Fordulj ide! Fordulj felém!

– Te... Nem, várj! Így nem akarom.

– Mit?

– Nem akarom, hogy csak sajnálatból. Együttérzésből. Mint mindenki mással. Nem kell azért lefeküdni velem, mert hullik a hajam. Világos?

– Jól van, akkor nem fogok. Ha őszinte akarok lenni, egész jól nézel ki. Holnap megborotvállak. Jó éjszakát!

– Várj! Más okot esetleg nem találhatunk?

– Milyet?

– Hát... Mert akkor, első alkalommal jó volt neked velem. Mert jóképű vagyok, vagy mit tudom én... Bátor, férfias.

– Nem nagyon emlékszem rá, milyen is volt első alkalommal.

– Adj még egy kortyot! És igen, azt gondolom, hogy egyedül vagyok ilyen. Hinni akarom, hogy én vagyok csak egyedül ilyen. Gondolhatom ezt? Legalább egy órára?

– Igyál.

– Elég... Elég... Elég... Nekem elég volt...

– Te egyszerűen... Őrült vagy... Én még... Szeretnék még...

– Hiszen te sugárfertőzött vagy... Mit akarnál még... Mi?

– Nem tudom. Akarlak még. Lehet, hogy a szervezetem azt gondolja, ez az utolsó alkalom... Hm?

– Hülye. Nehéz vagy.

– Az orvostudomány erre nem tud magyarázatot adni. Ez csoda. De én már megint...

– Jól van. Ha már egyszer csoda.

– Egyébként tényleg nagyon szép vagy. Mondtam már?

– Mondtad.

– A szemöldököd különösen. Meg a szempillád. Meg a szemed. Meg az ajkad, a szád sarka. Meg itt is... Ez a törés. Nagyon. Meg a nyakad. A csípőd. A lábad meg olyan... mint a gyufaszál.

– Nem semmi bók.

– Meg a frizurád... Szóval... A hajad.

– Én magam nyírtam le a tükör előtt.

– Tudod, amíg vártalak itt, napközben... Amíg te ott... Amíg téged...

– Elég volt.

– Annyi mindent kihallgattam.

– Keltél volna fel, és mentél volna el inkább.

– Nem, várj! Annyi mindent akarok most mondani neked... Azt is, hogy milyen rendkívüli vagy, hogy mennyire jó volt nekem veled, hogy a feleségemmel már rég nem volt ilyen jó, és hogy ki akarlak téged vinni innen, és ki is viszlek, mihelyt tudlak... És mindezt ma már elmondták neked a többiek.

– Meg tegnap is.

– Tegnap is.

– Na és? Akkor te nem mondasz most el ebből nekem semmit?

– Mondjak?

– Inkább adj egy kis vizet! Ott van, ni.

– Egy kis kereszt... Hiszel benne?

– Nem tudom. Te hiszel?

– Régebben nem hittem. És valahogy a Jehova Tanúi közt találtam magam. Olyan ostoba és nevetséges volt. Utána még sokáig... pedig... Igen, valószínűleg. Néha... néha imádkozom. Gyakran. Nem is hogy imádkozom... Hanem inkább kérek valamit. Legyen, Uram, így: te ezt nekem, én azt neked.

– Vagyis alkudozni akarsz az Istennel. Mint minden férfi.

– Már megint?

– Jaj!

– Miért, a nők nem így csinálják?

– Nem.

– Hanem hogyan?

– Hát úgy, hogy ha nincs Isten, akkor végképp nincs mibe kapaszkodni itt a metróban. Akkor ez végképp csak egy cső. Ő pedig... megbocsát. Azt mondja: tűrj. Most tűrni kell, de van, miért. Igen, az emberek szenvednek, az emberek meghalnak. De ez nem ennyire egyszerű. Ez próbatétel. Teljesíteni kell. Nem bemocskolódsz közben, hanem megtisztulsz. Csak gondolj rám. Én mindig kimondhatom, amit akarok. Én magam nem tudok beszélni, de a hallásommal minden rendben van. Ha bocsánatot akarsz, kérni, kérj tőlem. Ha dühöngeni akarsz – azt is lehet. Gyerünk! Üss meg! Ne tartsd magadban. Ha szeretni akarsz valakit – szeress engem! Az apád is vagyok, a vőlegényed is. Gyere hozzám! Én mindent kibírok. Kibírtam én már ennél különbet is. Érted? Isten nélkül a Föld nem kerek, hanem szögletes. Csupa hegyes sarok, csupa éles él. Az Isten teszi kerekké, simává.

– Igen. Nélküle nincs mibe kapaszkodni. Hát így állunk.

– Csak meg kell bocsátani neki azt, amit az emberrel művelt, meg kell bocsátani neki a háborút, a tönkretett bolygót, azokat, akiket megöltek.

– Ezt nem Ő csinálta. Hanem mi. És utána még kinyújtotta felénk a kezét, hogy kihúzzon bennünket a gödörből. Mi pedig a fogunkkal akaszkodtunk belé. De meg kell, hogy bocsásson nekünk. Nem tudom megbocsát-e. Én az Ő helyében nem bocsátanék meg. Az Atyaisten nem bocsát meg senkinek. Az egész Ószövetség csupa háború meg különleges hadművelet. Ezzel szemben Jézus mindenkinek megbocsátott.

– Nem olvastam. A Biblia azoknak való, akik nem hisznek. Hogy meggyőzze őket. Ha viszont egyszerűen csak hiszel, és kész, akkor ez az összes mese nem érint. Na, jól van. Későre jár.

– És ha nincs teljesen tönkretéve ez a bolygó?

– Jó éjszakát.

– Alszol?

– Hogy aludnék már ilyen ágyszomszéddal?

– És ha mégis azt mondom neked, hogy nem tették tönkre az egész bolygót? Ha nincs minden megfertőződve?

– Álmodtad, vagy mi?

– De tényleg. Tudom. Hallottam valakitől. És nem is messze innen, hanem itt a közelben, Moszkva környékén. Újra elfoglalják a felszínt. Mindenkitől titokban. Balasihában. A térkép szerint az ide kevesebb, mint egy óra. Építenek ott valamit. Egy előretolt hadállást. Vagyis a föld ott lehetővé teszi...

– Mennyit voltál odafönt védőruha nélkül? És mi lett veled? Gondold csak meg!

– És ami a fő: ezt az előretolt hadállást egy rádióállomás mellett építik. Mit jelent ez? Azt, hogy valakivel kapcsolatban állnak. Esetleg az evakuálást készítik elő? Képzeld csak el: visszatérni a felszínre! Csak el kell jutni valahogy Balasihába.

– Ki mondta ezt neked?

– Valaki. Nem mindegy?

– Sokan vannak itt, akik... mindenféléket mesélnek. Vagy egyszerű emberek, vagy nem azok. Nem szabad mindent elhinni.

– Eljössz velem Balasihába?

– Nem.

– Azt gondolod, nincs ott semmi? Meg azt is, hogy mi vagyunk az egyedüliek? Hogy fölöslegesen járok föl? Hogy haszontalan idióta vagyok? Hogy korcsok fognak születni tőlem? Hogy minden hiába?

– Egyszerűen csak nem akarom, hogy meghalj. Éppen most valahogy nagyon nem akarom.

– Nem is akarok. De azért elmegyek oda. Magamhoz térek kicsit és hajrá.

– Ölelj meg!

– Mélyebbre! Mélyebbre! Miért úgy csinálod, mint egy szűz lány?!

– Jaj... Ez fáj!

– Fogd be a pofád, ringyó! Akarod, hogy megkötözzelek?

– Nem kell. Kérlek, ne!

– Mindannyian csak teszitek magatokat. Minden kurva csak teszi magát. Azt gondolod, elhiszem neked, hogy ilyen kicsi és tiszta vagy? Egy mocskos dög vagy. És tetszik neked, amikor így csinálok... Amikor így... Amikor karóba húznak?

– Fáj!

– Hát így?! Így nem fáj?! Nesze! Na még!

– Perverz... Ha még egyszer...

– Hát te ki vagy? Ki vagy? Mit akarsz?!

– Rohadék! Aljas rohadék! Kicsinállak!

– Gyilkos! Őrség! Gyilkos! Gyilko-o-o-o-os...

– Nem maradhatsz itt éjszakára. Este jönni fog.

– Ki fog jönni? A gazda?

– Nincs jelentősége.

– Ez a seb itt a hasadon. Ez égő cigarettától van? Ő csinálta?

– Nem. Nem ő.

– Hazudsz, ugye? Nekem is vannak ilyen égési sebeim, itt ni. Azután az éjszaka után lettek. Az után az éjszaka után, amikor te én... Amikor összeismertettek bennünket. Az a pasas, aki megtalált a folyosón... Részeg voltam, négykézláb másztam. Fölszedett, és elvitt hozzád. Ő adott téged nekem. Ő a gazdád?

– Mi közöd hozzá?

– Ő égetett meg a cigivel? Miért tűrsz el ilyet? És engem miért? A kezemen a Rend tetkója volt.

– Tudom mi volt ott, Artyom. Olvastam. És emlékszem arra az éjszakára.

– Mért égette ki ez a te gazdád? És miért kínzott meg téged?!

– Nem ő tette, Artyom. Nem ő égette ki. Neki ehhez semmi köze.

– Hanem kicsoda?

– Én. Én magam.

– Te? Miért? Miféle marhaság ez? Hát én? Engem ki égetett össze? A tetkómat ki égette ki? Te?

– Te magad, Artyom.

– Hogy? Miért? Mi okból?

– Most már tényleg készülődnöd kell. Ha nem emlékszel semmire, annál jobb. Tényleg.

– Nem hiszek neked. Falazol neki. Miféle ember ez?

– Ma éjjel alhatsz a barátnőmnél, Krisztinánál. Megbeszéltem vele, És ne gyere ide! Nem akarom, hogy ide gyere. Holnap se.

– Miért?!

– Mert tőled csak rosszabb lesz nekem. Szeretném magam még egyszer összeégetni.

– Hogy vagy? Hogy érzed magad?

– Nem tudom. Élek.

– Gondolkodtam rajta... Azon, amit Balasiháról meséltél. Van egy... hódolóm. Ő is sztalker. Szabad ember.

– Ő járt ott?

– Nem. De van kocsija. Elrejtette odafönt valahol. Meg tudom kérni, hogy... Hogy magával vigyen. Oda. Ma éppen felmegy.

– Ő az egyik kliensed?

– Igen. Az egyik kliensem.

– Nem akarom. Inkább gyalog megyek.

– Artyom. Az lehetetlen. Nézd meg a lábad! És... megtudtam az orvostól... Ha a sugárbetegséget nem kezelik... Lehet, hogy már csak három heted maradt. Márpedig itt, hogy lehetne kezeltetni? Hol?

– Egyszerűen csak ki akarsz dobni, ugye? Nehogy összeakadjak a gazdáddal.

– Nem hiszel nekem?

– Egyszerűen nem tudod, mit kezdj velem. És akár a világ végére is elküldenél, csak hogy este ne legyek itt.

– Ma megy fel éppen, Artyom. Felmész vele?

– Felmegyek.

– Nem akarom, hogy bármi is történjen veled.

– Nem hiszem.

– Tessék... Hajolj le!

– Minek?

– Egyelőre te fogod hordani. Hogy legyen mibe kapaszkodnod Ha visszajössz, visszaveszem.

– Szia. Szásenyka, ma fáradt vagyok, lehetne csak teázni meg aludni egy kicsit? Menjünk be az irodámba.

– Jól van.

– Képzeld, ezek a kretének berobbantották a Kuznyeckij mosztra vezető átjárót, beomlott az egész Puskinszkaja, nincs hová lenniük, a vörösök meg nem akarnak hallani semmiről. Tiszta diliház. Nincs erőm. Tönkrebasznak mindent, én meg hozzam helyre.

– Megértem.

– Mit csinálsz te itt? Hm? Hallgatózol, vagy mi?! Ki vagy te?!

– Én...

– Velem van. Fogadóórára jött, hogy úgy mondjam. Csak eltévesztette az időpontot. Eltüntetem... Máris!

– Összetévesztettem az időpontot. Elnézést. Nem akkor, nem ott.

– Bepiált, vagy mi?

– Persze hogy bepiált! Seggrészeg, nem látszik rajta? Na, menjünk, hősöm!

– Ki van ott?! Mi van?!

– Semmi, Alekszej Felikszovics. Vaklárma.

– Vakkkklárrrrmaaaa!

15. FEJEZET
LELKESEDŐK ÚTJA

Felmentek a Trubnajáról – mint kiderült, volt ott bejárat is, kijárat is. És el lehetett jutni oda iratok nélkül is: a fontos csak az, hogy tudni kell kivel, kinek a jelenlétében, milyen szavakat használva kell beszélni.

– Hülye vagy, nem tudod, hogyan kell az emberekkel beszélni! – mondta Ljoha Artyomnak.

Ő viszont tudta. És kitűnő első apostol volt.

– Megyek veletek – szólt nem túl határozottan. – Először is, semmi különöset nem láttam azon a híres-nevezetes felszínen. Másodszor, a sztalker-baksis semmivel se rosszabb a többinél, sőt még zsírosabb is lehet. Harmadszor, a tojásaim így is, úgy duzzadnak, röntgen ide vagy oda. Gyerünk! Ha találtok valamit, a harmada az enyém.

– Zöldfülű vagy te – morgott a sztalker, aki vállalkozott rá, hogy Artyomot elvigye Balasihába. – Jössz nekem az oktatásért meg a védőruháért. Úgyhogy amit találsz, annak a fele az enyém, az enyémből pedig te nem kapsz lófaszt se. Rendben?

– Legyen úgy – sóhajtott fel kis gondolkodás után Ljoha. – Csak taníts úgy, ahogy kell!

A sztalkert Szavelijnek hívták. Szavelij ráncai nem úgy húzódtak, ahogy a normális embereknek, hanem ahogy éppen sikeredett: a homlokán függőlegesen, a szájától lefelé, a szeme körül keresztbe-kasul. Az orrától a szája sarkáig húzódó mély ráncokat mintha tollkéssel vésték volna, a homloka alatt pedig lombfűrésszel vágtak mély vájatot, hogy az orra valahogy önmagában lóghasson. A haja mintha éppenséggel a helyén lett volna, de ritka volt, és a koponyája – mellesleg az is ráncos – jól láthatóan kivillant alóla. A szemfogait vasból kovácsolták, pontosabban az egyik közülük hiányzott. Lehetett vagy ötven éves; egy sztalkernek ideális életkor.

Artyomnak hasogatott a térde járás közben. És az összeszabdalt háta is úgy dörzsölődött minden lépésnél, mintha a bőre azonnal elszakadna és felcsavarodna, és nem maradna alatta más, csak a barna összesült húsa.

Átszelték a bulvárokat, oldalról megkerülték a kúszó fatönköket, elhagyták a cirkusz melletti szétdúlt üzletközpontot. A cirkusz zárva volt. A kereskedelmi központot valami rosszindulatú penész marta szét. Megkerülték, lementek a parkolóba. Szavelij kocsija ott állt.

– Mintha csak a boltokba jöttem volna flangálni egy kicsit – jegyezte meg nekik orrhangon a sztalker. – Jó érzés.

Artyomnak ez nem tetszett. A rendezetlen ráncok se tetszettek neki, a fémfogak se, a hunyorgó szem se. És az sem, hogy ez az ember, ilyen fémfogakkal és ezekkel a szemekkel, akkor megy Szásához, amikor akar. És azt csinálja vele, amit akar. Hogy mit, azt nem akarta elképzelni, de muszáj volt.

És ami a lényeg: Artyomnak a válláig ért. Hogy képes Szása egy ilyennel?!

– Te is töcskölöd Száskát? – kérdezte Szavelij barátian. – Jó kis csaj. Igaz, akár a lányom is lehetne. Viszont lányom nincs, úgyhogy nyugodt a lelkiismeretem.

– Menj a fenébe! – mondta neki erre Artyom; de amúgy is el akarta küldeni már.

– Értem! – kacsintott oda neki a sztalker, és nem sértődött meg. – Én magam is belezúgnék, ha fiatalabb lennék. De amikor fiatalabb voltam, más Szásáim akadtak.

Ez aztán végképp nem tetszett Artyomnak.

Szavelij kocsija univerzális volt. Ponyva alatt állt: ezüstös színű, ápolt, lezsírozva, az ablakok feketén tükröződnek, az antennája vagy másfél méteres bajuszként áll ki belőle. A különlegessége, hogy jobbkormányos. Artyom megnézte magát a fekete üvegben: a fején idétlen sisak, amelyet Szavelij adott neki, viszont a fegyvere jó, hangtompítós. A fegyver persze fontosabb.

Minden más egészen szétrohadt már a földalatti parkolóban, vagy ki volt fosztva. Nem lehet itt vidám ennek a kocsinak, gondolta Artyom: egyedüli élőként. Mintha csak a temetőbe jött volna ki az övéit meglátogatni.

Azonnal beindult.

– Japán kocsi – magyarázta nem minden büszkeség nélkül a sztalker – Akármikor feljövök, mindig meglátogatom. Mostanság kevesen császkálnak erre, de azért csak aggódom érte.

Kigördültek ebből a kriptából, kihajtottak a Szadovojéra.

– Azt mondod, Balasihába?

– Balasihába.

– És ott hová? Hiszen nem kicsi ám az a Balasiha. Mégiscsak város.

– Ha megérkezünk, megtaláljuk.

– Vicces fiú vagy – mondta Szavelij.

A Szadovojén balra indultak. Sietni nem lehetett: a rozsdás ócskavas hegyek között szűk, kacskaringós ösvény húzódott csak. Időnként ráhajtottak valami kis útra, de az zsákutcának bizonyult. Hátramenetbe kellett kapcsolni. A járdákat szintén összeütközött autók torlaszolták el. Amikor az emberek úgy gondolták, hogy elmenekülhetnek Moszkvából, a járdára is felhajtottak. De ugyan hová menekülhettek volna?

– Na és mi van ott?

Kora reggel indultak, hogy egy egész nap jusson az expedícióra. Egy egész szürke nap. Az eget felhők borították, és annak a tízrubeles kinézetű napkorongnak, amelyet Artyom az utolsó alkalommal látott, most híre-hamva sem volt. Az éjszaka koromfekete, a hajnal szürke, a reggel színtelen.

Artyom egész este ivott, csak hogy ne gondoljon arra, hogy nem ő Szása gazdája; az éjszakából már csak pár óra maradt, ő pedig nem is másnaposam, hanem még ittasan ébredt. Hányingere volt – talán a cefrétől, de inkább a betegségtől.

Üres volt a város: sehol egy varjú, egy kutya vagy patkány. A házak dermedten álltak, csak a szél zúgott. Ketyegett a dózismérő, mintha Artyomnak személyesen mérte volna a még hátramaradt időt. Ljoha hallgatott, mintha lenyelte volna a nyelvét. Mindenfelé holt vidék.

– Van ott egy előretolt hadállás. A Vörös Vonal kolóniát épít odafent.

– A Vörös Vonal? Kolóniát? Minek?

– Be fogják népesíteni a felszínt – mondta kétségbeesetten Artyom.

– Balasihában? Hiszen Balasiha nincs is olyan messze. Rögtön az elkerülő gyűrű után. Nézz a dózismérőre! Ki fog tudni ott élni?

– Emberek.

– Honnan szedted ezt, haver?

– Mondta valaki... Egy megbízható ember..Azt mondta Rokosszovszkij bulvárról küldtek oda embereket előretolt hadállást építeni. Rabokat. Mert a bulváron van egy lágerük. És a bulvár egészen közel van Balasihához, akár gyalog is oda lehet jutni nagyon is összeáll, ha belegondolsz.

– De miért éppen Balasihában? Mi van ott? – hajtotta a magáét Szavelij. – Valami bunkerek? Katonai bázis?

– Rádióközpont. Állítólag. Szóval... Ha logikusan végiggondoljuk, valakivel kapcsolatban kell, hogy álljanak, ha egyszer van ott egy rádióközpont. – Artyom elfordította a fejét, ránézett Szavelijre: vajon hogyan reagál? – Úgyhogy azt gondolom, valahol kell még lenniük túlélőknek.

Előretolt hadállás.

Amíg Szásánál, a szobácskájában feküdt az agyonnyomorgatott, összecsukható díványon, jutott rá ideje, hogy elképzelje magának. Nyilván valami erőd, néhány méternyi magas fallal, géppuskatornyok az ellenséggel szemben; ugyanakkor odabent – mint gyerekek havas üveggolyójában – kényelmes kis paradicsom. Az emberek természetesen gázálarc nélkül élnek, rendes levegőt szívnak. A gyerekek játszanak... Mindenki jól táplált. Vannak háziállatok. Talán kacsák? Narancsszínűek. És világos, hogy gombák is jókorák teremnek. És ez az egész belső udvar dús lombok között található: susognak a szélben, hajladoznak. Élnek, nem pedig csak léteznek valahogy.

Szavelij arcára bőr helyett halványzöld gumi feszült; a gumi Artyom szavaira nem is ráncolódott össze, nem is feszült meg. Szem helyett kerek üvegablakocskája volt: az üvegablakocska csak guvadni tudott, hunyorogni nem. Nevetségesnek tartja vajon? Vagy dühös, hogy felült egy ilyen üres ostobaságnak? Megkérdezi magától, vajon minek a kedvéért is kockáztat? Ha tudta volna, ki beszélt Artyomnak Balasiháról; és hogy mit beszéltek ugyanakkor körülöttük a többiek.

Szavelij várt egy kicsit, aztán előrenyújtotta a karját, kitapogatt egy gombot, bekapcsolta a rádiót. Végigpörgette az FM-et, aztán átkapcsolt az AM-re. Aztán URH-ra. Mindenütt gyengén süvített, mint csupasz faágak között a szél, az elhagyatott éter. Nagy porszemként, kihaltan keringett a senyvedő Föld a levegőtlen térben, és csupán egyetlen pontján üldögélt egy ember, mint magányos, a mérgezés után még életben maradt tetű. Üldögélt mozdulatlanul, álmatagon, és fölé borult az ég harangja: menni nincs hová, a halál pedig nem jön.

– Az jó lenne, ha maradtak volna még valahol túlélők – felelte Szavelij és ő is Artyomra nézett. – És ha mégis igaz, és vannak?

Artyom el se hitte neki, hogy őszintén mondja.

– Én nem moszkvai vagyok – folytatta a sztalker. – Jekatyennburg alól származom. A katonaság után tanulni jöttem ide. Operatőrnek. A háborúról akartam filmet forgatni, én hülye. Támadt egy filmötletem a tankokról, amikor a seregben voltam. És meg akartam hódítani a fővárost. Mindenkim ott maradt. Apám, anyám. A húgocskám. A nagyszüleim is éltek még. Anyám megjegyezte: gyökeret versz Moszkvában, és akad majd ott hely Varka számára is. És öregkorunkra talán majd mi is áttelepszünk valahová Moszkva alá, a közeletekbe. Vagy éppen ti fogjátok hozzánk küldeni nyárra az unokákat gombászni, gyümölcsöt szedni. Kitanultam a mesterséget. A munka meg szart se ért. És minden évben csak mondom nekik, igen, igen, mindjárt, mindjárt. Nem eresztettem én gyökeret ebben a kurva Moszkvában. Albérlet, garzon, egyik költözés a másik után. Csajokat is szégyen volt oda felvinni fotózásra, nemhogy a kishúgomat is elhelyezzem. Ha odaviszem a húgomat, akkor hová tegyem a csajokat? Úgy nézett ki, szerelmes lettem, de nem volt pénzem nősülni. Munkába busszal meg metrón jártam, kocsira nem tellett. Gyűjtögettem, gyűjtögettem, aztán hopp, elszállt a rubel. Egyszóval pocsék élet volt. Akkor úgy gondoltam. De most másként gondolom.

– Belehallgattál valaha az éterbe? – kérdezte Artyom.

– Valamikor igen – válaszolta Szavelij. – Süket csönd, tulajdonképpen szarok én az éterre. A kocsit is azért szereltem fel, tankoltam teli, mert azt gondoltam: ne hagyjak-e itt mindent a picsába? Ne jöjjek-e ki egy szép reggel a metróból, ne üljek-e be a kocsiba, ne tegyem-e be a Prodigy-diszket, és ne húzzak-e el innen ebből a kibaszott Moszkvából kelet felé, ameddig csak eljutok? Már üzemanyagot is szereztem a vegyészektől, meg sós gombát is tettem el. Ott van, mellesleg, a csomagtartóban. És még gumival is áttekertem, hogy az üvegek össze ne törjenek a géppuskán. Minden készen áll. És ez így van már harmadik éve.

– És miért nem indulsz el?

– Csak. Mert az ember beszari. Könnyű elhatározni, de nehéz rászánni magad.

– Világos.

– De minden második éjjel látom a dácsánkat. Kert, kút, málnabokrok, apám trágyázza az ágyásokat, kiabál, hogy segítsek, de én elbújok előle. Anyám pedig hív, hogy ad kecsketejet. Ez is világos?

– Nekem világos – szólalt meg a hátsó ülésről az álmos Ljoha. – Nem minden, de ez-az igen.

– Szóval – folytatta Szavelij – nem volna ellenemre, ha mindannyian élnének. Vagy legalább valaki közülük. Legalább a nagyapám, aki szemben lakott velünk, és megcibálta a fülemet, mert csúzlival lövöldöztem a tyúkjait.

Túljutottak a Lenyingradszkij pályaudvaron, a Kazanszkijon. a Kurszkijon. Mindegyikről rozsdás sínek futottak a néma pusztaságba. Artyom járt arrafelé, amikor még Melnyiknél szolgált: kiment a sínekre, nézte hogyan fut össze a sínpár egyetlen vékony vonalba, és azon gondolkodott, mi lehet ott, azon a végén a világnak. Furcsa dolog a vasút: olyasmi, mint a metró, csak nincsen fala.

– Én meg azt hallottam – mondta –, hogy a Metró 2-ből alagút vezet egészen az Urálig. A kormányzati bunkerekhez. És ott ül bent az összes kormánytag. Konzervet zabálnak, és várják, míg csökken a sugárzás.

– Egymást zabálják azok – nevetett fel Szavelij. – Nem ismered te ezeket az embereket, nem láttad őket a tévében.

Ezeket ugyan nem ismerte Artyom, de ismert másokat. Eszébe jutott a felbontatlan boríték, amit alighanem Ditmar mellzsebébe varrtak bele a golyók. Nem sikerült Melnyiknek meg annak a telefonbéli Felikszovicsnak megakadályozni a háborút.

– Felikszovicsnak – motyogta Artyom, miközben kezdett kijózanodni. – Alekszej Felikszovicsnak. Ő lenne Besszolov?

– Aludj egyet – tanácsolta neki Szavelij. – A haverod már kidőlt, próbáld meg te is. Ilyen tempóban nem egyhamar érünk Balasihába.

De Artyom nem bírt aludni. A feszültség felpörgette.

– Állj meg! – kérte a sztalkert. – Hánynom kell.

Szavelij megállt, Artyom kiszállt, hogy könnyítsen magán. A gázálarc nélkül könnyebb lett, de a sugárzástól égett a nyelve. És körülötte annyira kihalt volt minden, hogy már semmi kedve nem volt azon rágódni ki lehet Szása gazdája, és ki Melnyiké.

Ehelyett zúgni kezdett a feje: mekkora idióta vagy, hagytad, hogy behülyítsen egy félholt az alagútban. Hittél egy ismeretlen alak halál előtti lázas motyogásának? Nincs ott semmi: sem Balasihában, sem Mityiscsiben, sem Koroljovóban, sem Ogyincovóban, sehol.

– A sugárzás miatt? – dörmögte Szavelij. – Vagy a másnaposságtól?

– Menjünk tovább! – csapta be az ajtót Artyom.

A Szadovojéról letértek egy nyúlós-ragacsos folyócska partjára, amely felől súlyos, sárga pára hömpölygött lassan. Aztán ezernyi üres ház között haladtak, és láttak egy furcsa, vörös templomocskát, amely két földszintes ház közé szorult be, a tetején matt keresztek. Artyom önkéntelenül a nyakához nyúlt, megtapogatta, megsimogatta a védőruhán át a talizmánt.

Így jutottak ki egy egyenes, széles útra, olyan egyenesre és szélesre, mint a Vörös Vonal; se kanyarok, se törések – egyik irányba is három sáv, másik irányba is három sáv, és még villamossínek is. És az egész zsúfolásig tele, de csak az egyik irányba: kelet felé, ki a fertőzött városból. Tele lerobbant és összeütközött kocsikkal.

Moszkva vénája eldugult.

– Lelkesedők útja – olvasta Artyom egy kék táblán.

Az autók ócskavassá, konzervdobozokká váltak. A benzint már rég kiszívták mindegyikből, az embereket viszont nem szedték ki a konzervdobozokból: ugyan hová lehetne tenni őket? A kocsik olyan szorosan álltak egymás mellett, hogy az ajtajukat se lehetett volna kinyitni. És a tulajdonosaik azóta is egyre csak kelet felé utaztak: feketén, kiszáradtan, réges-rég csontig lerágottan. Ki a kormányra bukott, ki a hátsó ülésen hevert, ki a gyermekét ringatta. Még jó, hogy nem éhen haltak, hanem a sugárzás vagy valamilyen gáz ölte meg őket: nem kellett sokáig szenvedniük, és semmi nem fogtak fel.

A dózismérő kattogni kezdett; az alacsony Szavelij nyugtalanul fészkelődött az ülésében, próbált magasabban elhelyezkedni a ki tudja, milyen állat fehér bőrével bevont ülésen. Az útpadkán kellett furakodniuk, hely ott is alig maradt.

– Na, mi van, lelkesedők? – kérdezte Artyomtól. – Akkor Balasiha?

– Balasiha! Nyomás, beszari! – válaszolta neki Artyom.

Már nem nézegette a kocsikban megdermedt embereket. Megunta őket. Becsukta a szemét. Rozsdás ízt érzett a szájában. Ugyan hová mennek ezzel a Szavelijjel? Nincs ott semmi. Mindenkinek igaza van. Neki meg tényleg elment az esze.

Mennyi időt is adott neki Szása? Három hetet?

És ugyanennyit az orvos is. Rárakta az orvosi pecsétet a halál ítéletre. A doktornőnek csak pecsétje volt, orvossága nem.

És mit csináljon ebben a három hétben? Mit kezdjen vele?

Menjen vissza egyenként mindenkihez, és kérjen bocsánatot?

Anyától azért, mert nem akart vele értelmes emberi életet élni, és mert nem tudta gyermekekkel megajándékozni. Melnyiktől azért mert meghülyítette az egyetlen lányát. Szuhojtól azért, mert sose tudta apjának hívni, sem akkor, amikor hatéves volt, sem akkor, amikor huszonhat. És ahelyett, hogy viszlát, nem tudta azt mondani neki, hogy apa, adj egy kis pénzt.

Ha még lesz elég erő a lábában, megkereshetné Huntert is. Ihatna vele egyet búcsúzóul. Azt mondaná neki: neked se sikerült, és nekem se. Csak a hajam hullott ki, de semmi másban nem hasonlítok rád. De az emberek ezután is a metróban fognak gubbasztani, gilisztát fognak zabálni, motyognak a sötétben, mesebeszéddel mérgezik magukat, disznószarral kereskednek, és az utolsó leheletükig harcolni fognak. Nem nyitom ki a cellájukat, nem engedem ki őket a szabadságba, nem tanítom meg őket, hogyan ne vakuljanak el a napfénytől.

Aztán fogja a töltényeket, amelyeket Szuhojtól kapott, elmegy a Cvetnojra, mindet odaadja Szásának, és csöndben összeölelkezik vele, hozzá bújik, hozzányomja homlokát, orrát ezért a pénzért, és nem csinál semmit, csak fekszik mellette, és egészen közelről a szemébe néz. És persze megkéri Homéroszt, hogy vigye el a lányt ebből a bűnbarlangból, amikor Artyom már beadta a kulcsot.

Nem rossz terv.

Mintha a japán kocsi most gyorsabban haladt volna.

– Nézd!

Artyom kinyitotta a szemét.

Felszabadult az ösvény. A kocsikat félrelökdösték róla, belegyűrték, áttolták őket a többi sávba. Mintha egy hatalmas buldózer járt volna itt, és acél tolólapjával félrekotorta volna őket. Az ócskavas-rengetegben a látóhatárig aszfaltjárat volt vágva.

– Na tessék – mondta Artyom. – Szerinted ki csinálta ezt?

A szíve ugrált, gumiszalagon himbálózott mellkasa üregében. Teste izzadt a vízhatlan védőruha alatt. Az izgalomtól savanyú nyál gyűlt össze a szájában, de visszatartotta, visszanyelte. Nem akarta, hogy megálljanak, hogy akár egyetlen másodpercet is veszítsenek.

Találtak valami gépeket, idehozták őket, titokban dolgoztak velük a felszínen, széttúrták velük az örök dugót; megnyitották a forgalom előtt az utat kelet felé, Balasihába. Ilyesmit csak a vörösök csinálhattak úgy, hogy közben mindent teljes titokban tartottak. Vagyis az alagútban az az ember nem csapta be. Csak el kell jutniuk a látóhatár széléig, átszakítani, mint a célszalagot, és már ott is lesz az előretolt hadállás. A hely, ahol az emberek valami csoda folytán a felszínen tudnak élni.

Nem, nem volt hiába minden.

Nem őrült, nem idióta, nem szánalmas álmodozó.

– Adj gázt! – kérte Artyom Szavelijt.

Ljoha húzta a lóbőrt. A rádió sivított. A szél csapkodta a szélvédő üvegét. Szavelij százzal ment, a csapás összeszűkült a sebességtől, de a sztalkernek esze ágában sem volt lassítani; Artyomnak úgy tűnt, hogy az arcára feszülő gumimaszk alatt ő is mosolyog fémagyaras mosolyával.

Véget értek a házsorok, furcsa bozótos kezdődött – a szűkülő út fölé két oldalról fatörzsek hajoltak egymás felé, nyújtogatták ágaikat, amelyek összegabalyodtak: vagy át akarták ölelni egymást, vagy megfojtani a másikat. De levél nem volt rajtuk – mintha csak verekedtek volna a napfényért, a vízért, de el is fecsérelték erre minden erejüket. Az pedig, aki az autókon keresztül utat tört magának, gondolkodás nélkül átvágott ezen a bozótoson is.

Aztán hátramaradtak ezek a növények is, széles térség tárult fel, amelyen itt-ott emeletes paneldobozok álltak; a Lelkesedők útját mindkét oldalról két-két sorban házak szegélyezték, amelyekben – a köztük levő üres sávon kívül – ugyanúgy holtak kuksoltak; végül egy nagy betonhurokba csavarodva feltűnt előttük a hatalmas autópálya.

– Bevágunk a gyűrűn – jelentette be Szavelij. – Balasiha azon túl van.

Artyom felemelkedett a helyén.

Hol lehet az a csoda? Rögtön a gyűrű után? Talán már is itt – elég átvágniuk az elkerülő utat, és azonnal esik a sugárzás? Nem, a dózismérő egyre csak ketyegett; a csapás szűkült, itt már nem olyan gondosan takarították el a roncsokat, nem lehetett száguldani rajta.

Az elkerülő út széles volt, mint a holtak birodalmába vezető út, és ugyanolyan végtelen is. Sorban álltak rajta ítélethozatalra a személykocsik is, a teherautók is, az igénytelen orosz bádogdobozok is, meg a fontoskodó külföldi limuzinok is. Némelyik teherkocsi kabinja előrebillent, mintha csak le akarták volna vágni a fejüket, de nem sikerült teljesen, és mindegyik ki volt belezve A fémcsorda látóhatártól látóhatárig húzódott; az út valahol domborodni kezdett, mint maga a Föld.

De a Föld ott nem ért véget. Hanem folytatódott, és nem változott rajta semmi.

Elmentek a Balasihát jelző helységtábla mellett.

A gyűrűn túl minden pontosan olyan volt, mint előtte.

Csak ritkábban álltak a házak; majd a négyemeletes kockaházakat romos gyárak váltották fel. Mi lehet még itt? Szétvert kioszkok a felborogatott autóbuszmegállók mellett; a buszok, mint panorámás gázkamrák; fúj a szél: a röntgensugarak keletről nyugat felé, egyenesen az arcukba vágódnak. Nappal lesz, de nem látja senki. Artyomot teljesen elhagyhatná a hite, teljesen elkeseredhetne, egyetlen dolog tartja csak vissza: a csapás megy tovább. De vajon hová vezet?

– Na? Hol van? – kérdezte Szavelij. – Merre menjünk Szszanyin?

– Most merre? – kérdezte Artyom azt az embert, aki az alagútban köhécselt.

Miért hitt neki? Hiszen Szása figyelmeztette: ne higgy senkinek.

De hogyne hinnék? Ugyan mibe kapaszkodjak akkor, Szása?

– Az meg ott micsoda? – mozdult meg hátul Ljoha.

– Hol?

– Ott! Balra! Ami mozog! És nem is egy!

Tényleg mozgott.

Forgott.

Az út mellett, a nyílt téren állt valami torony- vagy valami malomféle... Talán sínekből, keresztbe-kasul összehegesztett, vagy négyemeletnyi magas, alul szélesebb, felül keskenyebb; a tetejére pedig hatalmas háromlapátos propeller volt szerelve. A keleti szél, amely siettében nem válogatta az utat, bekerült a csapdába, és hogy kiszabaduljon, megforgatta a lapátokat.

– És ott is! Nézd! Még egy!

A szélmalmok egymás után, szépen sorakoztak az út mentén: egy, kettő, három, négy, sok. A lapátok úgy három méter hosszúak lehettek, és szürke bádoggal voltak bevonva. Rögtön látszott, hogy nem gyárban készültek, hanem kézi munkával eszkábálták össze őket, és nyilván már a Háború után, lehet, hogy nem is régen. Igen, biztos, hogy nemrég építették ezeket.

Sőt nemcsak hogy nem régen, hanem most!

Nemrég valaki valamiért megépítette ezeket a szélmalmokat!

Forogtak a légcsavarok: úgy tetszett, egy egész flotta indul ki a reptérről felszállásra – lehet, hogy éppen azokból az áttetsző szárnyú, fehér hasú, halk repülőkből álló flotta. Vagy ezek a propellerek az egész bolygót lettek volna hivatottak elmozdítani, és átvinni valami más helyre, valami lakott csillagra, amelyikre az emberek áttelepülhetnének és megmenekülhetnének?

– Mire valók ezek? – kérdezte Ljoha orrhangon a hátsó ülésről.

Artyom tudta.

– Ugyanarra, mint nálunk az állomáson a biciklik felelte némi késéssel, tompán, elbűvölten. – Generátorok. Áramot termelnek. A szélből.

– És azt meg minek?

– Hülye vagy?! Ez azt jelenti, hogy itt emberek élnek! Itt! Mi másra kellene ennyi áram? Hány van belőlük? Nézd csak! Számold össze őket: hat, hét, nyolc, kilenc! Tíz, tizenegy, tizenkettő, tizenhárom! És meg ott is egy! Ennyi árammal egy egész sokemeletes lakóépületet el lehet látni! Vagy kettőt! Vagy hármat! Tizennégy! Tizenöt! Tizenhat! El bírod képzelni?! És mindezt felépítette valaki! Itt fent! Hogy állunk a sugárzással?

– Ugyanolyan – felelte Szavelij.

– Mindegy! Szóval alkalmazkodtak hozzá valahogy! Vagy építettek valamit, hogy izolálják magukat. De mégiscsak itt fent! Vajon miért olyan fontos nekik, a vörösöknek, hogy idefent? Tudnak valami olyat, amit mi nem! Áramuk is van! Nálunk az egész metróra nem jut annyi áram, mint amennyit ezek a szélmalmok itt termelnek! Egy egész kerületnyi ember ellehet ennyi árammal! Állj meg, haver! – kiáltott oda Artyom Szavelijnek. – Állj meg, szeretném megnézni közelebbről is!

Szavelij leállította a kocsit az útpadkán.

Artyom kiszállt, odavánszorgott az egyik szélmalomhoz, és hunyorogva az ég felé, a lassan forgó, nyikorgó lapátok felé emelte a fejét. Minden kifogástalanul működött: ezek a szerkentyűk szélből és nyikorgásból áramot termeltek. Mindegyik működött.

Odajött Szavelij is, készenlétben tartva kommandós puskáját. Tanulmányozni kezdte a szélmalmot. Körbenézett, hallgatózott.

– És akkor hol vannak az emberek? – kérdezte Artyomtól – Hol az a kerületnyi élő ember, akik ezzel az árammal kását is főznek, a budit is kivilágítják? He?

– Nem tudom, haver. Rejtőzködnek valahol. Hiszen ez a várost átszelő út. Minek mutatkoznának itt? – magyarázta Artyom.

– Vagyis figyelnek most bennünket?

– Előfordulhat.

Szavelij lekapta a puskáját. Rátapadt a távcsövére, körbehordozta a környéken.

– Nem úgy néz ki. Pont ugyanaz, mint Moszkvában. Semmi.

– Van út, felépítették ezeket a szélerőműveket. Hiszen valaki csak felépítette őket. Munkások, mérnökök, villanyszerelők!

– Nincs itt senki, hát vak vagy? – felépítették, és visszamentek a metróba. – Kaptak éppen elég dózist! Nem sikerült a kísérlet!

Mentek tovább: lépésben haladtak, leeresztett ablakokkal, hogy egyetlen embert se szalasszanak el, akár a legkisebbet se. De nem akadt egy sem. Csak a csupasz fák nyújtogatták az ég felé görcsös ujjaikat, mintha kértek volna valamit. A fákon túl magasfeszültségű villanyoszlopok meredeztek leszakadt vezetékekkel, amelyeket a távolból nem látni: eltakarják őket a házak. A szél egyre csak hajtotta a propellereket. A légcsavarok zagyván nyikorogtak, és közös nyikorgásuk egyetlen pillanatra sem szakadt meg. Aztán látszott, hogy a szélmalmok sorának vége szakad. Az előretolt hadállás viszont továbbra se bukkant fel.

– Menjünk vissza! Nyilván túljöttünk rajta!

Szavelij engedelmeskedett. Amíg megfordult, Artyom megint nem bírta türelemmel, ismét kiszállt. Elindult gyalog, hallgatózva, kémlelődve.

Hol vagytok, emberek?

Hiszen itt vagytok! Na?! Bújjatok elő! Ne féljetek, veletek vagyok!

Még ha vörösök vagytok is. Bármilyenek. Érvényesek egyáltalán a felszínen ezek a föld alatti színek? Hiszen itt fent mindegyiket kiszívja a nap, nem?

Az út szélén egy kutya bukkant fel.

Beleszagolt a levegőbe, lustán ugatni kezdett.

Artyom odavánszorgott hozzá. Nem őrkutya volt: nem volt nyakörve, ki tudja, milyen fájta; a szőre fehér, itt-ott vedlik, koszos.

– Mia z? – érte utol Artyomot Szavelij.

– Látod?!

– Egy kutya.

– Nem fél tőlünk. Nem fél az emberektől. És nézd csak, milyen kövér! Majd kipukkad! Házőrző! Érted? Na? Vagyis lakott hely van itt. Valahol a fákon túl. Meg van szelídítve, a településen él, mint nálunk a kutyák az állomáson. Jól van tartva!

Előkerült a fehér kutya után még néhány. Ha Artyom Moszkvában találkozik kutyákkal, azonnal célba venné a vezérkutyát, és lelőné, másként nem szabadulhatna meg tőlük. De ezek itt másmilyenek voltak: nem vicsorogtak, nem kerülték meg félkörben, figyelve, hogyan ejthetik el a zsákmányt; csak békésen hunyorogtak és csaholtak. A sugárzás kicsit meggyötörte őket – az egyiknek öt lába volt, mellette egy nagyfejű, és még egy, egészen kicsi és vak –, de nem tette őket veszetté. És ami a legfőbb, jóllakottak voltak.

– Honnan jöhettek? Nézd csak! A fákon túl vezet egy ösvény! Ott kell lenniük az embereknek is! – kiáltotta Artyom Szavelijnek.

Szavelij lerakta a kocsit, kivette belőle a kulcsokat. Ljoha becsapta az ajtót, kikászálódott. A napfény ellen a gázálarcra feltett még egy rózsaszín keretes, szív alakú napszemüveget is. Szavelij megdicsérte.

A kutyák körbeszaglászták az embereket; Szavelij elhajtotta őket a géppisztolyával, mire azok lustán, hitetlenkedve elszaladtak néhány méterre. Gyorsan futni nem bírtak a hasuk miatt.

Artyom felemelte a puszta kezét, és elindult az ösvényen, elöl.

– Emberek! Hé! Ne lőjetek! Csak erre jártunk!

Hallották vajon? Nem tudni: a szélmalmok kétségbeesetten nyikorogtak, és Artyom hangja akár el is veszhetett a nyikorgásban.

– Van itt valaki? Hé! Ne féljetek, semmi rosszat...

Nehezen lélegzett: a szűrőn át nem jutott annyi levegőhöz, mint amennyire most szüksége lett volna. És a gázálarc üvege is bepárásodott, elhomályosodott. De nem akart nagyobb dózist beszívni: a dózis összegyűlik, minden belégzés lerövidíti az életét, pedig még ki kell mindent derítenie, még magának is, az egész metrónak is vígaszt kell nyújtania és reménységet kell adnia.

Szavelij és Ljoha a nyomába indultak.

A kutyák is komótosan utánuk óvakodtak, aztán eléjük kerültek, mutatták az utat. A csupasz fákon át nem lehetett látni se fészert, se kerítést, viszont az úttól úgy ötvenlépésnyire valami vörös tornyosult előttük.

Kiértek a mezőre.

A kutyák bűntudatosan csóválva a farkukat, a vendégek szemébe néztek, kifutottak középre. Aztán egyszer csak eltűntek. Artyom közelebb ment. Földkunyhó van ott, vagy mi?

Egy gödör volt.

Egy hatalmas gödör, amelyet exkavátorral ástak ki. Nem is gödör, inkább munkagödör. Az a vörös pedig, ami a fák között felbukkant, nem volt más, mint a kiásott, homokkal kevert agyag, egy egész hegynyi, nem pedig földkunyhó.

A munkagödör pedig telehajigálva emberekkel.

Ki milyen ruhában.

Mind férfi. Mást nem lehetett kivenni belőlük. A kutyák összerágták őket.

Hányan lehettek? Sokan. Csak legfelül talán húszan. De világos volt, hogy alattuk van még egy réteg, meg még egy, ki tudja, összesen mennyi.

És kutya is sok volt, de mindegyiknek jutott elég, ezért voltak olyan békések, jóindulatúak. Leugrottak a gödörbe, és csendben tovább rágcsáltak valakit. Artyom rájuk kiáltott, hogy abbahagyják.

– Hát itt vannak a te építőmunkásaid – szólalt meg a háta mögött Szavelij. – Munkások, mérnökök, villanyszerelők. Mindannyian itt fekszenek. A mór megtette kötelességét, a mór mehet.

Artyom hátranézett.

– Minek ez? – kérdezte. – Miért?

– Hogyhogy minek? – mormogta neki a szív alakú szemüveget viselő Ljoha. – Hát a Reichben minek? Mintha nem is közöttünk élnél. Azt hitted, itt másként lesz?

Artyom fogta a gázálarca csövét, és letépte a gumimaszkot. Levegőhöz akart jutni, hogy meg ne bolonduljon; elfeledkezett róla, hogy a hullák bűzlenek. Az édeskés és undorító szag egyenesen az agyába hatolt. Artyonmak elakadt a lélegzete, és epét kezdett hányni.

Futásnak eredt, távolabbra vonszolta magát, el a kiásott tömegsírtól; a fülében pedig egyre ott nyikorogtak a szélmalmok lapátjai. Közelebb ment hozzájuk: ott álltak egyenes oszlopban; rohadt meló, nehéz munka ezeket itt felállítani. Mégis felállították. Nyilván sokáig tartott. Szép lassan meghalt egy részük, jöttek helyettük újak – nem, nem maguktól jöttek, hozták őket, a politikai meg ki tudja, milyen foglyokat, hogy építsék az előretolt hadállást – és szinte senki sem tért vissza közülük; nyilván csak azok szöktek meg, akikről Zujev mesélt, őket viszont elkapták a metróban, és gyorsan végeztek is velük, hogy ne fecseghessenek. Hát így.

A szélmalmok bádogszárnyai megállíthatatlanul forogtak, halványan villogtak a halvány napsütésben, de nem álombéli repülőgépflotta volt ez, hanem húsdarálókések, amelyekhez Moszkvából, a metróból szállították ide az embereket, hogy kutyaeledelt csináljanak belőlük, az életükből pedig áramot termeljenek.

– Miért? – kérdezte Artyom. – Mire kell nektek ennyi áram?!

Kiköpte a savanykás, kesernyés nyálat, visszavette a gázálarcot.

És ekkor a fákon túl felbőgött egy motor. Egy autó!

Artyom a földre vetette magát, és integetni kezdett a többieknek, akik a gödörtől tértek vissza. Azok is lefeküdtek, hogy ne lehessen látni őket a csupasz fák között.

Felbukkant egy teherkocsi, hat hatalmas keréken, az ablakai rácsosak, a lökhárító helyén bütykös spoiler, a karosszéria helyén szegecselt vaskabin keskeny lőrésekkel, kis ajtó, és az egész szürkére festve. Egy mellékútról hajtott ki a Lelkesedők végtelen útjára, a csapásra, azon a helyen, amely mellett ők is eljöttek a kis japán kocsival. Megállt, megdermedt. Mire vár?

Artyom a lélegzetét is visszafojtotta. Meghallották őket? Látják a hátul hagyott kocsit?

Nem. Újra felbőgött egy jármű és a kanyarból kihajtott az útra egy teherkocsi, pontosan ugyanolyan, mint az előző. Frissen festett. Egymás mögé álltak, fekete füstöt pöfögtek, tülköltek egyet, és elindultak Moszkva irányába. Száguldottak a csapáson, pontosan, precízen elfértek a feltorlódott konzervdobozok között, és a szürke aszfalton hamarosan láthatatlanná is váltak.

– Onnan jöttek mondta Artyom. – A kanyarból. Mi van ott?

Ott, a fák fölött éppenséggel a magasfeszültségű vezeték tartóoszlopai meredeztek.

Artyom elindult az útpadka mentén, ujjai maguktól megmarkolták a géppisztoly markolatát, mindegy, hogy megy-e utána Ljoha, vagy elgondolkodtak. Meg kell találnia azt a helyet. Ki kell derítenie, hogy minek hozták ide azokat az embereket.

A Lelkesedők útjáról letért egy keresztútra. És közben járt az agya. Ezek ott nem magasfeszültségű vezeték tartóoszlopai.

Ezek rádió adó-vevő tornyok!

Egy, kettő, három, tíz, mennyi van belőlük? Hát ez akkor a rádióközpont!

Szökdécselve elindult feléjük, és a tornyok is már szinte kúsztak felé a fák mögül, amelyek mögött eddig rejtőztek. Elindultak az ég felé is ezek a vasból font, azsúros, magas építmények. Ugyan mi volt ezekhez képest Artyom vezetéke, amelyet a felhőkarcoló tetején kihúzott? Ezek tényleg antennák, amelyekkel képesek a világvégét is elérni. Ha ezekkel se tudnak jelet fogni a Sarki Hajnalból, akkor nincs ott semmi!

– Várj! – kapta el a karját Szavelij. – Hová mész? A főbejárathoz?!

– Nem mindegy? – mondta Artyom. – Akár a főbejárathoz is. Ez itt rádióközpont, érted? Ezek antennák! Hát ehhez kellenek a generátorok! Ide építették mellé! Nem egy település mellé! Nincs település! Azért vannak itt, hogy táplálják az antennákat! És ezeket a szerencsétlen melósokat azért földelték itt el, hogy ez a rádióközpont működhessen! Érted már?! Vagyis valakikkel kapcsolatban állnak! Lehet, hogy a te Uráloddal! Jamantauban a bunkerrel! Ezek a vörös ördögök valakivel beszélgetnek! Érted?! Másként minek védenék?... Haver, te csinálj, amit akarsz. Nekem így is, úgy is három hetem maradt hátra, és tudnom kell.

Kirántotta a karját, és ment tovább.

– Várj már, te tökkelütött! – suttogta neki dühösen Szavelij. – Mit tehetnénk hárman ellenük... Üljünk le legalább egy kicsit, beszéljük meg, hogy mi legyen.

– Te csak ülj itt, én addig felderítem.

Elsántikált a fák alatt – már látta a betonkerítést is, amely mögött tornyok meredeztek. Csak át kellene valahogy jutni a kerítésen... Esetleg a kapun? Nem, a kapuhoz jobb nem odamenni.

Az egyik helyen a fák közel álltak a falhoz. Artyom felkapaszkodott az ágakon; a betonkerítés tetejére szögesdrótot húztak ki. Semmi gond: ő attól már nem félt. Megbökte a géppisztolyával, nincs-e benne áram. Nincs. Felkapaszkodott, elszakította a kesztyűjét, felhasította a nadrágját, a lába megint csupa vér lett, de észre se vette. Átmászott a túloldalra. Egészséges lábát előretéve leugrott.

Ha most meglátják, azonnal leterítik. Szerencsés helyen ugrott le. Nem látták meg azonnal: a területet bokrok nőtték be, téglaépületekkel építették be, elborította valami szemét, a sarokban még egy exkavátor is vesztegelt – nyilván az, amelyikkel az építőmunkásoknak a sírgödröt ásták.

Ugatni kezdett egy meglepődött őrkutya, a sarok mögül Artyomra ugrott, ő pedig beleeresztett a pofájába egy hang nélküli golyót. A kutya bugyborékoló hangot adott ki, és felbukott.

Végigosont az épület mentén – a kapunál őrbódék. Hátulról belesett az ablakon: emberek. Védőruhában voltak, a szkafanderen keresztül nem Játszódott, vörösek-e, vagy milyen színűek.

Megkerülte a bódét, bekopogott az ajtón. Kinyitották, ő pedig ólommal fogadta őket. Amilyen az adjonisten, olyan a fogadjisten. Majd később kiderítjük, fölöslegesen tettem-e, vagy sem – három hét múlva mindenképpen kiderítjük.

Az asztalon kis tévé, mutatja a kaput meg a kerítést. Épp visszatekerte a képet: nem vették észre az ugrását, elfordultak, úgy döntöttek, visszatekernek, de nem maradt rá idejük... Úgy látszik, az Isten nyújtott neki fedezéket... Mármint az Atyaisten. Ő értékeli az ilyesmit... Az egész Ószövetség csupa háború... meg különleges hadművelet. Megtalálta a gombot: „Kapu”. Megnyomta, kilépett az udvarra.

És csak itt kapta az első golyót, amelyre kezdettől fogva számíthatott. A vállába. Volt annyi ideje, hogy a bódé fala mögé fusson – hozzátapadt. Ép kezével felemelte a súlyos géppisztolyt, lőtt belőle párat vaktában. Nem az igazi ez a fal, nem az igazi! Egy újabb golyó elsüvített a feje mellett, egy téglaszilánk a gázálarca üvegének csapódott, megrepesztette. Artyom átszaladt az ellenkező falhoz – fájdalom nyilallt a térdébe, kifordult alóla a lába, elesett. Szökőkútként végigporzott előtte egy sorozat, egészen közel a hasához – és ekkor a kapunál kattogni kezdett valakinek a fegyvere. Fél szemmel odapillantott: Ljoha volt az! Köszönet és hála!

Artyom a porban csúszva-mászva próbált felállni – de az épületből közben kirohantak már vagy hárman. Mindannyian védőruhában, nyilván eltartott egy kis ideig, míg magukra rángatták. Ljoha a sarok mögé bújt, a tetőről folyamatosan lőtték arrafelé a sorozatokat, onnan ugyan elő nem lehet jönni, az a másik három pedig már észrevette Artyomot, aki még mindig négykézláb állt, és szüksége volt még néhány lépésre, hogy eltűnjön. De nem tudott volna annyi lépést megtenni, és azonnal leterítették volna, piros vére festette volna meg a port, ha a kapun ekkor be nem száguld a kis japán kocsi. Nagy fékcsikorgás közepette elcsapta a három meghökkent katonát, akik átrepültek a kocsitetőn. Fentről most a kocsira kezdtek tüzelni. Ljoha kipillantott a sarok mögül – és ezzel megint magára vonta a tetőn fészkelő géppuskást. Artyomnak volt ideje odébb menni, eljutni az ajtóig; a sztalker kiugrott a kocsijából, és ő is fedezékbe bújt, Artyom mellé. Szavelij befogta kommandós puskája távcsövébe a tetőn lévő embert, kétszer csettintett a hangtompítójával, mire a géppuska elhallgatott. Az egyik, akit elütött, támolyogva felállt, és ügyetlenül állon vágta a géppisztolya tusával Ljohát. Mint egy részeg, próbálta rendesen megfogni a géppisztolyát, hogy lelője vele a kidőlt brókert, de Artyom odalépett, a képébe lőtt, és ezzel megmentette a megmentőjét. Belökte az ajtót, végigfutott a folyosón, közben valaki pisztollyal támadott rá, még csak föl se bírta fogni, ki vagy mi az, egyszerűen csak meghúzta a ravaszt, a támadó pedig összerogyott, és kész. Ennyi.

Aztán csend és üresség. Az udvaron szintén elhaltak a lövések. Az ablakon át látta, ahogy Szavelij rugdossa a másik két elgázolt embert, ellenőrzi, van-e bennük élet.

Kiderült, hogy az épület nem túl nagy.

Folyosó meg néhány szoba. Minden ajtó tárva-nyitva, lépcső vezet fel az emeletre, odafönt pedig ugyanez a kép. Van egy kezelőpult, de azt, aki értett hozzá, Artyom csak úgy mellékesen lelőtte.

Volt rajta egy rakás gomb, kapcsolóból egy egész erdő, de habár mindegyik alá orosz betűk voltak írva, valami rettenetes, pogány nyelven: csupa rövidítés; és nem volt már, aki ezekből hosszú szavakat tudott volna csinálni.

Artyom leült a görgős székre.

Lehúzta magáról a félszemű gázálarcot.

Megérintette a gombokat. Nos? Melyik kapcsol össze közületek össze engem a Sarki Hajnallal?

Azt mintha megtalálta volna, hogyan lehet hullámhosszot váltani. Itt a fejhallgató is. A fejhallgatóban tenger zúgott: fffHsssssffiir...

Tovább.

Khhhhh... Khhhhh...

Tébécé-elkülönítő. Fekete alagút, amely dugig van meztelen vademberekkel. Köhögnek. Csákány vágta lyukakon át lélegeznek. Sehová se akarnak elmenni. Nem akarnak felmenni utána. Azt mondják, nincs ott hová menni. Mindent lebombáztak, minden megfertőződött, minden megmérgeződött. Menj csak fel egyedül, kibaszott idióta!

Khhhhh.

Durr! Ököllel belevágott egyet a pultba.

– Csináld!

Durrrrr!

– Csináld, te rohadék! Mit hallgattatok itt?! Kivel beszéltetek?! És azok az emberek a gödörben! Mire kellettek? És ezek itt az udvaron! Na, gyerünk már!

Durrrrr!

Khhhhh...

Fffffissssshhhhh...

Ilyen hatalmas antennák! Valóságos tornyok! Nyolc darab! Minden frekvencián tudnak sugározni is, venni is! És ha ilyen hatalmasak vagytok, miért ilyen süketek? Rohadt mocskok!

Hogy lehet itt sugározni?! Hogy lehet mindent elmondani ennek a döglött világnak? Hogy lehet elküldeni a faszba az egészet, mind a hétmillió hullájával együtt?!

Benézett Szavelij.

– Na? Hogy van anyám meg apám?

– Sehogy!

– Válaszol egyáltalán valaki? Vagy fölöslegesen csináltuk az egészet?

– És ők nem fölöslegesen?! Ők miért?!

Szavelij elhallgatott. Reménykedve mozgatta meg bakancsa orrával a megölt rádiós kezét. De a rádiós reménytelenül halott volt.

– Jól van. Akkor húzzunk el innen. Lehet, hogy volt ideje figyelmeztetni az övéit, azokat ott, abban a két Urálban. Mindjárt visszajönnek, és nekünk kaput. Alekszej például már kidőlt.

– Életben van?

– K.O. Lecsapták. Beraktam a kocsiba. Szóval szedd össze srácoktól a mordályokat, és indulás haza! Legalább legyen valami hasznunk is ebből a kirándulásból.

Artyom bólintott.

Nem volt itt már mit tennie. Egyáltalán, sehol se volt már mit tennie.

Felállt a görgős székről. A lába nem hajlott. A szeme kiszáradt. Az ujjai, amelyek a Puskinszkaján a talicska szarvához görbültek, most csak úgy, üresen hajlottak be, mintha a géppisztoly markolatát fogná velük: a mutatóujja kicsit előrébb állt.

Odalépett a rádióshoz, elvette tőle a pisztolyát. A rádiós nem sajnálta tőle, azonnal odaadta neki. Az egyenruhája semmitmondó, jeltelen volt. Ki vagy te?

Kicsoszogott az épület elé. Egyiktől is, másiktól is elvette a géppisztolyt. Eszébe jutott, hogy a tetőn van egy géppuska is. De nem akart visszamenni oda, ebbe a rádióközpontba.

A kocsi ajtajai nyitva álltak. Odabent, amint magához tért, nyögdécselni kezdett Ljoha. Unalmasan susogott az éter a kocsi rádiójában – hangosan, jól hallhatóan. Ugyanúgy, mint az irányítópultban. Nem is kellett volna odamennie. Nem is kellett volna megölnie ezeket az embereket, akiknek semmi közük az egészhez. Nem kellett volna bűnt venni a lelkére, amellyel már három hét múlva el kell számolnia.

Leült a földre. Bambán körbenézett.

Az őrbódé ajtaja nyitva állt. Emberkéz nyúlt ki az ajtószárny mögül, ujjai az aszfaltot kaparták. Mellette a trafóház, az ajtaján egy sárga tábla, villámot ábrázol. Kétszintes rádióközpont, hallgatag rádióssal. Mit kell ezen őrizni? Miért állt itt két Urál is? Minek szélerőműveket építeni? Minek exkavátorral gödröt ásni? Embereket hajtani ki ide a metróból? Kutyákat etetni velük? Felkutatni a szökevényeket?

Nyikorogtak a szélmalmok, áramot állítottak elő, bevezették a kapcsolószekrénybe, feltöltötték vele az átkozott tornyokat.

A lelkeket lisztté őrölték, az életeket porrá zúzták.

Nyikorogtak, nyikorogtak unalmasan, Artyom beleit feltekerték a lapátjaikra: iiii, iiii, iiii, iiii, iiii, iiii, iiii, iiii, iiii.

A haszontalan, süket tornyok ott meredeztek a feje fölött.

Iiii. iiii, iiii, iiii!

Artyom felugrott, azzal a gyorsasággal, amit csak a gyűlölet kihozott belőle, odasántikált a trafóházhoz. Leverte róla a lakatot, berúgta az ajtót – repedt harangként kondult meg –, berontott. Itt a kapcsoszekrény: izzók, kapcsolók.

Fegyverével ostobán, ügyetlenül belevágott a kapcsolótáblába. Recsegtek-ropogtak az izzók.

– Miért, rohadékok?! Minek nektek ennyi áram?!

Átfordította a géppisztolyát, úgy markolta meg, mint egy karót, mint egy gumibotot – és teljes erőből belecsapott vele a kapcsolótáblába.

Fröccsent a műanyag, fröccsent az üveg, a földre repültek a kiütött biztosítékok, kialudt a lámpa.

Elkapott egy marék színes huzalt, mintha csak gyerekjáték lett volna, és megrántotta maga felé.

Artyomnak égett a belseje, csupa görcs volt az egész teste, és sehogy se tudott felengedni. Szeretett volna itt mindent végképp tönkretenni, alapjáig lerombolni, szétverni ezt az egész kibaszott állomást, és a húsdarálókból nyert áramot inkább a Földbe, a Napba, a kozmoszba elvezetni.

– Hé! Ide! Artyom!

Kiment a tönkretett trafóházból még mindig feszülten, elégedetlenül, mert még mindig nem szabadult meg sem az undortól, sem az ostobaságtól, sem a sötétségtől. Csengett a füle. A szájában ismét rozsdás ízt érzett.

Meglátta, ahogy a kitárt ajtajú japán kocsi mellől Szavelij integet neki.

Valami miatt nem volt rajta gázálarc.

– Mi van?! – kiáltott oda neki Artyom, hogy túlkiabálja a fülzúgást. A sztalker suttogva válaszolt valamit, nem lehetett hallani, hogy mit és kézmozdulatokkal hívta. Artyom odavánszorgott a kocsihoz.

– Mi van?!

– Gyere ide, te tökkelütött!

Szavelij arcán a ráncok furcsa mintává álltak össze. Mintha mosolygott volna. És mintha egyúttal kibírhatatlan rettegés ült volna ki az arcára. A mosolya olyan volt, mint egy őrülté, és fémesen csillogott.

– Mi van?!

– Nem hallod?!

Artyom végre odasántikált. Elkomorodott. Mi van még?!

A kocsiból, onnan bentről valami... Valami...

Eszelősen bámult a sztalkerre, beugrott az első ülésre, és mellényúlva a gomboknak, remegő kézzel keresgélni kezdte: hol lehet itt hangosabbra venni?!

– Ez egy diszk?! Gúnyolódsz, te szemét?!

– Idióta! – nevetett be a nyitott ablakon Szavelij. – Nem tudod megkülönböztetni a Prodigyt Lady Gagától?!

A hangszórókból zene szólt.

Halk, alig kivehető, sustorgó zene – egyáltalán nem hasonlított ahhoz, amit Artyomnak a metróban alkalma volt hallani. Nem gitár, nem összetört zongora, nem mélabús himnusz a Győzelem Napjáról, hanem valami mulatságos affektálás, nem zene – de mégis élénk, ritmusos, élő. Táncolni támadt kedve erre a számra. Alatta pedig az ismerős ffíffssssshhhhh... Ez a rádió volt, nem lemez. Tényleg a rádió. Zene! Nem hívójelek, hanem zene! Emberek valahol zenét hallgatnak! Nem azt mondják: mi itt élünk úgy-ahogy, hát ti ott? Hanem zenét tesznek fel, hogy mások táncolhassanak rá.

– Mi ez? – kérdezte Artyom.

– Mi lenne, bazmeg? A rádió! – felelte Szavelij.

– És milyen város?

– A faszom se tudja, milyen!

Artyom megnyomta a gombot, hogy frekvenciát váltson. Hátha van még valahol.

És azonnal talált is valamit! Egy másodperc alatt!

– Vétel, vétel! Ez itt Pétervár, ez itt Pétervár...

Itt nem lehetett válaszolni, úgyhogy Artyom máris ment tovább. Valahol valami ismeretlen nyelven karattyoltak, olyanon, mintha valaki gombát tömött volna a szájába, és így próbálna meg beszélni.

– Angol! – csapott a meglőtt vállára Szavelij. – Angol, vágod? Még ezek a kurvák is épségben megmaradtak!

Khhhhhhh...

– Behlin... Behlin...

– Kazany... Hogy hallotok? Jól hallunk! Itt Ufa...

– Vlagyivosztok a Mirnij szigetnek...

Ssssshhhhhíífffff...

– Üdvözöljük a szverdloviakat... Aki hallja...

Artyom, miután ennyit benyelt az éterből, megrészegülve vetette hátra magát a rádiótól. Csak bámult a sztalkerre, és akadozó nyelvvel ennyit motyogott:

– Hogy lehet ez? Mi történt?! Hogy van ez?!

– És te mit csináltál?!

– Összetörtem... A kapcsolószekrényt... Nyilván áramtalanítottam. Áramtalanítani akartam.

– Most aztán áramtalanítottad.

– Nem... Nem értem.

– Mi lehet még itt?!

– Hogyhogy mi?!

– Miféle tornyok ezek szerinted?!

Artyom kizuhant a kocsiból, felszegte a fejét, nézte az eget támasztó antennákat. Kinézetre ugyanolyanoknak látszottak, mint fél órával korábban; csak most éppen döglöttek voltak.

– És?

– Kikapcsoltad őket, tökkelütött, a rádió pedig megszólalt! Kinyílt az egész világ! Mit jelent ez?!

– Nem tudom.

– Hogy ezek zavaróberendezések!

– Micsodák?!

– Zavaróberendezések! Zavarokat keltenek! Minden frekvencián teljes erőből zajt sugároznak!

– És az hogy lehet?

– És elnyomják az egész étert! Mindent! Az egész világot! Mint a szovjet időkben!

– Az egész világot?

– Ne záád ee... – kérte halkan a hátsó ülésről Ljoha, akinek tátva maradt a szája.

– Az egész világot, testvér! Az egészet! Felfogtad legalább, hogy az egész világ életben maradt?! Mi csak azt hittük, hogy nem létezik! Hát ezért gondoltuk! Pedig létezik! Felfogtad végre?!

16. FEJEZET
AZ UTOLSÓ ADÁS

– Át euuel it ináljak? – kérdezte Ljoha, alig bírva forgatni összeharapott nyelvét.

– Hogyhogy mit?!

Artyom ránézett: mintha először látta volna. Ljoha elterpeszkedve ült, homlokára felrántott gázálarcban. A szájából folyt a vér, kezében egy felbontott üveg arcszeszt tartott: Szavelij nyomta oda neki fertőtlenítőként.

– Adj nekem is belőle!

Meghúzta, de nem segített. Ropogtak a fogán Ljoha fogainak morzsái. Nézte az üveg száját: csupa piros. Még egyszer meghúzta.

– Gyerünk! – Szavelij lehuppant az állatbőrre.

– Hová? – fordult vissza Artyom.

– Hová?! Hogyhogy hová?

– Vissza Moszkvába?

– Hogyhogy vissza? Meghibbantál? Előre! Jekatyeringburgba! Haza!

– Most?

– Most bizony, haver! Most azonnal! Amíg ezek a gyilkosok vissza nem jönnek!

Artyom elgondolkodott. Kihajolt a kocsiból, kiköpött a porba.

– Hát az emberek?

– Miféle emberek?!

– Hát a metróban. Az emberek a metróban. Velük mi lesz? Mi lesz velük?

– Miért, mi lenne?

– Hiszen mégiscsak... el kellene mondani nekik. Meg kell, hogy tudják. Hogy nem vagyunk egyedül. Hogy itt vannak ezek a zavaróberendezések. Hogy mehetnek, ahová csak akarnak!

– Épp azt mondom neked. Hogy mehetünk, ahová csak akarunk. Nem vágod? Most van rá esélyünk. Minden út szabad. A tank tele van üzemanyaggal, és még kannákban is van. Minden le van zsírozva! Szedtünk össze fegyvereket, töltényeket. Most vagy soha!

– De hiszen ezek tényleg visszajönnek ide. Az Urálok. És mindent helyreállítanak. És ezek a zavaróberendezések is újra működésbe lépnek. És minden megy úgy, ahogy eddig. Akkor mi lesz? Senki se fogja megtudni, hogy létezik az egész világ? Hogy elő lehet mászni a metróból?

– Aki hallotta, hallotta, világos? Majd elintézik maguknak! Na! Jössz?!

– De hát ki hallhatta? Már nem is figyeli senki...

– Akkor húzzanak a faszba!

– Hogyhogy?

– Hát csak úgy! A Szverdlovszki körzet megszólalt! Mennyi ideje várok már erre? Mit nekem a metró? Mi köze ehhez a metrónak? Eljött az én napom! Indulni kell! Hiszen erre vártam, éppen erre vártam, erre készültem!

Artyom kirúgta a kocsi ajtaját, kiszállt. Felvetette a fejét, nézte az elhallgatott tornyokat. Ljoha nyakalta a szeszt, nem szólt semmit.

Szavelij elfordította a rádió gombját. Valaki brekegve, raccsolva megszólalt belőle.

– Ez, bazmeg, Párizs! – mondta a sztalker. – Hm? Nincs kedved Párizsba elmenni?

– De van – felelte Artyom.

– A buzikhoz – röhögött fel Artyomot ugratva Szavelij. – Mi tart vissza?

– Ott van a metróban a mostohaapám. Meg a feleségem, meg... Mindenkim ott van a metróban! Ne mondjak nekik semmit? Egyszerűen csak fogom magam, elmegyek, ők meg ott maradnak?

A sztalker elfordította a slusszkulcsot, a kocsi felzúgott.

– Hát, ahogy akarod. Nekem nincs a metróban se mostohaapám, mostohaanyám. A szajhákon kívül senkim sincs ott. A szajhák pedig aligha ugranak és rohannak el bárhová is. Jobb nekik ott a sötétben.

– Te meg azt honnan tudod?! Szajhák, nem szajhák... – Artyomnak forrni kezdett a vére. – Önszántából senki se fog a metróban kuksolni! Azok az emberek ott azt hiszik, hogy nincs hová menniük! Azok a rohadék vörösök zárták be és tartják ott őket! Eldugták előlük az egész Földet! Ehhez mit szólsz?!

– Szarok rá.

– Szarsz rá?!

– Jó magasról. Az Osztankinói-toronyból. Szarok rá, érted? Szarok metróra. Az emberekre. Azokra, akik valakiket, valahol, valamiért fogva tartanak. Ez engem többé nem érint! Valami mást viszont tudok Ha még tíz percet tökölünk itt, mindannyiunkat megetetnek a kutyákkal. Azt mondom, elég ebből a kibaszott hősködésből. Kösd be magad, és induljunk!

– Én nem bírok így elmenni – felelte halkan, némi gondolkodás után Artyom. – Képtelen vagyok elmenni abba a szaros Párizsba, amikor mindenkim odalent van... Ki kell hozni őket onnan. Elmondani nekik, hogy... Mindenkinek. Hogy átvágják őket! Hogy minden, amit csinálnak... fölösleges! Az alagutak... Az egymás felfalása... A giliszták... Érted, minden! Hogy mindez fölösleges! Az élettér... A háború... A gombavész... Az éhínség. Negyvenezer ember! Hiszen élő emberek mindannyian! Nem csak a mostohaapám, nem csak a... A többiek is... Mindenki! Ki kell őket engedni onnan!

– Ahogy akarod – válaszolta Szavelij.

Artyom elhallgatott. Ljoha felé nyújtotta a kezét, újra kortyolt a fogdarabos szeszből.

– Hát, te is, ahogy akarod – mondta aztán.

– És mit akarsz csinálni?

Artyom feje hasogatni kezdett. Megvonta a vállát.

– Itt maradok. Megpróbálom lerombolni ezeket. A tornyokat.

– Hogyan rombolnád le?

– Nem tudom. Lehet, hogy találok itt valahol gránátokat.

– Aha, gránátokat. Toronyórát láncostul. Jól van, ennek semmi értelme. Ha meg akarsz dögleni, ebben nem leszek a társad.

Artyom bólintott.

– Hé, haver! – fordult Szavelij Ljohához. – Hát te kivel tartasz?

– Én egyeőe maadok – mondta az első apostol vérző szájjal. – Én nem aok oan bátor.

– Akkor menjetek a picsába! – döntött Szavelij. – Legalább a válladat hadd nézzem meg!

– Mintha siettél volna.

– Van kötszerem meg alkoholom, neked meg csak a csupasz segged van – sóhajtott fel Szavelij. – A helyedben én most nem ugrálnék. És itt van még egy kis Analgin is, kapjátok csak be. Lejárt ugyan, de a doktorok azt mondják, a legfontosabb, hogy higgyünk benne. Búcsúajándék.

A golyó áthatolt Artyom vállán. Locsoltak rá egy kis alkoholt bekötözték. Ljohának is adtak a szeszből, hogy öblögessen vele. És az Analginban is hinni akartak.

– Beleütöd az orrod olyasmibe, amibe nem kéne – mondta a sztalker Artyomnak. – Meg vagy áldva ezzel: mindenkit megmenteni! A magányos cowboy, a picsába!

Artyom nem akart erről beszélni.

Szavelij becsapta a kocsi ajtaját, megfogta a kormányt, megfordult. Amikor már félig kiért a kapun, utoljára még lefékezett. Kihajolt az ablakon.

– Megölnek benneteket, idióták!

– Na és? Mi a faszt tehetnék? – válaszolta Artyom, inkább már csak az arcába csapó füstgomolyagnak.

Becsukták kézzel a kaput. Mennyi időt kell itt eltölteniük, mikor kezdik megostromolni őket? Három perc múlva? Öt perc múlva?

– És te miért maradtál itt?

– Mié, mié? – válaszolta Ljoha. – Még ogy emenni vaaová. Basszuk szét gyoosan ezt a szaaságot, és gyeünk haza! Taán még sikeü.

– Megyek, keresek valamit, amivel...

– Ide allgass, Aatyom... Eész idő aatt azon töötem a fejem, minek egyátaán ezek a zavaóbeendezések?

– Kérdezd meg a vörösöktől! Talán azért, hogy idefent mindennek azt mesélhessék, hogy ők maguk a metró. Hogy Moszkvában ők a hatalom. Lehet, hogy le akarnak csapni a Hanzára... És ehhez segítséget kapnak valakitől ideföntről. Láttad, milyen technikájuk van? Maradt lent a metróban bárkinek is ilyen?

Meg az a terepjáró ott a Tyeatralnaján, súgta még magának. Hiszen a fasisztákat lőtték róla. Katonai védőruhában. Háború van?

Ljohának elmagyarázta ugyan, de ő maga nem értette. Hogy lehet ezt? Hogy lehet negyvenezer embert, vagy mennyit, a föld alatt tartani? Milyen cél szentesítheti vajon ezt?

– Menj fel a tetőre. Maradt ott egy géppuska. Figyeld az utat.

Újra elsántikált a rádiós mellett.

– Hol vannak a gránátjaitok?

A fegyverszekrény üres. A riadókor kivettek belőle mindent. A szobákba priccsek préselve, egy másikban étkező, oda ugyan nem lehet elrejteni semmit. A kezelőpult mellett ment vissza – újra rápillantott. Minden fény kialudt rajta. Csend volt, a levegőben por kavargott.

Egyet sajnált csupán.

Szvjatoszlav Konsztantyinovics, te féllábú vén fasz, majd hallgatod egyszer a felszabadított étert, de nem lesz már, akitől bocsánatot kérj. Pedig jó lenne még élve visszakeveredni valahogy Moszkvába, hogy együtt elüldögélhessünk a rádió előtt. Tessék, papa. Adalékul a beszélgetésünkhöz. Természetesen lökött vagyok, meg persze reménytelen pszichopata, és persze a kislányodhoz se vagyok méltó. De most csak hallgasd, Szvjatoszlav Konsztantyinovics! Hallgasd csak, hallgasd! Ne ráncold a homlokodat! Igen, ez Pétervár. Ez meg itt Párizs. Aha, ez angolul van. Pontosan, ez Vlagyivosztok. Hogy miként lehetséges? Hát, csak úgy. Csak úgy, hogy a Vörös Vonal a faszom tudja, mióta zavarja az adásokat. Za-var-ja, Szvjatoszlav Konsztantyinovics. Igen, igen. Velem ellentétben te nyilván tudod, mi ez. Hm? Azt hittük, beletört minden foguk a Rendbe, azt hittük, az a bunker erősen megviselte őket, mi is elvesztettük a srácok felét, csak hogy a bunker ne kerüljön a kezükre. Pedig lehet, hogy nem is érdekelte őket az a bunker. Fajsúlyosabb ötletük támadt. És az is lehet, Szvjatoszlav Konsztantyinovics, hogy a bunker csak álca volt, csak elterelték a figyelmünket, azzal az ostrommal csak kimerítettek, elvontak bennünket, hogy ne tudjunk odafigyelni a legfontosabb dologra. Nos?

Elvette a rádióstól még a gázálarcát is a saját félszemű maszkja helyett és elindult kifelé. Megkerülte az épületet, kiment a tornyokhoz. Jól le vannak rögzítve, az alapjuk beton, és még drótkötéllel is ki vannak feszítve. Nem lehet őket se elfűrészelni, se kidönteni. A legközelebb állón meglátott egy kis létrát, felmászott rajta, hogy megnézze, mennyi idejük maradt még.

Nem vetted észre, Szvjatoszlav Konsztantyinovics. Gőzöd se volt a zavaróberendezésekről, az Urálokról. A háború kitörése készületlenül ért. Öregszel, papa. Természetesen megteheted, hogy nem hiszel nekem, hiszen én reménytelen idióta vagyok, de hallgasd, hallgasd csak az étert. Hallgasd, és mondd meg: akkor most mi is a missziója a Rendnek? Tovább dagasztani a disznószart? Vagy felvinni a felszínre az embereket? Megöletni a srácainkat azért, hogy az emberek morlockok maradjanak? Vagy segíteni nekik kijutni olyan helyre, ahol a sugárzás elviselhető? Ahol élhetnek?! Hogy mire kell nekem mindez? Semmire! Én már nem leszek Mózes, Szvjatoszlav Konsztantyinovics, és egyáltalán, a faszomat se érdekli. Én mindössze egyetlen kis szajha előtt akarok királynak mutatkozni. Nekem már nem maradt annyi időm, hogy Mózes lehessek. Három hét múlva megkapom az obsitot. Három hét múlva elmegyek a májusba, a narancsnál kacsákhoz, fagyit nyalogatni. Te viszont lehetnél. És még lehetsz is. Nincs az sehol se megírva, hogy Mózesnek rokkantak nem mehetnek.

Mi?!

Jól van. Menj a fenébe!

Eltört térde nem mozgott, nem hajlott. Ugyanúgy kellett felkapaszkodnia az égbe, mint a vaksötét pokolból felmásznia: sántikálva, ugrándozva, húzódzkodva.

Mászott, míg a betonkerítésen belüli terület nem lett akkora, mint egy cigarettásdoboz. A szél gonoszul fújt, le akarta sodorni, az árbocok hajladoztak, hiába voltak a kifeszített drótkötelek. Meglátta a baba méretű Ljohát, a játék exkavátort, a kopár területen túl, a kis erdőben meglátta a hullák homokozóját, a játék szélmalmokat.

Nyugatra, a város felé, a sugárutat üres tekintetű emeletes házak takarták el. Kelet felé viszont, egészen a látóhatár széléig, feltárulkozott. Szavelijnak már nyomát se lehetett látni: nagyon igyekezett hazafelé. Felbukkant viszont valami más. A messzi távolban mintha valami kis bogarak gyülekeztek volna az úton. Kár, hogy a sztalker magával vitte a távcsöves puskáját. Emberek lennének?

Amíg mászott le, Artyom azon gondolkodott: hol voltatok korábban, emberek?

Miért nem jutottatok el sose hozzánk?

A rádióval mondjuk, a helyzet a következő: a vörösök felállították ezeket a tornyokat, hogy a metróból senki se tudjon kapcsolatba lépni más városokkal. És rendben, emiatt a rádió süket maradt. De ha vannak még élő, lakott helyek, akkor hogyhogy senki se próbált meg eljutni onnan Moszkvába? Hiszen nincsenek a metróban ilyen helyekről érkezett emberek, sem Artyom, sem senki az ismerősei közül soha nem találkozott velük. Hogyan lehetséges ez?

Mi rólatok semmit sem tudtunk. Bedugták a fülünket, bekötötték a szemünket, lezavartak bennünket a föld alá. Azt mondták: ahol születtél, ott tedd magad hasznossá. Hát ti, ti pedig köptetek ránk?

Ép lábát előrenyújtva leugrott a porba, és sietve elsántikált a kapunál álló őrszobához. Talál ott esetleg gránátot?

– Na, mi a helyzet? – kiáltott oda neki Ljoha.

– Jön valaki az úton! A körzetből! Le se vedd róluk a szemed!

– Más városbéliek lehetnek?... Vagy esetleg a felderítők jönnek vissza az előretolt hadállásra? Hamarosan kiderül.

Már majdnem odaért az őrszobához, amikor eszébe jutott valami.

Az exkavátor!

Ezzel a járgánnyal valószínűleg le lehetne dönteni az árbocokat. A kanalával... Vagy a vontatókötelével. Már persze ha üzemképes...

Az őrszobánál elfordult. A hernyótalpakkal letaposott gyomon keresztül átvágott a monstrumhoz: a narancsszín felpattogzott rajta, a kabin üvege elrepedt, az ajtaja nem csukódott, az emelőkar meg a kanál fáradtan, csüggedten fúródott a földbe, mint részeg pofája a matracba.

Vajon működik?

Felkapaszkodott a hernyótalpra, bevette magát a kabinba. Mihez hasonlít ez?

Semmihez. Kormánykereke nincsen, helyette karok; az egyiknek a gombján – légy üvegben, a másikén fémkoponya. A padlóból még pedálok is állnak ki: és a keze ügyében gombok is vannak. A slusszkulcs helye beragasztva valamivel, viszont vezetékek állnak ki mellette. Szétbontva. Megpróbálja? Pirosat a pirossal, kéket a kékkel.

Használjátok ezt a vackot, vagy sem? Nos?!

Összeérintette a csupasz vezetékvégeket: valami felébredt a gép belsejében, a vas görcsös rángatózásba fogott, megremegett. Fekete füstöt okádott ki. Artyom bizonytalanul az egyik pedálra tette a lábát. El akart indulni, de a görcsös rángás, amely az imént életre keltette a gépet, elmúlt, és a gép elhallgatott. Megnyugodott. Kimúlt.

Artyom csinált valamit rosszul? Melege lett a gázálarcban.

Ránézett a törött vagy repedt műszerekre: az üzemanya mutatója a nullát nyaldosta szomjúságában.

Ennyi.

Ismét hallotta a szélmalmokat. A fülében, az idegeiben.

A gázálarca üvege elhomályosult: múlik az idő, megoldás nincs, hiába maradt itt, és hiába hagyta, hogy az apostol is itt maradi vele. Körbejárta az exkavátort, megtalálta, hová kell tölteni az üzemanyagot. Belekiáltott: hú!

Lábát húzva az őrszobához sietett: hátha van ott valami. Esetlen egy gránátvető?

Nem, természetesen nem volt ott semmiféle gránátvető. Csak két halott ember: az egyik a küszöbön, kifelé mászik, a másik a szobában bámulja a plafont. Robbanóanyagot egyik sem tart magánál: nincs miért. Igaza volt Szavelijnek.

Nem tud mit tenni ezekkel a tornyokkal.

Álltak, állnak és állni fognak. Visszajönnek az Urálok, az ismertetőjel nélküli emberek lelövik a két eltévedt idiótát, odadobják őket a kutyáknak, hadd törjön bele a foguk az ólomba, kicserélik a biztosítékokat, összekötik a szétszaggatott vezetékeket, és az antennák, amelyek akár a világ másik végébe is tudnak sugározni, kórusban megint sutyorogni kezdenek, és e halk suttogással elnyomnak bármilyen kiáltást.

És senkinek, aki csak hozzászokott a föld alatti élethez, a kihalt glóbuszhoz, nem adatik meg, hogy elszokjon tőle. Semmit se lesz idejük meghallani. Egyet pislantanak – és a rádióban megint a kedvenc tüdőbajos, hörgéses programot adják majd.

Felcsillant a világ, és kialudt újra. Megint ők a normálisak, Artyom pedig dilinyós.

– Na, mi a helyzet? – kiáltott le a tetőről Ljoha.

– Semmi. Eddig semmi – válaszolta Artyom.

Egyelőre.

Hiszen nem késő még elmenni. Itt hagyni ezt az átkozott helyet, elrejtőzni a száguldó Urálok elől, valamelyik rozsdás kocsi kiszáradt utasának tettetni magát, az út szélén elvánszorogni Moszkváig, ott pedig valahogy... Valamit. Még három hét. Vagy kettő.

Aztán visszament a rádióközpontba. Megint elment az irányítópult mellett, megint benézett a szobákba, csapkodta az ajtókat, rugdosta a szekrényeket és a székeket. Hol van?! Hol van itt valami?! Hogy semmisítselek meg, te rohadék?! Hogy tegyelek tönkre? A rádiós némán a lába alatt alkalmatlankodott – Artyom dühösen odébb taszította, de a rádiós csak azért is figyelte.

Újra ki a szabadba. Hol nem nézte még? Megkerülte hátulról is a központot, átfésülte a bokrokat, a gyomot. Aztán vissza az őrbódéhoz Helló, helló. Az ájult tévé szürke tükörképet mutatott, a tükröződésben minden ugyanaz, csak ostobább és torzabb. Ha lenne áram, legalább a környéket figyelni lehetne rajta. Ha lenne áram, akkor...

Odasántikált a trafóházhoz.

Szélesebbre tárta az ajtót, kitámasztotta, hogy a szél be ne csapja. Túl heves voltam, bocsáss meg. Nem lehetne megjavítani? Ha lenne áram, akkor... Úgy látszik, az egyetlen, amit lehetne még...

Minden hullámhosszon...

Hiszen minden hullámhosszon folyik a suttogás, nem? Hogy működtök, rohadékok?

Minden hullámhosszon – rövidhullámon is, középhullámon is, és nyilván még hosszúhullámon is – szavak és zene és hívójel helyett csak sípoltok, vakítotok. Ha már lerombolni nem lehet, akkor meg lehet-e tanítani beszélni titeket?

Ujjai a vastag gumikesztyűben ügyetlenek, az árnyéka, mintha nem is az övé lenne, nem engedi be a fényt, zavarja a látásban, a gázálarc üveglencséje bepárásodott, már folyik rajta a víz. Mit tört itt össze? Elkezdte összekötözgetni a szétszakadt vezetékeket, visszapattintani a helyükre a biztosítékokat, győzködni őket.

Semmi. Nincs áram. A szélmalmok nyikorognak, de áram nincs.

– Ljoha! Ljoha! – ugrott ki az udvarra. – Értesz valamit a villanyszereléshez?

– Mié?

– Gyere le, nézd meg!

Ljoha csak két hosszú perc elteltével jött meg.

– Mit csiátá? Vandál.

– Eligazodsz rajta?

– Úgy-ahogy. Villanyszeeő akaatam lenni. Sza meó. ‘ófasz az egész. Nekik is megva a maguk maffiája.

Artyom kinézett, arcát a kapu két vaspálcája közé dugta. Az úton senki: nem telt még el elég idő, hogy azok a bogarak elmásszanak idáig? Eltévesztették a kanyart?

Az apostol egyre a kapcsolótáblával bajlódott. Visszarakosgatta a biztosítékokat, dörmögött valamit az orra alá. A mennyezeti lámpa, döglötten himbálózott, a körtéjében nem látszódott semmi.

– Jól van, hallod? Hagyd a fenébe! Felejtsd el! Nem a te dolgod! Menjünk haza!

Ő maga pedig szomorúan nézett a szürkénél is szürkébb kerítésre, amelyet betonlapokból állítottak fel, és rádöbbent: innen nincs út hazafelé. Azért volt olyan könnyű bemászni rajta, mert ez egy csapda. Bejutni könnyű, de kijutni nem lehet belőle. Csapda. Addig fog a csalétek körül megbabonázottan keringeni, míg a rugó fel nem ugrik, és le nem vágja az ormányát.

– Aanem mi a doogom? – kérdezte Ljoha. – Tíz tötényé szaal keeskedni éetem égéig? Menj oébb, etakaod a fényt!

– Nagy barom vagy te – mondta neki Artyom. – Én megtettelek apostolnak, te pedig folyton káromkodsz.

– Asszed, icces vagy, ue? Nem akaod, hogy inkább én teejek meg téged apostoonak? Az anyám, meesleg, nagy jövőt jósot nekem.

Ljoha megfogott valamit a körmével, és kattintott.

És világos lett.

Artyom szíve majd kiugrott a helyéből. Elkapta Ljohát, minden erejéből megszorongatta.

– Kész! Te vagy a megváltó, nem én! Figyeld az utat!

Visszasántikált a rádióközpontba: a kiegyenlítő zónában ég a lámpa! Berohant a vezérlőterembe. Lovagló ülésben ráült a görgős székre. Tanítson meg valaki ezen a kutyanyelven! Mi van ráírva a gombokra? Kényszerítette magát, hogy nagyot fújtasson, pislantott egyet, és módszeresen végigment a feliratokon, fentről le, jobbról balra. Talált egy kapcsolót: „URH zaj gen.” – ezt megfejtette: zajgenerátor, és fenti állásból lentibe kapcsolta. A többi: „KH” és „HH”, meg a különféle frekvenciák szétszórva a fabrikált kapcsolótáblán – ahogy éppen sikerült. Feltette a fejhallgatót, kapcsolgatott a frekvenciák között: tisztultak a sziszegéstől?

Kizavarta a kígyókat az összes hullámhosszból... Így? Úgy tűnik.

Most hogyan tovább?

Az árbocok fémerdőként meredeztek az ablakon túl; mindegyiket vezetékek liánja fonta be, behálózta velük a hullámsávot, kiszívta belőlük a nedveket. Ezért volt belőlük itt ennyi: hogy egyszerre elfojtsák az összes távoli hangot.

Vagyis a hangjukat lehet a saját hangjával helyettesíteni?

Ujjait és szemét újra végigfuttatta a gombokon. Bekapcsolni az URH-KH-HH adást...

Artyom megfogta a fejhallgató mikrofonját. A szájához illesztette: hallgassatok. Végigkísérte az ujjával, hová tűnik el a vezeték, megtalált a pulton egy gombot, meg egy lámpát. Megnyomta, aztán beleköhintett, bele a saját fülébe.

De az egész világnak is köhintett.

Megdermedt. Letépte magáról a gázálarcot: fontos, hogy érthetően hallják – mindenki. Minden szavát. Megnyalta kicserepesedett ajkát.

– Itt Moszkva. Hallotok engem? Pétervár? Vlagyivosztok? Voronyezs? Novoszibirszk? Hallotok? Ez itt Moszkva! Életben vagyunk! Nem tudom, hallottatok-e minket korábban... Mi titeket nem. Azt hittük, egyedül csak mi maradtunk életben. Azt hittük... rajtunk kívül nincs senki más. Senki és semmi, értitek? Hogyan is értenétek... Hiszen ti egész idő alatt beszélgettetek egymással... Mi viszont itt... Istenem, hála Istennek, hogy életben vagytok! Hogy vagytok? Hogy ti ott... Énekletek. Hogy éltek ott? Mi itt... Ezekben az években... A föld alatt voltunk. Féltünk az orrunkat is kidugni onnan, Azt hittük, nincs hová mennünk, el tudjátok képzelni? Nem volt rádió. Nem voltak jelek. Valami szemetek zavaróberendezéseket állítottak fel itt... Moszkvában. Balasihában. És elrejtettek titeket előlünk. Úgy éltünk itt, mint a süketek. Mint a vakok. Kuksoltunk itt húsz évet... Én húszat, pedig mindössze huszonhat vagyok... Kuksoltam a föld alatt. Artyomnak hívnak. A pincében. A metróban. Kerestetek egyáltalán bennünket? Én kerestelek titeket... Mi kerestünk... Azt hittük, az egész világ, az egész Föld felperzselődött... Hogy nincs hová menni, nem lehet kimászni innen. De azért kerestünk titeket, reménykedtünk. Hát ti? Ti táncoltok is... Mennyire vágyom hozzátok. Lehet nálatok gázálarc nélkül lélegezni? Milyen nálatok a levegő? Nem tudunk rólatok semmit. Húsz éven át magunkban kuksoltunk. Még csak nem is tudom, hogy miért. Nem értem. Miért ültünk itt... a sötétben? A betonrengetegben? Megfogjuk találni, ki tette ezt velünk. Le fogjuk rombolni ezeket a kurva zavaróberendezéseket. Újra együtt leszünk. Ez itt Moszkva. Veletek leszünk, az egész világgal. Életben vagyunk, értitek? Ti is életben, meg mi is! Lehet, hogy rokonaitok vannak itt. Negyvenezren maradtunk itt életben. És ti? Egy egész ország leszünk. És mint régen, újra a felszínen fogunk élni. Mint az emberek. Én... Annyi mindent akartam mondani nektek... Ezerszer is elgondoltam, mit fogok mondani. És most mindent elfelejtettem. Ó, ha legalább hallanátok! Annyit fogok beszélni itt, amennyit sikerül. Aztán valószínűleg ki fognak kapcsolni. Azok, akik ezeket a zavaróberendezéseket felállították. Akik elvágtak minket tőletek. Vissza fognak jönni. Megpróbáljuk tartani magunkat valameddig. De mindössze ketten vagyunk, ők pedig... A vörösök... A legfontosabb, hogy ne gondoljátok, hogy ez csak hallucináció. Vagy, hogy csak tréfa. Ez nem tréfa Létezem. Artyomnak hívnak. Ha engem megölnek is, Moszkvában mások majd meghallanak, és kivezetik a többieket. Itt vagy, Moszkva? Hanza? Polisz? Mindenki, aki még nem felejtette el... Ki hall még? Hiszen nem én vagyok az egyedüli ilyen. Becsaptak bennünket. Mindannyiunkat becsaptak. Már rég ki lehetett volna jönni a menedékhelyünkről. Menni, utazni, ahová csak akarunk. Ahová tetszik! Még Párizs is itt van... Vagy Jekatyerinburg. A vörösök mindent eldugtak előlünk. Miért? Hogy ne legyen remény? Nem tudom, miért. Nem bírom felfogni. Most egyszerűen csak... Most egyszerűen csak élhetünk. Felmehetünk a felszínre, és élhetünk. Mint régen. Ahogy emberhez méltó. Élhetünk! Halljátok?! Nem, nem őrültem meg.

Létezik egész Oroszország is, Európa is, Amerika is... Minden! Hallgassátok!

Ők is vannak, és most már mi is vagyunk!

Artyom kikapcsolta az adás gombot, hagyta, hogy helyette a városok beszéljenek, levette az elcsendesedett fülhallgatót. Senkinek sugározta az adást, vagy mégis valakinek? Nem tudni.

Elég volt a dumálásból.

Hallgassák most már ők maguk a többieket! Hallgassák az egész földet!

– Aatyom! Jöttek vaakik! Aatyom!

Artyom felkapta a géppisztolyát, magára húzta a gázálarcát, kibicegett az áteresztő zónából, fegyvere csövét belenyomta a süvítő szélben kavargó porba.

A kapuban, a kerítésen túl három ember állt.

Mindhárman a magasba emelték kezüket: mutatták, hogy nem akarnak harcolni.

A gázálarcuk – mindegyiküké valami házilag fabrikált – levéve, és szalagon a nyakukba akasztva. A védőruhájuk, amely szintén házilag készült, nem zsákszerűen lógott rajtuk, mint a katonai kotonruha, hanem a testvonalukat követve feszült rájuk. A két fiatalabb közülük hasonlított egymásra, testvéreknek néztek ki. A harmadik egy nagydarab, ősz szakállú férfi volt, hosszú ősz haja a tarkóján összefogva.

A srácok össze-összenéztek, és mosolyogtak.

– Mégiscsak itt vannak! Itt vannak, apus! Emberek! Mondtam én neked, hogy hallottam őket! – szólalt meg az egyikük elégedetten pillantgatva az idősebre.

– Jó napot! – mondta az idősebbik nyugodtan, magabiztosan.

Artyom nem eresztette le a fegyver csövét.

Nézte ezeket az embereket. A srácok pirospozsgásak voltak, a hajuk lenyírva, fabrikált, rövid csövű puskájukat az aszfaltra állították, a kezük üres volt; Artyom a kerítés mögül egyetlen sorozattal leszedhette volna őket.

A jövevények azonban láthatóan egyáltalán nem számítottak erre. A két fiatal mosolygott. Egymásra is, Artyomra is. Mint két kretén. Mint akik nem idevalósiak. Az apjuk nyugodtan nézett, nem félt semmitől. A szeme kék volt, az életkora ellenére is élénk. Bal fülében ezüstkarika himbálózott.

– Kik vagytok? – kérdezte tőlük Artyom a gázálarc ormányán át, orrhangon.

– Ez itt már Moszkva? – kérdezte tőle az ősz szakállú. Moszkvába igyekszünk.

– Ez itt Balasiha. Mit akartok tőlünk?

– Semmit – válaszolta kimérten az öreg. – A srácaim a fejükbe vették, hogy Moszkvában életben maradtak valakik. És hogy, azt mondják, segítséget kérnek. Így hát felkerekedtünk, és eljöttünk.

– Honnan? Honnan jöttetek?

– Muromból.

– Muromból?

– Van egy ilyen város. Vlagyimir és Nyizsnyíj Novgorod között.

– Hány kilométerre van ide?

– Háromszázra. Körülbelül.

– Háromszáz kilométert jöttetek idáig? Gyalog? Kik vagytok?

– Én Arszenvij vagyok – felelte az ősz szakállú. – Ez itt Igor, ez meg Mihail. A fiaim. Ez itt, Igor, arról győzköd, hogy rádiójelet fogott Moszkvából. Mi viszont úgy tudjuk, hogy egész Moszkva felperzselődött. Meggyőzte a testvérét. Ketten együtt pedig meggyőztek engem.

– Miért?

– Hogy is mondjam... Állítólag segítséget kértek rádión. Kerestük, hol maradtak még túlélők. Mert, ugye, embereket a bajban hagyni... nem keresztényi dolog. De úgy látom, ti itt nélkülünk is elboldogultok. Teát lehet kérni tőletek? Mégiscsak úton voltunk.

– Maradjatok ott, ahol vagytok!

– Bocsánat – nevetett fel Arszenyij. – Ez itt valami irányított objektum?

– Ez itt... – Artyom gyorsan hátrapillantott Ljohára, aki felemelt a karját: mindent az ellenőrzése alatt tart. – Ez itt egy objektum! Kocsikat nem láttatok az úton?

– Jött velünk szembe egy pickup. Stoppoltunk, de teljes sebességgel elszáguldott mellettünk.

– Stoppoltatok?

– Így, kézzel. Tudjátok? Hogy megálljon. Meg akartuk tőle kérdezni az utat.

– Hogy megálljon? – eresztett el egy kis mosolyt Artyom.

– Itt ez nem szokás? Nem szokás elvinni mást?

Artyom hallgatott, a szélmalmok hangján át fülelni kezdett: nem csapda-e?

– Azért jöttetek idáig háromszáz kilométert, hogy megmentsetek valami ismeretleneket? Azt gondoljátok, hogy én ezt elhiszem?

– Jól van. Nem baj, ha nincs tea. Menjünk tovább! – határoztad magát Arszenyij.

– Ne, ne, apus! Ne már! Hová?

– Igor – kevert le egyet a fiának Arszenyij. – Ne vitatkozz!

– Legalább azt kérdezd meg, mi a helyzet Moszkvában. Tényleg van ott élő ember? Vagy... Tudja, bátyám, odavagyok a rádióért... És tényleg sikerült néhányszor jelet fognom. Ilyesmit: itt Moszkva. Feleljetek. Pétervár, Rosztov. Mi volt ez?

– Mi volt ez – ismételte meg Artyom.

Végigpásztázott rajtuk szemével. Fura öltözékükön, feltartott, üres kezükön, a nyakukban lógó gázálarcon: lencsék helyett sima üveg volt csak bennük. És meglátta benne magát, a tükörképét. A kerítésen túl. Gumiarccal, kerek, hoályos gázálarc-szemmel. Részegen, sebesülten, begyógyszerezetten. A lövésre készen tartott puskájára nézett.

Valamiért eszébe jutottak a feketék. Az a bizonyos nap az Osztankinói-torony megfigyelőállásában. Miért jutott eszébe?

Higgyen, vagy ne higgyen nekik?

– Várjatok!

Bement az őrszobába, elgondolkodva és komótosan megnyomta a kapunyitó gombot. Hallotta, ahogy odakint megnyikordult a kapu.

Hárman voltak.

Ugyanott álltak, a kezüket nem engedték le. Fegyverük a földön hevert.

– Gyertek be!

A három férfi megint összenézett.

– Gyertek be! Fogjátok a fegyvereteket! Én.. Mesélek Moszkváról. És... ott hullák hevernek. Ne ijedjetek meg.

– Nem is várom, hogy elhiggyétek. Én se hinném. Most is fennhangon mesélem, de magam se hiszem. Nem bírom felfogni. Ésszel felfogom ugyan, de megérteni nem bírom.

– Király! – Igor vagy Mihail még a tenyerét is összecsapta. – Ez ám az élet, micsoda buli! És a metrót megmutatod?! Mert nálunk ott Muromban minden dögunalom, ilyesmi nem történik!

Artyom nem is válaszolt neki.

– Na és... – Arszenyij meghúzta a fülében a fülbevalót. – Itt fogtok maradni, amíg meg nem ölnek benneteket?

– Muszáj. Ameddig ki lehet tartani, addig megpróbálom. Különben... Nos, akkor Moszkváról. Lehet, hogy nem sikerült leadniuk a vészjelet, amíg mi itt ostromoltuk őket. De most már biztosan mindent meghallottak. Hamarosan itt lesznek. Menjetek haza! Ez nem a ti ügyetek. Aztán... Egyszer majd gyertek vissza! Ha akartok. Amikor itt mindennek vége lesz. És ne az úton.

Arszenyij nem mozdult. Igor és a testvére a kemény széken feszengett. Az apjuk együtt dohányzott Artyommal, a fiai irigykedve néztek rá, de nem szánták rá magukat, hogy ők is kérjenek.

– Én nem akarok hazamenni, apus! – ellenkezett basszushangon Mihail vagy Igor. – Maradjunk itt! Segítenék.

– Nincs értelme – mondta Artyom. – Hányan lehetnek? Talán húszan. Lehet, hogy többen is. És már fel lesznek készülve. Még öten se tudnánk tartani magunkat. Aztán meg... A Vörös Vonal. Ezrek élnek ott. Hadseregük van. Igazi hadseregük.

– Maradunk, apa?

– Menjetek! Nem kell itt maradni. Menjetek, és meséljétek el... Ott, Muromban. Tényleg lehet nálatok szűrő nélkül levegőt venni utcán?

– Tényleg.

– És zöldségfélék... teremnek? Rendesen?

– Az esőtől óvjuk őket. Az eső veszélyes. A vizet tisztítjuk. De egyébként igen. Paradicsom. Uborka.

– Paradicsom – az nagyszerű.

– Furcsa dolog a kommunistákról hallani. Meg a fasisztákról. Mintha a múlt században...

Artyom megvonta a vállát. Most azt gondolta: hogyhogy mindjárt a küszöbről, már a kerítésen át nem találta ki, hogy ezek hárman nem lehetnek az előretolt hadállás felderítői? Hiszen egyáltalán nem hasonlítanak a metróbéli emberekre. Semmiben. Mintha a Marsról pottyantak volna ide.

– És ti ott... miben hisztek?

– Egy kolostorban élünk, nem magában a városban. Van egy régi, szép kolostorunk, a folyó partján áll. Szentháromság-kolostor. Valóságos erőd. Tudod, olyan fehér falú erőd, égszínkék kupolákkal. Csodálatos hely. Ott nem lehet nem hinni az Istenben.

– Meg persze magadban – vetette közbe kihívóan Igor vagy Mihail.

– Szerencsétek van – mosolyodott el ferde szájjal Artyom. – Nálunk pedig nincs se kolostor, se mi magunk. Lófasz se maradt.

Arszenyij elnyomta a csikket egy őskori halkonzerv gyűrött dobozában, felállt a helyéről.

– El kell, hogy mondj mindent. El kell, hogy mondj mindent az embereknek, közben pedig ránk pazarolod az időd. Menj!

– Kikísérlek benneteket.

– Nem kell. Te csak... beszélj! Mi pedig megpróbálunk úgy cselekedni, hogy te minél tovább beszélhess.

– Jönnek! Innen a toronyból már látni őket! Jönnek már! Ők azok?

A szél elfáradt, a nyikorgás abbamaradt. Csönd állt be – mintha vattával dugnák be az ember fülét, pont olyan, mint a Szadovaján volt. És ebben a csöndben csak ezek a félelmetesnek nem is tűnő motorok zúgtak magas hangon valahol a távolban.

– Hány van belőlük? – kérdezte Artyom, és meg sem várva a választ, ő maga is felmászott megint az égbe.

Felbukkantak az emeletes házak közti résben – egy, kettő, három – és el is tűntek. Három teherkocsi biztosan jön, de lehet, hogy több is. És van még kettő! Öt. Öt egyforma jármű. Jöttek Moszkva felől. A lepusztult panelházak eltakarták őket, elszigetelték a hangjukat. Még úgy tíz perc, míg ideérnek.

Hányan lehetnek egy ilyen kocsiban? Ötvenen biztosan beleférnek. A tetejükön géppuska. És nyilván vannak mesterlövészek is. Ha egyszerre ostromra indulnak... Artyom seregéből még csak pislantani se fog tudni senki. Mindannyiukat leterítik. Aztán mindannyiukat a kutyák elé vetik.

Tíz perc. Vagyis ideje lemenni. Megkezdeni az utolsó adást.

Hogy mindent el tudjon mondani. Arszenyij a fiaival meg Ljoha nyernek neki egy kis időt – jó emberek. Most nem szabad összevissza fecsegni.

Fogja venni őt valaki, vagy sem? Moszkva egyetlenegyszer sem válaszolt. De hisz nincs szükség ahhoz adókészülékre, hogy hallhassák. Elég a vevőkészülék is. Csak legalább hallják, ha már hallgatnak.

A távolban mintha megint felhangzott volna a zúgás.

Artyom a hang irányába fordította a fülét. Hunyorgott...

Kelet felől, a semmiből, Oroszországból az előretolt hadállás felé iramodott egy pont: mögötte porfelhő. A rádióközpont felé forduló kanyartól távolabb volt, mint a teherkocsik, de gyorsabban haladt azoknál. Ki lehet az?!

Ideje lett volna most már nem is hogy lemászni, hanem leugrani, Artyom azonban nem bírta levenni a szemét a pontról, amíg az nagyobb nem lett. Valami... szürke? Ezüstszínű! Nem pont volt az, hanem mint egy géppisztolygolyó, nyújtott: egy kombi!

Szavelij?

Artyom lábai sietve csúsztak le a keskeny létrán; az Analgin meg az alkohol már kiszállt a fejéből, most megint nehezebben tudott mozogni. Vesztett néhány másodpercet. El akart magyarázni mindent Igornak és Mihailnak, de rájött: ő maga gyorsabban boldogul. Mindketten az udvaron várták – tettre készen, berezelten, örömtelien.

– Menjünk az emeletre! Az ablakból fogtok! – utasította a testvéreket. – Ljoha! Figyeld az utat!

Kinyitotta a kaput, és a rádióadás helyett kiszaladt az útra. Mindössze öten vannak, közülük Artyom rádiózni fog; viszont ha Szavelij megérkezik, ő akár kettőnek is számít. De hozzájuk jön-e vissza? Itt felejtett valamit?

Zúgott a füle.

A teherkocsik egybepréselődtek, mint a kártyapakli. Felkapcsolt reflektorral száguldottak, nem rejtőztek.

Az ellenkező irányból pedig, mintha csak össze akarta volna törni magát rajtuk, az alacsony kombi száguldott feléjük.

A húsdaráló kaszái megálltak, várták, hogy meghozzák az embereket.

Artyom odaintett Szavelijnek: gyere, várunk! És máris rohant vissza a fedezékbe.

Az Urálok bömbölése már egészen kivehetően hallatszott, amikor a sugárúton fékcsikorgás hangzott fel: a kombi-golyó elsőként érkezett meg, lendületből bevette a kanyart, és még éppen befért a becsukódó kapu szárnyai közt.

Szavelij!

– Úgy döntöttem, elhalasztom a szabadságomat – magyarázta már a csomagtartótól, ahonnan a hátizsákját meg a géppuskát halászta elő. – Itt még befejezzük a melót, aztán indulok.

Artyom szerette volna azonnal megölelni, összecsókolni ráncos képét.

– Micsoda kibaszott hősködés! – mondta ehelyett Szavelijnek.

– Még csapolunk egy kis üzemanyagot a Kamazaikból! – kacsintott rá a sztalker.

– Üzemanyag – ismételte meg Artyom. – Dízel a kocsid, ugye?

– Dízel.

– Adj egy kannát!

– Minek?!

– Adj egy kannát! Adj üzemanyagot!

Kitépte Szavelij kezéből a műanyag kannát, benne a zavaros lével, és futott vele, pillanatonként rápillantgatva a kerítésre – hol fognak bemászni?, ott, ahol Artyom is átjött? –, a kómában levő exkavátorhoz.

Zabálj! – Artyom a kannából beleöntötte az exkavátor kiszáradt torkába a szivárványos folyadékot. Zabálj! Meg kell szívnod magad utoljára. Az ütközet előtt járó deci. Aztán felmászott a hernyótalpú gépezetre.

– Mit csinálsz?! – Szavelij az exkavátor mellett, odalent téblábolt.

– Ki akarom dönteni a faszba ezeket a tornyokat! – Artyom összekötötte a vezetékeket, s közben óvatosan, szinte hangtalanul imádkozott, mintha csak egy aknával beszélgetne.

A teherkocsik már a kanyarban bömböltek. Aztán elhallgattak. Desszantosokat szállítottak ki?

Artyom a pedálra taposott.

Gyerünk! Gyerü-ü-ünk!

Az exkavátor görcsösen összerándult.

Horkantott. Megremegett. Felbőgött. Magához tért. Feléledt. Feléledt!!!

Itt ezek a karok. Elöl kettő, meg az ülés mellett is kettő. Meghúzta az egyiket – az emelőkar elindult felfelé. Meghúzta a másikat – erre az emelőkar elfordult, és a fogát belemélyesztette a kerítésbe – krrah!

– A másik két kart! – ordított rá Szavelij. – Előre! Mint a tankon! Szállj ki! Szállj ki, tökkelütött! Majd én!

Két ugrással fenn termett a truckon, fenéken billentette Artyomot, hogy az kihúzzon a kabinból. Belekapaszkodott a botkormányokba.

– Félre! Ütök!

Karját oldalra húzta, és az exkavátor, mind az ötven vagy hány tonnájával, hirtelen elindult körbe, mintha táncba kezdett volna, forgott egy helyben.

– Gyönyörű-ű-ű-ű! Hiányzott már a lánctalp! – röhögött fel Szavelij. – Honnan kezdjük?!

– A távolabbiaktól! A távolabbiaktól kezdd! Takarítsd el őket innen!

A betonkerítésen túl valószínűleg már szétszóródtak a katonai jelzés nélküli egyenruhások; a mesterlövészek pedig fészket raktak az ágak közt. Ha valaki nem kerül fedezékbe egy pillanat alatt, örökre elkésik.

Artyom rohant a központhoz, egészen megfeledkezett a fájó térdéről.

Az ágak között mintha emberi árnyak bukkantak volna fel. A kapu mellett is elsurrant valaki.

– A rádió! Beszél valaki! Hívnak! – kiáltott le az emeletről Mihail vagy Igor.

– Bekeitenek! Kööbevesznek! Lőek?! – ez Ljoha volt a tetőről.

A vezérlőszoba ablaka előtt lassan elhaladt a halottaiból feltámadt exkavátor. füstté, körbevéve, és ütésre emelve egyetlen karját, melyet embervér szennyezett be.

– Jelentkezz, sürgős! – zümmögött fojtottan, mint valami szúnyog, a fejhallgató.

Kinek lett ennyire sürgős hirtelen?!

Miért hallgattatok eddig, mint a sült hal?

Nincs levegő. Artyom megrántotta a kilincset, kitárta az ablakot. Belélegezte az édeskés füstöt; és ekkor meghallott megafonból szóló orrhangot:

– Felszólítjuk! Hogy azonnal! Hagyják el! Az épületet! És! Tegyék le! A fegyvert! Ígérjük! Hogy meghagyjuk! Az életüket! Ellenkező! Esetben!

– Ott azt! Azt a távolabbit! – intett ki az ablakon Artyom.

Az exkavátor csörömpölő, rozsdás csontjaival nekilódult, ahová parancsolták. Lesz elég ereje? Elég lesz bele a szivárványos lötty?

– Artyom! – cincogott a fejhallgató az asztalon, miután összeszedte minden erejét. – Hallasz engem, Artyom?

Artyom túlságosan lassan emelte fel, nem akarta a fejére tenni, nem akarta vele befogni a fülét.

A tetőn kattogni kezdett a géppuska... Ijesztgetésből? Vagy már megindult az ostrom?!

– Ki az?!

– Artyom! Én vagyok! Letyaga! Letyaga vagyok, Artyom!

– Micsoda?

– Letyaga vagyok, Artyom! Én! A kettő mínuszos! Na?! Én vagyok!

– Hát te? Hallottál engem? Hallottál?! A vörösök zavarták az egész étert! Nem ment el az eszem! Az egész világot! Mi pedig magunk voltunk a föld alatt, idióták! De én ezeket a zavaróberendezéseket most ledöntöm a picsába! Mondd meg Melnyiknek... Mondd meg neki... Hogy én...

– Várj! Hallasz engem? Állj meg, Artyom, nem kell... Várj!

– Nem tudok! Nem tudok várni! Itt a vörösök... Körbevettek a vörösök. Mindjárt kezdődik az ostrom. Kinyírnak bennünket. De arra lesz elég időnk, hogy ezeket a kibaszott zavaróberendezéseket...

– Ne! Nem nyírnak ki! Meg tudunk... Megegyezünk velük! Ne nyúlj semmihez!

A géppuska megint hisztérikussá vált, és az épületből is lövések dördültek: az emeletről is tüzelt valaki.

– Kikkel?! A vörösökkel?! Megegyeztek a vörösökkel?!

– Ezek nem vörösök! Nem vörösök, Artyom!

Elnyújtott, erőteljes dörrenés hangzott fel az udvaron. Aztán még egy. Hangos, ördögi recsegés-ropogás volt, mintha a látóhatártól látóhatárig húzódó vasfüggöny emelkedett volna fel. Mélyről jövően felnyögött a fáradt acél. És lassan, méltóságteljesen elterült az egyik megbillentett árboc – végig a ház mentén, majdnem az egész térséget végigérve: és megremegett a föld.

– Késő! Ennek már annyi! Ledőlt a kurva anyjába!

– Ne! Nem szabad tönkretenni! Tudok róla! Tudunk a zavaróberendezésről! Ez nem az... Nem az, aminek gondolod! Ezeket pedig meg tudom állítani! Megállítom őket! Nem lesz ostrom! Csak várj meg, Artyom! Várj meg! Mindent elmagyarázok!

Megint csörömpölés és mélyről jövő, fémes sóhaj.

– Kik ezek?! Beszélj! Miért?! – Artyom letépte magáról a fejhallgatót, kihajolt az ablakon.

A kerítésről lógott egy szürke ruhás ember, felfeszülve a szögesdrótra, megpróbált kiszabadulni, de kezéből már kifutott minden ereje. Az exkavátor felszított, és lecsapott újra.

– Tüzet szüntess! Hagyják abba! Az ostromot! A Rend! Melnyik! – zümmögte Letyaga-szúnyog valakinek oldalra. – Artyom! Artyom! Várni fognak! Te is várj! Már megyek! Hallasz?! Artyom!

A géppuska lenyugodott. Visszavonultak a szürkék, vagy a mesterlövész megtalálta Ljohát?

Bumm! És még egy baobab engedte el cementgyökerével a kiszáradt földet, a tetejével pedig a felhőket, és fájdalmasan, akarata ellenére oldalra kezdett dőlni.

Egy a verünk? Egy a vérünk, Letyaga? Ha nem veled, akkor kivel?!

– Állj! Á-á-á-állj! – Artyom derékig kihajolt az ablakon, hogy Szavelij észrevehesse.

Az exkavátor elgondolkodott. Az árboc viszont, amelyet így is, úgy is kivágtak, lassan, nehézkesen a földre ereszkedett az ablak előtt. Artyom kifújta a fekete füstöt, és hinni kezdett a fejhallgatónak. Nem tudott nem hinni.

– Várok! Várok, Letyaga!

– Maga hány éves? – kérdezte Artyomtól Mihail.

Igor, aki valamivel alacsonyabb volt, finomabbnak hatott. Mihail kissé durvábban, hanyagabbul faragott; és lassúbb is a súlyfeleslege miatt. Artyom végre meg tudta különböztetni őket.

– Huszonhat mondta Artyom. – Márciusban múltam.

– Akkor kos vagy? – érdeklődött valamiért Igor.

– Gőzöm sincs. Harmincegyedikén születtem. Még egy nap és április elsején születtem volna. Bolondok napján. Valószínűleg bent kellett volna még maradnom.

– Kos. Vagyis makacs.

– Huszonha-a-a-at? – húzta fel fekete szemöldökét Mihail. – Hát basszus, ezt nem gondoltam volna.

– Miért, mennyinek gondoltál?

– Nem tudom. Negyvennek?

– Köszi, bazmeg.

– Ne hallgass a kis hülyékre – húzott ki egy szálat a szakállából Arszenyij. – Nekik mindenki, aki elmúlt húsz, már mindjárt negyven.

– És ti hány évesek vagytok?

– Én tizenhét.

– Én meg tizenkilenc.

– Furcsa – jegyezte meg némi gondolkodás után Artyom. – Még húszévesek se vagytok, és mégis fent születtetek.

Elcsodálkozott Artyom, amikor megállt a kapuban?

Elcsodálkozott.

Ugyanazt a páncélozott terepjárót látta, amelyik ólommal akarta kitömni, amelyik üldözte a Tverszkaján. Pont ugyanazt. Elhúzódott a súlyos ajtaja, és kiugrott rajta a porba Letyaga: gázálarc nélkül.

– Egyedül vagyok! Engedj be!

A terepjáró ajtaja visszacsukódott, hátramenetbe kapcsolt, és elindult a Lelkesedők útja, a szélmalmok felé.

Artyom kikémlelt, csak aztán nyitotta ki Letyagának a kaput. Letyaga megrázta a fejét, felfújta az arcát, Artyomra sandított. Aztán átölelte.

– Szarul nézel ki, testvér.

– Hiába, a kinti munka.

– E-egen. Jó kis meló. Jól megcsináltad.

– Én?!

– Kapni fogsz az öregtől. Gyerünk a rádióhoz!

Artyom bevezette a vendéget. A folyosón Arszenyij meg a fiai várták őket. Ljoha a tetőről a fákat nézte, Szavelij az exkavátorban összekucorodva, hogy a mesterlövészek meg ne találják. A szürkeruhások tűzszünetet ígértek, de nem mondták meg a feltételeket. Idegesítő helyzet.

– Ezek kik? – biccentett a jövevények felé gyanakvóan Letyaga.

– Emberek. Ezek itt emberek, testvér. Egy másik városból érkezett élő emberek. Muromból. Eljöttek, hogy megmentsenek bennünket.

– Muromból? – kérdezte Letyaga Arszenyijtől. – Ez valahol északon van?

– Moszkvától keletre – válaszolta az öreg.

– És kitől fogsz bennünket megmenteni, papa? – kérdezte Letyaga. – Az öreg ördögtől?

– Az olyat, mint te, aligha lehet saját magától – mosolygott rá Arszenyij.

– És hol van a te Melnyiked? – Artyom a rádiós mellett elindult a vezérlőterembe. – Már nekem is nagyon viszket a tenyerem...

Csak egy pillanatra fordított hátat Letyagának.

Sietős szisszenés hallatszott.

Hátrafordult – a szisszenésre, a hátán végigfutó hidegre, a bugyborékolásra –, és a jövevények, mind a hárman, már a padlón hevertek. És Letyaga már úgy lépkedett át közöttük, mint a gém, és a biztonság kedvéért még mindegyiket fentről lefelé fejbe is lőtte.

Amint Artyomot meglátta, a Szecskinjét azonnal a földre dobta. Felemelte a kezét.

Mindössze fél perc, és ez alatt megölt három embert.

– Te... Hát te... Miért...

A géppisztoly célzógömbje beakadt a védőruhájába, a keze remegett, de Letyaga türelmes ember volt, megvárta, míg Artyom tisztességesen rá tud célozni.

– Ezek az emberek... Muromból... Hozzánk! Te barom!

– Nyugi. Nyugi, Artryom. Nem kell.

– Rohadék! Elkurvultál! Elkurvultál?!

– Figyelj ide. Nyugodj meg. Ennyi. Ennyi.

– Mi az, hogy ennyi?! Mi?! Miért tetted?!

Arszenyijnek és Igornak még a mosolya sem tűnt el. A homlokukon lyuk, az ajkuk meg mosolyra húzódik. Mihail komoly maradt. A padlót ragacsos vér öntötte el: nem lehet kikerülni.

– Ezek kémek. Parancsot kaptunk, Artyom.

– Miféle parancsot?! Kinek a parancsát?! Kitől?!

– Parancsot. A leleplezésre. Vagyis a leleplezés megakadályozására. Majd Melnyik... elmagyarázza.

– Térdre! Kezeket a tarkóra! Hogy lássam! Térden csúszva előre! A vezérlőterembe! Ide! Gyerünk! Hol van a te Melnyiked?! Hol van?!

– Hagyd... Majd én. Semmit. Semmi olyat nem teszek. Mindjárt Beállítom. Kész. Ne izgulj. Megértelek. Ezredes bajtárs?

– Fejhallgatót az asztalra! És félre. Menj a sarokba!

– Artyom? – sziszegett a fülhallgató. – Artyom, ott vagy?

– Mi ez?! Mi ez az egész?! Beszélj, mi ez?! Hármat számolok, világos?! Te vén... Mi folyik itt?! Minek ez az álca Moszkva felett? Minek kell elrejteni előlünk a világot? Miért hazudtál nekem?! Minek?! Te rohadék... te vén... féllábú... Miért hazudtál nekem egész idő alatt?!

– Ez nem álca, Artyom. – Melnyik mindent lenyelt, nem fulladt meg tőle. – Ez nem álca, Artyom! Hanem védőpajzs!

– Védőpajzs?

– Védőpajzs, Artyom. Ezek a zavaróberendezések nem Moszkva elől rejtik el a világot. Moszkvát rejtik el a világ elől.

– Miért?! Mi ez egyáltalán...

– A háború nem fejeződött be, Artyom. Nem csak mi éltük túl. Hanem az ellenségeink is. Amerika. Európa. A Nyugat. Megőrizték az arzenáljukat. És csak azért – csak azért! – nem gyilkolnak le bennünket, mert meg vannak róla győződve, hogy mindannyian megdöglöttünk, hogy itt nem maradt már semmi! Hogy minden megsemmisült. Ha hagyjuk, hogy leleplezzenek bennünket... Ha valamilyen módon... Rádióval vagy más behatolással... Ha felderítik, márpedig akarják! Azonnal porrá zúznak bennünket. Mindannyiunkat. Hallod?! Nem szabad ezeket a zavaróberendezéseket tönkretenni! Ne merészelj hozzájuk nyúlni!

– A háborúnak már vagy száz éve vége!

– A háború sosem ér véget, Artyom. Sohasem.

17. FEJEZET
MINDEN RENDBEN

A visszapillantó tükörben a következők látszottak: az elhagyott rádióközpont, tíz épségben maradt torony, a felrántott karú exkavátor, amely többé nem sújtott le, a Lelkesedők útjáról az elkerülő útra vezető forduló, nem három és nem négy, hanem éppenséggel hat páncélozott teherkocsi, öklelő spoilerrel és a tetején géppuskával, a legkülönfélébb emberekből álló lánc és a friss szélben működő propellerek láncolata. Sok minden maradt mögöttük, ami belefért most ebbe a poros négyzetbe. Hatalmasnak tűnt, de kiderült, hogy kicsi. Csak Arszenyij és a két fia nem fért bele ebbe a tükörbe.

– És velük mi lesz? – kérdezte Artyom. – El kéne legalább temetni őket.

– Nélküled is eltakarítanak – mondta Letyaga. – Utánam is, utánad is. Gyerünk! Lazíts!

És a kutyás gödör se került bele a tükör képébe.

Szavelij és Ljoha egymás mellett ültek a tágas hátsó ülésen. Artyom, amikor megváltotta magának az érinthetetlenséget, a visszajáró helyett, nekik is vett belőle. Szavelij japán kocsija mögöttük porzott, hozzákötve a terepjáróhoz, mintegy hadizsákmányként. Nem akarta ott hagyni.

– Gyanús alakok voltak – szólt közbe Szavelij. – Már amikor az úton láttam őket, mindjárt erre gondoltam.

– Eljöttek ide Muromból gyalog – vetette ellene Artyom. – Azt mondták, van ott nekik egy szép kolostoruk. Fehér, kék kupolákkal.

– Azt mondták, hogy Muromból, meg azt mondták, hogy gyalog – igazította ki Letyaga. – De az is lehet, hogy tíz kilométerre innen egy helikopterről szálltak le. Kitalálták nekik ezt a szép mesét, és előre! Valakik állandóan megpróbálnak behatolni. Így próbálnak bejutni, az átkozottak.

– De hát éppen ők hívtak oda az adó-vevőhöz... – gondolkodott hangosan Artyom. – Amikor hívtál. Miért tették?

– Nem tudom – ismerte el Letyaga. – Én viszont egyértelmű parancsot kaptam.

– Nekem viszont azonnal villogni kezdett a fejemben a vészlámpa – húzódott közelebb a beszélgetéshez Szavelij. – Amikor meghallottam a rádióban az angol szöveget, azonnal beugrott, hogy hoppá! Szóval, ezek a buzi amcsik nem nyiffantak ki! Mi itt azt gondoltuk, hogy leradíroztuk őket, ezek meg csak nyomják a kis számaikat. Én meg azt mondom: aztán most hogyan tovább? Mert ezek nem hagynak nekünk nyugodtan levegőt venni se! Mindig is arról álmodták, hogyan döntsenek le bennünket! Hogy gyarmatosíthassanak! Mármint ezek a Rotschildok, ez az egész világra szóló buzi internacionáléjuk. És biz’ isten, mindjárt arra gondoltam: nem ezek szánkáztatják meg a szarban a pofánkat, odalent a metróban?

Ljoha csettintett egyet fogatlan szájával; vajon mire gondolhatott? Honvágya volt már?

– Á, nem – dörmögött a kormány mögül Nyigmatullin. – Nem fogják azok bepiszkolni a kezüket. Mihelyt kiszagolnak bennünket, azonnal rakétákat küldenek ránk. Mi meg mivel állnánk ellent? Lófasz se maradt.

– Na, most már világos. Amint ti elmagyaráztátok, azonnal minden a helyére került! – csettintett Szavelij. – Minden egybevágott. Ezek a zavaróberendezések. Én meg csak megyek, basszus, és azt gondolom: hogy lehet már? Minek? Az, amit Artyemij elővezetett: hogy a Vörös Vonal, hogy becsapták és a föld alá zárták az embereket. – ez badarság, úgy. ahogy van. Már persze bocsáss meg, testvér. Mi értelme lenne? Szóval csak megyek, és vágom: rendes srác vagy te, de hülyeségeket beszélsz. A szívem azt súgja: faszság. Ilyesmi nem fordulhat elő. Hogy a mieink a mieinket csak úgy. De amikor ti elmagyaráztátok, a szívem azt mondta: hát ez az! Beletrafáltatok. Hiszen éreztem én, hogy minden nagyon is simán megy. Hogy annyi éve nem piszkáltak már bennünket. Hogy állítólag mindenki, aki túlélte, az ilyen vidám legyen. De most már világos, mi az ábra. Mit szólsz, Artyom?

– Aha.

Túljutottak a gyűrűn: egyesek jobbra, a holt dugóba, mások balra, de mindannyian ugyanoda tartottak, ők viszont vissza Moszkvába, élni-éldegélni egy kicsit, kinek mennyi maradt még hátra.

Jó kis terepjáró volt: bőrülések, ujjnyi vastag páncél, valami plusz berendezés még. A motor megbízhatóan duruzsolt. Nyigmatullin célratörően vezetett, a múmiák olyan gyorsan suhantak el mellettük, mint a vágóképek a moziban.

– Jó kis kocsi – mondta Artyom. – Nem is tudtam, hogy vannak ilyenjeink.

– Hát, most vannak.

Artyom csak a száját harapdálta, ahelyett hogy minden egyebet megkérdezett volna Letyagától. Nem akarta mások előtt. Végül aztán mégse bírta megállni.

– Én viszont már láttam korábban is ezt a kocsit. Az Ohotnij rjadon.

– Tudom.

– Azt hittem, örökre ott maradok fekve.

– De végül is nem maradtál.

– De miért?

– Felismertünk. Közénk tartozol. Hogy tehettük volna a sajátunkkal?

– És ha nem ismertetek volna fel? Ha gázálarcban lettem volna?

– Hát akkor... Mi a fasznak kell adó-vevővel császkálni? A zavaróberendezések se tudnak minden jelet elnyomni. A bejövöket mind elnyelik, de a kimenőket nem mindig. Muszáj ilyenkor kétkezi munkát végezni.

– És hogy keresitek meg?

– Megkeressük – paskolta meg Letyaga a műszereket. – Van benne egy pelengátor. Jó kis masina.

Szavelij fészkelődni kezdett: valami megoldatlan kérdés maradt még a lelkében.

– És miért nem mondják el az embereknek? Nem lennének ilyen félreértések... Mint ahogy mi is elcsesztük.

– Hogy ne keltsünk pánikot – mondta Letyaga. – Meg aztán... Egyiknek itt van rokona, másiknak ott... Mégiscsak Moszkva. Elkezdenek szétszéledni. És akkor egész biztosan megszűnik az álcázás. Még a Rendben se tud róla mindenki.

– Nem mindenki – bólintott rá Artyom.

– Na, igen, lehet, hogy nekem is vannak rokonaim – reagált Szavelij. – De ha egyszer ez a helyzet! Hogy még ezeknek a rohadékoknak mi magunk vazelinezzük be magunkat?!

Nyigmatullin a volánnál csak artikulálatlan hanggal helyeselt.

– Ne haragudj az öregre – fordult hátra Artyomhoz Letyaga az első ülésről. – Tudom, nem mondta el. Én magam is csak egy éve tudok az egészről. Nyilván készült, hogy elmondja neked is.

– Nyilván.

– Mindent jól csináltál, testvér – mondta Letyaga. – Hogy jöttél. De tényleg. Minden rendben lesz.

– És akkor ti őrzitek egész Moszkvát? – kérdezte Artyom. – Mindenkit pelengáltok?

– Mi. Mi, a Rend. Mi őrizzük, és nem ti. Mi pelengáljuk.

– Én viszont mindennap felmentem... A negyvenhatodikra. Mindennap – adást sugároztam. És akkor mi van?

– Hogyhogy mi?

– Nem hallottátok?

– Hallottuk is, láttuk is.

– De hiszen én akkor megszüntettem az álcát! Lelepleztelek benneteket! Minket! Mindannyiunkat!

Letyaga ránézett Nyigmatullinra. Aztán Artyomhoz fordult. A szeme kancsal volt.

– Melnyik azt mondta, ne bántsunk.

– De miért?

– Mert hát mégiscsak a... rokona vagy. Kellemetlen lenne.

– Állj meg! – szólalt meg válaszképpen Artyom. – Hánynom kell.

Nyigmatullin engedelmeskedett. Hagyta, hogy Artyom kint intézze el. Ott maradt az út szélén: az alkohol a fogdarabkákkal, az egész élő és fecsegő világ, és valahol a tetején egy megjelölt, hófehér erődítmény, égszínkék kupolákkal. Haza, a metróba, úgy látszik, ezt nem vihette magával.

Most már alhatott.

– Nagy dózist nyeltél be? – kérdezte gyanakvón Letyaga a már elalvó Artyomot.

– Aha. De kitaccsoltam – válaszolta Artyom.

Mire kinyitotta a szemét, már Moszkvában jártak. A rakparton haladtak. Esteledett.

Mindössze egyetlen nap telt el. Vannak ilyen napok.

Artyom az ablakból nem ismert rá a városra. Moszkva persze ugyanaz maradt, mint ami reggel volt. Csak éppen mintha neki tettek volna be új szemet.

Furcsa érzése támadt. Furcsa és ostoba.

Körötte minden művivé vált: az elhagyatott házak – dekorációk, az üres paloták – szemfényvesztések, a hullák a kocsikban próbababák. Nézett korábban a kaleidoszkópba, és benne csodás és lüktető délibábot látott; az ördög rávitte, hogy szétszedje és a kezében nem maradt más, csak festett kartonlap, meg mindenféle színű üvegszilánkok. De hát a kartonlapról mit álmodozzon az ember?

Megpróbálta ismét szeretni Moszkvát, és megint vágyakozni utána, de nem ment. Hiszen nem más, mint puszta makett, és az emberek is benne – csak emberek makettjei, és a bánatuk is ragasztott papírmasé. Minden a nézők kívánsága szerint felépítve: mintha a föld alatt élők számára készítették volna, valójában azonban a tengerentúliaknak.

Tessék, milyen nagy felfedezést tett. Felfedezte az egész Földet, minden kontinenst, egyszerre. De teljesen hasztalanul: három hét alatt nem lehet mit kezdeni ezzel a tudással. De tényleg három hete maradt-e? Mennyi sugárzást nyelt még be azóta? Lehet, hogy nem is három, hanem csak két hete maradt.

Elszáguldottak a folyó mentén, a Kreml mellett.

A Kreml is épen állt, de döglöttnek mutatta magát.

Eszébe jutott, ahogy a Schiller állomáson a smasszerek mindenesetre még összezúzták a hullák koponyáját, csak hogy véletlenül se temessék el őket élve. Fő a biztonság.

Igaza lenne Melnyiknek? Megér ennyit az egész?

Igen, hazudnak az embereknek, de éppen a megmentésük érdekében. Így van?

Együtt lehet ezzel valahogy élni? Akár csak két hetet is?

Meg kell kérdezni Melnyiktől.

A Borovickaján mindannyian átestek a sugártalanításon. Ljohát és Szavelijt elvitték valahová, de megígérték, hogy nem bántják őket. Letvaga sötét átjárókon keresztül vezette Artyomot az Arbatszkajára, Melnyikhez. Artyom nem beszélt: mintha gyantával ragasztották volna össze a fogait. Letyaga gyötrően fütyörészett.

– Mi történt a Reichben? Hogy jutottál ki onnan? – kérdezte meg mégis, miután a dallamot már harmadszor is elfütyülte.

– Az egy pokol – mondta Artyom. – Azt hittem, megdöglök. A levelet persze elvette. Mármint Ditmar.

– Tudjuk.

– Látod – tréfálkozott Artyom anélkül, hogy Letyagára nézett volna, – ti mindent tudtok. Csak én nem tudok szart se.

– Bocsáss meg, testvér – kérte Letyaga. – Én tényleg ki akartalak hozni onnan. De olyan Achtung kezdődött. A vörösökkel is, a Reichhel is.

– Így is gondoltam – bólintott Artyom.

– Jelentettem az öregnek. Azt mondta, megoldjuk valahogy. Ne fújj rá!

– Nem fújok.

– Most majd minden megoldódik. Nincs elég emberünk. Most idehoztalak, de máris indulok egy más ügyben. A vörösöknél éhínség kezdődött. Az összes gombájuk elrothadt. A nép lebontja a kordonokat. Számukra ez a háború az utolsó módja, hogy lecsendesítsék az éhezőket. Esetleg hogy a Hanzára vessék magukat. És egyáltalán, bárkire. Vissza kell őket fogni valahogy. És rajtunk kívül megint nincs más erre. Az utolsó és döntő csata készülődik.

– Látod, a gombák... Milyen fontosak lettek – mondta Artyom.

– Fontosak – értett egyet vele Letyaga, és tovább fütyült.

– Melnyik mit akar?

– Azt mondták, hozzalak ide épségben, és teljesítsem minden szeszélyes kívánságodat – felelte Letyaga.

– Világos.

– Én kisember vagyok. Tudod, testvér, én nem akarok betérni ahová nem hívtak. Én úgy vagyok vele, hogy minden ember foglalkozzon a saját dolgával. És ne ártsa bele magát másokéba. Ki vagyok én, hogy döntsek? Értesz engem?

Artyom végre ránézett. Figyelmesen, hogy tényleg meg is értse.

– Nem vagy te azért annyira kicsi mondta végül.

Artvom! – Az ezredes kigördült elé az asztal mögül.

Artyom némán állt: minden előre megtervezett beszéde megsavanyodott a szájában, mint a disznótej, és visszakívánkozott; kiköpte őket még azelőtt, mielőtt az irodába lépett, a nyelvén mégis ott maradt a keserű savó.

– Ide hallgass! – mondta neki Melnyik.

Artyom hallgatta. És körbejártatta szemét az irodán. Papírokkal elárasztott íróasztal. A falon térképek: vajon rajtuk vannak-e a zavaróberendezések? Moszkva védelmi vonalai? Azoknak a srácoknak kifüggesztett névsora, akiket akkor öltek meg, amikor a vörösök a bunkert ostromolták. Hová tűnt a lelkük – Tízes, Ulman és a többiek lelke? Lehet, hogy éppen ezen a lapon tanyáznak, és a félig töltött kupicában lévő szeszt szagolgatják. Nyilván tökrészeg mindkét szakasz attól a féldecitől: a léleknek nem kell sok.

– El fogjuk tussolni ezt az ügyet – mondta Melnyik. – Megegyezek velük. Az én hibám. Nem figyelmeztettelek előre.

– Tényleg nem a vörösök csinálták? – kérdezte Artyom. – Nem ők voltak a teherkocsikon? Meg a rádióközpontban?

– Nem.

– De hát nem is a mieink. Ugye, nem a mieinket öltem meg?

– Nem, Artyom.

– Hát akkor kiket? Kinek az embereit?

Melnyik hezitált: meg kell-e vajon tudnia a srácnak az igazat? Mitévő legyen aztán vele?

– Sugárfertőzést kaptál? – gördült közelebb Artyomhoz; úgy állt meg, hogy ne takarja el maga elől a fényt.

– Miféle harcosok voltak ezek?

– A Hanzáé. A Hanza emberei voltak.

– A Hanzáé? És a szélmalmok?... Ki építette azokat a szélmalmokat? Hallottam politikai elítéltekről, akiket a Vörös Vonal küldött oda... Száműzte őket... A Rokosszovszkij bulvárról... A Lubjankáról... Az építkezésre.

– Artyom – gyújtotta meg fél kézzel az öngyújtóját és a cigarettáját az ezredes. – Rágyújtasz?

– Igen.

Elfogadta a cigit. Rágyújtott. Mélyen leszívta a füstöt. Kicsit felcsigázta magában a dühét. Nem szakította félbe a felettesét, nem segített neki.

– Artyom. Megértem, ha nehezen tudod az egészet csak úgy elhinni. Most még. De gondold csak meg: építene valamit a Vörös Vonal a Hanzának? Az átkozott ellenségének?

– Nem.

– Úgy van. Nem építene. Mindent maguk csináltak. Van nekik rá bőven... emberük is, technikájuk is.

– És a holttestek a gödörben?... Kiástak egy munkagödröt. Teli van holttestekkel. Azok kik?

Melnyik bólintott: tudott a gödörről. Vajon a kutyákról is tudott?

– Kémek. Diverzánsok. Potenciális kémek és potenciális diverzánsok.

– A Hanza titkolta el előlünk, mindannyiunk elől... annyi éven át? A Hanza vette el, törölte el előlünk az egész Földet?

– Hogy megmentse Moszkvát.

– Hát amazok... a nyugatiak, az amerikaiak... A többi várost hogyhogy nem bombázzák? Hiszen én magam is hallottam! Pityer! Vlagyivosztok! Jekatyerinburg! Mind létezik! Mind él... Mind fecseg valamit. Valami békéset. Oroszul! Mind létezik! Létezik az ország! Csak éppen mi nem létezünk? Hogy áll a háború odafent? Folyik még?

– Odafent... Mit tudsz te az „odafent”-ről? Belehallgattál fél órára az éterbe. Ez az egész csak rádiójáték, Artyom. Honnan tudhatnád, hol vannak a mieink, és hol a bérencek? Hol a diverzánsok? Egyáltalán, mi a miénk a metrón kívül? Semmi! Csak a metró maradt meg nekünk! Hol maradt ott valódi élet? Úgy ülnek benne a kémek, mint pókok a pókhálóban. „Itt Vlagyivosztok, gyertek ide. Itt Pétervár, gyertek hozzánk!” És aki elvergődik hozzájuk a falujából, azt ott, a helyszínen azonnal... Homlokon. Nincs semmiféle Oroszország! Minden, amitől féltünk, megesett. Szétbombázták, szétverték, elfoglalták. Ha mi most itt nem tartunk ki... Ha tudtukra hozzuk, hogy túléltük... Akkor mi leszünk a következők. Egyetlen menekvésünk maradt, Artyom. Hogy hullának tettessük magunkat. És erőt gyűjtsünk. Hogy visszatérhessünk.

– És ha egyszerűen csak úgy jönnek hozzánk? A mieink? Ugyanúgy a falvakból? Nem diverzánsok, hanem tényleg a mieink? Valódi, orosz emberek?!

– Háborús időket élünk, Artyom. Nincs rá lehetőség, hogy mindenkit egyenként elbíráljunk. Ellenségek, és kész.

– És ha nem keletről jönnek, hanem nyugatról?

– Minden irány le van zárva.

– Hát a zavaróberendezések?

– Nem az az egyetlen állomás.

– Vagyis úgysem... Úgysem értem volna el semmit?

– Nem lett volna rá időd, Artyom. Szerencse, hogy Letyaga ki tudott hozni onnan. Ha még egy tornyot ledöntöttél volna, már nem tudtam volna megegyezni velük. Azt a parancsot kapták: foglyot nem ejteni.

Artyom beszívta a füstöt, próbálta elkapni a szétcsúszó szavakat, sorba állítani őket.

– Maguk követtek engem? Követtek, amikor felmásztam a Trikolorra? A felhőkarcolóra?

Az ezredesnek megrándult az ajka: Letyaga kifecsegte.

– Tudtunk róla.

– Miért nem hallgattattak el?

– Mert csak. Hozzánk tartozol. Habár én... Szóval, amit mondtam neked.

– És maga, maga mikor tudta meg? És hogyan?

– A tudomásomra hozták. Egy bizonyos ideje.

Artyom a cigarettába szívott. Leült a földre, hátát a falnak vetette: szék nem volt. Melnyik a tolószékében így még magasabb is volt nála. Egyáltalán, magasabbnak kellett lennie Artyomnál. Korábban, amikor még lába volt a kerekek helyett, magasabb volt nála.

– Tudja, Szvjatoszlav Konsztantyinovics... Az utolsó beszélgetésünk alkalmával maga nagyon meggyőzően bebizonyította nekem, hogy őrült vagyok.

– Azért tettem, hogy megóvjalak. Hogy ne kövess el... Hogy ne kövesd el mindazt, amit megtettél.

– És miért nem lehetett mindezt egyszerűen elmondani? Vagy mégiscsak őrült lennék? Hm?

– Artyom.

– Mondja csak meg! Őrült vagyok, vagy sem? Mondja meg nyugodtan!

– Ide hallgass. A históriád a feketékkel... A meggyőződésed, hogy meg tudod menteni a világot. Hogy a feketék kiválasztottak téged. Hogy miattad pusztul ki az emberiség. Hogy is mondjam csak... mondjam el ezt neked egyszerűen?

Az egész históriája a feketékkel. Az egész históriája. Az egész.

– Ennek az egésznek nem volt semmi jelentősége, igaz? Annak, hogy rakétákkal... Nem változtatott semmin, ugye? Itt, Moszkvában, nem mi voltunk a földön az utolsó emberek. És a feketék se az egyetlen reménységünk. Én pedig nem mentettem meg őket, mert... mert semmi rettenetes nem történt. A világ létezik, ahogy korábban is létezett. Ha pedig megmentettem volna, akkor lett volna kit mutogani az állatkertben. Hogy angyalok voltak-e vagy sem, a faszt se érdekli. Nem csoda, hanem csak kuriózum. Én magam is csak röhögök rajta. Röhejes, ugye, Szvjatoszlav Konsztantyinovics, hogy milyen ostoba balfasz vagyok?

– Nem.

– De röheje-e-es – ellenkezett Artyom.

Nem volt könnyű kiöntenie a lelkét, nem volt könnyű a hangokat kiejtenie: mintha golyva akadályozta volna benne.

– Megpróbáltam elmagyarázni. Hiszen hányszor mondtam, hogy túlságosan rájuk vagy kattanva. A védőpajzsot felfedni előtted pedig, tekintettel az állapotodra, nem állt jogomban.

– Az állapotomra való tekintettel – ismételte meg Artyom. – Igen. Valóban őrült vagyok. Előbb azt gondoltam, hogy megmentem a világot, aztán meg azt, hogy elpusztítottam. Nagyzási hóbort.

– Egyszerűen csak nem voltál jól informálva. Jobban bele kellett volna gondolnod. Most viszont itt beszélgetek veled, és egyre inkább meggyőződök róla, hogy nagyon is józanul gondolkodsz. Nem a te hibád.

Hanem kié? – Artyom úgy nézett a cigaretta hamvadó végébe, mint puskacsőbe. Olyan volt, mint egy zsebben hordható, maga sodorta pokol. Amelyik mindig nála van.

– Sok mindenbe bele kellett volna gondolnom – erősítette meg.

– Ha azt hiszed, hogy nekem mindez könnyen ment...

– Nem hiszem. Egyszerűen csak idióta voltam. Miért csináltam egyáltalán? Először azt gondoltam, hogy Ányát... Magát... A srácokat... A mostohaapámat. Hogy fölviszem. Hogy élhessenek... A városban. Együtt. A házakban. Azt hittem. Elképzeltem. Hogy legalább egy olyan kolostorban... Mindannyian együtt. Vagy, hogy elutazhassunk. Vasúton. Hogy megnézzük az országot, a Földet. Ez volt az álmom. Hogy bárcsak a világ megmaradt volna, erre gondoltam. Mert én akkor... Közben pedig mindenki tudta. Azt hiszi, az emberek akarják, hogy hazudjanak nekik? Miért nem mondják meg nekik? Hadd válasszanak ők maguk, ki mit akar... Ha menni akarnak, hát menjenek!

– Már megint rázendítettél, mint egy hülye... – nézett rá mogorván Melnyik. – Kijutnak Moszkvából. És aztán? Egyesével lepuffantják őket! Mindegyiket! Egyelőre együtt vagyunk. A metró a mi erődítményünk, amelyet ostrom alá vett az ellenség. Mi pedig mindannyian – nemcsak a Rend, hanem minden ember – a helyőrség vagyunk. És nem maradunk itt örökké. Gyűjtjük az erőt az ellencsapásra. Az ellentámadásra. Világos? Egyszer kijutunk innen. De nem azért, hogy megadjuk magunkat! Nem fehér zászlóval a kezünkben! Nem futamodunk meg! Azért vergődünk ki innen, hogy elvegyük tőlük, ami a miénk! Vissza kell foglalnunk a földünket! Világos vagy sem? Téged viszont ott nem vár most senki!

– Engem itt se vár senki.

– Nem igaz. Nem azért hívtalak ide, hogy siránkozzunk. Nem azért hoztalak ki onnan.

– Hanem miért?

Melnyik visszagördült íróasztal-erődje mögé, kirántotta a fiókját, kotorászni kezdett benne, és elkomorulva kivett belőle valamit.

– Megvan.

Ő maga gurult vissza Artyomhoz, és felé nyújtotta az öklét. Lassan kinyitotta. Nem teátrálisan, hanem úgy, mintha közben küzdene magával. A tenyerében egy érme volt. Egyik oldalába ezt gravíroztak: „Ha mi nem, akkor ki?” Artyom elvette tőle. Megnyalta kiszáradt ajkát, megfordította az érmét: „Csornij Artyom” – a keresztnévét az anyja adta, a vezetéknevét ő maga gondolta ki. Az ő érméje. Az a bizonyos, amelyet Melnyik egy évvel korábban elvett tőle.

– Fogd!

– Ez meg... micsoda?

– Szeretném, ha visszatérnél közénk, Artyom. Mindent átgondoltam, és azt szeretném, ha visszatérnél a Rendbe.

Artyom bambán bámulta a vezetéknevét, amely értelmet vesztette, semmit sem jelentett már. Legfeljebb csak vezeklés volt, égető kereszt, emlékeztető önmagának – önmagára. És most hogyan tovább? Nem az ő hibája, túl vannak rajta. Ujját végighúzta a betűk feketéllő mélyedésén.

– Ezt miért? Azért, mert tönkretettem Moszkva álcázását?

– Nem adlak ki nekik – felelte Melnyik. – A mi emberünk vagy. Fulladjanak meg.

Artyom végigszívta a cigarettát: ott hagyta abba, ahol már égette az ujját.

– És magának mire kellek?

– Most mindenkire szükségünk van. Meg kell állítani a vörösöket. Bármi áron. A fasisztákkal is le kell számolni. Ez az utolsó esély, hogy megakadályozzuk a háborút. Másként a rádiójelek nem a zavaróberendezések miatt nem fognak kimenni innen, hanem... magunk miatt. Elvégezzük a Nyugat helyett a munkát. Még csak csodálkozni se fognak rajta. Érted már?

– Értem.

– Hát akkor?! Velünk tartasz, vagy sem? Egy kicsit összefoltoználak, aztán irány a csapat!

– És mi lesz az embereimmel? Szavelijjel, Ljohával? Velük mit akar?

– Felvesszük őket kiképzésre. Ha már egyszer hozzáférést biztosítottál nekik államtitkokhoz.

– A Rendbe?

– A Rendbe. Ha jól értem, ti hárman elfoglaltátok a rádióközpontot. Nem rossz ajánlás.

– Ennyi? – Artyom végigsimította tenyerét a koponyáján; még Szásenyka borotválta le.

– Sugármérgezést kaptál – mondta határozottan Melnyik. – Hadd vigyünk kórházba. Befekszel, aztán majd meglátjuk, mi merre. Aztán...

– Szvjatoszlav Konsztantyinovics, engedjen meg egy kérdést. Mi volt a borítékban?

– Milyen borítékban?

– Amelyiket át kellett adnunk a Reichnek.

– Á – ráncolta össze a homlokát Melnyik, miközben visszagondolt az eseményre. – Ultimátum. Ultimátum a Rendtől. Követelés, hogy azonnal fejezzék be a műveletet, és vonják vissza minden erőjüket.

– Ennyi?

Az ezredes egy helyben megfordult. A szájában füstölgő cigi kört írt le, füstfüggönyt vont köré. És közben ezt préselte ki magából:

– Ultimátum a Rendtől és a Hanzától. A miénk meg az övék. Közös. És pont. Várnak, Artyom.

Artyom kibogozta a zsineget, fejét a hurokba dugta, az érmét leeresztette, bedugta az inge alá.

– Köszönöm a bizalmat.

Közben pedig azt gondolta: miért nem engem öltek meg a bunkerben? Letyaga az oka? Ha akkor Artyomot lyuggatták volna véresre jobb lett volna neki vagy rosszabb? Jobb attól neki, amit megtudott? Minek az érdekében fog megdögleni sugármérgezésben? Akár itt is lehetne most a többi srác lelkével együtt Melnyik irodájában. Csak betű lenne egy lapon, mindig részeg és mindig vidám.

– Fogunk mi még harcolni! – Ígérte az ezredes. – Csak téged addig...

– Nem kell engem befektetni sehová. Anélkül is tudok magamról mindent. A srácok készülnek ma valamire?

– Mire készülnének?

– Letyaga mondta. Valami hadművelet. A vörösök ellen. Azt mondta, nincs elég emberük.

Melnvik a fejét ingatta.

– Artyom, hiszen leesel a lábadról! Mit akarnál? Menj, pihenj kicsit beszélgess el ott... valakivel.

– Velük megyek. Hánykor kezdődik?

– Minek? Hová? – Melnyik a földre hajította a csikket. – Miért nem bírsz megülni a fenekeden?!

– Nagyon szeretnék tenni valamit – válaszolta Artyom, és leharapta a mondat végéről, hogy „búcsúzóul”. – Nem elcseszni valamit, hanem csinálni végre valami értelmeset.

– Olyan, mint egy láthatási szoba.

– Ha akarod, járhatunk is egyet.

– Menjünk!

Ánya kilökte az ajtót, elsőként lépett ki, a nyomában Artyom.

Az Arbatszkaja olyan volt, mint egy cári palota, mint egy álom-Oroszország: pompázatos, fehér-arany, végtelen. Itt aztán volt menni.

– Mi történt veled?

– Semmi. Nagy dózist benyeltem. Már ha a hajamat kérdezed.

– Úgy általában.

– Általában? Általában... Te tudtál róla? A rádióról?

– Nem.

– Apád nem mesélt róla soha?

– Nem, Artyom. Eddig nem mesélt róla soha.

– Értem. Hát, ez van. Nincs mit hozzátennem.

– Nincs mit hozzátenned?

– Mit lehetne még itt mondani? Megtaláltam, amit kerestem. Ennyi.

Az emberek feléjük fordultak, Ánya felé. Az Arbatszkajának ezek a vezérkari ásványai, ezek a papírhuszárjai recsegtették-ropogtatták megkövült tagjaikat, egész testükkel felé fordultak, ha kivörösödött hurkás nyakuk nem bírt forogni. Hiszen Ánya szép volt. Magas, könnyed, büszke. Fiúsra nyírt frizurával A szemöldöke kacéran kihúzva. Felfelé ívelően. És mindehhez még ruhában is.

– Akkor most visszajössz?

Pontosan úgy ejtette ki ezeket a szavakat, mintha belül is olyan lenne, mint kívül. Mintha az arca porcelánból volna, a hátából pedig kiállna a felhúzókulcs.

Artyomnak izzadni kezdett a háta.

Vannak dolgok, amiktől megtanul az ember nem félni. Az efféle beszélgetések ellen azonban nincs védőoltása. Lépkedett, és számolva magában a hallgatag lápteket; ez lett egyúttal a feszélyezett, a gyávaság és a szerencsétlenség mérőműszere is.

– Apád ezt ajánlotta. Vissza is adta a dögcédulámat.

– Én magunkról beszélek.

– Hát... Ha elfogadom az ajánlatát... Márpedig elfogadtam. Akkor nekem... Nem lesz hová... A VDNH-ra legalábbis nem. Itt maradok a kaszárnyában. Ma már lesz is egy bevetés, engem is küldenek.

– Mire való ez? Elég.

– Figyelj! Én nem... Nem látom. Hogyan tudnánk. Mi ketten. Újra.

– Azt akarom, hogy gyere vissza.

Ánya egyre csak így beszélt: nyugodtan, keményen, halkan. Az arca nyugodt volt. Az Arbatszkaja nem alkalmas arra, hogy két ember elbeszélgethessen egymással. Idegenek közt jobb, mint egyetlen válaszfalnyira a sajátjaidtól. A tömeg tompítja a jeleket, a tömegben lehet őszinte beszélgetést folytatni.

– Nem ment ez nekünk, Ánya. Nem jött össze.

– Nem ment. Na és?

– ÉS ennyi.

– És ennyi? Feladtad?

– Nem. Nem erről van szó.

– Szóval nem is akartad? Egyszerűen csak leléptél? Felhasználtál hozzá egy idióta ürügyet és leléptél.

– Én...

– Én meg azt mondom: kellesz nekem. Kellesz nekem, Artyom. Tudod te, mibe kerül ez nekem? Tudod te, mit jelent nekem ezt mondani?

– Ezt nem lehet összeragasztani.

– Mit nem lehet összeragasztani?

– A kettőnk történetét. Minden elhibázottan alakult benne. Ez is, az is... Minden. Túl sokat hibáztunk.

– Nincs így.

– De igen. Nekem pedig nyilván így kellett volna gondolnom: hát, ha elmegy, akkor oké. Úgy látszik, már nem lehet összeragasztani. Így van?

– Nincs így! Mit akarsz... Én nem akarok erről mások előtt beszélni.

– De hiszen éppen te hoztál ki sétálni. Igazi stratéga vagy.

– Elég legyen!

– Vagy esetleg... tudod, hogy büszke vagyok, én magam beszéltem róla. És nyilván eldöntötted, persze, hogy nem fogsz megalázkodni, ha egyszerűen köszönés nélkül lelépek tőle. Inkább felakasztja magát, semmint hogy csúszva-mászva utánam jöjjön, hogy kiderítse, miért hagytam el.

– Nem hagytalak el!

– Csak leléptél.

– Ánya, most tényleg, miért csinálod ezt? Miért viselkedsz úgy, egy hisztis nő?

– Pedig azt mondtad, te nem is vagy nő, Ánya. Te férfi vagy! A fegyvertársam! Egy csöcsös Letyaga!

– Kérlek.

– Beszélj. Mondd el, hogy köztünk mindennek vége, Ánya. Mondd a szemembe, hogy elég ebből a kuncsorgásból. És magyarázd el, miért!

– Mert úgyse jön ki az egészből semmi. Mert semmi úgy volt, ahogy lennie kellett volna.

– Te viszont olyan vagy, mint egy nő. Tudnál konkrétabb lenni? Hogy mi nem volt úgy? Az, hogy az apám a parancsnokod volt? Hogy ellenezte a házasságunkat? Hogy neked komplexusaid voltak? Hogy jobban belészerettél, mint belém? Hogy ő viszont őrültnek tart téged? Hogy állandóan összehasonlítgattad magad vele? Hogy hős és a haza megmentője volt? Hogy előbb olyanná akartál válni, mint ő? Hogy nem tudtál egyszerűen csak velem lenni?

– Hallgass!

– Miért? Hiszen te úgyis képtelen vagy hangosan kimondani ezeket. Majd akkor én megteszem helyetted. Mert valakinek meg kell tennie.

– Mert nem szeretlek. Mert kiszerettem belőled. Mert... igen, nem tudtam, hogyan mondjam el ezt neked.

– Mert félsz tőlem.

– Nem!

– Mert félsz az apámtól.

– Menj már valahová! Egyszerűen menj a picsába! És ennyi.

– Mindenki téged bámul. Kínos.

– Van valakim.

– Á, szóval ezt találtad meg. Kerested, és megtaláltad. Mondhattad volna. Mondhattad volna, hogy Ánya, eddig rossz helyen keresgéltem. Odafönt nem akadtam senkire, idelent viszont egy hét alatt rátaláltam.

– Jól van. Köszörüld csak a nyelved rajtam. Egész évben ezt csináltad velem. Sose hittél nekem, se nekem, se bennem. Mint a kedves apuci. Ő is dilinyósnak nevezett. Egészen a mai napig. Tisztára rá ütöttél!

– Én anyámra hasonlítok.

– Nem, inkább az apádra.

Ánya megállt. Az emberek beléjük botlottak, káromkodtak, megbámulták Ánya alakját, megfeledkeztek a bosszúságukról, és igyekeztek tovább. Nagyon el voltak foglalva a maguk föld alatti dolgaival, mintha csak a metrón kívül nem is létezne más a világban.

– Gyere, igyunk egyet!

– Én inkább... Én inkább aludnék egy kicsit. A bevetés előtt.

– Az adósom vagy. Úgyhogy fogd be, és menjünk!

Artyom maga is felfogta már: az adósa. És éppen most, a bevetés előtt. Azelőtt, hogy végre csinálna valami értelmeset. Ányának adósa ezzel, jobban, mint bárki másnak.

Kerestek az átjáróban egy kulturált lebujt, leültek a tömött zsákokra, behúzták a függönyt. Mintha csak kettesben maradtak volna.

– Hogy kerültél ide?

– Apám értem küldött. Kérte, hogy adják át, szabad vagyok: elengedtél Kitűnő módja a szakításnak: apámon és két felfegyverzett kreténen keresztül.

– Én nem így akartam...

– Bátor férfi vagy, Artyom. Becsüllek érte.

– Rendben, szar alak vagyok, elfogadom. És akkor mi van?! Hiszen visszajöttél az ideális apucidhoz! Hm? Ennyi! Hurrá! Minek cseszteted az agyamat?

– Tényleg hülye vagy.

– Rendben, szar alak vagyok és hülye.

– És azt nem kérdezted meg magadtól, minek mentem egyáltalán utánad a VDNH-ra? Hogy mit találtam benned, azt sosem kérdezted meg magadtól? Mert amott az egész Rend, az összes kan a sarkamban járt, hősök hegyén-hátán. Mindegyik a seggemet szaglászta, a nyálát csorgatta. Beleértve, mellesleg a te híres Hunteredet is! És akkor miért éppen te?

– De megkérdeztem.

– Mert az is lehet, hogy én nem akartam magamnak hőst! Nem volt szükségem egy pszichopatára, nem kellett olyan férj, aki késsel nyisszantja le mások fejét, és a szeme se rebben, amikor kifröccsen a vér! Nekem legalábbis nem kell ilyen! Nem kell olyan férj, mint az apám! Világos? Én egy rendes, normális, jó embert akartam! Egy embert! Olyat, amilyen te vagy. Amilyen te voltál. Aki minden erejéből arra törekszik, hogy ne öljön meg másokat. És hogy ugyanilyen gyerekeim szülessenek tőle. Rendes emberek.

– A föld alatt az ilyenek elpusztulnak.

– A föld alatt bárki elpusztul. És akkor? Akkor ne szüljünk?

– Igen, ne szüljetek.

– Élni mikor akartál velem? Élni, velem?

Nem koccintottak, csak ittak. Artyom hosszat kortyolt. Üres gyomra azonnal megtelt. Felhevítette a vérét, pörgetni kezdte a világot.

– Én nem tudok élni, Ánya. Nem tudok többé.

– Akkor ki, ha te nem?

– Apád majd kerít neked valakit. Egy megfelelőt. Aki nem őrült.

– Hülye vagy? Hallasz engem egyáltalán? Vagy csak magadat? Kit kerítene nekem apám? Tizenhárom éves koromig ő maga mosdatott. Tizenháromig! Felfogod?! Én tőle – tőle! – menekültem el! Hozzád! Hogy normálisan éljünk! Hogy éljünk! Te pedig ő akarsz lenni! Ő, meg Hunter, meg mit tudom én, ki!

– Én nem... Az ördögbe is. Muszáj ezt hallgatnom?

– Miért? Félsz, hogy elérzékenyülsz? Félsz, hogy magaddal kell vinned?

– Nem. Igen...

– Akkor figyelj még: mi történt anyámmal?

– Meghalt. Betegeskedett. Te még kicsi voltál.

– Alkoholmérgezést kapott. Ivott, mert az apám másnaponta megverte. Ez hogy tetszik? Hm? Hogy tetszik egy ilyen hős-apa?

– Ánya!

– Menj csak, állj szolgálatba nála. Megbocsátott?

– Hiszen ő imád téged... Vagy talán...

– Nem. Megelégedett azzal, hogy anyámból kiverte a lelket. Apuci óv engem. Istenít, igen. Minden, amit mondok, teljesül. Csak hogy az ölébe ültethessen.

– Várj. De hát... Miért... Amikor ott voltam a rádióközpontban... Amikor engem le kellett volna... Amikor ostrommal be akarták venni... Te... Te hol voltál? Hol voltál akkor?

Ánya egy hajtásra kiitta a poharát; a szeme vörösen égett, sehogy se tudott könnyet ejteni, ugyanúgy, mint Artyom. A szempilláját is kifestette, fedezte fel hirtelen Artyom. Ánya. Meg a szempillák.

– Egyszer azt mondtam neki: ha a férjemmel történik valami... Időről időre emlékeztetni kell rá.

Artyom csak hümmögött: megvetően akarta, de nem maradt elég erő hozzá az arcizmaiban.

– Hé! Még egyet!

– És nekem is.

– Hogy miért? Hát ezért.

– Anyámra! – Ánya felemelte a metszett poharat, és enerváltan, kifejezéstelen arccal koccantotta hozzá a másikhoz.

– Vlagyivosztoki volt. Amikor lefektetett aludni, mindig a strandról mesélt. Az óceánról. Lefektetett, és már rá is cuppant a flaskára. Tudod, aztán megtanultam, hogy becsukom a szemem, mintha aludnék, a szempillámon át pedig figyelek. Tényleg, Vlagyivosztok válaszolt a hívásodra?

– Válaszolt.

– Na mi van, tesó, jól vagy? Nincs lázad? Mintha égne kicsit az arcod.

– Jól vagyok.

– Biztos vagy benne, hogy megint fent akarsz mászkálni?

– Biztos.

– A gyengélkedőn jártál?

– Jártam. Bekenték a hátam valami balzsammal.

– Jól van. Ha visszatértünk a küldetésből, a karomban foglak elvinni oda.

A Lenin Könyvtárnál ugyanaz a terepjáró várta őket; mögötte pedig egy szürke, spoileres Urál. Szavelij és Ljoha, akik a vegyvédelmi ruha alatt a Rend fekete egyenruháját viselték, összenéztek.

– Ez... – szólalt meg Artyom.

– A mieink ülnek benne. Ne gőzölj be. Ezek csak átadták nekünk a technikát. Honnan vettünk volna mi ilyeneket?

– Való igaz.

Gumicsikorgás közepette indultak el, gépkocsioszlopban haladtak a Novij Arbat felé. Artyomot Letyaga vette maga mellé a terepjáróba. Egyre csak tekingetett hátra rá az első ülésről, mondani akart valamit.

– Mi a küldetés? – kérdezte tőle Artyom.

– A Komszomolszkaján lesz – válaszolta Letyaga. – Majd meglátod.

Végigszáguldottak a kihalt Arbaton; Artyomnak arra se maradt ideje, hogy felidézzen valamit az emlékezetében. Csak annyi merült fel benne, hogy hová tűnt el minden élőlény Moszkvából? Miért futottak el? Úgy állt ott ez a kőből épült Moszkva, olyan kihaltan, mint Babilon, amit háromezer évvel ezelőtt maga alá temetett a homok.

Kiértek a Szadovojéra, a mulatságosan ható záróvonalakon keresztül arrafelé fordultak, amerre csak akartak, elhaladtak a szállóvendégek nélküli, hatalmas szállodák, a hivatalnokok nélküli irodaházak, a hegyes tornyú Külügyminisztérium, a varázslatos Kopaszhegy mellett.

– Csak tudnám, miféle külügyek léteznek manapság.

– Én ebbe nem mászok bele – nézett előre Letyaga – Mindenkinek megvan a maga hivatása.

– De valaki csak hallgatja a rádiót, nem? Csak tudja hogy élnek úgy általában az emberek... Hogy mi a helyzet az ellenséggel. Mit forral ellenünk. Valami aljas dolgot.

– Hogyhogy? – vetette ellene Letyaga – A zavaróberendezések elnyomják a jelet, nem?

– Valóban – törölte meg gumiarcát Artyom.

A Külügyminisztérium után eltűntek valami szűk mellékutcákban, majd megálltak egy magas kerítés mögé búvó elhagyott villa előtt. Valami követségféle lehetett ott. Ismeretlen ország zászlófoszlánya lengedezett rajta – a gonosz esők egészen fehérre mosták időközben.

Leadták a kürtjelet, amiben megállapodtak. Hangtalanul kinyílt a kapu, és beengedte a kocsioszlopot a belső udvarba. Odabent a kocsikat a Rend jelzését viselő alakok szaglászták körbe, megvizsgálták, nem akaszkodott-e rá a vendégekre valaki. Artyom kiszállt, és mintha ismerős szemeket fedezett volna fel a gázálarc üvege mögött.

Senki nem magyarázta el. Kinyíltak az ajtók és az alakok a villából a teherkocsiba cipeltek néhány zöld cinkládát, rajzuk sablon után készült felirattal – kettőt, hármat, és még és még.

Lőszeresládák.

Tempósan dolgoztak, egy perc alatt elkészültek vele. Tisztelegtek, meglobogtattak valami iratot, mutatva, hogy minden el van könyvelve, kikísérték őket a kapun, és a villa ismét lakatlanná vált.

– Mire kell ennyi lőszer? – kérdezte Artyom.

– A Komszomolszkajára – ismételte meg Letyaga.

– Mi van ott? Ja, a Vörös Vonal és a Hanza ott keresztezik egymást – értette meg maga Artyom is. – Ott húzódik most a front? A Hanza belépett már a háborúba?

– Be.

– Hát mi? A mieink már ott vannak? A Hanzáért törjük magunkat? Mi, a Rend?

– Törjük.

Világos volt, hogy Letyagának megtiltották, hogy nyíltan beszéljen Artyommal: éppen csak átszűrt valamit buldogfogain, de ha már Artyom magától is rájött valamire, megerősítetlenül hagyni nem bírta.

– A srácaink már ott vannak? Nekik visszük a lőszert? Tartják a vörösöket?

– Igen.

– Most... Megismétlődik a bunker? Igen, tesókám? Már megint mi és megint a vörösök... És már megint, ha mi nem tartjuk meg, nem tartja meg senki.

– Megismétlődhet – ismerte be kelletlenül Letyaga.

– Jó, hogy odamegyünk – szólalt meg fennhangon Artyom. – Testhezálló feladat.

És éjszaka már meg is ismétlődött: a Szadovoje, reflektorok világítják a rozsdás, összegyűrődött kocsikat, a házak sorai, mint hegyszorosok, nejlonzacskókat hord a szél, a sápadt hold alig világítja meg a felhőket; bőgnek a motorok, az emberekre álmosság tör. Húznak el a Cvetnoj bulvár mentén, a felüljárók trambulinjain, zegzugos mellékutcákon, titkos ösvényeken, amelyeket a holtak nem ismernek, a zötyögős villamossíneken az állomás melletti tér, a Komszomolszkaja metróállomás felé.

Három vasútállomás: az egyikről kelet felé indulnak a vonatok, egészen a határig, Ánya Vlagyivosztokjáig, a másodikról észak felé, Pétervárra, a harmadikról Kazanyba és tovább, az elhagyatott orosz világba. Indulj, ahová csak akarsz, itt vannak a sínek, rögtön az épületeken túl kezdődnek. Állíts fel rájuk egy hajtányt, feküdj bele a hajtókarba. és hajtsd, hajtsd, ahogyan az erődből futja, vár a világ összes csodája. De nem – nem mehetsz sehová.

Felhajtottak a járdára, a kocsikkal odaálltak közvetlenül a pavilonok ajtajai elé.

– Most aztán szaporán! – adta ki a parancsot Letyaga. – Ez nem a mi területünk.

Egy pillanat alatt kitárták az ajtókat, kört alkottak, homlokukra éjjellátókat csatoltak: idegen területen éjszaka bármi előfordulhat. Csatárláncban pakolni kezdték a cinkládákat, Artyom utolsóként állt. a recsegő-ropogó faajtónál. Elvette a ládákat, gúlába rakta őket. Furcsa érzés fogta el: nyugodt volt. Látta magát a mellvéd mögött, kezében a géppisztoly fogantyúját szorongatva, homlokával fogta fel a golyókat. Jó volt ott, a bunkerben: minden tiszta és világos volt. Nagyon szeretett megint a bunkerben lenni. Szerette volna ezt az összes lőszert használni, az utolsó szálig. Vagy amennyire az idejéből futja.

Most nem kellett sem Szásától elbúcsúznia, sem Szuhojjal kibékülnie, sem Huntert meglátnia. Nincs mi, mondania senkinek. Nem kell pont a végére, minden megszakadhat a vessző után.

– Most utánam!

Mindenki fogott két cinkládát, a sötétben úgy léptek be velük a félig lerombolt pavilonba, mintha gyermeket vittek volna a karjukon. Letyaga nem engedte, hogy zseblámpát használjanak. Ereszkedni kezdtek lefelé a csorba mozgólépcsőn, csak az éjjellátókkal tapogatták le a hideg körvonalakat. És csak odalent lobogtak vörösen a vásznon a meleg árnyékok. Az emberi testek melege, amely belülről igyekezett felmelegíteni a földet.

És Ugyancsak onnan, lentről kivehetetlen zsivaj is áradt: olyan volt, mint a méhkaptár zsongása. Hol lentről, hol pedig mintha egyszerre mindenhonnan jött volna. Nem nézhettek körbe – láncban futottak le a csúszós lépcsőn, féltek, nehogy megbotoljanak. De a szellőzőnyílásokból, vagy honnan, talán a vékony falakon át, fájdalmas vonítás, lélekszaggató üvöltés hallatszott; mint mikor hegesztett csövekben fúj a szél, reménytelenül; és minden lépéssel egyre hangosabb is lett, meg a forróság is egyre nagyobb.

– Mi ez? – fújtatott futás közben Letyaga.

– A Vörös Vonal van ott. Valami folyik náluk. De nekünk nem kell odamennünk.

Egyszer csak megálltak.

– Itt balra!

A falak mentén botorkáltak, anélkül hogy árnyékot vetettek volna; vörös lidércek a feketeségben. A falréseken kiáramló meleg azt jelentette, hogy valahol van még itt élet, melegszik, párát lehel. De szembe nem jött velük senki. Talán valami titkos átjáró? Átjárnak a hátországból az ellenséghez? Csapda lenne? Miért nem hallatszik a csatazaj? Nem kezdődött még el? Még közvetlen előtte sikerült megérkezniük? Mennyi lőszer. Akkora mennyiséggel akár egy hónapig is lehetne tartani a védállást. Csakhogy hol várja őket a többi Rend-tag? Azért nem szabad zseblámpát használni, hogy fel ne fedjék az övéiket?

– Lépésben!

Előttük a sötétben vörös bábuk jelentek meg: emberi alakok. Hangok hallatszottak, amelyek a szellőzőből érkező zsivaj fölé kerekedtek. A plafonon futó csöveken meg talpuk alatt az öntöttvas rácsokon át meleg áradt be. Úgy tűnt, mellettük hatalmas helyiségek húzódnak, amelyekben kályhákkal fűtenek, világítanak és valamit suttognak az emberek, de Artyomot és a Rend többi tagját sötétségre kárhoztatják.

– Állj!

Megálltak az egyik forróságot lehelő, falba süllyesztett rácsozat előtt. Előttük néhány vörös alak imbolygott. Az egyikük inkább bikára hasonlított, semmint emberre, és élénken, izzón lángolt, a másik pedig elmosódott, alig volt kivehető, mintha meghűlt volna bennük a vér.

A katlanból beszélgetés szűrődött ki. A szavak összeolvadtak, megrágott végükkel összeragadtak, a visszhangos cső egységessé, bádogossá alakította a különféle rezgésszámú hangokat, és nem nagyon lehetett kivenni, ki kivel beszélget, mintha csak valaki egy bádogtölcsérrel a torkában monológot mondott volna.

– Mind itt van? Igen, már a helyén van mind. Mennyi? Pont annyi, amennyiben megállapodtunk. Húsz. Egész pontosan húszezer-négyszáz. Bízom benne, hogy ez megoldja a problémánkat. A közös problémánkat. Meg kell, hogy oldja. Mindig megoldotta. Szóval, kezet rá? Köszönöm a rugalmasságot. Rendben. És persze jó lenne a jövőben elkerülni a hasonló túlkapásokat. Pontosan tudják, hogy a helyzet egyszerűen kontrollálhatatlanná vált. Ez nem a mi hibánk. Alulról jövő kezdeményezés. A vezetés kérdése. A megállapodásunk mindig érvényben van. Tesznek érte valamit, hogy helyreállítsák az egyensúlyt? Már tettünk is. És persze külön szerettem volna ezekről a pletykákról. Tudják, testvér testvér ellen. A rossz nyelvek azt beszélik, kiszivároghatott volna. Ugyan már, ugyan már. Ez nem áll érdekünkben. Fenn szeretnénk tartani a kapcsolatunkat. Hogyne. Elvihetjük? Igen, intézkedünk róla. Köszönjük, Makszim Petrovics. Mi köszönjük, Alekszej Felikszovics.

– Ide!

– Egy lépést előre! – vezényelte Letyaga. – Ehhez a háromhoz.

Alekszej Felikszovics. Felikszovics. Felikszovics. Köszönöm, Alekszej Felikszovics. Értettem, Alekszej Felikszovics. Rendben. Artyomnak viszketni kezdett a keze, a karja, a válla. Főleg az a hely, a tetoválás helyén, ahol már varas volt a bőr.

– Hé, vakondokok, ide szaporán! – rivalltak rájuk a sötétből. – Leadni az ócskavasat!

Rekedt hang. Mély, mellkasból jövő.

Kis elemlámpa gyulladt fel. Fénye ugrálni kezdett a padlón, a zöld ládákon, a sablonfeliratokon, számlálta a cinkládákat.

– Egy. Kettő. Mehetsz, mit állsz itt? Cirkuláljunk. Három, négy. Ennyi, leadtad. Mehetsz. Öt, hat.

Artyomra került a sor, a szíve már hevesen kalapált, mert elsőként fogta fel, és már égett a feje, ő pedig csak egyre várta a sorát hogy közelről is, hogy pontosan megértse...

Hét, nyolc. Ide tedd, ide! A következő. Kilenc, tíz Tedd le és haladj!

Valakinek leadták ezeket a töltényeket. Mind a húsz cinkládát, amelyeket nem azért hoztak ide, hogy a Rend-tagok tarthassák a védelmi állást. Mindössze annyit követeltek tőlük, hogy elhozzák a húszezer töltényt, és átadják valakinek. Ennyi az egész küldetés.

– Tizenegy, tizenkettő.

Artyom hallotta: tizenegy, tizenkettő. Már ő került sorra. Tizenegy Hiszen ezek nyulak. Hová futnak? Tizenkettő. Lent pedig megdöglesz. Tizenhárom, engedelmes nyulak, tizennégy.

Letette a földre a két ládát. Engedetlen keze beleakadt a zsebébe, valami súlyba. Kirántotta. Mellényúlt a gombnak.

– A következő! Hát te hol akadtál el?

A kis elemlámpa fénye a sablonbetűk helyett Artyom szemébe mászott ugyanúgy, ahogyan a revolver csöve a fülébe.

Akkor Artyom a saját súlyos, hosszú, milliówattos zseblámpáját tartotta fel ellenébe, és megnyomta a kapcsolót.

A kegyetlen, milliówattos fényben láthatóvá vált, hogy a szemben álló férfi kiszáradt, megsápadt, megráncosodott, míg visszatért a túlvilágról, de mégis itt állt, magabiztosan, széles terpeszbe vetve vastag lábát, egyik tenyerével gazdamód megmarkolva az elé vitt zöld cinkládákat, a másikkal pedig eltakarva magát a fény elől. Az, akit Artyom kétségbeesetten lelőtt, de egyáltalán nem halt meg a szaros golyóktól. A Vörös Hadsereg új egyenruhájában, amelyet méretre varrtak vaskos testére, bikanyakára.

Gleb Ivanovics Szvinolup.

18. FEJEZET
A SZOLGÁLAT

– Te meg mi a faszt csinálsz?!

Letyaga rácsapott az elemlámpára, melynek éles fénysugara szaltót vetett, belevágott a rejtőzködő arcokba, felfedte a falakat, a padlót, a mennyezetet – úgy látszik, megvolt itt minden. Folyosó, ajtó, emberek. Az emberek hunyorognak, káromkodnak. A felvillanó fényben két alak bukkant fel egymás mellett: Artyom mintha ismerné őket. Az egyikük lefittyedő szájszélű, kopaszodó, őszülő halántéka géppel felnyírva, tiszti buslátban. A másikuk hegyes orrú, táskás szemhéjú, sötét haja lenyalva – hogy honnan ismerhette Artyom, nem tudni, mintha álmában látta volna őket...

Míg az elemlámpa a sarokba gurult, Artyom előkapta a géppisztolyát, de Szvinolupra szegezni már nem maradt ideje: beleakaszkodtak a kezébe is, a géppisztolyba is, és minden irányba rángatni kezdtek; a fény kialudt; a sötétben két, szintén ismerősnek tetsző vörös alak rávetette magát a másik kettőre, testükkel védve őket a golyók elöl.

– Ezek vörösök! – hörögte Artyom. – Engedj el! A vörösöknek hoztuk a töltényeket! Ezek vörösök!!!

– Nyugi. Nyugi-nyugi...

– Miféle szar alak ez itt köztetek? He?!

Egy tűzálló bőrkesztyűs tenyér – a Letyagáé – befogta Artyom száját: ízre olyan volt, mint a fegyverolaj, a gázolaj, a lőpor és a rászáradt vér keveréke. Artyom beleharapott, rángatózott, betapasztott szájával ki tudja, mit üvöltözött. Fölöslegesen harapott bele a kézbe – Letyagának nem voltak idegei. Artyom homlokáról letépték az éjjellátót, vaksötét vette körül.

– Ne nyúlj hozzá! – hangzott fel Ljoha hangja fegyverzávárjának csattanása kíséretében. – Szavelij, rátámadtak a mieinkre!

– Elengedni! Elengedni! – Ez már Szavelij volt. – Különbé mindenkit leterítek!

– Damir... Omega...

A sötétben fojtogatás panaszos, rekedt, bugyborékoló hangja hallatszott, aztán a plafonba leadott sorozatlövés kattogása, valaki hörögni kezdett, megpróbálta kiszakítani magát a szorításból, őrjöngve ordítozott.

– Végezzünk vele? – kérdezte valaki zihálva a sötétben.

– Maguknál se mennek simán a dolgok – röhincsélt a láthatni Szvinolup. – Á, kommandós?

– Ne! Egyelőre ne! Hozd ide őket, mögém! – Ez Letyaga basszushangja.

– Az ezredes azt mondta, hogy ha bohóckodni kezdenek...

– Pontosan tudom, mit mondott az ezredes. Ide mögém velük!

– Mi volt ez? – A hang ismerős, nem Szvinolupé, olyan fáradt, unott: Artyom vaksi szeme előtt a hang hatására megjelenik a bordély, a belülről megvilágított függönyök...

– Ennyi volt, elnézést a kis közjátékért. Összeszedjük őket, és elmegyünk! – Ez ismét Letyaga.

Hatalmas vaskezek markolták meg Artyomot, és végighúzták a padlón, mögötte a társai ordítottak-morogtak, a lábuk kalimpált – de a Rend katonáit jól kiképezték, az ő fogásukból nem lehet szabadulni.

– Ide velük! Tedd le itt őket! Ennyi, a többit majd én elintézem. Menjetek vissza! Ti pedig a pofátokat a földre!

– Az ezredes azt mondta, mind a hármat vágjuk selejtbe, ha elkezdenének valamit.

– Hogyhogy selejtbe?! Állatok vagytok?! – eszmélt fel Szavelij.

– Emlékszem, Damir. Boldogulok magam is. Megmotoztátok őket? Nincs náluk semmi?

– Nincs.

– Ennyi! Menjetek! Gyorsan végzek.

– Jól van, srácok... – egyeztek bele kelletlenül, kétkedőn. – Gyerünk! Letyaga elintézi maga. Az ő haverja.

Koppantak a bakancssarkak, mintha távolodni kezdtek volna – de szintén kétkedőn, alakoskodva. Mintha felfelé indultak volna, de mintha inkább csak oldalra. Az olajos kéz elengedte Artyom száját.

– Az ott Szvinolup! A vörös KGB-s! A vörösöknek hoztuk a töltényeket! A vörösöknek – hoztuk – a töltényeket! Van fogalmad róla, mit művelsz?

– Parancsot kaptam, tesó – válaszolta szelíden Letyaga. – Hogy szállítsam le. Hogy kinek és mit, az nem az én dolgom.

– A vörösöknek! A vörösöknek! Töltényeket! Te és én! Őket! Velük együtt. A bunkerben! Ott voltak a srácaink! Tízes! Ulman! Sityak! És a vörösök őket! Emlékszel rá egyáltalán?! Téged is majdnem! Engem is! Hogy tehetjük? Hogy tehetitek meg nekik?!

– Azt mondták, vegyem fel a raktárból, és hozzam ide. És adjam át.

– Hazudsz! – ordította Artyom, és kitépte magát. – Baszakodsz csak te geci! Áruló! Rohadék! Őket is! Engem is! Mindannyiukat, akiket megöltek! A srácokat! Ti csináljátok! Te meg az a vén rohadék! Mindannyiunkat elárultatok! Miért vesztek oda?! Miért pusztultak el?! Hogy mi – mi! Fegyvert adjunk a vörösöknek?! Töltényeket?!

– Nyugi. Nyugi! Ez csak segítség! Nem töltények. Éhínség van náluk. Ezeken a töltényeken gombát fognak venni. A Hanzától. Mert odalett az egész termésük.

– Nem hiszek neked! Egyikőtöknek sem!

– Micsoda faszság – dörmögte bele a kőpadlóba Ljoha.

– Te magad, te elhiszed ezt?!

– Az én dolgom...

– Mert mi a te dolgod? Azt hiszed, nem hallottam? Hogy mit mondtak még neked?... Azt mondták, takaríts el engem. Ha nem nyelem le ezt az egészet, ugye? Mit jelent az, hogy bohóckodni? Le kellett volna nyelnem? Hogy töltényeket szállítunk a vörösöknek?! Bocsáss meg.

– Nem bocsátók! Neked nem! Egy a vérünk, te geci! És te... te most mit fogsz csinálni? Miben fogsz hinni. Letyaga? Miért csinálod mindezt?! Az ellátmányért?!

– Ne csináld ezt!

– Gyerünk! Hiszen tudod! Nekem már egykutya. Én úgyis megdöglök. Csak lőj le, te geci! Teljesítsd a parancsot! Te kibaszott kettő mínuszos! Csak a két srácot engedd el! Ezeket, ni. Ők mit ártottak? Nekik nem tartozik az öreg semmivel! Nincs miért elszámolnia velük!

Letyaga hallgatott, szipogott. Artyom valami fémes dolog feszülését érezte maga mellett. De nem láthatta, mi az, mint ahogy a halált se érezte, amelyre már egészen felkészült.

– Na?!

Az olajbűzös bőr ismét visszapréselte az összes hangot Artyomba.

– Álljatok fel, mindketten! – adta ki a parancsot suttogva – Bocsáss meg, Artyom.

Füle mellett szisszent a pisztoly.

Egy, két, há.

Semmi változás.

Hogy lehet megkülönböztetni a vaksötétben az életet a haláltól?

A vér és a gázolaj, a lőpor és a fegyverolaj íze alapján, amit a szájában érzett. Életben volt.

– Fogjátok meg egymás kezét! – suttogta Letyaga. – Aki elengedi a másikét, helyben lepuffantom.

Nem próbáltak meg vakon lelépni tőle, még egyszer, utoljára megbíztak Letyagában. Letyaga tenyere, amellyel betömte Artyom száját, arra késztette, hogy sietve elinduljon valamerre, a többiek pedig láncban mögötte.

– Hé! Hogy boldogulsz? Kész vagy már? – kiáltottak feléjük a mozgólépcsőről.

– Futás! – szólalt meg Letyaga. – Ha utolérnek, veletek együtt engem is kinyírnak.

Futásnak eredtek, nem néztek semerre, csak fogták egymás hűvös, a halál közelségétől izzadt kezét.

– Hová szaladtok?! – ordították lentről. – Megállni!

Úgy tetszett, maga Letyaga se tudta, hogy hová, egyszerűen csak futott valamerre. Fél perc múlva már golyók fütyültek körülöttük, bakancsok dobogása hangzott fel mögöttük. Befordultak valahová, csetlettek-botlottak, egymásba ütköztek, akadályozták egymást.

– Ki ez a Felikszovics? – követelte a választ futás közben Letyagától. – Besszolov! Ki ez a Besszolov? Kinek adott el bennünket az öreg?! He?!

Mintha az égből jönne, fénycsóva ereszkedett le rájuk. Ők négyen pedig úgy bújtak előle, mint a csótányok.

Zsákutcába értek, visszafordultak. Az idegenek lábdobogása eltávolodott, aztán újra közeledett feléjük. És a sötétségben, a résekből újra felhangzott a zavaros, mélyről jövő moraj, ugyanúgy, mint az út elején, amikor mentek lefelé a Komszomolszkajára.

Ismét golyók fütyültek el mellettük, nekicsapódtak a falnak, találomra visszapattantak róla, kelletlenül megkegyelmeztek nekik.

– Ki az a Besszolov?! – makacskodott Artyom. – Ki az?! Te tudod, Letyaga! Tudnod kell! Mondd meg!

Letyaga megállt, eltévedt: lehet, hogy mindenütt csak a sötétség van, mindenütt távol vannak a meleg, vörös élettől, és nem lehet semmilyen kiutat találni.

Kigyulladt egy reflektor.

– Ott vannak! Ott, ni!

A hegesztett vasrács mellett álltak. Letyaga felmérte, egy lövéssel leszedte róla a lakatot, hármasban nekiláttak tépni a vashuzalokat, átpréselték magukat, csúszva-mászva, ostobán, négykézláb menekültek a halál elől, hátha az egyszer csak megunja ezt a hajszát.

– Ááááááá...

Egyre erősödött a jajveszékelés, kórusban zengett, mint a szél, úgy csapott az arcukba a járatból, amelyikben másztak. És már egy ütemre lüktetett vele a dobhártyájuk, a szívük, a lépük. A mögöttük lévők pedig nem maradtak le, igyekeztek teljesíteni a parancsot, fénycsóvákkal csiklandozták a tarkójukat, keresték a célpontot.

Letyaga akadályba ütközött: valami vastetőbe. A fedélen túlról olyan morajlás hallatszott, mintha gyorsfűzőre lett volna erősítve, és mindjárt kirobbanhat belőle a gőz.

Ránehezedett a fedélre – hiába. Gyökeret eresztett már benne a rozsda, vas-oxid ragasztotta össze a zárat és a keretet. Golyó csapódott be, és belemart az utolsóba közülük, Szavelijbe.

– A falhoz!

Letyaga előrenyújtotta a kezét, elemlámpáját az üldözők felé fordította – elvakította őket, egy, két, há, válaszlövést adott le, úgy tetszett, meg is sebesített valakit. Egy ilyen bedugult alagútban nehéz nem eltalálni valakit.

Százszorosan visszaadták neki.

– Segítsetek, bazmeg, mi van már?!

Ketten, aztán hárman is rugdalni kezdték a fedelet, a vas engedni kezdett, megbillent. Szavelij kapott még egy lövést, feljajdult, és már elernyedten cipelték be a feltáruló lyukba. Közvetlenül az alagút mennyezete alatt kötöttek ki. Ezer ordító ember közé kerültek, a fejükre pottyantak, nem ütötték meg magukat.

Egyértelművé vált, hogy innen származott a nyüszítés:

– ADJATOK ENNIIIIII!!!

Artyom korábban még soha, sehol se látott ennyi embert Az alagút se volt szokványos: ki volt szélesítve, mindjárt két sínpár számára, egyenes boltozatokkal; és az egész tele volt zsúfolva emberekkel, ameddig csak a szem ellátott.

Valóságos emberáradat. És ez az áradat morajlott.

Artyomék az állomástól úgy ötvenméternyire zuhantak le és élő testeken át a fény felé kezdtek evickélni. Szavelijt maguk után vonszolták, nem volt idejük megnézni, hol érte a golyó. Szavelij elkapta Artyom grabancát, harckocsizó termetével felhúzódzkodott a füléhez, belesuttogott-kiabált valamit, Artyom hallotta is, de elhessegette magától: ugyan, minek beszélsz ilyeneket?! Élned, élned kell még! Megállni lehetetlen volt – a tömeg hömpölygött, és vagy a falnak kenhette, vagy maga alá gyűrhette volna őket. És amúgy is tovább kellett menniük, hogy belevesszenek a tömegbe: az üldözőik még a nyomukban voltak.

Mindenütt sovány, elgyötört emberi testek, csak a bőr lógott rajtuk, fájdalmas volt keresztülverekedniük magukat rajtuk: kiálló csontjaik beleakadtak a mellettük elhaladóba, mint a ráspoly fogai, és mintha mindegyikükről le is reszeltek volna valamennyit – maguknak. Az éhség hajtotta és gyűjtötte össze őket itt az egész Vörös Vonalról – döbbent rá Artyom. De miért éppen ide?

– GOMBÁÁÁÁT!

Furcsa volt, hogy egyáltalán meg tudnak állni a lábukon – látszott, hogy már szikrányi erő sem maradt ezekben a vézna botokban. De persze nem mindegyik tartotta magát: rendre agyontaposott alakokba botlottak, a bakancsuk belesüppedt valami puhába – talán egy-egy gyomorba? – megcsúsztak valami kemény és kerek testrészen. Az élők azonban gombán kívül semmi más után nem siránkoztak már.

A menetirányt kiválasztaniuk nem volt nehéz: az alagútban minden fej egy irányba fordult. És az üvöltés közepette halkan egyetlen szót sóhajtoztak: „Komszomolszkaja”.

Artyomék a tömeggel együtt és a tömegen keresztül mozogtak a Komszomolszkaja felé. A szemük elé csak tarkók kerültek. Felnyírt, hajjal borított, borotvált, szürke és ősz tarkók. Mintha csupa arc nélküli ember került volna ide.

Artyom hátrafordult, és meglátta, ahogyan a mennyezetből alábukkan a tömegbe egy fekete alak, aki a Rend egyenmaszkját viselte, aztán utána még egy. Letyaga nem teljesítette a parancsot, a többiek azonban nem engedetlenkedhettek. Az emberhullám elnyelte az alábukókat, akik most úszni kezdtek az árral, hogy megkeressék és az áradatba fojtsak Artyomot.

Artyom új erőre kapott, összegörnyedve haladt előre, hogy fekete egyenruhája eltűnjön a barna hátak mögött: és magával ragadta a társait is.

Nem tudtak beszélni egymással: az emberáradat nyüszítése és bömbölése minden hangot elnyelt, így aztán olyan volt, mintha csak hangtalanul tátognának egymásnak. Bármit akartak is mondani, minden szavukból csak „gomba” lett.

Végre elértek a Komszomolszkajára. A Vörös Vonal állomására.

Lentről, a vágányok közül néztek fel rá: hatalmas volt, ünnepélyes és félelmetes. Valahogy hasonlított a Lenin Könyvtár állomásra: szintén kétemeletnyi magas volt, és mintha nem is e világi lett volna: a boltozata egyenes vonalú, semmi lekerekítettség, magas, antik oszlopok, amelyeket a mennyezetbe futó búzakalászok fontak körül.

Az egész állomás a legfontosabbról, a kenyérről szólt: ilyen a pogányoknál a bőséges termés tiszteletére emelt szentély. Az oszlopokat piros pettyes, barna márvány borítja, a vágányoknál a falat csempe, mint egy kínzó kamrában, a mennyezet alatt a bronzból öntött kalászok pedig olyanok, mint a szablyák.

A tömeg elárasztotta a peront is, a vágányokat is; azok, akik a vágányokon álltak, próbáltak felmászni a peronra, azok viszont, akik fent álltak a peronon, igyekeztek nem leesni a sínek közé. És mindannyian tülekedtek még tovább, előre, miközben mellükből feltörő siránkozással énekelték az éhezők himnuszát. Az állomás félhomályba burkolózott; fentről jövő reflektorfény ugrált az ősz és tar fejeken, mintha csak a zavaros vízben életben maradt hajótöröttek után kutattak volna.

Artyom felvetette a fejét.

A Komszomolszkajának volt még egy szintje: a balkon, amely peron fölött úgy négy méter magasban övezte az állomást. És ezt a balkont egyelőre még nem lepte el az emberár. Csak géppisztolyos vöröskatonák álltak fönt, és hogy kényelmesebb legyen a fegyverük csövét a korlátra helyezték. De kire akarhattak célozni? Nem mindenkire egyszerre talán?

A katonák között tisztek is felbukkantak; megpróbáltak beleordítani valamit a hangosbeszélőikbe, de a tömeg a maga zajával elnyomta ezeket az elektronikusan felerősített hangokat is.

Artyom és társai idegen vállakon, fejeken, egymáson keresztül másztak fel a peronra. Újra hátranézett, és a tömegben felfedezte a fekete maszkos arcokat. És azok is kiszúrták őt a fekete ruhájában.

Leült, csörgött róla a veríték. Minden sebesülése egyszerre lüktetett: a kilyukasztott válla, az eltört térde, az összekorbácsolt háta. Mindegyik azt mondta; ennyi, elég! Állj meg, maradj itt!

Valahol elöl láthatóvá vált, hová törekedett olyan kétségbeesetten mindenki.

A csarnok közepén a balkonról mint menekülést jelentő hajólétra ereszkedett le az emberek közé egy széles márványlépcső. A csarnok szélén volt még két ugyanilyen, de mindkettőt lebontották és eltorlaszolták. És csak a középsőn maradt meg a feljutás lehetősége – meg az átjárás a Gyűrűre. A Hanzára. Oda törte magát a tömeg.

A lépcsőfokokon három sorban határőrkordon állt; a hordozható korlátokra szögesdrótot tekertek, az áteresztő placcra pedig gondosan kialakított fészkekbe mindkét irányban géppuskákat telepítettek. A felszín felé nem hagytak meg semmilyen feljutási lehetőséget.

– GOMBÁÁÁÁÁT!!! – bömbölte az állomás, bár úgy tűnt, üvölt az egész metróvonal.

Pólyát tartó anyukák – kinél már elcsendesedett, kinél még sivalkodó gyermekkel. Apukák, nyakukban dülledt szemű, ijedt kölykökkel, minél magasabbra tartva őket, hogy a holtak el ne gáncsolják, le ne húzzák magukhoz őket a padlóra, a mélybe. Mindenki a lépcsőhöz, a lépcsőfokokra akart evickélni. Mindenki tudta, hogy semmiféle gombát nem adnak ott nekik. Mindenki a Gyűrűre akart átjutni, más út az élethez nem vezetett.

Vajon miért nem vetette még rá magát a tömeg ezekre a gyenge korlátokra? Az emberek már nekinyomultak a szögesdrótnak, a tömegáradat a korlátokat és a vöröskatonákat nyaldosta. A katonák puskatussal hadonásztak az éhezők felé, akik azonban sem egyik, sem másik oldalról nem lépték még át a vörös határvonalat.

Hogyan gyűlt össze ekkora néptömeg a Komszomolszkaján? Akadályozták-e őket mások, hogy az állomásukról továbbmenjenek a vonalon, és mi lett azokkal, akik meg akarták őket akadályozni? Nem tudni; de az alagútból mindannyian elvergődtek idáig, és most egymás hátán próbáltak feljutni a peronra, egyre összébb tömörültek – hármasával, ötösével, hetesével egy négyzetméteren.

És megvolt a veszélye, hogy ez az egész mindjárt szétrobban; a katonák és az emberek között vékony szappanbuborék-hártya húzódott csak. Az utolsó homokszemcse-másodpercek peregtek le, mielőtt ez az atomrobbanás bekövetkezik.

Rettentően fülledt volt a levegő, olyan forróság, mint egy olvasztókemencében – a Komszomolszkaján nem tudott levegőhöz jutni az, aki ideérkezett. Az emberek ziháltak, s annyi forró, nyirkos levegőt lélegeztek ki, hogy az állomást sűrű pára lepte el.

Artyom ismét hátrapillantott: hol járnak a tömegben a fekete álarcosok? Már közelebb bukkantak fel. Mintha érezték volna, hol keressék, és semmi se tudta letéríteni őket a nyomáról.

A mennyezet alatt pedig történt valami.

Amennyi ember csak volt ott – ezrek! –, mind elkezdett felfelé tekingetni.

A balkonon határozott, gyors léptekkel konvoj masírozott, amelynek élén, mint tank tört utat magának Szvinolup.

Félelmetesen hasonlított mindez arra az istentiszteletre, amelyet egyszer, még a feketék idején tartott a ki tudja, honnan odahívott pópa a kíséretével. A konvoj tagjai vittek valamit a karjukban; Szvinolup megállt az erkélyen felállított mindegyik lövésznél, és megajándékozta őket ezzel a valamivel.

Artyomnak rémülten el-elakadt a szívverése, miközben felfogta, mivel látták el őket: azokkal a bizonyos töltényekkel, amelyeket egy órával korábban ők hoztak ide Letyagával. Hát ez a gyógyszer az éhségre.

– Nesze neked, segítség! – akaszkodott bele Artyom Letyaga vállába és felfelé mutatott az ujjával. – Tessék! A te segítséged!

Szvinolup, miután körbejárta és megörvendeztette az összes lövészt, lesétált a két emelet közötti lépcsőfordulóra, a zsákokból kialakított géppuskafészekhez; a kísérete ellátta töltényekkel a géppuskásokat is. Az őrnagy a kezelőszemélyzet parancsnokainak fülébe súgott valamit, vállon veregette őket.

Odalent a tömeg nyugtalankodni kezdett, de miután megérezte mi folyik odafent, halkulni kezdett; a kórus összezavarodott, elbátortalanodott.

Szvinolup zengő hangon beszélni kezdett a néphez.

– Elvtársak! – – harsogta. – A Vörös Vonal vezetése nevében kérjük önöket, hogy tartsák tiszteletben államunk törvényeit, többek között a gyülekezési törvényt. Kérem, oszoljanak.

– Gombát! – kiáltotta valaki.

– Gombááááát! – támogatta meg a tömeg.

– Ereeeeessz! – hasított át a tömeg üvöltésén egy női sikoly – Eressz, te szörnyeteg! Eressz ki bennünket!

Szvinolup rábólintott. Mintha egyetértene vele.

– Nem áll jogunkban! Átengedni önöket! Egy másik állam! Területére! Felszólítom! Önöket! Hogy oszoljanak!

– Felfúvódunk az éhségtől! A kislányom meghalt! Ments meg minket! Engedj ki! Alig állunk a lábunkon! Fáj a hasunk! Te magad már bezabáltál! Engedj ki! Engedj el! Engedj át! – zsivajgott a tömeg.

– A Hanzára! Zabálni akarunk!

Nem fogják átengedni a Hanzára ezeket az embereket, gondolta a fülledtségtől tompán, lassan Artyom. Sosem fogják ezeket az embereket átengedni a Hanzára. Senkit, egyetlenegyet se közülük. A Hanza mindent tud a zavaróberendezésekről. A töltényekről. A Reichről. Az élettérről. A vörösökről. Az éhínségről. Ezeket az embereket nem fogják odaengedni.

– Ez provokáció! És a hangadók provokátorok! – jelentette ki Szvinolup, miközben lassan, alaposan körbehordozta tekintetét a tömegen; mintha mindenkinek külön-külön megjegyezte volna az arcát, hogy aztán leszámoljon vele. – És mi a provokátorokkal! Egykettőre. Leszámolunk!

– Éhen halunk! Elpusztulunk! Nincs már erőnk! Szánj meg minket. Istenem, szabadíts meg! Vigyél ki innen! Ne hagyd ezt! Ne hagyd, hogy itt rohadjunk! Csak egy morzsányit! Csak egy kis löttyöt! Nem magamnak, a gyermekemnek! Rohadék! Eressz ki!

Majd a tömeg megint megszűnt emberi hangon beszélni, és egységesen zúgott fel: GOMBÁÁÁÁÁT!

A hátsó sorokban lévők közelebb nyomultak a hídhoz, a lépcsőhöz, Szvinoluphoz, és egyre csak szorították előrébb az elöl állókat. Az elöl állók egyszerre fújták ki a levegőt, hogy elférjenek, és ebbe a kilégzésbe beleremegett az egész állomás: a bő termés szentélye. Az emberek az oltár felé törekedtek; mintha az oltárba kenyeret vagy bort készítettek volna be nekik. Pedig ott semmi se volt. Csak az áldozati oltár – meg a kés.

Most mindjárt elkezdődik. Mindjárt forró és síkos lesz minden.

Szvinolup nem fogja tudni lebeszélni őket. De nem is akarja.

Muszáj őket. Nem szabad hagyni. El kell vinni őket.

Miért kellene mindannyiuknak itt pusztulni? Még élhetnek.

Artyomot a többiekkel együtt ide-oda himbálták: hol a szögesdrótnak, hol vissza. Hányingere lett ettől a himbálózástól. A szűkös levegőből egyetlen leheletnyi maradt már csak neki. De ezzel a lehetnyi levegővel kipréselte magából: előbb csak suttogva, aztán hangosan.

– Nincs ott a maguk számára semmi... Nincs miért a Hanzára menniük! Ne menjenek a Hanzára! Nem kellenek ott senkinek! Hallják?! Emberek! Ne menjenek! Kérem! Nem kell!

Artvomot csak kevesen hallották, de Szvinolup meghallotta – közel állt.

– Úgy van! Senki se várja ott magukat! – helyeselt enerváltan, csak a rend kedvéért Artyomnak. – Maguknak itt a helyük!

– Hanem hová?! Akkor hová?! Hová menjünk?! – nyugtalankodtak a közelben állók, és a nyugtalanság koncentrikus körökben terjedt tovább.

Hiszen ők semmit sem tudnak – jutott eszébe Artyomnak.

Hiszen ők azt hiszik, hogy a metrón, Moszkván kívül semmi se maradt. Hiszen mindegyiknek azt hazudják, hogy a világ elpusztult, hogy egyedül vannak, itt tartják őket ezekben az alagutakban, a föld alatt, az ellenségről se mondanak nekik semmit, egyszerűen csak bezárták őket ide a föld alá, a sötétségbe...

– A felszínre! A felszínre kell menni! Emberek! A világ épségben maradt! Nem csak mi éltük túl! Halljátok? Nem egyedül vagyunk! Nem csak Moszkva maradt meg! Maradtak más városok is! Én magam hallottam őket! Rádión! Léteznek! El lehet innen menni bárhová! Ahová akartok! Élni. ahol csak tetszik! Nyitva áll minden! Az egész Föld nyitva áll!

Az emberek forgolódni kezdtek, keresték. És Artyom ekkor ráébredt: igen, most kell nekik elmesélni mindent. Elmesélni, hogy tudják, és döntsenek maguk. Valaki bakot tartott neki, egy másik a hátát, ő pedig felkapaszkodott rajtuk, hogy valakiknek a vállára állhasson, hogy jobban hallhassák.

– Becsaptak benneteket! Odafönt, a felszínen, van minden! Pétervár! Jekatyerinburg! Vlagyivosztok! Mind megmaradt! Csak mi vagyunk itt... Itt, a disznószarban! Amit megzabálunk, aminek a szagát! Odafönt süt a nap! Mi meg helyette tablettát zabálunk! Minket itt... a sötétben, a fülledtségben tartanak! Agyonlőnek bennünket! Felakasztanak! És egymást is... Megfojtjuk, lekaszaboljuk! De miért?! Idegen eszmékért?! Ezekért az állomásokért? Az alagutakért?! A gombáért?!

– GOMBÁÁÁÁÁT! – kapta fel a tömeg.

– Megdöglünk itt! Daganatot növesztünk! Golyvát! Itt minden holmi lopott! Az ételt... ellopjuk a gyerekeinktől... A ruhát... a holtaktól... Eltapossuk egymást... az alagutakban! Vörösök... Barnák... Mindez fölösleges! Fölösleges, testvéreim! Fölösleges! Felfaljuk a hozzánk hasonlókat! A sötétben! Semmit sem tudunk! Mindenki hazudik nekünk! Mindenki! És miért?!

– És akkor hová menjünk? – kiáltották oda neki.

– A felszínre! El lehet menni! Meg lehet menekülni! Ott a kijárat! Ott hátul! Az alagútban! Van egy csatornalyuk! Menjetek vissza oda! Ott a szabadság! Ott! Másszatok fel innen! És aztán ahová csak akartok! Éljetek!

– El akar téríteni bennünket a Hanzától! – kiáltotta valaki csa azért is.

Artyom meglátta a fegyvercsövek fekete szemeit. Mind őrá szegeződött. Pedig még nem volt ideje mindent elmondani. Sietni kezdett.

– Fölöslegesen haltok most meg! Meghaltok, és még csak tudni se fog róla senki! Odafönt egész világ vár! Mi pedig itt... Védőernyő alatt. Mind egy szálig megdöglünk itt, és senki sem fog tudni róla! Mindez a semmiért! Menjetek el! Nincs erre szükség! Vissza!

– És gombát honnan szerezzünk?!

– Provokátor! – kiáltották. – Ez provokátor! Ne hallgassatok rá.

– Álljatok meg! – intett a kezével Artyom, ám ekkor a tömegből valaki beleeresztett egy golyót.

Az mentette meg, hogy éppen intett, így elkerülte a szívét a golyó. A vállát találta el – megint a bal vállát. Meglökte, kibillentette gondolatmenetéből, letaszította a tömegbe. A tömeg pedig, mihelyt ő elhallgatott, mindent el is felejtett.

– Gombááááát! – rikoltotta egy vékony hang.

– GOMBÁÁÁÁÁT! – nyüszített fel a nép.

Letyaga ki tudta még húzni, fel tudta állítani, védeni tudta a testével Artyomot – egy pillanattal azelőtt, hogy a tömeg elindult volna.

– Utoljára mondom! – förmedt rájuk Szvinolup, de a hátsó sorok nem is hallották, nem is látták.

Artyom a szeme sarkából, homályosan látta még, ahogy Szvinolup vállon veregeti a géppuskást, ő maga pedig futni kezd felfelé a lépcsőn, a balkonra, el az állomásról. Neki dolgoznia kellett tovább, végeznie fontos ügyeit, megengedhetetlen lett volna, hogy meghaljon. Elment, úgyhogy minden nélküle kezdődött el.

– Eresszetek át! – kiáltotta a tömeg a géppuskásoknak.

Letyaga az emberárral szemben vonszolta Artvomot – el a korlátoktól, el a fegyverek elől, beleadta minden erejét, de az áradat visszahúzta őket, a szögesdrótok, a fegyverek felé.

– Tűűűűűz!

Kattogni kezdett a géppuska, a legyezőformán szétterített sorozat lekaszabolta az első sort. Artyom töltényeivel.

– Irgalmazz! – visított fel valaki. – Uram, irgalmazz!

– Irgalmazz nekünk, uram! – nyögött fel egy asszony.

– Elpusztulunk! Irgalmazz!

– Menjetek! Fel! A felszínre! Nem kell meghalni! Menjetek ott a szabadság! – üvöltötte Artyom, de kiáltása, mint az áram, egy pillanat alatt kialudt a szétterjedő „Irgalmazz!”-ban.

És e könyörgés kíséretében ezrek indultak el a korlátok, a géppuskák ellen.

– Uram, irgalmaaaaaazz!

Senki sem tanította őket erre. ezért mindenki a saját dallamára ismételgette ezt a két szót. Félelmetes kórus kerekedett belőle nem e világi, nem földi. Testük mellé szorított kezük megmozdult, hogy keresztet vessenek, de képtelenek voltak előrángatni onnan lentről. És így, kar nélkül mentek előre, rátapostak azokra, akiket lekaszaboltak, nem tanultak semmit a példájukból.

– Irgalmaaaaazz! – üvöltötte Ljoha is, és megmarkolta a nyakában lógó Krisztust.

Az első sorban lévők elestek, a másodikban menetelők élő pajzsot alkottak az utánuk következőknek. Artyom Letyagával, Ljoha pedig Szavelijjel megpróbált hátrálni, el a géppuskáktól, a tömeg azonban csak nyomult előre, mert hátul nem látott a maga számára semmi hasznosat.

Artyom is mintegy kar nélkül maradt, és sehogy se bírta már visszatartani a tömeget.

Odafent megszólaltak a géppisztolyok is, fejre céloztak, itt is, ott is összecsuklottak az emberek, de a sűrű tömegben nem bírtak elzuhanni, állva maradtak akkor is, amikor már nem éltek. A haláltól senki sem félt. Lehet, hogy inkább meg is akartak halni, hogy végre megnyugvást találjanak. Csak kántálták, hogy „Irgalmazz!”, és csak nyomultak fel a lépcsőn, fel oda, ami nekik a fentet jelentette, és mentek a golyók elé.

Amíg a géppuskások tárat cseréltek – néhány másodperc – száz kéz ragadta meg és szaggatta darabokra a korlátokat. Egy pillanattal később a géppuskásnak kinyomták a szemét, a parancsnokot széttépték, a többieket megfojtották, és csak mentek, élők és holtak, együtt felfelé, mint láva a vulkánból. Még a fegyvert se vették el azoktól, akiket megöltek, nem törődtek vele.

A lépcsőről, a balkonról hangtalanul, beletörődve repültek le a lövészek. Artyom visszafelé próbált menni, az alagútba, a csatornához, de a tömeg mégis felvitte magával a lépcsőn a balkonra; a Hanza átjárójához sodorta.

A vöröskatonák, akikhez még nem ért oda a nép, meghátráltak, és már előre bocsánatot kértek, de a kiáltásuk alig hallatszott, ezért a bocsánatkérés ellenére megölték őket. Szavelij kicsúszott az ölelésükből, elmerült és soha többé nem bukkant elő.

Valaki megrántotta Artyom ruhájának ujját.

Hátrafordult – egy nő volt az. Sovány, a bőre kékes-lilás.

– Fiatalember! Fiatalember! Nem bírom! Agyonnyomják a fiamat! – kiáltotta oda neki. – Agyonnyomják! Vedd a karodra! Emeld fel! Agyonnyomják! Én már nem bírom!

Artyom lenézett, és meglátott egy hat év körüli, szőke kisfiút, akinek orra alatt véres takony kenődött szét. És éppen csak magához tudta rántani, és felemelni.

– Rendben! Hová vigyem? Te ki vagy? Hogy hívnak?

– Koljának.

– Engem meg Artyomnak.

Kolja előbb átfogta Artyom nyakát, hogy le ne csússzon, de így majd megfojtotta, úgyhogy kifújta magát, és felkapaszkodott a vállára. Az anyja fogta a kezét. Tartotta még magát, aztán elengedte. Artyom összerándult: hová lett? A nő csak állt, a tömeg szorította, ezért elesni nem tudott; de átlőtt feje már lecsuklott.

– Oda! Oda! – kiáltotta Artyom válláról a kis Kolja, aki még nem vette észre, hogy az anyját megölték.

Letyaga ment elöl, erőteljesen, rendíthetetlenül. Mögötte Artyom és Kolja. Ljoha rászegeződött a feszületére, és így, ezen a feszületen, mint törött hajóárbocon, az egyetlen jól ismert szót imaként ismételgetve, kievickélt valahogy. Aztán sikerült összeverődniük, így jutottak el a Hanza határára.

– Mama! Ma-ma! Hol vagy? – jutott eszébe a kisfiúnak; de ott, ahol az anyját hagyta, már nem volt semmi.

Minden vöröskatonát agyonnyomtak és összetapostak. Az átjárók sötétjéből zászlók bukkantak elő: fehér alapon barna kör.

– Fel a felszínre! – kérlelte az embereket Artyom. – Ne ide! A felszínre!

– Mama! Mamaaaaa!

A kisfiú próbált lemászni, leugrani a malomkövek közé. hogy kihúzza onnan az anyját. De Artyom idejében elkapta: egy pillanat alatt agyontapossák.

Arra gondolt, ezt a fiút most már nem dobhatja el. Amennyi idő még hátravan az éleiéből, annyi időre magához kell vennie. És hogyan nevelje? Hirtelen elképzelte: visszatér Ányához, és ott lesz nekik ez a kissrác, akinek Artyom most a lábát fogja. És együtt fognak élni... A Poliszban? A VDNH-n? Kedve támadt betekinteni egy ilyen életbe – de csak egy pillanatra.

Az erődítmények fölött kigyúltak a reflektorok, megpróbálták elvakítani az embereket. De a nép vakon is tudta, hová kell mennie.

– Gombááááát!

– Államhatár! – kiáltották oda nekik. – Az állomások szövetsége! A Gyűrű! Tüzet fogunk nyitni! Foglyot nem ejtünk!

– Irgalmaaaaazz!

Es ennyi: fölöslegesen maradtak életben amott, a lépcsőn.

Artyom lecsúsztatta v álláról a kisfiút, a karjára vette – hogy a fejek fölött nehogy találat érje. A kisfiú megpróbálta kitépni magát. Artyom pedig azt gondolta: az ördögbe is, a felelősségérzet már csak olyan, hogy most mindenhová cipelhetem magammal.

Hát Szuhoj?... Hát Szuhoj mit tett Artyommal? Fogta, és cipelte magával egész életében, ugyanígy, azt, aki véletlenül került hozzá. Ő meg tudta tenni. Artyom vajon képes lesz-e?

Ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta! – kattogtak a fegyverek.

Az elsők, a legbátrabbak elterültek, aztán elestek a másodikak, a kétségbeesettek, de hátulról egyre csak nyomultak és nyomultak – a harmadikak, a negyedikek, a századikak, a kétszázadikak. Artyom háttal fordult a menetirány felé, hogy testével takarja el Kolját.

– Mama – szólalt meg Kolja.

– Halkabban – kérte Artyom.

Elhaladtak egy odakeveredett fekete maszkos hulla mellett.

Félelmetes dolog magadra vállalni a felelősséget valakiért, különösen egy hatévesért. Egész életedre összekötni magad vele... Hogy lehet ezt?

Kolja elfáradt, már nem akarta kitépni magát.

Artyom lenézett rá a kisfiú halott volt. A karja lógott, a lába kalimpált, szőke feje hátrabukott, a mellében lyuk tátongott. Fáradt golyó találta el. A testével védte meg Artyomot.

– Gyáva féreg – mondta magának Artyom. – Gyáva rongy. Szar alak.

Elkente a taknyát, kereste, hová tehetné le a kisfiút, de nem volt hová. Aztán ők hárman is az erődítményhez sodródtak, a Hanza géppuskái elé. Ugyanolyan géppuskák voltak, semmiben se különböztek a vörösökétől. És nyilván a töltények is ugyanolyanok voltak. Legalábbis ugyanúgy öltek.

Már rájuk irányult a halált ontó cső, de Letyagának eszébe jutott a kommandós fegyvere, menet közben célzott, és a géppuskafészket egy másodperc múlva elsöpörte a tömeg, a holttestet kivágta a kövezetre.

Artyom addig tartotta a karjában Kolját, ameddig csak bírta, de is így is, úgy is elveszítette.

Emberek hevertek szanaszét, a hullák közönyösen bámultak, a sebesültek irgalomért könyörögtek, a többiek üvöltve nyomultak tovább. A haldoklók igyekeztek befejezni beszélgetésüket az Istennel, de senki nem figyelt senkire.

Aztán hirtelen kézen fogták egymást, hogy láncot alkotva menjenek, és ne szakadjanak szét. Artyomot jobbról is, balról is ismeretlenek fogták kézen. Meleg, forró kezek. De nem sokáig tartották így magukat, néhány lépés után elengedték egymás kezét.

Már a Hanza határőreinek összegyűrt képén lépkedtek, az éhezők élcsapata már átvetette magát a szögesdrótokon, már majdnem elérték a Gyűrű Komszomolszkaját, amikor a hátuk mögül, mint az ördögök ugrottak elő a lángszórósok.

Artyom, Letyaga és mind a többiek egy hatalmas, ünnepélyes csarnokba keveredtek: a mennyezetet boldog mozaikképek díszítették, a csillárok érdemtelenül ontották a kellemes, isteni fényt, kimosakodott emberek hőköltek vissza zsibongva az invázió elől, a menekültek, a behatolók pedig, mint a patkányok vagy a csótányok, gyorsan-, gyorsan el akartak tűnni szem elől ebből a palotából, be az alagútba, az üregekbe, hogy minél inkább szétszéledjenek, mielőtt mindegyiküket összefogdossák.

Hátuk mögött, az átjárókban felbőgtek a lángszórók, üvölteni kezdek az első megégettek, égett hús és haj szaga terjengett, de Artyom, Letyagával és Ljohával összekapaszkodva futott az alagút sötétje felé, és vissza sem nézett, mit hagyott a háta mögött.

Az alagútban utánuk kiáltottak, felszólították őket, hogy álljanak meg, valakit már elkaptak a Hanza biztonsági szolgálatának emberei, és vonszolták is vissza, a Vörös Vonalra, haza. Nem volt szükség itt a menekültekre.

Egymással nem beszéltek.

Nem volt elég levegő a beszélgetéshez.

A Kurszkajához vezető kijárat felé haladva rábukkantak egy összekötő alagútra, amelyen keresztül, miután harcképtelenné tettét az őrséget, sikerült átjutniuk egy másik vonalra, a kékre, az Arbatszko-Pokrovszkajára. Letyagának eszébe jutott, hogy van ott egy szellőzőcsatorna. Szélesen elterülő téglaépületek által körbevett udvarra másztak fel, lekopott aranyozású hagymakupolák és lekopott aranyozású betört kirakatok közé.

Leültek, elüldögéltek kicsit. Megsüketülve a fenti lármától.

Letyaga hallgatott, Ljoha a szemét meresztgette Artyom hányt. Rágyújtottak.

– Mit szólsz mindehhez? – kérdezte Artyom Letyagát. – Érted már?

Letyaga megvonta széles vállát.

– Megölték a kissrácot. A kezem közt.

– Láttam.

– Ez a szemét, ez a Szvinolup, az őrnagy, a mi töltényeinkkel... A te töltényeiddel... Nekik nyilván már elfogyott. Minket vártak. Ő pedig elment. Élve. Mennyi halott maradt ott. Ő pedig él. És élni fog tovább.

– Parancsot teljesítettem.

– Ő is parancsot teljesített. Aligha ő maga tervelte ki. Mindannyian parancsot teljesítettek.

– Mit hasonlítgatsz engem össze velük?!

– Bárcsak én is kinyírhattam volna valakit! – szólalt meg Ljoha: most már rendesen forgott a nyelve. – Azt, aki kitervelte ezt. Azt a rohadt állatot! Hogy több ilyen parancsot ne adhasson ki.

– Biztos voltam benne, hogy kinyiffant. Két golyót is beleeresztettem. A fejébe kellett volna.

Artyom bal karja élettelenül csüngött, a válla csupa vér, de most nem gondolhatott a sebesülésére.

– És mi értelme lett volna kinyírni az őrnagyot? – tűnődött Ljoha. – Őrnagy annyi van, mint a szemét. Ha kinyírsz egy őrnagyot, annak csak a százados örül. Mindjárt a marsallokat kell kinyírni.

– Hát, igen. Ugyan mi változott volna, ha lelövöm? Az emberek akkor is elindultak volna a géppuskák felé. Én szóltam nekik. De nem értik. Pedig mondtam nekik, hogy szabadon elmehetnek. Fel a felszínre. Nem hallgattak rám! Senki! Még azok sem, akik már a halálukon voltak. Egyszerűbb volt a géppuskák ellen vonulniuk, mint feljönni ide! Mit lehet tenni?!

Letyaga véres taknyot fújt a tenyerébe, szórakozottan a nadrágjába törölte. Aztán megtörölte a homlokát is.

– Hagyd a francba! Nem tudod visszafordítani őket. Olyanok, mint a birkanyáj. De én hová menjek? – szólalt meg aztán. – Ez dezertálás. Nincs hová mennem.

Artyom ránézett. Elégetni se lehetne ezt a Letyagat. Nem ég el, mert nincs benne éghető anyag. Neki is ilyennek kellene lennie.

Lassan kidugult a fülük.

Megfeszült dobhártyájuk összehúzódott.

És ekkor lentről, a réseken, a kollektorokon, a csatornarácsokon, a szellőzőnyílásokon át, mindenhonnan a föld alól egyre hangosabb hangok szűrődtek fel hozzájuk. Siránkozás és jajveszékelés. Gyenge hangok, amelyeket eltompított a zsíros moszkvai agyag, és visszavertek a megrongált csatornák kiszögellései. Visszhangok. Az emberek nem tudtak elmenekülni, csupán a hangjuk.

Olyan volt mindez, mint a szülés. Moszkva olyan nőre hasonlított, aki már meghalt, de megkövülő méhében még élő gyermekekkel volt viselős. Akik meg akarnak születni, és csak sírnak odabent. De Moszkva nem engedett ki magából többé senkit. Összeszorította betonpináját, és megfojtotta bent minden gyermekét, akik kiszenvedtek és elcsöndesültek, anélkül hogy megszülettek volna.

A cigijük elfogyott.

Éjszaka volt.

Moszkva belemerült az éjszakába, mint koszos vízzel telt vödörbe, hogy lemossa magáról az összes vért. Véget ér a zavaros éjszaka, elkezdődik a zavaros nappal, és az új napon senki se fogja megtudni, mi történt az előzőn. Az éjszaka mindent elmos. Ki szerez tudomást a fekete alagútról, ahol az emberek csákánnyal verték egymást vaktában? Senki. Ki szerez tudomást a zavaróberendezésekről? Senki. Ki szerez tudomást arról, hogyan vetettek keresztet a hitetlenek, és indultak el a géppuskák ellen? És hogy miért haltak meg mindahányan?

– Figyelj csak, Letyaga! Ezek az ellenségek tényleg léteznek? A Nyugat, Amerika? Tényleg? Léteznek egyáltalán? Mondd meg őszintén!

Letyaga kancsal pillantást vetett rá, de a sötétben úgy tetszett, mintha egyenesen, magabiztosan nézne.

– Kell, hogy létezzenek.

– Mi a fasznak nekünk ellenség? – szólalt meg Ljoha. – Nélkülük is elbánunk egymással!

– Ha annyira akarták volna, biztos, ami biztos alapon szétbombázhattak volna bennünket. Ha annyira féltek volna tőlünk. Nem gondoltál erre?

– Nem.

– És a többi várost, Pityert, Vlagyivosztokot, meg a többi kis porfészket miért nem bombázzák, erre se gondoltál? Vagy már mindegyiket meghódították, csak mi állunk még itt meghódítatlanul?!

– Nem! Különben meg nem mindegy neked, gondoltam-e rá, vagy sem?!

– Azért nem, mert nincs semmiféle ellenség. Szarik ránk az ellenség. Nem kellünk mi senkinek. Te is beszoptad, én is beszoptam. Egész idő alatt arra gondolunk, hogy kurvára kellünk valakinek. Hogy mi vagyunk a világ közepe. Hogy mi vagyunk az utolsók, vagy az egyetlenek, vagy a legfontosabbak. Hogy nálunk dől el a világ sorsa. Lófaszt! Nem dől itt el semmi. Birodalmakat építünk, géppuskák ellen vonulunk, megdöglünk az építkezéseken, kutyaeledellé válunk, megmentjük az emberiséget, és mindezt egy búra alatt. Minden harcunk, áldozatunk, hőstettünk, minden egy hangyabolyban zajlik. Hangyák hőstettei. Senki se hall, senki se tud róluk. Fölöslegesen döglünk meg. Ha eltakarítjuk magunk fölül ezt a burát...

– Nem búra, hanem védőpajzs! Védőpajzs!

– Hát jó, ha eltakarítjuk ezt a védőpajzsot, semmi se fog változni. Biztos vagyok benne. Nem ránk van szüksége az ellenségnek, hanem nekünk az ellenségre.

– Biztos vagyok benne – szólalt meg súlyosan és rosszindulattal Letyaga –, biztos vagyok benne, hogy az öreg igazat mond.

– Vagyis hogy balfasz – válaszolta neki ugyanolyan rosszindulattal Artyom. – Ő is balfasz, meg te is azzá váltál. Meg én is, hogy eladtam magam ott, Balasihában. De most már mindegy. Nem lehet tenni semmit. Az volt az a pillanat. Akkor kellett volna ledönteni a picsába az összes zavaróberendezést. Földig rombolni. És akkor megláttuk volna. Ugye, Szavelij?

– Igen – felelte az agyontaposott Szavelij helyett Ljoha.

– Semmire se mentél volna vele – köpött ki Letyaga. – Egész Moszkva körbe van rakva ilyen zavaróberendezésekkel. És az emberek akkor se hittek volna neked.

– Mert húsz éven át szarsággal tömtétek a fejüket! Hogy hittek volna?! Az ő hibájuk talán?!

– Én senkinek se tömtem szarsággal a fejét!

– Te csak lepuffantod azokat, akik nem illeszkednek bele történetetekbe.

– Én az ellenséggel harcoltam. Védtem a hazát az ellenségtől! És ha téged, hülye fecsegőt, ki nem hozlak Balasihából, a Hanza emberei ott helyben elföldeltek volna! Fingani se maradt volna időd!

– Nem te hoztál ki onnan! Hanem az öreg! És nem sajnálatból! Hanem hogy megóvja a szaros berendezéseit! Ennyi! Neked pedig azt az utasítást adta, hogy nyírj ki! Engem! Gondolkodj el ezen! Kije is vagyok én neki? A veje? A lánya férje! És ennek ellenére halálra ítélt!

– Én viszont nem nyírtalak ki.

– Koszi, bazmeg!

– Szívesen!

– És miért is kéne engem eltenni láb alól? Mert tudok a zavaróberendezésekről? Mert tudom, hogy csak átbasszák az embereket? Vagy miért? Azért, mert ha ő lőszert ad a vörösöknek, én ellenezni fogom? Húszezer töltényt! Húszezret! Te magad is zabálhattál belőlük odalent! Elég már ebből a balfaszságból!

– Na és?! Viszont véget ér a háború! Ez volt Moszkvin feltétele!

– Ja, az öreg arról beszél, hogy bármilyen áron... Hogy bármilyen árat meg kell fizetni!

– Miért, inkább a srácaink közül kellett volna még újabbakat a darálóba küldeni? Megint bunkerosdit játszani?!

Artyom elfordult.

– Az ott Moszkvin volt? Felismertem. Moszkvin, a másik pedig Besszolov. Ki ez a Besszolov a Hanzában?

– Valami fejes. A faszom se igazodik el rajtuk.

– Hazudsz – felelte meggyőződéssel Artyom. – Tudod. Ki ő?!

– Hagyj békén!

– Ő küldte a borítékot az öregen keresztül a Führernek. Meg a töltényeket a pártfőtitkárnak. Éppen ő. És az öreg is neki jelent. Hm? Alekszej Felikszovicsnak? Miért? Mivel vette így meg? Ezekkel a szaros dzsipekkel?!

– Na és?! A Hanza állított talpra bennünket! Te mikor léptél le?! A bunker után. Fogtad a te kis Ányecskádat, és leléptél tőlünk. Mi pedig? Hányan maradtunk a bunker után? A csapat fele? És azokat is mind kilyuggatták. Ha nincs a Hanza, szétestünk volna és akkor annyi. Az öreg pedig tette, amit tudott. Más jelentkező arra, hogy segítsen, nem akadt. És neki, akinek odalett keze-lába, mit kellet volna tennie?! Felakasztania magát?! Mi pedig mehettünk volna zsoldosnak?!

– Zsoldosnak is tisztességesebb lenni! Mint most a ti Rendetekhez tartozni!

– Na, húzz a faszba! Világos?!

– Felfogod egyáltalán, mivel fizetett ezekért a terepjárókén kommandós puskákért, maszkokért? A srácainkkal! A Hanza állított oda bennünket, Letyaga! Hiszen hívtuk őket! Ott, a bunkerben! Hívtuk őket! Eljöttek talán? Mondhatom, nagy segítség, hogy most a saját korcsaikat tukmálják ránk az embereink helyébe! Akik miattuk pusztultak el! Az öreg eladta őket! Mégpedig a Hanzának!

– Az lehetetlen. Kell, hogy legyen valami oka.

– És engem eltakarítani, annak milyen oka van?!

– És, ha kém vagy? Diverzáns? Tönkre akartad tenni a védőpajzsot! És ha ellenünk játszol?! Hiszen behatoltál! Az öreg azt mondta, ha megpróbálod felrúgni a béke megállapodást... Ha veszélyezteted... Szóval...

– Kinek a kémje?! Kinek a diverzánsa?!

– Amerikáé. Kapcsolatba léptél velük onnan a felhőkarcolódról és...

– És mi?! Segítek nekik, hogy megint rakétákat lőjenek ki ránk? A mieinkre? A feleségemre, a mostohaapámra?! Vagy éppen rád, te balfasz?! Téged is eladtak, engem is eladtak, mindannyiunkat eladtak, még azoknak a lelkét is, akik ott vannak a listán! Ez az ábra. Érted már?!

– Ők feláldozták magukat, és kész. A vörösök pedig... Így kell lennie. Nehéz, de muszáj. Eljött az ideje, Artyom, hogy egységre lépjünk. Akár a vörösökkel is. Van más ellenségünk. Igazi. Nehéz, persze, a srácokat elfelejteni. Tudom. Az öreg se tudja elfelejteni őket. Hiszen láttad. Láttad, hogy mindennap iszik velük.

– Nem velük iszik. Egyszerűen csak piál! Piál, mert hős volt, és egy nyomorék lett belőle! Se keze, se lába, bazmeg! És ha valóban azt gondolja, hogy a Nyugattal folytatott háború nem fejeződött be...

– Nem fejeződött be! – ordította Letyaga. – Hogy nem látod ezt?!

– Van rá bizonyíték?! Besszolov?! Hogy bizonyította be nektek, hogy még mindig tart a háború?! Átmosták az agyadat! Hogy tudta ilyen erősen megszorongatni a tökötöket?!

– Neked mosták át az agyadat! Mert ezek mindig is! Minden részből! Le akarnak radírozni bennünket a föld színéről!

– Szemét! – ugrott fel Artyom az épen maradt lábával. – Semmit se tudsz bizonyítani! Senkinek semmit!

– Mert te mit bizonyítottál be nekem?! Ha nincs ellenség, akkor mi értelme?!

– Hogy mi?!

– Igen, mi?!

– Nem tudom!

– Akkor húzz innen!

Artyom elgondolkodott. Bólintott. Odébb sántikált.

– Most meg hová? – kiáltott utána Letyaga.

– Igazad van – felelte Artyom anélkül, hogy hátrafordult volna. – Igazad van. Kell, hogy legyen valami értelme. Csak egyelőre nem értjük. És az öreg se érti. Szvinolup aligha tudja. Rendben, de akkor is van kitől megkérdezni.

– Várj! Artyom! Artyom!

Letyaga már csak a Lubjanka téren érte utol. Odaadta neki a gázálarcát.

– Fogd! Én enékül is boldogulok.

Artyom nem szállt vitába vele. Ráköpött a gázálarc üvegére, felvette. Már orrhangon mondta Letyagának:

– Köszönöm. Most aztán semmiképp se dögölhetek meg idő előtt.

A Lubjankától sántikálva indult el lefelé. Kihaladt a Nagyszínház mellett, amelynek tetejéről a mélybe zuhant a négyes fogat, el a kiszáradt szökőkutak mellett, a túlvilági vendégek számára fennmaradt szállodák mellett, a kutyasétányok mellett, egy kicsit a parlament mellett, majd a kihunyt csillagú Kreml mellett, amely halottnak tettette magát, és a falai már senkitől se védtek... Igen, valahol itt.

Megállt. Sötét volt.

Mit is csinált akkor? Hol állt?

Szivárgott a vér kétszer is átlőtt vállából, mintha csak végtelen mennyiség lett volna benne. Érezte, hogy egyre gyengébb a vérveszteségtől. De egyre csak keresgélt, kutatott; próbált visszaemlékezni. Elindult egyik irányba, aztán vissza.

A gyenge holdfényben kevés értelme volt. A feketét a feketén aligha láthatta meg, a hold pedig nem segített. Artyom négykézlábra ereszkedett, mászni kezdett, kotorászott az érdes aszfalton. Egyszer egy cipőben akadt meg a keze, aztán egy ajtókilincsben, amelyet valamiért ide dobtak ki az úttest közepére.

Odaért hozzá Ljoha és Letyaga is.

– Mit keresel?

– A választ – tréfálkozott Artyom, és gázálarcában rekedten felnevetett a saját viccén.

És megtalálta.

A válasz maga kacsintott rá a függönyként összezáródott felhők mögül kibukkanó holdfényben.

A szürkésfekete aszfalton ott hevert egy szürkésfekete revolver. Szvinolup gyilkos Nagant-ja. A kezébe vette. Súlyos, tömör, gonosz fegyver. Artyomnak most éppen erre volt szüksége. Ezért is jött ide. E nélkül a fegyver nélkül, úgy tetszett, semmit se érthet meg.

Éppen ezt a lopott pisztolycsövet kell Besszolov torkába nyomnia. Lélegezzen csak rajta keresztül, és közben mesélje el, miért is kell az embereknek a metróban kuksolniuk.

– Kész? – kérdezte tőle Ljoha.

– Hogyhogy kész?! – nézett rá Artyom. – Irány a bordély!

19. FEJEZET
MIT ÍRJAK?

Elvitték a Trubnajára.

Letyaga a hátán cipelte. A felszínen vitte, nem mertek lemenni a metróba.

Artyom már rozsdásat köhögött. Míg Letyaga hátán kalimpált a lábával, egyre arról győzködte, hogy tud a saját lábán is járni. De mihelyt talpra állt, azonnal térdre rogyott. A felhúzószerkezet kifáradt. Megállt a kulcs a hátában.

Amikor azonban megérkeztek a Cvetnoj bulvárra, a mellében valami kis rugó megnyikkant, és úgy döntött, tovább fogja még járatni. Artyom elhessegette szeme elől a vörös ködfoltot, és kihúzta magát. Érezte: sok ideje nem maradt, hogy csináljon valamit. Egyetlen, de fontos dolgot kell megtennie. Megtapogatta a revolver markolatát: így van? A Nagant egyetértett vele.

– Vezess el Szásához! Hallod, Ljoha? Emlékszel, hol van?

– Aha. Szép halált akarsz! A kiscsajon akarsz kimúlni? Nem, előbb hagyd, hogy bestoppoljam rajtad a lyukakat!

– Na, jól van. Ha csak a lyukakat.

A Cvetnojon furcsa dolog zajlott.

Az állomást fasiszta szökevények lepték el. Tanácstalan, szánalmas, összevert emberek. A fasiszták vasutas-egyenruhája, amely előbb átázott, majd megszáradt, úgy összement rajtuk, mintha gyerekeknek vagy gyermekelőadásokra varrták volna, de a felnőttek magukra húzták őket, és mindent komolyan kezdtek csinálni bennük. Az arcuk csupa karmolás, csupa sár volt, vasalt bakancsuk szétmállott.

– Mi történt? – kérdezgette Ljoha az ismerős szajháktól.

– A Reichet elárasztotta a víz. A Puskinszkaja beomlott. A tadzsikok csálén szélesítették ki. Beomlott, aztán a szomszédos állomások is. Elöntötte a víz.

– A tadzsikok? Csálén? – mosolyodott el csálén Artyom – Mindenért a tadzsikok a hibásak. Micsoda gazemberek.

– Mindenki szerteszaladt. A Tverszkajáról a Majakovszkajára. A Csehovszkajáról ide.

– Hát a háború hogy áll?

– Nem tudjuk. Senki nem tud semmit.

Úgy kell nektek – gondolta Artyom. Lehet, hogy az Úr tényleg meghallgatja a panaszokat? Valaki, talán éppen az a nő a talicskában, még éppen be tudta köpni őket az Istennek, mielőtt az armatúrával szétverték a fejet. Az Úr pedig összeszámolta az abakuszán hány bűnös és hány igaz ember él a Reichben, és úgy döntött, hogy bezárja és pecsétet tesz rá. De akkor minek nyitotta ki?

Hát Homérosz?

– Nem tudjátok, az öreg megmenekült? A Csehovszkaján? – akaszkodott a vasutas-egyenruhásokba Artyom. – Homérosz!

Kitértek előle.

Elvitték a doktornőhöz, aki a szögesdrót ejtette karmolások között vérző fekélyekre is bukkant, amelyeket, mint valami cipészár, a sugárzás mart a bőrébe. Azt mondta: már nincs sok hátra. Sürgősen vérátömlesztésre lenne szüksége, de egy nemi bajokkal foglalkozó orvosnak nincs mivel és nincs mit átömlesztenie. A golyót kibányászta belőle, közben szidta Artyomot, aztán erjedt spongillaoldattal kimosta a lyukakat, gyűrött rongyot rakott rá, hogy az összevarrt bőrből a nedv arra csöpögjön. Lejárt szavatosságú Analgint adott be neki. Attól jobban lett. Innen szerezte Szavelij is.

– Most mi legyen? – kérdezte Letyaga. – Kellene neked egy rendes orvost találni. Nem ezt a Pina Ivanovnát. A véredet meg visszaadom. Kamatostul.

– Nem kell. A kurvákhoz akarok menni – mondta Artyom, alighogy az Analgin hatott a sebeire. – Utána majd elszámolunk.

– Megyek én is – kacsintott oda neki Ljoha. – Nekem is szükségem van átömlesztésre.

– A te helyedben, Artyom, én inkább imádkoznék – ingatta a fejét Letyaga.

– Ha lehet, könny és takony nélkül – felelte Artyom.

– Nesze, töltények!

Artyom elvette.

– Mész feladni magad? – nézett Letyaga kancsal szemébe.

– Nem. Az öreg nem bocsát meg a dezertőröknek.

– És ha engem feladsz?

– Akkor Ányka fog kicsinálni – válaszolta Letyaga. – Ami még rosszabb. Jól van. Nekem is van itt egy szeretőm. Ott, ni. Ha elfáradtál, gyere!

– Elkísérjelek? – kérdezte Ljoha.

– Nem kell. Már eszembe jutott, merre.

És igaz volt, eszébe jutott.

Szétváltak.

Artyom sántikálva elrejtőzött a tömegben, és visszanézett: tényleg nem jönnek utána? Ehhez a fontos ügyhöz nem akart senkitől se segítséget kérni. A Cvetnoj bulváron hemzsegett a csőcselék. Ki lehet közülük a vörösök, a Rend vagy a Hanza ügynöke? Kihallgatják, keresik őt. Valószínűleg keresik.

Jobb keze a zsebében. A Nagant-t nem eresztette ki az ujjai közül. Szásánál viszont nem volt senki.

Odabent senki, az ajtó zárva.

Nyugtalankodni kezdett: és ha Besszolov elvitte innen? És ha a lánnyal történt valami még rosszabb?

Rézsűt, átellenben komor kocsma működött. Szalmából font válaszfallal kerítették le a plafontól a padlóig. El lehetett benne helyezkedni úgy, hogy Szása lakocskájára rá tudott látni a szalmafonaton keresztül, Artyomot viszont a járókelők nem ismerhették fel azonnal.

Nézte a zárt ajtót. Szására akart gondolni, de az esze egyre Ányán járt. Még ilyet, Vlagyivosztok! Miért nem beszélt korábban Vlagyivosztokról? Lehet, hogy közelebb kerültek volna egymáshoz, ha tudott volna Vlagyivosztokról.

Mellette, összehajolva, két ázott fasiszta motyogott. Gyanakodva méregették Artyomot. Próbált utálattal gondolni rájuk, de sehogy sem sikerült: a Komszomolszkaján teljesen kiégett. Hogy megnyugtassa őket, az Analgin mellé rendelt magának egy kis szeszt. Ételre rá se tudott nézni, már a gondolatára is émelyegni kezdett.

– Ditmar... – jutott el Artyomhoz a szándékosan elnyelt szavakon át a név. – Ditmar...

Kételkedett ugyan, de elhatározta magát.

– Ismeritek Ditmart? – kérdezte meg a két fasisztától.

– Hát te meg ki vagy?

– Dolgozott nála egy ember. Ilja Sztyepanovics. Könyvet kellett írnia. És azzal az emberrel volt ott még valaki. Homérosznak mondta magát. A bajtársam.

– Azt kérdeztem, ki vagy.

– Feladatot teljesítettem Ditmar megbízásából – ismerte be suttogva Artyom. – A Tyeatralnaján.

– Ügynök vagy? – húzódott szorosan mellé a fasiszta.

– Diverzáns.

– Ditmar hősi...

– Tudom.

– Az egész ügynöksége átkerült hozzám – jelentette be a fasiszta. – Ezután velem fogsz dolgozni. Dietrich vagyok.

Artyomnak nevethetnékje támadt. Dietrichre már kissé felhők mögül nézett. Onnan sok minden elég mulatságosnak tetszhetett. De nem minden.

– Haver – törölte meg Artyom keze fejével az ajkát, majd megmutatta Dietrichnek a vért. – Hadd haljak meg békében.

– Sugárfertőzés? – fogta fel Dietrich, és távolabbra húzódott. – Te az a sztalker lennél? A beszervezett?

Artyom az asztal alatt óvatosan maga felé húzta a revolvert, hogy a kakas ne akadjon bele a zsebébe.

– Ismerted Homéroszt?

– Ezek szerint nem öltek meg a Tyeatralnaján?

– Amint látod.

Úgy látszik, Ditmar minden fölösleges egyeztetés nélkül helyezte el őt abban az élettérben.

– Rendben... Ha a veteránunk vagy...

– Ne kiabálj! Itt a falnak is füle van.

– Itt vannak. Kijutottak. Mellettünk isznak. Egyik is, másik is. Szintén az én beosztottjaim. Odavezesselek?

– Vezess.

Homérosz életben van. Hála istennek. Meg kell találnom. Megvársz, Szása?

Artyomnak talán egy hete maradt hátra, vagy annyi sem. Homérosz nem készült sehová. Legalább Homérosznak, a kis füzetének meg kell gyónnia mindent. Hadd írjon csak le mindent magának. A tornyokról, a gödrökről, az alagutakról, a gombáról és a lőszerről. Erről a kibaszott Rendről is írjon csak le mindent. És a legfontosabbat, a legszentebbet is: hogy a világ létezik.

Történelmet akartál, hát itt van neked a történelem.

És most kiderült, hogy az öreg mindössze húsz méterre ül tőle. Ilja Sztyepanoviccsal ittak búskomoran, nem is koccintottak.

Amikor pedig meglátta Artyomot, kivirult a tekintete.

Homérosz borzas volt: ősz hajszálai koszorúként vették körbe tar koponyáját, és a sárga lámpafényben arany nimbusznak hatottak. De összeszedte magát. A kezében tyúkot tartott azt a bizonyosat, Olegét. Nem tekerte ki a nyakát, nem tette levesbe senki; még meg is hízott a fasiszták tápján, kifényesedett a tolla az átkozottnak.

Artyom odament az öreghez, megölelte. Mennyi ideje nem látták egymást? Egy éve?

– Élsz.

– És te is.

– Hogy vagy, öreg?

– Hogy én? Hát csak így. Elkezdtünk lljával... dolgozni. – Homérosz rápillantott Artyom kíséretére. – Jó napot.

– És hogy megy? – kérdezte Artyom Ilja Sztyepanovicstól.

– Jól – válaszolta a tanár Dietrichnek. Írjuk. Haladunk.

– Nagyszerű – mondta Artyom. – Gyere, öreg, sétáljunk egyet, jó? Köszönöm, Genosse – biccentett oda Dietrichnek. – Sose fogom elfelejteni.

Dietrichnek természetesen utánuk kellett volna mennie, kihallgatnia őket. De a szalma válaszfalon túl kihűlt volna a gomba, és megmelegedett volna a cefre. Meg hát úgy tetszett, a Reich már nem létezik.

– Az állomásról egy lépést se! – rendelkezett. – További utasításig.

Keresztülvergődtek a kis szobákon: a folyosón úgy ültek a szajhák, mint gyöngyök a gyöngysoron. Hol lehetne itt egy csöndes zugot találni?

– Haladsz az írással? – kérdezte meg Artyom Homérosztól keresés közben.

– Nem egészen.

– Miért?

– Ilja felesége felakasztotta magát. Narine. Ilja meg iszik.

– Mikor? Mikor történt?

– Hát, dolgoztunk pár napot, és... A Führer azt követelte... Mindennap személyesen eljött, olvasott, kérdezett. Szóval kijutott mindkettőnknek. Viszont Ilja megígérte, hogy megjelöl társszerzőnek. Hogy kikerül a nevem a borítóra, meg ilyesmi. Hízelgő.

– Aha. – Artyom Homéroszra nézett. – Hát a Führer milyen?

– Hát... Úgy a hétköznapokon... Semmi különös... Olyan átlagos ember.

– Átlagos – ismételte meg Artyom. – Aha. A lehető legátlagosabb ember. És nyilván ő is csak valami Vaszilij Petrovics.

– Jevgenyij Petrovics – igazította ki Homérosz.

– Majdnem – nevetett fél gúnyosan Artyom. – A korcsokig eljutottatok már? A tankönyvben?

– Nem maradt rá időnk – válaszolta Homérosz, és elnézett Artyom mellett. – És most már nem is tudni, lesz-e rá idő valaha. Mindenki szétszaladt. A Reichnek vége. A Führer eltűnt valahová.

A tyúk megigazgatta a szárnyát, mintha repülni készülne; Homérosz pedig, aki ismerte a tyúk szokásait, kinyújtott karral eltartotta magától. A tyúk összehúzta magát, és a padlóra rondított.

– Tojik legalább? – érdeklődött Artyom.

– Nem. Bojkottálja – mosolyodott el szomorkásán az öreg. – Pedig már tojáshéjjal is megetettem. A fene se tudja, mitől függ.

Mentek tovább, beszélgettek, elhaladtak a kivert fasiszták, meg az ihletet kapott kurvák mellett, idegenek sóhajtozásai, nyögdécselései, korbács suhogása közepette, és ráhangolódtak a mások romlott szerelmének ritmusára.

– Hát igen. De legalább nem kell elhallgattatni a lelkiismereted – mondta Artyom, és érezte, hogy fáradtsága ellenére elfogja a viszketés, hogy mindent elmeséljen. – Most már írhatod a saját könyvedet. Ahogy akartad.

– A sajátomat, amit senki se fog kinyomtatni.

– Attól függ, mit írsz meg benne.

– És mit írjak?

Úgy tetszett, valaki követi őket. Artyom hátrafordult egyszer, még egyszer. Mintha valami apró ember felszívódott volna a ködben. De lehet, hogy nem is Artyomot követte, csak ment a maga vidám dolga után. De az is lehet. hogy lemaradt egy kicsit, hogy ne vegyék észre.

Keze a Nagant-on.

– És a Szásádat megtaláltad? – kérdezte Artyom Homérosztól.

– Szását? Nem. Te...

– Pedig itt van. öreg. Tegnap még itt volt. Beszéltem vele. Rólad is.

– Tudod... Tudod, hogy hol van?

– Tudom.

– Minden rendben van vele? Hová megyünk? Menjünk inkább hozzá... És mit... Mit csinál itt?

– Hát mit csinálnak itt a nők, öreg? Dolgozik.

– Hagyd már! Szása? Nem hiszem.

– Hátpedig...

– Nem igaz!

– És mondd csak... Hunterről igaz, amit hallottam? Hogy iszik? Nem is tudtam, hogy ismeritek egymást.

– Hunter? Őt is ismered? Honnan?

– Még csatába is küldött. Annak idején. A feketék ellen. Rakétákért. Nem meséltem? És ő se mesélte? Nem emiatt kezdett inni? Nem a feketék miatt? Vagy akkor mi miatt?

– Hunter? Nem tudom. Elég keveset beszéltünk egymással. Nem eleget.

– Hiszen róla írtál könyvet. A sajátodat, abba a füzetbe. Akkor hogyan?

– Nem tudom. Értsd meg, ő... nem igazi hős. Én akartam belőle hőst csinálni. Hogy az emberek elolvassák, és fellelkesüljenek tőle.

– Ezért csináltál belőle józan életűt?

– Te meg honnan...

– Mondom: mindent Szása mesélt el. Nem hiszed, vagy mi?

– El kell mennem hozzá. Megnézni. Én magam akarok megbizonyosodni róla.

– Majd később. Légy türelemmel. Ez fontos. Úgy látom, itt nincs senki... Gyere be! Várj, körbenézek...

– Ami pedig Huntert illeti... Ki akarna egy alkoholistáról olvasni? Érted? Mítoszt kell teremteni. Szépet. Az emberek sötétségben, reménytelenségben kuksolnak. Szükségük van fényre. Fény nélkül teljesen lealacsonyodnak.

– Értem. Most pedig te hallgass ide!

Artyom közelebb hajolt hozzá, és forró lehelete kíséretében belelesuttogta az öreg szőrös fülébe:

– Az emberek, öreg, azért kuksolnak a sötétben, mert elrejtik előlük a fényt. A Nyugat nem semmisült meg. És Oroszország sem egészen. Vannak más túlélők is. Szinte az egész világ túlélte. Azt persze nem tudom, hogyan élnek ott. de... él Vlagyivosztok, él a te Sarki Hajnalod, Párizs, Amerika.

– Micsoda?...

– És mindegyiket elrejtik előlünk. Zavaróberendezéseket működtetnek. Moszkvát körbeépítették zavaróberendezésekkel. Olyan rádiótornyokkal, amelyek elnyomják a többi városból érkező jeleket.

– Micsoda?

– A Hanza csinálja. És az én Rendem is tud róla. A Hanzát szolgálja. És eltakarítanak mindenkit, aki csak elvetődik ide. Elkapják mindet, és likvidálják őket. Meg azokat is, akik innen próbálnak kapcsolatba lépni a külvilággal. Ezért nem tudja senki. És úgy sejtem, a Vörös Vonal építette a Hanza számára azokat a szélmalmokat. Olyan szélmalmok állnak ott Balasihában, amelyek árammal látják el a zavaróberendezéseket. És exkavátorral gödröt ástak, egy hatalmas munkagödröt, az egészet hullákkal töltötték meg, és ötlábú kutyák zabálják fel őket. Azokat, akik építették, meg akik máshonnan érkeztek. A Hanza pedig mindezért tölténnyel fizet a vörösöknek. Vagy lehet, hogy nem éppen ezért, hanem csak úgy, hogy támogassa őket. Húszezer töltény, el tudod képzelni? A vörösök meg ezekkel a töltényekkel lövöldözik le az éhséglázadókat. Bele egyenesen a tömegbe. Az emberek megindulnak a géppuskák ellen, gombát követelnek, és közben kaszálják, kaszálják, kaszálják le őket... Semmiről se akarnak tudni. Azt mondod nekik: elmehettek innen, itt hagyhatjátok a metrót! Fönt, a felszínen élet van! Menjetek! Ők pedig csak mennek a Hanza ellen, a golyók elé... Ezért is fontos, hogy írd le magadnak mindezt. A füzetedbe. Igen, és még valami. Ezek itt mindenkinek azt hazudják, hogy rejtőzködnünk kell, mert körbe vagyunk véve ellenséggel, hogy a háború folytatódik, de mindez hazugság. Megyőződésem, hogy hazugság. Hogy miért teszik? Hát, azt is kiderítem valahogy, ha sikerül. De egyelőre írd le csak mindazt, amit elmondtam. Rendben? Írd meg, hogy az emberek tudják. Ez nagyon fontos.

Homérosz elhúzta a fülét, figyelmesen nézett Artyomra: mintha tapogatózva kellene egy aknamezőt hatástalanítania. És együtt érzőn is, bár az együttérzését igyekezett elrejteni, mert tudta: az akna zsinege láthatatlan, az együttérzése is beleakadhat.

– És te hogy vagy? – kérdezte. – Az igazat megvallva, elég rosszul nézel ki.

– Nekem annyi – mondta Artyom. – Talán egy hetem maradt hátra. Ezért is írd meg, öreg! Jegyezd le!

– Mit jegyezzek le?

– Mindent. Mindent, amit az előbb elmeséltem.

Homérosz rábólintott.

– Rendben.

– Minden érthető volt? Elmeséljem még egyszer? – Artyom az egészséges lábára állt, kinézett a folyosóra.

– Nem minden.

– Mi nem volt világos?

Homérosz zavarba jött.

– Hát... Ez az egész... Kicsit furcsán... hangzik. Az igazat megvallva.

Artyom hátrább lépett. Megnézte távolabbról az öreget.

– Azt gondolod... Nem hiszed? Te is azt gondolod, hogy meghibbantam?

– Én ezt nem mondtam...

– Idefigyelj! Értem én, hogy ez mind olyan vadul hangzik. De ez az igazság, érted? És éppen ellenkezőleg, mindaz, amit a metróról tudsz, hogy odafent nincs élet, hogy nincs hová lennünk, hogy a vörösök a Hanza ellen vannak, hogy a Hanzán élők jóságosak... Ez mind, mind hazugság! Egyszerűen csak olyan sokáig éltünk benne...

– Egy város még talán... Esetleg kettő... – Homérosz elkomorult, erőt vett magán, hogy hihessen Artyomnak. – De hogy az egész világ? Meg ezek a zavaróberendezések. Meg a Hanza.

– Nem érdekes. Egyelőre csak jegyezd meg akkor. Aztán majd leírod. Leírod magadnak? Én már hamarosan nem leszek, öreg. Nem szeretném, ha ez az egész elveszne. Ez a feladatod, hallod? Ez jutott a tudomásomra. És ha te – éppen te! – nem írod le mindezt a füztedben... akkor soha senki nem fogja megtudni. Én ma még megpróbálok... Nem fontos. Lehet, hogy nem fog sikerülni. De te – érted, éppen te – még megváltoztathatsz valamit. Megteszed? Lejegyzed?!

Az öreg csak nyammogott. Megsimogatta a tyúkot. Az csak ült tovább szenderegve.

– Ha még mindez igaz is... Ki fogja ezt kinyomtatni?

– Nem mindegy, hogy ki?

– De hat akkor... Akkor hogy fogják megtudni az emberek?

– Öreg! Feltétlenül ki kell nyomtatni? Homérosz, az a bizonyos valódi Homérosz egyáltalán nem írt semmit. Vak volt! Egyszerűen csak beszélt. Vagy énekelt... Az emberek pedig hallgatták.

– Az a Homérosz igen – értett egyet vele az öreg. – A valódi – ismételte meg fáradt mosollyal. – Jól van. Persze hogy leírom. Neked viszont orvoshoz kell menned. Miféle beszéd ez, hogy egy heted maradt hátra?! Menjünk is... Elviszel Szásához?

– Köszönöm, öreg. Majd még... részletesebben is. Amikor többet megtudok. Lediktálom. Ha sikerül.

Homérosz útközben hallgatott. Valami volt még ugyan a nyelve hegyén, és egyre csak szopogatta a nyelvét, szívta a fogát. Aztán mégis kibökte.

– És tudod, mi volt még? Meg kellett írni néhány cikket az újságjukba. Kényszerítettek rá. És tudod, az egyikben... a Schiller állomáson történt áttörésről...

– De hiszen kényszerítettek rá – mondta Artyom.

– Kényszerítettek.

Visszaértek.

De ott már minden másként volt. Dietrich a társaival befejezte a zabálást, és eltűnt. Szása kabinjából pedig nyögdécselések hallatszottak ki. Szóval minden rendben.

– Itt lakik – mondta Artyom.

Összenéztek.

Leültek várakozni a válaszfal mellé, mindketten a poharukba meredtek. Homérosz fészkelődött, köhécselt. Artyom befelé, önmagába hallgatózott: mi zajlik benne? Szél zúgott odabent. Hajtotta a vaslapátokat, nyikorgott, erővé alakult, hogy Artyom itt maradhasson még egy kicsit a földön. Hol vagytok, fehér hasú égi hajók? Hová vitt benneteket a szél? Kortyolt a vodkából: a pohárban, attól, hogy az ajkát beleértette, rózsaszínű felhő terjedt szét, Artyom belsejében pedig egy zavaros felhő. Álom kerülgette. Mennyi ideje nem aludt? Egy napja?

Bevégezték a nyögdécselést; a nadrágját gombolgatva kilépett valami féreg. Úgy vigyorgott, mint egy győztes hadvezér. Mit csináljon vele?

Homérosz felpattant a helyéről, odacsoszogott. A tyúkot ledobta.

– Szása?!

– Homérosz... Te vagy?

Artyom nem mozdult. Ez nem az ő beszélgetése. De nem tudta nem hallani.

– Istenem... Te itt... Minek vagy itt? Szasenyka...

– Velem minden rendben van.

– Én... Én azt hittem, meghaltál... Kerestelek ott, a Tulszkaján...

– Bocsáss meg.

– Miért nem mondtad? Nem találtál?

– És te hogy találtál meg engem?

– Én... Artyommal. Ismered? Ő mutatta meg.

– Ő is itt van?

– Miért... Miért csinálod ezt, Szása? Miért csinálod ezt az ocsmányságot?

– Hogy... ez... ocsmányság?

– Nem kell. Neked nem szabad ezt. Gyere... Szedd össze a holmidat, és menjünk!

– Artyom megsimogatta a Nagant tárját. Nem most azonnal. Holnap, holnapután – amikor Besszolov eljön a lányhoz. De először válaszolnia kell a kérdésére. Csak utána és annyi. Rendben? A tyúk félrebillent fejjel nézett rá.

– Hová? Én nem megyek sehová.

– Hogyhogy? Itt tartanak? Rabságban vagy? Megtehetjük, hogy... Megkérem...

– Nem.

– Nem értem! Kereshetsz mással is pénzt... Ha ki kell innen vásárolni téged... Ki kell vásárolni?

– Nem vagyok rab.

– Akkor mi van?! Nem értem...

– Itt a helyemen vagyok. Mesélj inkább magadról! Hogy vagy? Hogy van... Hunter?

– Nem tudom. Istenem... Mit jelent az, hogy a helyeden?!

– Ott vagyok, ahol szükségük van rám az embereknek.

– Ez ostobaság, ez őrültség! Még tizennyolc sem vagy! Miket beszélsz össze?! Ez egy bordély! És ezek a mocskos pasasok... ez mehet így tovább! Elmegyünk!

– Nem.

– Gyerünk!

– Eressz!

A tyúk hallgatózott: aggódott Homéroszért. Artyom pedig nem avatkozott bele. Nem volt hozzá joga. Na és persze kinek az oldalán avatkozzon be?

– Neked ezt nem muszáj! Te nem vagy prostituált!

– Mintha ez lenne a legrosszabb, ami történhet az emberrel.

– Te... Szegény kislány. Elveszítettelek... Én vagyok a bűnös...

– Te nem vagy bűnös. És nem vagy az apám.

– De hát miért? Mire jó ez neked? Nincs rá szükség!

– De hiszen azt hitted, meghaltam. Tessék, élek: nem mindegy; hogy prosti vagyok, vagy sem?

– Te! Nem! Vagy! Prosti!

– Hanem mi?

Valaki megállt a nyitott ajtó előtt. Felnyírt tarkója csupa gyűrődés. Vállán bőrdzseki feszül. Őr lenne? Ellenőrzi, be lehet-e térni a gazdához? Artyom megdörzsölte a szemét, előrelépett, szétnézett jobbra-balra. Sötét hajában választék, szeme alatt táskák...

– Te nem olyan lány vagy, aki képes pár töltényért odaadni magát... Aki megengedi, hogy... Vele ilyeneket... Én nem ilyennek emlékszem rád!

– Világos. És ha most ilyen vagyok, akkor mi van?

– Nem! Ez undorító!

– Akkor csinálj másmilyenre a könyvedben! Csinálj olyanra, amilyennek tetszem neked. Nem mindegy, mivel foglalkozom az életben? Nem mindegy, mi van Hunterrel?

– Hogy jön ez ide?!

– Befejezted a könyvedet? Hogyan? Mi történt a Tulszkaján?!

– Nem értem. Áradat! Betört a víz.

– Csoda. Szerepel benne csoda?

– Ez még nem a végső változat.

– Na, ha az öldöklést csodára javítottad... Akkor majd engem is kiigazítasz. Csinálj belőlem tündért. Bocsáss meg! Mindjárt itt a vendégem. Lista alapján fogadom őket. Mint az orvos. Csinálj doktort belőlem!

– Nem megyek el innen!

A gyűrött tarkójú férfi végighallgatta az egészet, kiköpött, aztán elment. Artyom elernyedt. Ujja begyével megsimogatta Kendermagost. A tyúk szendergett. A Nagant nem aludt.

Az Analgin meg a szesz pörgette-forgatta ezt a lebujt, az egész világot, Artyom bizonytalanul ülő fejét. Végre kijött Homérosz – reménytelenül, mint akit jeges vízzel öntöttek le, aztán árammal élesztettek fel.

– Miért csinálja ezt?

– Menj! Menj, öreg! Hadd beszéljek vele. Aztán... Majd találkozunk. Mondjuk, ugyanabban a kocsmában. Ahol Iljával voltatok. Add át neki részvétemet!

– Te is... Hozzá?

– Nézz rám! Hogy bírnám? Én csak beszélni akarok vele.

– Hozd ki innen, Artyom! Te jó srác vagy. Őszinte. Hozd ki!

– Őszinte. Persze.

Bekopogott. A lány hallotta már a hangját, nem csodálkozott. Artyom beszédült.

– Szia.

– Hát visszajöttél? Jártál Balasihában?

– Jártam.

– Alig lehet rád ismerni. Ülj le! Kérsz valamit? Vizet?

Szása elképesztően tiszta volt. Friss. Nem tapadt hozzá semmilyen piszok. Éppen most gyömöszkölték összevissza, darabokra cincálták, ő pedig csak megigazítja a haját, és mintha mi sem történt volna. Hogy csinálja? Hogy csinálják ezt a nők? Talán úgy veszik be a férfiakat, mint gyógyszert?

– Balasihában... zavaróberendezések vannak.

– Miféle zavaróberendezések?

– Szásenyka! Az az ember, akit te gazdának nevezel... Besszolov...

– Várj! Ez mi itt rajtad? Istenem, micsoda rettenetes fekélyek. És ez... Tiszta forró vagy. Lázad van.

– Várj! Hallasz engem? Ez a Besszolov. Ki ő?

– Pisztoly van nálad.

– Mikor jön hozzád?

– Szegény. Rosszabbul lettél, ugye?

– Ő volt az? Ő az a perverz alak, aki azon az éjszakán veled volt? Aki engem is felhasznált? Aki nézett bennünket?

– Aki összeismertetett bennünket?

– Hallgass ide! Figyelj rám! Mikor jön hozzád? Beszélni akarok vele. Muszáj.

– Miért?

– Csak. Ő áll ennek a piramisnak a tetején. Ő dirigál itt mindenkinek. A vörösöket is ő hülyíti, a fasisztákat is... Melnyiket is. Meg akarom érteni. Mi ennek az értelme. Hogy mindannyian itt vagyunk a metróban. Mi az elgondolás. Mondja meg!

– Nézd, leszáradtak a hegek az égési sebekről. Leszedhetem?

– Ez... Azt mondtad, én magam égettem ki?

– Igen.

– Miért csináltam? Mi okból?

– Beszéltél vele, aztán kiégetted. Mármint Alekszejjel.

– Én? Vagyis... A Rend miatt? Ezt én... Én égettem ki a Rendjel mondatát... Mesélt nekem valamit a Rendről? Mivel foglalkoznak azok most?

– Eszedbe jutott?

– Szóval te is tudtál mindent?

– Artyom, nem akarsz lefeküdni? Alig állsz a lábadon.

Leguggolt a fal mellé.

– Miért nem magyaráztad el? Miért küldtél Balasihába?

– Semmit nem tudsz itt tenni, Artyom. Néha nem marad más, mint hogy az ember kiégesse magát a cigarettával. És ennyi.

– A zavaróberendezésekről is?! A világról is?!

– Igen.

– Mikor jön el hozzád? Mikor?!

– Nem tudom.

– De tudod! Hiszen azt mondod, megérzed őt! Mondd meg!

– Mit akarsz tőle?

– Bújtass el! Kérlek! Bújtass el itt!

– Elbújtatlak. – A lány leguggolt mellé, gyengéden megsimogatta kopasz halántékát és a feje búbját. – Ülj le ide a függöny mögé!

Elhúzta a függönyt.

– Még meg lehet tenni. Még minden lehetséges.

Bámulta a függöny anyagát, amelyre virágmintákat festettek, minden virág közepében egy-egy szem nélküli tarkót látott, egy egész tarkókból álló virágmezőt. Ide volt rajzolva az összes arctalan ember a Vörös Vonalról, akik csak azért éltek, hogy egyszer tarkón lőjék őket: ilyen volt ez a függönyminta.

– Miért? – suttogta magának makacsul Artyom, hogy el ne aludjon. – Akár gazda vagy, akár maga az ördög. Mindent el fogsz mondani. Hogy miért tetted ezt velünk. Miért tetted ezt az emberekkel. A Nagant-odból. A szemed közé. Rohadék.

Ringatta-ringatta magát – és elaludt.

20. FEJEZET
A CSODÁK

És meghalt.

Mindig érdekelte, hogy van-e ott valami, vagy csak a villanyt kapcsolják le. És nem lehetne-e megbeszélni valakivel, hogy visszamehessen, a gyermekkorába. A háború előtti időbe, a még életben lévő édesanyjához, a még élő Földre. Az lenne ám az igazi paradicsom.

A síron túli világ azonban másmilyennek bizonyult. Amilyen az élet, olyan a halál is: lepukkant. Talán csak tisztább, és a falak frissen vannak festve. Olajfestékkel. Ha az egész élet olajfestékkel van kifestve, akkor a paradicsom is, a pokol is épp ugyanolyan kell, hogy legyen.

A falakon kívül volt még egy ágy is. És állt még mellette több is, bevetve, üresen. Furcsa: nem egyedül került ide a halálba.

Volt még egy fémrúd is, amelyre átlátszó zacskót akasztottak, a zacskóban valami folyadék. A zacskóból gumicső vezetett Artyom karjához, a vérét valami undokságra cserélte.

Aha. Vagyis életben van.

Felemelte a karját, összeszorította és kiegyenesítette az ujjait. Nincs Megkötözve. Megmozgatta a lábát is – az is szabad. Félredobta magáról a lepedőt, végignézett magán: anyaszült meztelen. A golyók nyomai fehér tapasszal beragasztva. Miért tették ezt vele? És kik? Megmozgatta a hátát – nem érzett semmit. Begyógyultak a korbácsütések nyomai. Megnézte a cigaretta ejtette égési sebeket: a hegek eltűntek. Alattuk rózsaszínű foltok.

Mi történt?

Megpróbált visszaemlékezni: ott voltak a tarkószerű virágminták. Beszélgetett Szásával. A revolvert a kezében tartotta. Hogy került akkor alá az ágy, és ki intézte el, hogy ez a folyadék csöpögjön a vére helyére?

Letette lábát a padlóra. Megfogta a rudat, mint egy vándorbotot. Szokatlan volt állnia. A feje lebegett, a hangok eltorzultak.

Négyzet alakú szoba, rajta egyetlen ajtó.

A rúddal és ráakasztott művérrel együtt elbotorkált az ajtóig. Megrántotta. Zárva volt. Kopogott. Semmi válasz.

Az ajtón túl azonban zajlott az élet. Hangok szűrődtek át a pozdorján, zene és nevetés. Nevetés? Talán mégis a paradicsom van ott? Ő pedig az előterében? Mindössze meg kell szabadulnia a saját megromlott vérétől, a helyére színtelen angyalvért tölteni, és már be is engedik?

A zárban fémkulcs bukkant fel, majd elfordult. Ezek szerint meghallották.

Arra gondolt: mivel tudna ütni? De sokáig gondolkodott. Elkésett vele.

A küszöbön egy nő állt. Fehér köpenyben: tisztára mosott, vasalt, fehér köpenyben. Rámosolygott.

– Hát tessék. Mi pedig már aggódtunk.

– Aggódtak? – kérdezte megfontoltan Artyom. – Maguk?

– Hát persze. Ennyi ideje eszméletlenül feküdni.

– Mennyi ideje?

– Hát, már egy hete. Több is, mint egy hete.

– Legalább kialudtam magam – mondta Artyom, miközben azon igyekezett, hogy a nő válla fölött kilesse, milyen meglepetéssel várják a folyosón. – Nem is tudom, mit fogok most csinálni a túlvilágon.

– Talán siet oda? – ingatta a fejét a nő.

Kedves arcú nő volt. Halvány szeplők, vörössel kihúzott szem, összefogott haj. És mosoly – és látható, hogy gyakran mosolyog, az arcvonásai mutatják.

– Az orvos azt mondta, egy-két hét, és indulhatok a másvilágra, – Én is orvos vagyok. És ilyen kategorikus kijelentést nem tennék.

– Hanem milyet tenne?

És Artyom mellkasában is megmozdult a báb: a remény pillangója lesz belőle?

– Nos... Úgy látszik, maga kapott olyan öt-hat gray nagyságú dózist. Hogy mikor is? Úgy két héttel a kórházba szállítást megelőzően. A véreredményből ítélve.

– Kórházba szállítás?

– Ha minden időben történt volna... Ha a kezelést azonnal elkezdtük volna... Azt mondanám, akkor lenne ötvenszázalékos esélye. De nem akarok hazudni... A terápia kielégítő eredményeket hozott. A vérátömlesztés. Sikerült rendes antibiotikumokat is szereznünk.

– Antibiotikumok? Terápia? – hunyorgott Artyom.

– Gondolom, már maga is érzékeli. A fekélyek gyógyulnak. Akárhogyan is, ez semmiképpen sem csak egy hét. Megvan a valószínűsége annak is – na jó, ez azért elég csekély valószínűség –, hogy elindul a felépülés útján. A szervezete megfelelően reagál...

– Az antibiotikumokat honnan vették?

– Ha nyugtalanítja, hogy megfelelőek-e, biztosíthatom róla, hogy...

– Hol vagyok? Mi ez itt? A Hanza?

– A Hanza? Amelyik odakint található? A Gyűrűre gondol?

– Odakint? Mihez képest odakint?

– Most meg hová megy? Álljon meg! Mégiscsak nadrág nélkül van!

Artyom félrelökte, kivánszorgott a szobából.

Hosszú, furcsa folyosó fogadta – mintha csak egy alagútban építették volna. Az egyik fala félköríves, állványzattal. De az állványzat nem olyan volt, mint a metróban, amelyet megevett a rozsda, hanem tiszta, paradicsomi olajfestékkel lekenve. Minden tiszta és száraz. Mindenfelé égők világítanak. Miféle hely ez? Nem állomás, az biztos. Ilyen állomások nincsenek.

Valahol kis zenekar kezdett játszani, vidáman, részegen.

– Hol vagyunk?

– Elég furcsa lesz, Artyom, ha csupasz fenékkel indul el felderítésre. Azt javaslom, hogy térjen vissza a kórterembe...

– Honnan tudja a nevemet?

– Rajta van a kórlapon.

– A kórlapon.

És ekkor hirtelen eszébe jutott. Eszébe jutott, hogyan ült két évvel ezelőtt a fasiszták cellájában, hogyan várta a hajnalt, hogy felakasszák. Sehogy se bírt elaludni. Amikor pedig néhány percre mégis álomba merült, a hitvány, szánalmas agya olyan álmot küldött rá, amelyben megmenekül. Megjelent Hunter, leterített minden ellenséget, kiszabadította Artyomot. Jó kis álom volt, kár hogy fel kellett ébrednie belőle.

Felemelte a karját, újra megnézte.

Rettentően szeretett volna hinni az egészben: hogy van esélye, hogy van valószínűsége, hogy lehetséges a gyógyulás. Úgy tetszett, már megbékélt a halállal, és tessék, mégsem. Éppen csak ígértek neki még egy darabka életet, csalogatták vele, ő pedig azonnal lépre ment.

Viszont ha csak álom, akkor mehet akár gatya nélkül is.

És elindult előre, a hangok irányába.

Egy helyütt a fal hirtelen eltűnt, és feltárult előtte egy térség, magas mennyezettel; itt azt is látni lehetett, hogyan lett az egész megépítve: úgy, mint egy alagút, de mint egy gigantikus alagút, amely olyan magas volt, hogy akár három emeletre is felosztható lett volna. És az első szintről széles díszlépcső vezetett, amelyet vörös futószőnyeg borított. A lépcső fölött csodálatos gömb függött. Tükörnégyzetekkel volt körberagasztva. A gömbre valami világítóeszközből fénysugarat bocsátottak, és körbe-körbe visszaverődő csillámok szóródtak szét, olyan kis nyulacskák, mint a lézeres puska célzószerkezetéből. A gömb méltóságteljesen forgott, mintha csak égitest volna, a fénynyulacskák pedig komótosan másztak a falon.

Fent merész és szenvedélyes zene szólt, és onnan jött a nevetés is.

A lépcsőfokok felett az egész falat beborította egy hatalmas, kibontott zászló – élénkvörös, aranyhímzéses. A közepén címer: fonott keretben a földgolyó, fölötte sarló és kalapács keresztezi egymást. Annak, aki járt már a Vörös Vonalon, ismerős a szimbolika. És a zászlóra szintén rávetültek a tükrös gömbről visszaverődő, kúszó fényfoltok.

A vörösöknél lenne?

Miért ápolnák őt a vörösök?

Álom.

– Kénytelen leszek hívni az őrséget! – figyelmeztette valahonnan a háta mögül a doktornő.

Artyom feltette a rudat az első lépcsőfokra, elindult felfelé, közelebb a zenéhez. A lába erőtlen volt, nem elég feszes. Megállt egy kicsit, aztán leküzdötte a második lépcsőfokot is.

Miféle hely ez?

Lassan, hunyorogva vánszorgott felfelé. A szeme előtt boltív emelkedett; fehér mennyezet, vakító, szinte nappali fény.

És a lépcsőfokokon túl egy terem tárult fel...

Hatalmas terem. Kerek, kékesfehér bolthajtás, amely mintha maga is világítana, a mennyezeten csillár, mint valami üvegrobbanás, a padló süppedős, az egészet elképesztő mintájú szőnyeg borítja; az ilyen mintázatra nem szabad nézni, azonnal szédülni kezd tőle az ember. És mindenütt asztalok, asztalok és asztalok. Terített kerek asztalok, a terítők pecsétesek ugyan, de látszik, hogy fehérek voltak. Tányérok, rajtuk ételmaradék, üvegpalackok, félig töltve valami rubinvörös folyadékkal. A földön villák hevernek.

És mindenütt emberek.

Egyesek összegyűltek egy-egy asztal mellett, mások már jóllaktak, és ott hagyták őket. Itt-ott összeölelkeznek, a homlokukat összeérintik, mint egykor Artyom is az alagútban a haldokló sittessel. de nem a bánat, hanem a vodka miatt. Néhol fontoskodva beszélgetnek. És furcsán vannak öltözve: a zakójuk alatt nem a meztelen testük van, hanem ing, még ha gyűrött is. Sőt nyakkendő, mint a háború előtti fényképeken.

Artvom, mintha csak láthatatlan lett volna, elindult feléjük a süppedős szőnyegen, belemerítette meztelen lábát a gyapjús fűbe. Az egyik asztalnál valaki ráemelte zavaros és csodálkozó tekintetét, de nem bírta sokáig nézni, úgyhogy vissza is mélyedt bonyolult salátájába és félig töltött poharába.

– Artyom?

Mégiscsak észrevették. Megállt.

– Ülj le! Ne feszélyezd magad! De úgy látom, nem is feszélyezed.

Mosolyogva nézett rá valaki. Sötét haja nedves tincsekben a homlokára tapad, szeme alja táskás, a szeme részegen csillog, az inge kigombolva. Mellette egy kopaszodó ártány, ki van pirulva és csuklik.

– Alekszej... Felikszovics?

– Ó! Hát te is emlékszel rám?

– Kerestem magát.

– Hát, akkor megtaláltál! Artyom, ez itt Gennagyij Nyikityics. Gennagyij Nyikityics, ez itt Artyom.

– Naonrvendek! – horkantotta az ártány.

Artyomnak csak most jutott eszébe, hogy el kellene takarnia a szemérmét. Csak most kezdett el gyanakodni: és ha nem is álmodik? Elviselhetetlen ostobaság persze az egész, de álmában az ember nem kezd el azon gondolkodni, hogy alszik-e, és hogy hamarosan fel kell ébrednie, mert ettől azonnal fel is ébredne.

Meztelen fenekével leült az egyik bársonyos székre, eltakarta magát egy szalvétával. Hogyan vallassa ki ebben a helyzetben Besszolovot? Hol a Nagant-ja? Mivel kezdje el fenyegetni, hogy elmondja az igazat? Tálán az étkezőkéssel?

– Hogy kerültem én ide?

Csak azért kérdezte, nehogy elárulja magát az álommal kapcsolatban.

– A kis barátnőd beszélt rá. A közös barátnőnk.

– Micsoda? Szása?

– Szása. Rendkívül meghatóan könyörgött. És tudod alaptermészetem szerint én lágyszívű vagyok. Aztán persze emlékezni is kezdtem rá milyen mulatságos ember vagy..Alaposan beszlopáltunk akkor... Mondhatni, tejtestvérek lettünk. Vagy szesztestvérek. Úgyhogy megdobbant érted a szívem. Hiszen felemeltelek akkor. Emlékszel egyáltalán valamire? Ha jól sejtem, alaposan begilisztáztál. Nem voltál teljesen magadnál. De minden feladattal boldogultál.

– Mlvenpkáns!

Artyom még jobban a terítő alá csúszott. Hirtelen túlságosan is, szégyenletesen és idiótán meztelennek érezte magát..Szása kérte meg ezt a vámpírt, hogy mentse meg? Amiatt ápolták, mert Szása rábeszélte ezt az alakot?

– Nem akarom. Nekem nincs szükségem erre. Nincs rá szükségem, hogy elfogadjam tőled ezt a könyöradományt!

– Felismerem benned Kolja testvért. Pedig akkor hogy harcoltál! Amikor begilisztáztál. Arra készültél, hogy megteremtsd az általános igazságosságot. Különösen, amikor Melnyikről kezdtünk el beszélgetni veled. Két szál cigarettámat is elpocsékoltad, hogy kiégesd a tetoválást. Tényleg se kép, se hang?

– Hol vagyunk? Hol vagyok?

– Hogy hol? Egy bunkerben. Nem, nem a ti hősies bunkeretekben, ne meressz már rám ilyen szemeket. Tudod, az egyik ilyen Moszkva alatti bunkerben... Csak egy kicsit tisztességesebben rendeztük be magunknak. Európai módra kitataroztuk. A többi, hát... Van, amit elárasztott a víz és van, ahová nem lehet bejutni, úgy berozsdásodtak az ajtók.

– Pntsan!

Megérkezett hozzájuk a doktornő is a biztonsági őrökkel, akik ünnepi zubbonyukban úgy néztek ki, mintha egyenesen a díszszemléről csöppentek volna oda. Hozzáláttak, hogy lefogják Artyomot.

– Jaj ne, máris elviszik tőlem? – hangolódott le Besszolov. – Hagyják már, hadd beszélgessek el vele egy kicsit. Nyilván van hozzám egy rakás kérdése.

A doktornő beleegyezett, és elment.

– Szása hozatott ide?

– Ő hát, ki más? Azt mondja, sugárfertőzést kapott a srác. Miközben egyedül, egymagában megfejtette a ti szörnyű titkaitokat. Nagyon szeretett volna visszajutni a felszínre, aztán fel is jutott. Balasihában még a rádióközpontot is bevette ostrommal. Kikapcsolta a zavaróberendezéseket! Szólt a néphez! Egy hős! Nagyszerű fiú!

– Ezt ő mesélte? Neked?

Szása elárulta őt?

– Ő is. Meg hát a saját forrásaimból is tudom. Be kell vallanom, nem értékeltelek eléggé annak idején. Igaz, két szalmaszálat se tudtál keresztbe tenni. Szeretem én ezt: elbeszélgetni egy egyszerű emberrel. Mesélni neki kicsit arról, hogy állnak valójában a dolgok, és kiszagolni, hogyan kezdenek el ettől füstölögni az agytekervényei. Innen sokan évekig ki se mennek a metróba, én viszont kíváncsi természetű vagyok. És a munkám is megkívánja, hogy elbeszélgessek az emberekkel.

– Csdáltosembr! – nyilatkozta ki az ártány.

– Moszkvában vagyunk egyáltalán?

– Persze hogy Moszkvában.

– És ez egy bunker? Miért... ilyen furcsán néz ki? Minek itt ezek a szovjet zászlók? Nem értem. Talán csak nem a Vörös Vonal dirigál a Hanzának? Vagy mégis a Hanza a Vörös Vonalnak?

– Nem mindegy?

– Mi? – komorodott el Artyom; a fehér terem oldalvást és rézsút billent.

– Hát van valami különbség a Hanza és a Vörös Vonal között? – mosolyodott el fogait kivillantva Besszolov. – Próbálj meg akár csak tíz különbséget találni a vörösök meg a fasiszták között.

– Nem értem.

– Az jó. Én pedig hajlandó vagyok elmagyarázni. Menjünk, járjunk közben egyet. Bár gatya nélkül nem lesz túl illendő. Hé! Pincér!

Odaszaladt hozzájuk egy sürgölődő, csokornyakkendős pincér. Besszolov ráparancsolt, hogy vegye le magáról a nadrágot, meg az inget, hogy a vendége felvehesse. Artyom erre követelte a saját ruháját, de azt mondták, mindet elégették. Így aztán elfogadta a fekete-fehér ünneplőruhát, kivéve a csokornyakkendőt. A pincér, akinek reszketett ősz szőrrel borított pocakja, vigyázzban állt. Az angyalvért a doktornő lekapcsolta Artyomról, a szúrás helyét a karján tapasszal ragasztotta le.

Alekszej Felikszovics felállt, megtörölte szalvétával a száját; elindultak az asztaltól.

– Ngyonrvendtem! – köszönt el tőlük az ártány.

Mentek és köszöngettek a lakomán beivott és szendergő vendégeknek. Kondrat Vlagyimirodnak, Iván Ivanicsnak, Andrej Oganyeszovicsnak és másoknak.

– Kik ezek? Kik ezek az emberek?

– Kitűnő emberek! – biztosította róla Besszolov. – A legkiválóbbak!

Kiértek a lépcsőhöz.

– Tehát – vonta körbe a térséget a karjával Alekszej Felikszovics. – Elhangzott egy kérdés. Miért a szovjet szimbolika? És íme, a válasz. Korábban, még mielőtt minden összeomlott, itt volt Moszkvában a Hidegháború Múzeuma. Egy magánmúzeum. De! A múzeum éppen a hidegháborús időszak valódi kormányzati bunkerében nyílt meg. Egy egykori úgynevezett „állami objektumban”. Valahogy, a fene se érti, hogyan, privatizálták a viharos kilencvenes években. Nem is lényeges. Elárasztotta a víz, össze volt rondítva, el volt hanyagolva. Mert azokban az időkben mindannyian azt hittük, hogy ezekre a bunkerekre már nem lesz szüksége soha senkinek. Az új tulajdonosok aztán a saját nosztalgikus ízlésük szerint alakították át: így kerültek ide a zászlók, a vörös csillagok, a sarlók-kalapácsok stb. Mintegy a Szovjetunióra utalva, de afféle NEP-es beütéssel. Csodálatosan felújították, amiért hála és köszönet nekik. Hogy úgy mondjam, faekével vették át, és atombombával adták tovább. Érdekes kiállítást rendeztek történelmi tárgyakból, és külföldi turistákat kezdtek idehozni. De amikor kitört a harmadik világháború, azonnal emlékeztették rá őket, mit is jelent az „állami objektum”, és hogy ki itt a valódi tulajdonos és ki az ideiglenes. Mert azok persze, akik jártak itt, igazi „állami objektumba” már nem akartak menni. Mert ott minden szegényes, nincs benne efféle pompa. A magánkéz persze magánkéz. A stílusa pedig olyan fenséges, hogy elakad az ember lélegzete. Nézi ezt a zászlót és eszébe jut, hogyan fenyegette hatalmas birodalmunk az egész világot. Úgyhogy nem is változtattunk meg rajta semmit. Stílusos is, hazafias is, kényelmes is.

Az üveggömbről visszaverődő fénynyulacskák megcsiklandoztak a zászlót, eljátszogattak a címerrel.

– De hát a Vörös Vonal... Éppen ilyen zászlók alatt... Embereket hajtottak a géppuskák elé! Éppen most, a Komszomolszkaján! Tegnap! Egy héttel ezelőtt! A kezem közt... Lelőtték... a kisfiút... Nem az enyémet... De akkor is...

– Na és akkor, már megbocsáss?! Nekünk ehhez semmi közünk.

– Hiszen ti kényszerítettétek Melnyiket, hogy adjon nekik töltényeket! A Hanza! Ott, a Komszomolszkaján, Moszkvinnak! – ébredt fel végre Artyom.

– Először is, mi nem vagyunk a Hanza. Másodszor, senkit se kényszerítettünk. A lőszer a miénk. A Rend pedig egyszerűen csak pénzbehajtó cég. Moszkvinnak kompenzáció járt a Reich tevékenysége miatt. De hogy ők mit csinálnak aztán azokkal a töltényekkel, az már az ő erkölcsi kérdésük. Mi viszont megakadályoztuk a háborút. Amelyik egyébként megint csak nem amiatt robbant ki, hogy miként van felépítve az egész rendszer, hanem a középvezetés szintjén elindított ostoba kezdeményezések miatt. Mint egyébként annak idején a ti hősies bunkeretekkel is történt. Neked talán szükséged lenne egy polgárháborúra?

– Ott, a Komszomolszkaján hány meg hány embert lemészárolták ezekkel a töltényekkel! Élő embereket! Mit riogatsz engem a háborúval?! Ott az emberek éhségükben rátámadnak a géppuskásokra! El tudod képzelni, milyen az?!

Besszolov elhallgatott, és addig hallgatott, míg le nem ért a lépcsőn.

– Mit tegyünk? Igyekszünk megtalálni az ellenszerét ennek a gombarothadásnak. Próbálgatjuk a növényvédő szereket. De vannak bizonyos természetes folyamatok. Hogy úgy mondjam, a metró ökológiája. Vegyük úgy, hogy a populáció nagysága önszabályozással alakul.

– De ti azért itt degeszre zabáljátok magatokat!

– Kialakulhat ilyen vélekedés is – értett egyet vele – De ostobaság lenne azt gondolni, hogy ugyanígy nem zabálja degeszre a Polisz vezetése, vagy Moszkvin, vagy Melnyik. Add meg a császárnak, ami a császáré. Az Állami Raktár konzervjéből nem futja mindenkinek. Így van berendezve a világ. Ha mostak kimegyek innen, és a tányéromon lévő maradékot megetetem egy szerencsétlen, éhező kislánnyal, az semmin se változtat. Az én maradékom nem olyan, mint Jézus hala. Ugyanakkor persze kimegyek, és enni adok az éhező kislánynak. És nem változik tőle semmi.

– Mert a ti Hanzátok semmivel se jobb a Reichnél!

– Mondtam már neked, hogy lényegét tekintve a Hanza – a Reich.

– Mi?

– Gyere utánam!

Artyom utánasántikált.

A lépcsőről leérve a zászló alatt jobbra fordultak. Fejük felett élénk vörös csillag világított. Vörösen világított a „42. bunker” felirat is. Minderre futotta villanyáram. Mindez fontos volt. A folyosón kiértek egy üres bárhoz. A bárpultot neoncsövekből hajlított Kalasnyikov világította meg; pultos nem volt, a felbontott üvegek önmagukat kínálták. Besszolov kihalászott közülük egy nem orosz címkés palackot, fogával kihúzta a dugót, rátapadt az üveg szájára. Odakínálta Artyomnak is, de ő viszolygott tőle.

– Tehát, a Hidegháború Múzeuma! – szólalt meg újra Besszolov, és befordult egy szűk átjáróba: az acéllemezeket szögletes nitteléssel erősítették fel.

Beléptek egy helyiségbe: a falon megvilágított régi térkép: egy hatalmas, a fél világot elfoglaló málnaszínű árnyékra az van írva, hogy SZSZSZR, a szürke európai államocskák egymáshoz szorulnak, és az egész tele van tűzdelve rakéták és óriási szárnyú repülőgépek sziluettjeivel. A sarokban sápadt próbababa áll, beöltöztetve régi egyenruhába – ostoba nyári viseletbe. Hatalmas, kövér bombára vigyáz, amelyet olajfestékkel szürkére festettek.

– Ez itt egy roppant érdekes kiállítási tárgy... A Szovjetunióban készült első atombomba makettje...

A bomba fejébe üvegbúrát szereltek, mintha csak be lehetne nézni rajta a pokol belsejébe. Persze nincs ott semmi: csak valami műszer, mutatókkal.

Artyom azonban nem ezt nézte. Hanem a ahatlmas Európa-térképet.

– Ezek itt ti vagytok, ugye? A zavaróberendezéseitek. Éppen emiatt kerestelek. Mire való ez? Miért kuksolunk itt? A metróban?! Ha az egész világ túlélte?!

– Miért, túlélte? – húzta fel Besszolov csodálkozva a szemöldökét. – Na, jól van, jól van. Túlélte. Bocsika, hogy rád ijesztettem.

– Azok a rakéták és repülők a térképen! Mind a régiek? Hiszen itt még nem is Oroszország, hanem a Szovjetunió szerepel! Hány éves ez a térkép, száz? Hiszen ma nincs is semmiféle ellenség, ugye. Ellenség, amitől Melnyik fél. Ami miatt azokat a zavaróberendezéseket is felállították. A háború befejeződött! Még akkor! Ugye?!

– Ezek nagyon szubjektív dolgok, Artyom. Van, akinek talán még most is tart.

– A Nyugat nem is készül tenni ellenünk semmit! Így van? Ezzel csak te tudod Melnyiket kábítani!

– Mindenki abban hisz, amiben neki kényelmes.

– Minek?! Akkor minek építettétek ezeket a zavaróberendezéseket?! Minek a máshonnan jövőket lepuffantani?! Úgy tenni, mintha az egész földet szétbombázták volna?! Minek? Minek azt mondani, hogy magunk maradtunk?! Minek a metróban kuksolni?

– Azért – vetette le magáról Alekszej Felikszovics minden játékos kedvét, mint kígyó a bőrét –, mert a metrón kívül nem leszünk tovább nép. Nem leszünk többé nagy nemzet.

– Micsoda?!

– Megpróbálom ezt is elmagyarázni. Te pedig ne üvölts tovább, hanem próbálj meg figyelni. És egyébként a zavaróberendezéseket nem mi állítottuk fel. Régiek, még a szovjet időkből valók. Ezt teszi a minőség! A kilencvenes években egyszerűen vállalkozóknak adták át őket, hogy zenét sugározzanak rajtuk. Egy ideig.

Az idős pincér ruhája lötyögött Artyomon. Valahol a hátuk mögött krákogott egyet egy őr, jelezve, hogy jelen van. Alekszej Felikszovics elővett a mellzsebéből egy zsebkendőt, sarkában monogrammal, elsétált a bomba mellett, és letörölte róla a port.

– Hát, kezdjük akár ezzel a szépséggel.

– Minek ez itt nektek? – Artyomot undor fogta el: Besszolov mintha egy halott ajkát csókolta volna meg.

– Hogyhogy? Ismerni kell a gyökereinket – fordult felé mosolyogva. – Ezért nem nyúlunk itt sem-mi-hez. Ez a bomba a szuveneritásunk ősanyja! – Alekszej Felikszovics megsimogatta a bomba hatalmas hasát. – Lényegében neki köszönhetően tudtuk megvédeni magunkat a Nyugatról jövő támadási kísérletektől. Megvédeni különleges berendezkedésünket. A civilizációnkat. Ha a tudósaink nem hozták volna létre, az országot rögtön a második világháború után térdre kényszerítették volna! Aztán pedig...

– Hogy a harmadik világháborúban pedig éppen ezzel...

– A harmadikban? – szakította félbe Alekszej Felikszovics. – A harmadikban egy kicsit túljátszottuk a dolgot. Hogy úgy mondjam, fellelkesültünk a saját tévés igazságunkon. Az ember egyébként is hajlamos arra, hogy a reálisat illuzórikusra cserélje. És egy abszolút kitaIált világban éljen. Tulajdonképpen hasznos tulajdonság. Például az egész metró is remekül elvan ebben az elképzelt koordináta-rendszerben.

– Hogy a metró remekül elvan?! – nyomult hozzá közelebb Artyom.

– Úgy értem, minden működik benne. Mindenki fel van lelkesülve A Vörös Vonalon abban hisznek, hogy a Hanzával meg a fasisztákkal hadakoznak. A Reich emberei abban, hogy a vörösök és a korcsok ellen harcolnak. A Hanzában az emberek Moszkvinnal riogatják a gyerekeket, és a szomszédjukat, mint vörös kémet adják fel. Mintha mindez valóban létezne!

– Hogyhogy mintha? Én ott voltam. – Artyom érezte, mennyire nem kap levegőt ebben a múzeumban. – Ott voltam az alagútban. A Puskinszkaja és a Kuznyeckij moszt között. Ahol a vörösök és a fasiszták egymás ellen uszították az embereket. Többtucatnyi élő embert. Akik halomra gyilkolták egymást... Csákánnyal. Késsel. Armatúrával. Ez valóságosan megtörtént. Érted, te rohadék?! Ez! Megtörtént! Valóságosan!

– Együttérzésem. De mit bizonyít ez? Ki veszett oda? A vörösök? A fasiszták? Nem. Egyfelől néhány genetikailag hibás lény, másfelől néhány szabotőr és fecsegő. Kezelhető konfliktus. És ha kívülről nézi az ember, afféle sajátos öntisztulás. Mintha a rendszerünk élő organizmus lenne... Azok a sejtek, amelyek gátolják a túlélést, kihalnak és lehámlanak. De ismétlem. Nem mi robbantottuk ki ezt a háborút. Hanem a Reich katonai elhárításának középvezetése, csak azért, hogy jó színben tűnjön fel a vezetés előtt, megtámadta a Vörös Vonalat. Miközben fogalma sem volt arról, hogy tulajdonképpen sem a Vörös Vonal, sem a Reich nem létezik.

– Hogyhogy nem létezik?

– Hát, végül is, persze hogy léteznek! Van nevük. Az embereknek fontos, hogy megnevezzék magukat. Hogy tartsák magukat valakinek. És nagyon fontos, hogy harcoljanak valakivel. Mi pedig a segítségükre sietünk ebben. Nem vagyunk mi totális állam! És a lehető legszélesebb választékot kínáljuk nekik: ha szét akarod verni a korcsokat, a Vasgárda toborzót hirdet. Ha arról álmodozol, hogy ingyenkaját kapj és minden közös legyen – fuss a Vörös Vonalra! Ha nem hiszel semmiben, egyszerűen csak jó bizniszt akarsz – emigrálj a Hanzába! Értelmiségi vagy? – fantáziálj csak a Smaragdvárosról, és koptasd a nadrágod a Poliszban. Kényelmes rendszer ez. Én már ott, a Cvetnojon is próbáltam értelmesen elmagyarázni neked. Minek mennél a felszínre? Itt is biztosítjuk számodra a szabadságot. Mit felejtettél odafent?

Alekszej Felikszovics megállt a kijárat előtt, vetett meg egy pillantást a bomba sírkamrájára, majd leoltotta a villanyt. Artyom egyre a válaszon gondolkodott.

– Akkor ti nem a Hanzáról vagytok? Ez az egész nem is a Hanza?

– Miféle Hanzáról? – csóválta a fejét Besszolov. – Mondom, hogy nincs semmiféle Hanza. Nos? Van a Gyűrű, és vannak emberek, akik úgy tartják, hogy a Hanzán élnek.

– Hanem akkor honnan?

– Hát innen. – Alekszej Felikszovics az állványzatból emelt boltíves mennyezet felé emelte tekintetét. – Pontosan innen. Sőt leginkább innen. Kövess!

Egy kis, parkettás szobába jutottak ki, amelyben asztal állt, rajta égő, zöld lámpa: őrhely. A posztoló őr tiszti egyenruhát visel, tiszteleg. Valakinek az előszobája? A félemeletre mozgólépcső fokai vezetnek fel; mellette gipszszobor. A szoba mintha egy másik időből maradt volna itt: nem az alakoskodó kétezresekből, hanem mintha valami régebbiből, ami valójában egyáltalán nem is pergett le.

Felmentek a lépcsőn, egy ajtóhoz jutottak.

Dolgozószoba. Az üveges könyvszekrények könyvekkel zsúfolva; a szoba közepén hídszerű pódium. A sarokban pedig ugyanolyan, a nómenklatúrára jellemző íróasztal, mint amilyen Szvinolupnál és Melnyiknél is volt. Az asztalnál ül valaki.

Mozdulatlanul.

Hátraveti magát. A plafont bámulja. A szeme úgy csillog, mint a műanyag. Zubbonyt visel, a váll-lapján arany csillagok. Hatalmas a fekete bajsza van. A haja lenyalva.

– Ez itt...

– Joszif Visszarionovics. Gyönyörű, nem igaz?

– Sztálin?...

– Sztálin életnagyságú mása. Viaszból. Megnézheted közelebbről is.

Artyom, aki sehogy sem tudott kikeveredni ebből az álomból engedelmesen felment a pódiumra.

Sztálin az asztalra támasztotta élettelen karját; egyik viaszkezében toll meredezett, mintha a bábu-vezér éppen egy rendeletet készült volna aláírni. A másik tenyerét kinyitotta, az ujjait előrenyújtotta. Bajsza alatt késsel metszett, fáradhatatlan mosoly. Mellette rongyból készült, soha el nem hervadó virágok hevertek.

Artyom nem állhatta meg, és megérintette Sztálin orrát. A vezérnek mindegy volt. Mindegy, hogy meghalt és hogy feltámadott, mindegy, hogy most csak egy bábu, mindegy, hogy ezen az áron menekült meg, amikor a világ szétporladt, mindegy, hogy virágot visznek-e neki, vagy az orrát csavarják meg. Sztálin kitűnő hangulatban volt. Sztálinnak minden tetszett.

– Mintha élne, ugye? – kérdezte Besszolov.

– Ez is a... Múzeumból való? Kiállítási tárgy?

Artyom odament a könyvszekrényhez, ujjával letörölte az üvegről a port, benézett a polcokra. Mindegyikre egy és ugyanazt a könyvet zsúfolták, amelyet értelmedtln mennyiségben reprodukáltak. Mindegyik gerincén ez állt: „J. V. Sztálin Összes művei. I. kötet”.

– Ez meg minek? – nézett hátra Artyom Besszolovra. – Mi ez az őrület?

– Itt volt Sztálin dolgozószobája, amikor ez még igazi bunker volt. Igaz, az idegenvezetők azt mondják, hogy Joszif Visszarionovicsnak nem kellett itt üldögélnie: meghalt, még mielőtt az objektumot használatba vették volna. De a nyugati turisták kedvéért megcsináltatták ezt a viaszbabát, a dolgozószobát pedig ügyesen berendezték. Amikor elfoglaltuk ezt a bunkert, Sztálin már itt volt. Mi pedig mindent megőriztünk. Tisztelni kell a néped történelmét!

Alekszej Felikszovics is fellépett az emelvényre, közelebb ment Sztálinhoz, felült az asztalára, kalimpálni kezdett a lábával.

– Ez a folytonosság! Itt van ő, és itt vagyunk mi. Kiderült, hogy nekünk építtette ezt a bunkert. Gondolt a jövőnkre. Hatalmas vezér.

A Vörös Vonalon látott bajuszos portrékon kívül Artyom korábban nem találkozott Sztálinnal. Hogy mit érzett, amikor megérintette a hatalmas vezér orrát? Viaszt.

– Hogyhogy folytonosság? Folytonosság a Vörös Vonalon van.

– Artyom! Ugyan már, Artyom! – ripakodott rá Besszolov. – Akkor már tényleg teljesen a szádba rágom. A Vörös Vonal, a Hanza, a Reich – ezek szintén mind csak bábuk. Amelyek, természetesen, imitálják az önállóságot, a konkurenciát, a harcot. Még háborúznak is, amikor megfeledkeznek magukról.

– Akkor ti kik vagytok?!

Alekszej Felikszovics gúnyosan elmosolyodott.

– Elegáns dolog ez a többpártrendszer. Olyan, mint a hidra. Válassz ízlésed szerint egy fejet, és harcolj a többivel. Vedd úgy, hogy az ellenséges fej a sárkány. Győzd le! Hát a szíve-lelke? – Besszolov végigsimított az asztalon, állát körbejáratta a dolgozószobán. – Itt a szíve-lelke. Látni nem látod, és tudni se tudsz róla. És ha nem mutattam volna meg neked, tovább folytatnád a harcot az ellenséges fejjel. Ha nem a Vörös Vonallal, akkor a Hanzával.

Artyom ott hagyta a könyvszekrényt, szorosan Besszolov elé állt.

– Nem bánod meg, hogy megmutattad?

Alekszej Felikszovics nem mozdult nem húzódott félre, nem félt Artyomtól, mintha nem is Artyom álmodta volna őt, hanem ő Artyomot.

– Menj csak, és meséld el akárkinek, mit láttál itt! Akár a te Melnyikednek. Mit fog mondani rá? Azt mondja, meghibbantál.

Artyom nyelt egyet. Részegségében talán még ezt is kifecsegte?

– Ő nem járt itt?

– Persze hogy nem. Minek engednénk ide mindenkit? Ez templom. Szentély.

– Hát én?

– Hogy te? Te üdvözült vagy, Artyom. A szent őrülteknek be szabad menni a templomba. Nekik mutogatják a csodákat is.

Hírtelen minden megvilágosodott.

– A Láthatatlan Megfigyelők.

– Hangosabban!

– A Láthatatlan Megfigyelők.

– Tessék. Nem is vagy olyan reménytelen eset!

– De hiszen ez mese. Mítosz. Mint a Smaragdváros.

– Pontosan – értett egyet vele Besszolov. – Mese. Dajkamese. – Száz évvel ezelőtt minden összeomlott! Az állam egy hónapig se tartotta magát. Aztán jött a káosz. És azóta... Ezt mindenki tudja. A gyerekek is. Minket senki sem irányít. Magunkban vagyunk. Egyedül. A Láthatatlan Megfigyelők csak mítosz!

– De honnan tudjátok mindannyian, hogy csak mítosz? Mi meséltük el neked azt is. Érted már? Azonnal kész képet kaptál tőlünk, amelyikbe bele tudsz rakni minket is. Hiszen te egyszerű lélek, a szíveddel gondolkozol, nem a fejeddel. Képekben. Semmi baj. hintek neked még néhány sablont, szolgáld ki magad! Láthatan Megfigyelők. Hopp! Egyfelől nyilvánvalóan nem hiszel bennem másfelől pedig mintha már mindent tudnál rólam Pletykák! Jobb, mint a tévé.

– De ti... Vagyis a korábbi vezetők... A kormány, az elnök... Mégiscsak az Urálon túlra evakuálták őket, nem? A kormányzati rendszer összedőlt... Az állam...

– Gondold csak meg: minek mennénk az Urálon túlra? Minek nekünk egy különálló bunker valahol a világ végén? Hogy magunkban kuksoljunk? Mit csinálnánk ott, egymást falnánk fel? Hová mennénk el tőletek: A mi helyünk a nép mellett van! – Besszolov nagyot nyújtózott, mint egy jóllakott kandúr.

– És hol voltatok? Hol voltatok, amikor mi a szart zabáltuk? Amikor egymást fojtogattuk? Amikor miattatok megdöglöttünk odafent? Akkor hol voltatok?

– Mellettetek. Mindig mellettetek. A falon túl.

– Ez! Nem! Lehetséges!

– És mégis működik. Csak érteni kell hozzá.

Besszolov leszállt az asztalról, meghúzta borostyánszínű üvegét.

– Jól itt ragadtunk. Gyere, megmutatom a hétköznapi életet! Ami egyébként elég aszketikus. Csak hogy ne gondold...

Gondosan visszaültette a helyére a lecsúszni készülő Sztálint, és lekászálódott a pódiumról. Artyom még tétovázott, emésztette, amit megtudott.

– Rohadékok vagytok.

– Miért, mit csináltunk? – kérdezte Alekszej Felikszovics. – Éppen ellenkezőleg: csak minimálisan avatkoztunk be! Hiszen mi csak megfigyelők vagyunk! Ráadásul láthatatlanok. Csak amikor megbillen a rendszer, akkor kell helyreigazítanunk.

– Arendszer?! Az emberek a saját kölykeiket falják fel éhségükben!

– Na és?! – förmedt rá Besszolov haragosan Artyomra. – Nem nekünk támad kedvünk felfalni a kölykeiteket. Nektek támad rá kedvetek. És nekünk nincs kedvünkre, hogy felfaljátok a kölykeiteket. Nekünk csak az van kedvünkre, hogy titeket irányítsunk. De ha irányítani akarunk benneteket, kénytelenek vagyunk megengedni, hogy felfaljátok a kölykeiteket!

– Hazugság! Ti dugtatok ide be bennünket, és ti is tartotok itt! Úgy bántok az emberekkel, mint a disznókkal! Mindenütt besúgók... Egyik helyen az SZB, a másikon a KGB, a harmadikon... Mindenütt Szvinolupok... Mi a különbség a Reich meg a többi között?

– Hát, ezekkel másként nem boldogulsz. A mi népünkkel – válaszolta szigorúan Besszolov. – Természeténél fogva ilyen. Ha engedsz kicsit a présen, máris lázadás tör ki! Mindig szem előtt kell, hogy legyen. Mi történt ott a Komszomolszkaján is? Követelték, ami jár nekik. Fellázadtak. És mivel végződött? Vérontással! És megingatta ez a Vörös Vonalat? Egy fikarcnyit sem! Úgyhogy a mi népünknek az isten küldte a különleges szolgálatot! Mert természettől fogva lázadó! Azok a géppuskák... Ők maguk nyomultak egyre közelebb azokhoz a géppuskákhoz, beálltak az első sorba. Egyébként a türelmesebbek túlélték. Persze ez is egyfajta szelekció. És hogy lehetne még másként irányítani őket? Egész idő alatt el kell terelni a figyelmét. Meg kell zabolázni. Csatornába kell terelni, hogy úgy mondjam. Valami eszmével látni el. Vallással vagy ideológiával. Állandóan ellenséget kell neki gyártani. Nem bír meglenni ellenség nélkül! Ellenség nélkül el van veszve! Képtelen az önmeghatározásra. Semmit sem tud magáról. Itt volt például két évvel ezelőtt tartaléknak az a jó kis ellenség. A feketék. Jobbat külső fenyegetésnél ki se lehetett volna találni! Elpiszmogtak maguknak a felszínen. Szénfeketék voltak, még szemfehérük se volt, úgy néztek ki, mint az ördögök. Rettegést és undort váltottak ki mindenkiből. Nagyszerű ellenség voltak. És minden azonnal világossá vált: ha ők feketék, akkor mi fehérek. Tartogattuk is őket a legrosszabb esetre. „Az emberiség veszélyben van” forgatókönyve. De nem, akadt egy kretén, feltúráztatta a Rendben azt a vén hülyét, és fogták magukat, és mint a szafariban, rakétákkal lelövöldözték a mi kezes ördögeinket. El tudod képzelni?

– El.

Megpróbáltuk a Poliszon keresztül megakadályozni, elhintettük, hogy a feketék egyelőre nem jelentenek semmiféle veszélyt, de hiába. Egyszóval, a forgatókönyv kútba esett. Muszáj volt a te Melnyikedet is kézhez szoktatni. Pedig legszívesebben azonnal levágtam volna a kezét azért, amit művelt. De hát ez nem egy diktatúra. Jössz?

Artyom kábán támolygott Besszolov nyomában. Elhaladtak az őr mellett, aki megint felugrott és tisztelgett. Egy szűk átjáróba kerültek, amelynek fémpadlója döngött a lépteiktől. Elhagyták a fordulót, ahol az étterem terült el. A tükrös gömbről odaugrott hozzájuk egy fénynyulacska, behatolt Artyom szemébe. A gömb úgy forgott, mint Artyom kobakja – korábban tükörvászon volt, amelyre ráfért az egész tükröződő világ. De a tükröt összetörték, és az ördög se tudja, mire ragasztgatták rá a darabjait, és most szórakoztatásképpen meg a látványosság kedvéért rávilágítottak egy reflektorral.

Elhagyták a fordulót, mentek tovább.

– Mivel? Mivel vettétek meg őket? – kérdezte bambán Artyorn – Moszkvint, a Führert, a többieket?

– Hát, ebben nem szabad általánosítani. Minden emberhez másként lehet hozzáférkőzni. Moszkvin szereti a pénzt, és megmérgezte a bátyját. Jevgenyij Petrovicsnak pedig van egy ujjatlan lánya. Így született. Szentimentális ember. Elfogadtatta a korcsokról szóló törvényeket, ő maga viszont nem tudja betartani azokat. Mi pedig küldtünk neki egy fényképet. Ez itt, Jevgenyij Petrovics, maga, ez itt, a karján a kislánya, és a kedves felesége is maga mellett áll, hogy semmi kétség se legyen. Úgyhogy játsszon a szabályok szerint, Jevgenyij Petrovics, és játsszon buzgón, mert az állampolgárainak hinniük kell magában. Egyetlen tetves állampolgár sem kételkedhet abban, hogy a maga Reichje a világ legvalóságosabb Reichje. Hogy kész akár az életét is odaadni a Reichért.

– Nincs már többé semmiféle Reich. Felzabálta, megemésztette, és kiszarta saját magát. És a Führerük is meglépett.

– Mi pedig visszahozzuk, és visszaültetjük a helyére. És felhúzunk neki egy új Reichet, jobbat, mint az előző. A feleségét meg a kislányát már elkaptuk, a Führer is idemászik majd.

– De minek?! Hiszen az egy emberevő!

– Jókat kérdezel, te habókos. Hát mert csak. Mert már megszoktuk, hogy együtt dolgozunk Jevgenyij Petroviccsal. Vele minden világos. És nem vetettük be ellene a kompromittáló anyagot, úgyhogy gond egy szál se. Minek keresnénk új embert, járnánk utána a gyengéinek, vetnénk neki csalétket, amikor van itt nekünk egy ilyen remek példány? Rosszul viselkedett – na, igen, majd megbüntetjük érte. Hová lennénk mi a Reich nélkül?

– De hiszen aljasok! Vadállatok! Vagy vadállatok, vagy gyávák!

– Vadállatok nemcsak ott vannak, hanem az egész metróban. És éppen nekik építettünk fel egy csodaszép ketrecet. És a vadak maguktól másznak bele a metró minden szegletéből. A Vasgárda és a többi. Harcolni a korcsokkal. Kiereszteni a gőzt. Ha nem lesz Reich, akkor ők hová menjenek? Gondolj az emberekre! Nem, jobb inkább, ha a Reichért törik magukat. Vagy a Vörös Vonalért. Vagy a Rendért. Válassz ízlésed szerint. Szabadság! Nahát, ez a szabadság!

– Az embereknek nem erre van szükségük!

– De erre. Éppen erre. Hogy ne unatkozzanak. Hogy legyen mivel elfoglalni magukat. Hogy legyen választási lehetőségük. Ez egy egész világ itt, a föld alatt! Egy igazi, önmagáért való világ. És nincs szükségünk semmilyen más fenti világra.

– De nekem szükségem van!

– Na, jó, neked igen, de senki másnak.

– Lehet, hogy odafönt rokonaik vannak! Ha másért nem, hát ezért!

– A rokonaik most már mind itt vannak. Téged viszont isten bizony nem értelek. Csak az egészségedet tetted tönkre. Alig tudtak helyrehozni, kis hülye. Mi a fenét keresel te ott?

– Odafent születtünk. Ott a helyünk. A levegőn. Egészen másként lélegzem ott! Másként gondolkodom! Itt nincs elég irány! Itt csak előre, meg hátra van. Szűk ez a hely nekem, érted? Te magad nem érzed ezt?

– Nem. Tudod, nálam éppen fordítva van: az utcán szédülök. Azonnal kívánkozom vissza a bunkerbe. A kényelembe. Hát így. Van egy lakótelepünk. Kis lakásokkal.

Befordultak.

Egy hatalmas, tíz méter átmérőjű, vak alagútba, amely elkezdődik valahol a földben, és ugyanúgy a földbe vezet. Hány van még itt ilyenekből? A járat vitt tovább.

Úgy tetszett, későre jár az idő. A bunker lakói szétszéledtek a hófehér kocsmából, szakadtan és koszosan hazavánszorogtak. Artyom belesett az egyik lakásba, amelyet az alagút alján alakítottak ki. Aztán egy másikba is. Valóban kényelmesek voltak. Emberhez méltóak.

– Miért mutatod meg mindezt nekem? Miért mondod el?

– Tudod, én kedvelem ezt. Szeretek elvitatkozgatni. Te forradalmár vagy, nem? Miért üldögéltél ott Szásánál? Engem vártál. Romantikus vagy. Le akartál lőni a revolvereddel? Azt hitted, ha megölsz az életetek rendbe jön? De hát én csak a belpolitikát viszem! Vágj le és azonnal új fejes nő a helyembe. Már akkor, ott, a Cvetnojon megpróbáltam helyrerakni az agyadat. De, látod, kihagy az emlékezeted.

– A Cvetnojon?

– Mondom én, hogy kihagy. De min csodálkozom? Szimbolikusan persze. Az emlékezet kihagyásotok nekünk áldás. Senki nem emlékszik semmire. Kérészéletű nép. A tegnapi nap mintha nem is létezett volna. És a holnapira meg nem is akar gondolni senki. Totális most.

– Miféle holnapi napra?! Hogy lehetne a holnapot tervezni, ha a kaja mára is alig elég? Mármint azoknak, akiknek szerencséjük van?!

– Na, épp ebben áll a mi művészetünk. A kajának mindig csak mára kell elégnek lennie, és mára is épphogy. Éhgyomorral érthető dologra vágyik az ember. Tudni kell egyensúlyozni. Ha hagyod, hogy telezabálják magukat, azonnal emésztési zavar és önhittség lép fel. Ha nem figyelsz a kosztjukra, mindjárt megdöntik a hatalmat. Vagy azt, amiről azt hiszik, hogy hatalom. Iszol velem a művészetünkre?

– Nem!

– Kár. Többet kéne innod. A nép menekvése a vodka. Egyébként használ a sugárzás ellen is.

– Aha. Kösz, hogy emlékeztetsz rá.

A tiszta, idegen vér sűrűn csordogált Artyom ereiben, mint a zselé, égette és zavarta. Szerette volna visszakapni a sajátját, azt a hígat és szennyeset, fertőzöttet. Csak hogy ne legyen adósa semmivel ezeknek a rohadékoknak. Éljen inkább csak egy hétig, de égesse el a saját életét, semmint ezzel a kölcsönkapottal flangáljon.

– Így beszélsz a népről... De te... Te honnan származol?

– Hát... talán úgy hangzott, mintha én nem szeretném a népet. Vagy megvetném. Pedig éppen ellenkezőleg, egész lelkemmel mellette vagyok! Szeretem a népet, elhiszed? Kijárok a nép közé, ismerkedem, beszélgetek velük. Mint ahogy veled is összeismerkedtem. Csakhogy ha szereted a népet, teljesen meg is kell értened. És becsületesnek kell lenned. Nem szabad elcsábulnod. Igen, ilyenek nálunk az emberek. Érezned kell, milyen embereket irányítasz. Segíteni kell a népednek. Ösztökélni. Elkapni az ördögöket.

– Irányítani? Ki irányít? Eloi a morlockokat? Te arisztokrata vagy talán?

– Hogy én? – mosolyodott el Besszolov. – Miféle arisztokrácia? Az arisztokráciát már mennyi ideje, hogy agyonlövöldözték! Még csak nem is moszkvai vagyok. Tévés újságíróként kezdtem. Szarul fizettek, hát elmentem politikai tanácsadónak. Aztán felpörögtek a dolgok. Úgyhogy nagyon is népi sarjadék vagyok.

És Artyom hirtelen azt gondolta: csak hadd folyjon az ereiben a zseléjük. Kap egy kis haladékot, ami alatt még lesz ideje ezt-azt megtenni.

Körbenézett: nem túl nagy itt az őrizet. Természetesen végig kell menni az egész bunkeren. És ha az egyik alagútban lesz egy katonai bázis? Vajon kikre támaszkodnak?

– Hát ott mi van?

– Ha akarod, odamegyünk. A harmadik alagútban raktár van, a negyedik viszont üresen áll. A vállalkozóknak a háború előtt nem maradt idejük, hogy renoválják, meg mi se értünk rá. Mi az, arra gondolsz, hogyan lehetne minél ügyesebben mindent kipréselni? – kacsintott oda neki Besszolov. – Így is fel tudlak venni inasnak, csak kérned kell.

– Arra gondolok, hogy végül is nem mondtad el, miért kell itt baszakodnom. Nem érted? Akár jobb, akár rosszabb, ez akkor is a föld alatt, a metróban van. Ki a fasznak kell ez? Amikor odafent egész városok vannak? Erdők! Mezők! Óceán is, bazmeg!

Egy hatalmas, üres, bordázott alagúthoz értek, amelyet rozsdás víz öntött el. Tovább nem lehetett menni. Berregett a szivattyú, amint szívta ki a vizet az üregből.

– És honnan tudod, mi van odafent? Hm? Lehet, hogy ugyanaz, mint itt, nálunk, csak mennyezet nélkül. Meg szól a rádió. És attól az már paradicsom? Szabadság? Testvéri szeretet? Ne röhögtess. Szétszélednek az egész földön, magányosan, hatalom, állam nélkül elvadulnak, elfelejtik azt is, hogyan kell olvasni meg írni. Én a kivételességről beszélek neked. A mi metrónk kivételessé tesz! Ötvenezer ember együtt, egy helyen. Csak ilyen koncentráltságban lehet megóvni a civilizációt, a kultúrát. Csak ilyen módon. Igen, a metróban. És? A szabad levegőn az emberek gyorsabban elállatiasulnak, gyorsabban elfelejtik, mi az, hogy embernek lenni. Igen, ott fent lesz belőlük Neander-völgyi, többnejű, szodomita! Az értelmes emberek, a szellem emberei viszont itt lesznek!

– A szellem emberei?! És kik zabálják fel a saját kölykeiket?

– Ugyan már! Robinson se egy pillanat alatt szoktatta le Pénteket az emberhúsról. Egyszerűen csak óvakodunk a hirtelen mozdulatoktól. De előbb vagy utóbb...

– És miért nem inkább ránk van bízva a választás? Hogy fent akarunk-e élni? Miért nem kérdeztetek meg minket is róla?!

– De megkérdeztünk – mosolyodott el Besszolov. – És meg is kérdezünk.

– Nem tudsz nekik enni adni! Gombavész pusztít! Engedd el őket, hogy legalább ne dögöljenek itt éhen!

– Hatalmas népünk túlélt már ennél nagyobb megpróbáltatásokat is. Majd ezt is túlélik valahogy. Tudod, milyen életképesek? Kibaszottul.

– Hadd menjenek fel! Adj legalább esélyt nekik!

– Fel? Azt hiszed, odafent kolbászból van a kerítés? Te jártál fent. Balasihában, például. Mit zabálnának ott?

– Megtalálják a módját, hogyan lakjanak jól!

– Kibaszott nagy romantikus vagy te. Mi a francnak pazarlom egy ilyen hülyére az időm?

– Akkor engedj ki legalább engem! Én nem kértem, hogy mentsenek meg! Hogy az olyanok, mint te...

– Miért, azt gondolod, hogy ha téged kiengedlek, akkor az egész metró utánad indul? Itt hagysz bennünket, elmondod az embereknek az igazságot, és felvezeted őket a felszínre? És ott nem úgy lesz minden, mint itt?

– Nem úgy lesz!

– Akkor menj! – mondta egykedvűen Alekszej Felikszovics. – Húzz el innen! Még a forradalmi Nagant-odat is visszaadom! Nem fog hinni neked senki, mint ahogy te se hittél nekem. Felfogod egyáltalán, hogy semmi egyebet nem fogsz tenni, mint újra elmeséled nekik a Láthatatlan Megfigyelőkről szóló mesét? Ébredj már fel, Artyom!

Artyom bólintott. Elmosolyodott.

– Azt majd még meglátjuk.

21. FEJEZET
A BAJTÁRSAK

Levették a fejéről a zsákot.

Körbenézett.

De enélkül is kitalálhatta, hová hozták: a hangok alapján tudta, hogy a Cvetnojra. Oda, ahonnan elvitték. A bunkerből zsákba húzott lejjel hozták, hogy ne találhassa meg a visszavezető utat.

Lekattintották róla a bilincset, lerántották válláról a köpönyeget, fenéken billentették; aztán leesett mellé és megcsörrent a járdán a fekete revolver.

Artyom legelőször is az után kapott. Üres volt. Megfordult, de a kísérői már felszívódtak a tömegben. Felbukkant ugyan két szürke emberi porszem, de mindjárt össze is keveredett a többi szürke homokkal.

Azonnal, minden halogatás nélkül kihajították a bunkerből. Úgy, ahogy volt, a pincér egyenruhájában. Csak a doktornő tudott még belegyömöszölni valami tablettákat az élére vasalt nadrágja zsebébe. A jótét lélek. Aztán zsákot húztak a fejére.

Leült, gondolkodott. Körötte mindenütt keféltek az emberek, mert valahogy élni kellett. És Artvomnak is együtt kellett élnie most már valahogy mindazzal, amit megtudott, és ami belekerült recsegő-ropogó, furnérlemez falú koponyájába. Az ismeretek nyomták belülről a milliméter vastagságú falat, Artyom nem tudott együtt élni velük.

Hihetetlen volt, hogy minden, ami a metróban zajlott – az egész pokol, az egész kilátástalan helyzet, az egész badarság – valóban valakiknek a műve volt, és hogy valakik ezzel még tökéletesen elégedettek is. Nem az volt rettenetes, hogy az embereket földdel keverték össze, hogy eltorlaszolják velük az alagutakat, hanem az, hogy enélkül nem maradhatott volna fent a világ, belezuhant volna a gödörbe. Képtelenség volt felfogni egy efféle világfelépítést.

És képtelenség volt megbocsátani is.

Csak ült, nézte valakinek az ütemesen le-fel mozgó fehér fenekét, és vitatkozott vele, mintha ez a segg lett volna Besszolov feje. És elmondott neki mindent, amit nem volt képes elmondani Besszolovnak.

– Hát persze, ha ennyi éven át folyton hazudnak az embereknek... Akkor hogy tudnák megkülönböztetni az igazságot a... Ha mindig belenyomják a fejüket a moslékosvályúba... De ez nem jelenti azt, hogy nem képesek felegyenesedni... Felnézni, vagy legalábbis előre... Persze, ti így rendeztetek be mindent... De ez nem jelenti azt, hogy az emberek nem tudnak... Vagy nem akarnak... Kérdezitek őket? Na persze. Csak ti magatok dugdossátok az orruk alá a helyes válaszokat...

A fenékkel könnyű volt vitába szállnia. A fenék nem válaszolt.

– Hogy mit értenek az emberek... Titeket kell eltüntetni... A büdös francba... A bunkereteket... Szétzavarni benneteket. Ha nem kergetünk szét... Nem lehet felnyitni a gennyes sebet... Akkor semmi se... Titeket kell, kövér patkányokat... A grabancotoknál fogva... És megmutatni benneteket az embereknek... Beszéljetek így az emberek előtt... Róluk... Mint a barmokról... Akkor majd. Akkor majd meglátjuk. Bunkerben laknak... A rohadékok... Mindet szétzavarom... Ha nekem nem hisznek, nektek majd hisznek... Rábírlak benneteket, hogy mindent elmondjatok... És ha nem, akkor... Akkor ezzel a pisztollyal... Nem csak nekünk van ám tarkónk... Szemetek...

Megszorította a töltetlen Nagant markolatát.

Egyedül ezt nem tudja véghezvinni. Egyedül nem tehet semmit.

Kisszámú a csapata, de van. Letyaga, Homérosz, Ljoha. Össze kell szedni őket. Elmesélni nekik, azoknak, akik már tudják a fele igazságot, a másik felét is. Megkérdezni őket. Együtt kigondolni, hogyan találják meg, és hogyan számolják fel ezt a patkányfészket.

Mennyi idő telt el közben? Egy hét? Vagy több? Nyilván mindannyian szétszéledtek a metró területén. Bevették magukat valami résbe. Az egyik azért, hogy ne találja meg Melnyik, a másik azért, hogy a Hanza. Homérosz viszont... A Reich már nem létezik többé.

Homérosz talán tudja, hol kell keresni a többieket. És hogy Homéroszt hol kell keresni az nyilvánvaló.

Felállt.

Elindult, félrelökdöste útjából a tenyerükön sorszámot viselő alakokat, akik sorban álltak az ölelésért, ellépdelt a félig-meddig megszáradt fasiszták mellett, a mindenféle rendű-rangú szajhák mellett, a megriadt kamaszok mellett, akik azért jöttek, hogy felfedezzék maguknak a szerelmet, a kiégett sztalkerek mellett, akik legalább nézni szerették volna, a gazemberek mellett, akiket szétbaszott az élet, és a nőkön keresztül most ők akarták szétbaszni az életet. Mindenki mellett, aki vagy csak most kezdte, vagy már éppen befejezte érett korát a föld alatti létben.

Hol van Szása szobácskája?

Megtalálta.

Kopogtatás nélkül, soron kívül lépett be, a Nagant markolatával fejbe kólintott egy meztelen seggű vitézt, lerángatta Szásenykáról, begyömöszölte a sarokba; és csak ekkor köszönt, oldalvást fordulva, hogy Szásenyka közben be tudjon burkolózni.

– Hol van Homérosz?

– Neked nem szabad itt lenned, Artyom – nézett rá a lány alulról. – Minek jöttél vissza?

– Hol az öreg? Nem hagyott itt téged, ugye? Vagy itt hagyott? Hová ment?

– Elvitték. Kérlek, menj el.

– Elvitték? Kik?!

– Segített? Alekszej segített neked? Jobban nézel ki.

– Ő is segített. Te is segítettél. Köszi, bazmeg, mindannyiótoknak. Minden jótevőnek.

– Hiszen meg akartad tudni. Hát megtudhattad. Vagy nem? Vagy mit akartál? Egyszerűen csak meghalni?

– Igen. Bocsáss meg. Én... Én tőle... Tőlük... Nem akarok semmit. Ez könyöradomány. Nem kell. Megvolt. Most pedig... Most pedig köszönöm, elég.

– Miért jöttél el tőlük? Hiszen ott... Hiszen ott egészen más az élet, ugye?

– Miért, te nem jártál ott? Nem vitt el téged?

– Megígérte. El kellett volna vinnie. De megkértem, hogy téged vigyen helyettem. Egyelőre.

Nem vesztettél semmit. Ugyanaz az élet. Csak jobb a kaja. Meg a gyógyellátás, persze. És te képes lettél volna elmenni? Ezekkel?

– Mit mesélt neked?

– Mindent elmesélt. Mindent. A láthatatlan Megfigyelőket, a hatalmat, a vörösöket, a fasisztákat, mindent.

– És elengedett?

– El.

– El kell menned innen. Mindenkit elvittek a tieid közül Azt a brókert is. Mindenkit. Aznap, amikor te... Lehet, hogy már nem is élnek. Nem tudom.

– Kik? A megfigyelők?

– Nem. Nem az ő emberei voltak. Hanem a Rend.

– A Rend... Ide hallgass... Meg szeretném érteni. Mindent elmondott neked, ugye? Tudtál mindent. A fenti világról. De hiszen ez volt a te álmod is. Visszatérni oda. Ugyanúgy, mint az enyém. Hogy mind-annyian... Megint! Ott legyünk! Hiszen te meséltél róla. Te magad! Mit keresel te itt? Miért vergődsz itt, ebben a szemétgödörben? Miért nem szöktél el? Miért vagy itt?

Szása csak állt előtte, olyan vékony volt, mintha ceruzával rajzolták volna, átfogta magát a karjaival. Gyanakodva nézett Artyomra.

– Menj el! Tényleg.

Artyom elkapta törékeny csuklóját.

– Mondd meg nekem! Fel akarom vinni az embereket. Azt kérded, miért nem maradtam ott. Mert a többiek... Mi, mindannyian itt vagyunk. Tudniuk kell. Mindenkinek. Muszáj megtudniuk. Nem fogsz elárulni? Megint, neki? Nem dobsz fel?

– Nem, nem árullak el.

Az ajka ezzel mintegy lepecsételődött. Artyom várt.

– De nem megyek veled.

– Miért nem?

– Mert szeretem őt, Artyom.

– Kit?

– Alekszejt.

– Ezt a... vén faszt? Ezt a perverz állatot?! Hiszen ez... Ennek nincs lelke... Csak hallottad volna, miket beszélt... Az emberekről! Te szereted őt?!

– Igen.

Artyom elengedte a kezét, mintha megégette volna magát vele; hátralépett.

– Hogyan?!

– Szeretem – vonta meg Szása bebugyolált vállát. – Olyan ő nekem, mint a mágnes. Ő a mágnes, és pedig a vasreszelék. Ennyi. Ő a gazdám. És hozzám mindig jó volt. Kezdettől fogva.

– Hiszen odadob másoknak! Hiszen az tetszik, ha nézheti, ahogy téged mindenféle alakok... Mindenféle mocskok!...

– Igen – bólintott rá Szása. – Ő ezt szereti. És nekem is tetszik.

– Tetszik?!

– Miért? Neked se jön be az ilyesmi? Mint Homérosznak? Akkor bocsáss meg.

– És te azt várod... Azt várod, hogy magával vigyen oda?

– Felszabadult egy hely náluk. Engedélyt kapott rá. De én...

– Jól van. Megértettem. Magad helyett engem küldtél... Rendben. Felfogtam. Jól van.

– El kell menned innen.

– Tényleg szeretnél odakerülni? Hozzájuk? Abba a nonstop kocsmába? A bunkerbe?! A felszín helyett – még mélyebbre?!

– Nekem mindegy, hová. Vele akarok lenni. Az övé vagyok. És ennyi.

– Rendben. Értem.

Álldogált még egy darabig. Aztán levette a nyakából a keresztet. Odahajította.

– Szia. Köszi.

– Szia.

Kilépett: a világ a feje tetején állt.

Keresztülvergődött a kéjelgő, kérészéletű, részeg tömegen. Szásának azt mondta, hogy érti, pedig nem értett semmit. Hogy képes Besszolovval? Hogy lehet egy ilyet szeretni? Hogy tudhatja akár csak a léghajóit is a bunkerről szőtt álomra cserélni? Vagy bordélyra a megalázó, rövid, bordélyba illő szerelmi légyottok kedvéért? Hiszen Besszolov a bunkerből hozza neki az ételmaradékot, ahogyan a szerelem morzsáit is. Szásának pedig így is jó, elég neki ez is, az is. Nincs elkényeztetve.

– Hé, ember! – nyúlt valaki a pincérruhája után. – Egy liter cefrét!

– Húzz a faszba!

Kiment a kikötőhöz. A víz magasan állt, egészen a peronszéléig.

Össze kell zúzni. Össze kell zúzni mindent. Összetörni a picsába!

Melnyik tehát elvette tőle minden bajtársát. Homéroszt, Ljohát, Letyagát. Ki kell szabadítani őket, ha élnek egyáltalán. Egyedül semmire se megy.

Melnyik.

Ha a maga oldalára állíthatná a Rendet... Ilyen erővel a háta mögött a megfigyelőktől se félne. A Rend megvédte a bunkereket, most el is foglalhatja.

De hogyan lázítsa fel őket? Meséljen nekik az elárult bajtársairól? De vajon Melnyik árulta-e el őket, és kinek? Hiszen őt magát is eladták és megvették, a vén idiótát; a srácok pedig értelmetlenül haltak meg. A középvezetés szintjén állók kezdeményezése miatt. Vajon maga az öreg felfogta már, miért adta oda a lábát?

És ha elmesélné, elmagyarázná neki?

Mit tudhat Szvjatoszlav Konsztantyinovics a metróról? Csak annyit, amennyit Besszolov megosztott vele. Nyilván neki is csak féligazsággal tömték teli a száját. És nem lehet éppen boldog attól, hogy hősből tolószékes nyomorék lett, és nem ám a metró megmentéséért, hanem mert az igazság másik felét nem bízták rá.

A peron másik végében, a kikötőnél ott himbálózott a vízen egy palacktutaj. Mellette részeg vasutas horkolt. Artyom körbenézett, elgondolkodott. Keresztül kéne hajózni az elárasztott Reichen – csak nem ér tán mennyezetig a víz? – és már ott is a Polisz. Kiköveteli, hogy beszélhessen Melnyikkel. És elmond neki mindent, amit nem tud, feltárja előtte az igazságot. Ha nem is áll Artyom oldalára, legalább a társait engedje el.

Amíg közeledett a tutajhoz, az egyik lebujból elemelt egy disznózsír-lámpát. Nem elemlámpa ugyan, de valami kis fényt csak ad az alagútban. Odalopakodott a tutajhoz, lakájcipője orrával megbökte az alvó embert – azt mintha agyonütötték volna.

Elkötötte az ingatag hajót, felugrott rá, és elindult vele a zavaros folyón az alagútba. Evező helyett egy botra kötözött cserpákot talált, hol az egyik, hol a másik oldalon evezett vele. A tutaj kényszeredetten pörög-forog, nincs kedve visszamenni, de azért csak elindul a sötétség felé. A lámpa fénye egyetlen lépésnyire világít, a cserpák is távolabbra lendíti. Az alagút lejt, a víz emelkedik; a mennyezet süllyed, egészen Artyom feje búbját súrolja. Lesz elég levegő?

Állva nem bírt tovább evezni, nem engedte a mennyezet. Le kellett ülnie.

Patkány úszott szembe vele. Amint meglátta a szárazat, megörült neki.

Felkecmergett Artyom mellé a tutajra, szerényen leült a szélére. Artyom nem zavarta el. Valaha félt a patkányoktól, de már rég hozzájuk szokott. A patkány az patkány. A szar meg szar. A sötétség sötétség. Az élete olyan, mint mindenki másé. És ha nem tudta volna meg, hogy létezik másféle is, észre se vette volna, mint ahogyan a többiek sem.

A lámpa próbált nemcsak előrenézni, hanem lefelé, az áttetsző mederbe is.

Odalent csobbant valami.

Szására gondolt. Búcsúzott tőle. Szása vajon miért nem akarja elmondani az embereknek, hogy nem kell a föld alatt élniük? Ő maga miért van itt? Miért választotta Besszolovot?

Bűzlött az égett disznózsír. A patkány élvezettel szívta be.

A tutaj feneke alá hulla került, a palackokon át a lámpára meresztette homokkal teli, nyitott szemét. Már rég nem látott világosságot, most megpróbálta felidézni, mi is az. Vaskos ujjaival beleakaszkodott a tutajba, egy ideig akadályozta az előrejutást, aztán elengedte.

A mennyezet még tovább ereszkedett. Ha leguggolt, a mennyezeti bordákat és eresztékeket kézzel is elérhette.

A patkány gondolkodott, gondolkodott, aztán a vízbe vetette magát. Mégis inkább a Cvetnoj felé vette az irányt, az övéihez.

Artyom megállt. Visszanézett: ugyanolyan sötét volt ott is. Sőt még sötétebb. Kezével kotorászni kezdett a mellkasán, de a keresztet már nem találta. Jól van, valahogy csak lesz. Elmondta a kérését csak úgy, a kereszt nélkül.

És evezett tovább.

Aztán a víz apadni kezdett.

Talán túljutott valami mélyedésen, valami mélyebb részen. A mennyezet már nem akarta agyonnyomni, felemelkedett, lélegzethez juttatta. Valahol elöl fény derengett: pislogni próbáltak az egészen magasra felkapaszkodott égők. Úgy látszik, a generátorok túlélték valahogy az özönvizet.

Mire az állomásra ért, már csupa zátony volt minden. A peronon már csak térdig ért a víz. Az ottaniak azonban egyelőre nem siették el, hogy visszatérjenek. Azok, akiknek nem sikerült elmenekül csüggedten és nyughatatlanul puffadtak. Rettenetes bűz áradt Artyom szinte az egész arcával érezte.

Talajvíz mosta el a Darwin állomást, lehántottá róla a kérget, megint Csehovszkajává változtatta. Egész gyilkos díszítése – transzparensek, freskók, portrék a mocskos lében úszott.

Semmi baj. Összeszedik magukat, és rendbe hozzák. Újraépítik a ketrecet. Ditmar helyett Dietrich lesz, és annyi; Jevgenyij Petrovics visszatér, a saját emberük, benne van a rendszerben, még ha népnyúzó is. Mert minden olyan csodálatosan és kényelmesen ki van találva, itt bemásznak a mi kis emberkéink, emitt pedig kijön a darált husi Mint ott, Balasihában is. Mint az egész metróban.

És valaki természetesen majd befejezi Jevgenyij Petrovicsnak a történelemkönyvet is. Valószínűleg Ilja Sztyepanovics. Kénytelen lesz a tanár úr egyedül nekiveselkedni, ha már Homéroszt lenyelte Melnyik. De semmi baj: Ilja Sztyepanovics mindent úgy fog megírni, ahogy kell: a Schiller állomáson heroikus védelmi vonalat alakít ki a vörösök ellen, a korcsok pedig nem védeni, hanem támadni fogják az állomást. És valami lélekemelő befejezés is lesz, persze. Hogy, mondjuk, az ellenség ármánykodása miatt bezúdult az ár, de nem törte meg az államot, mert az, mint főnix a hamvaiból, feltámadt, és jobb lett, mint volt.

Hogy tud ezzel Szása lefeküdni?

A cserpákkal szétcsapott egy ázott papírcsomót. Megnézte: szétmállott újságok. Az egyiken még olvasható maradt, hogy „Vas”, egy másikon hogy „Ököl”. A hétköznapjaik foszlányai. Hiszen még nyomdájuk is volt itt valahol. Ditmar nem hazudott, komolyan gondolta, hogy kinyomtat tízezer vaskos kötet igaz történelmet.

Az állomás véget ért, megint az alagút következett.

Sok mindent átgondolt közben – hogyan jusson át az ellenőrző ponton, mit hazudjon nekik. De nem volt érkezése bármit is hazudni, nem a Polisz szokásos, teszetosza határőrei teljesítettek szolgálatot, hanem a Rend hallgatag kőszobrai.

Hogy le ne lőjék, odakiáltotta nekik, hogy ő Artyom, és hogy Melnyikhez jött. Bizalmatlanul mentek oda hozzá, végigtapogatták bohócruhája zsebeit, és mintha fel is ismerték volna, de a maszkjukat nem vették le. Elvették a Nagant-ját. A szolgálati folyosókon vezették végig, hogy ne nyugtalanítsák az itteni üresfejű polgárokat.

De nem Melnyikhez vitték.

Egy kis lyuk ajtaja. Rácsok. Őrség.

Bevezették, rosszindulatúan hátba lökték, mintha idegenek lennének.

Bent pedig – micsoda öröm!

Mindenki él: Ljoha, Letyaga, Homérosz. És valamiért még Ilja Sztvepanovics is ott volt.

Megdicsérték Artyomot, hogy ő se halt meg, meg azért is, hogy milyen szépen helyrejött, meg azért is, hogy milyen szép ünneplőruhája van. Elnevették magukat. Összeölelkeztek.

Kiderült: mindegyiküket ott, a Cvetnojon gyűjtötték be. Mindössze kétállomásnyira van a Polisztól, úgyhogy amikor az egyik harcos el-ment egy kicsit szórakoztatni a lányokat, felismerte Letyagát is, Ljohát is. Homéroszt és a jelentéktelen Ilját együtt kapták el: együtt vacsoráztak és nem váltak el idejében egymástól.

– Hát te hol jártál?

Artyom hallgatott. Próbálta összeszedni magát. Kétkedve nézett Ilja Sztyepanovicsra, aki világos, hogy kinek a talpnyalója volt. Aztán rájött: az ilyesmit nem lehet titokban tartani. A titkolózás az ő fegyverük. Artyomé pedig az, hogy elmondja, ahogy a dolgok állnak.

Rájuk öntötte az egészet. Mindent.

A bunkert, a kocsmát, a salátát, a drapériát, az öltönyös dorbézolást, az antibiotikumokat, a viasz Sztálint, az örökké égő villanyt, a külföldi palackokat, majd utánuk a dróton rángatott marionetteket, a bolondok háborúskodását, a titkosszolgálatok nyúlós-ragacsos kedvességét, a szükségszerű éhezést, a szükségszerű emberevést, a szükségszerű csetepatékat a sötét alagutakban. A szükségszerűen és örökkön létező Láthatatlan Megfigyelőket.

Nekik mesélte, de magának is. És maga is elcsodálkozott rajta, milyen szépen összeállt, milyen nagyszerűnek mutatkozott. Semmi fölösleges, semmi megmagyarázhatatlan nem volt ebben a Besszolov féle építményben. Minden kérdés megválaszolva. Egyetlenegyen kívül: miért?

– Hogyan? Amíg mi itt szart zabálunk, ők ott... salátát esznek? – dörmögte rekedten a rátörő gyűlölettől Ljoha. – Meg külföldi vodkát isznak? Meg biztosan húst is frissebbet a miénknél... Hm?

– És meg se eszik mindet. Maradékkal teli tányérok maradnak utánuk. És ott... De hiszen nyilván akkor is zabáltak. Zabáltak abban a pillanatokban is, amikor mi a Komszomolszkaján a tömeggel együtt... Amikor lőni kezdtek ránk...

– A kurvák – mondta Ljoha. – A rohadt kurvák. És azt mondod kórház is van?

– Hát nem látod? Hiszen engem is... lábra állítottak. Nem tudom mennyi időre. Érted már?

– Látom. Nálunk viszont más a gyógymód, ugye? Tökön ragadják az embert, és azt mondják neki: mássz ki magad a temetőbe. Azért Mert mi a te rákoddal nem tudunk kezdeni semmit. Szóval, velünk így csinálják. Hát nem rohadt kurvák?

Homérosz szó nélkül állt. Ő nem tudta ilyen gyorsan elhinni az egészet, mint Ljoha.

– És miért bánnak velünk úgy, mint a szarral?! – kérdezte az apostol. – Ha szar, akkor legyen mindenki szarban! Nem ám úgy, hogy az egyik nyakig ül benne, a másik meg salátát eszeget! És hol ez a bunker? El kellene árasztani, nem?!

– Zsákot húztak a fejemre, amikor kihoztak onnan... Odafelé pedig teljesen eszméletlenül... Nem tudom, hol van.

– Én viszont jártam ott. Abban a múzeumban – szólalt meg Homérosz. – Még a háború előtt. Egy kiránduláson. A teljes neve úgy hangzott akkor, hogy „Tagankai Őrzött Parancsnoki Állás”. A Tagankán volt. Az utca felől mindössze egyetlen bejárata volt. Régi moszkvai mellékutcácskák, közvetlenül a Moszkva folyó mellett. Régi villák. És az egyik ilyen kétszintes villa valóban csak szemfényvesztés. Elmondták, hogy a falak mögött van egy betonharang, amelyik a liftaknát védi a bombáktól. Húszemeletnyi mélység, és ott van ez a bunker. És tényleg, minden olyan volt, ahogy most leírtad. Neonfény, étterem, minden felújítva.

– De hogy jutnak be a metróba?

Volt ott bejárata. Nem is egy. Az állomásra is, a Taganszkajára, meg a Gyűrű alagútjába is.

– Taganszkaja... Hiszen az csak kétmegállónyira van a Komszomolszkajától... – bökte ki Artyom. Kettőre. Tán nem hallották az üvöltést? Hiszen mi még fent is hallottuk!

– Láthatatlan Megfigyelők... – ingatta a fejét Homérosz. – Jobb lenne, ha a Smaragdvárosról derülne ki, hogy igaz.

– Onnan ki lehet őket baszni! – kiáltotta hevesen Artyom. – Kiverni onnan és behajtani őket a metróba. Az emberek elé vinni ezeket a férgeket. Csak ismerjék be maguk, ismerje be maga Besszolov, hogy annyi éven át hazudtak nekünk. Mondják csak el, hogy odafönt létezik a világ, mi pedig fölöslegesen döglünk meg idelent. Adják csak ki a parancsot, hogy kapcsolják ki a zavaróberendezéseket. Ez reálisan végrehajtható! Őrség alig van ott. Csak azt kell kitalálni, hogyan jussunk be...

– És honnan van annyi kajájuk? – kérdezte Ljoha.

– Raktárakból. Az állami raktárakból. Meg azt hiszem, a metróból is vesznek. A Hanzától... Hiszen a Hanzát a markukban tartják! Minden a markukban van! A vörösök odahajtják nekik az építkezésekre az elítélteket, a Hanza eteti őket, a Rend pedig... tisztogat. Tudtál te erről? Hm, Letyaga?

– Nem – nézett el Artyom mellett Letyaga.

– Hát Melnyik?

– Nem hiszem.

– El kell mondani neki!

– Még elmondhatod. Lesz rá lehetőséged.

– Beszélt veled? Láttad egyáltalán?

– Láttam. Törvényszék elé állítanak. Vagyis ő maga fog dönteni. Anzor pedig majd rábólint. Dezertálás. Felelnem kell érte... Meg Ljohának is. Mert mintha őt is bevették volna közénk. Úgyhogy neki is felelnie kell. Meg persze neked is. Tudod, mi jár ezért. Akasztás.

– Anyám nem ezért szült engem a világra. Mellesleg nagy jövőt jósolt nekem... – jelentette be Ljoha.

– És veled mi lesz? – kérdezte Artyom Homérosztól. – Téged miért fogtak el?

– Jó leszek tanúnak – vonta meg a vállát az öreg. – Ki vagyok én? Melnyik nem is emlékszik rám. Lehet, hogy elengednek.

– Tanú – ismételte meg Artyom. – Azt hiszed, szüksége van tanúkra? És én se vagyok feltétlenül dezertőr. Ha nem tudjuk meggyőzni... Ha megmakacsolja magát... Akkor mindannyiunknak kampec.

– És Ilja?

Artyom hátrafordult, Ilja Sztyepanovicsra nézett. A tanár a hideg padlón ücsörgött, és le se vette Artyomról a szemét. Amint a pillantásuk összetalálkozott, feleszmélt:

– Ez mind igaz?! Amit a Reichről?... Jevgenyij Petrovicsról?... A lányáról mondtál?

– Volt ott egy boríték, benne fényképek. A kezemben fogtam. És Besszolov is mondta. Azt hiszem, igaz.

– Elmenekült. A Führer. Elmenekült.

– Tudom. De már keresik, vissza akarják vinni. Azt mondják új Reichet fognak létrehozni.

– Nekem is... volt... egy kislányom – nyeldekelt kiszáradt torokkal Ilja Sztyepanovics. – És elvették. És... Ő pedig... Ő pedig meghagyta a sajátját.

Artyom rábólintott. Ilja Sztyepanovics a térdei közé fúrta az arcát.

– Talán nem is tűntek el sehová? – kérdezte Homérosz. – Egészen idáig? Megmaradt a hatalom? És az egész metró alájuk van rendelve?

– Alájuk. De éppen ez a legérzékenyebb pont. Ha kifüstöljük innen őket... Letartóztatjuk... Végre mindenkit szabadon engedhetünk! Fel a felszínre! Mindannyian kimehetünk! Na?

– Na igen.

– Csak meg kell győznünk Melnyiket. Elmagyarázni neki, hogyan vágták át őt magát is.

Elgondolkodtak. Mindenki a maga dolgán.

A folyosóról csoszogás hallatszott. Fejmagasságban nyikorogva kinyílt egy kis ablak. A drótháló mögött egy ember sziluettje állt. De nem volt elég magas.

– Artyom!

Összerezzent. Odament az ajtóhoz. Suttogni kezdett.

– Ánya?

– Minek jöttél? Minek jöttél vissza? Minek? El fog takarítani.

– Ki kell vinnem innen a társaimat. És szeretnék apáddal... Még egyszer. Utoljára. Beszélni. Nem tud mindent. Át fogja gondolni. Csak beszélnem kéne vele. Rá tudod venni?

– Semmit se tudok elérni. Nem hallgat rám többé.

– El kell magyaráznom neki! Mondd meg neki, hogy a Láthatatlan Megfigyelőkről akarok...

– Figyelj. Kijelölte a tárgyalás idejét. Mára. Bajtársi bíróságot hív össze, nem törvényszéket.

– Bajtársi bíróságot? – rezzent össze Letyaga. – Mire való neki ez a cirkusz?

– Mire való? – kérdezte Artyom is.

– Nem tudom... – Ánya megtört hangon beszélt. – Miattam. Azt akarja, hogy mindenki elítéljen téged. Titeket. Hogy ne ő maga személyesen.

– Ányecska... Nem baj. Még jó is, hogy bajtársi bíróság lesz..Jó, hogy mindenki ott lesz. Csak hadd hallják. Mindenkinek mindent elmondok. Majd akkor meglátjuk, ki kit... Ne aggódj. Köszönöm, hogy elmondtad.

– Semmi nem fog kisülni belőle. A csapat több mint fele a Hanzáról jött. Úgy fognak szavazni, ahogy kell. Még ha a mieink mindannyian... Nem lesz elég a szavazatuk.

– De azért megpróbáljuk. Köszönöm, hogy eljöttél hozzám, Ánya. Azon gondolkodtam, hogyan tudnék beszélni a srácokkal. Erre most ő maga ad rá lehetőséget.

– Hé! Ánya! – pisszegtek a folyosón. – Hare!

– Artyom... – A tátika becsukódott; Ánya eltűnt. – Én...

Elvitték.

– Figyeljetek. Sikerülni fog. Letyaga! Hallod?! Ha támogatsz, sikerülni fog.

– Hogyan?

– Besszolov hamarosan elmegy Szásáért. A Cvetnojra. Ha lesz addigra néhány harcosunk... Mindössze két őr fogja kísérni. Elkapjuk. Odavisszük a bunkerhez. A Tagankára, a Kitaj-Gorodon keresztül. Maga a bunker pedig... Annak szinte nincs is védelme. Ha kinyitják nekünk... Besszolovnak... Belülről...

– Pár emberrel semmire se megyünk.

– Gondolkodtam rajta. A Reichen keresztül jöttem ide tutajjal. A víz már visszahúzódott. A Csehovszkaja már majdnem száraz. És mindenfelé újságok úsznak. Homérosz! Van ott ezeknek nyomdájuk? A Csehovszkaján?

– A Csehovszkaján... van – felelte Homérosz. – A szolgálati helyiségekben.

– Itt-ott még áram is van. Láttam. Lehet, hogy a nyomdagépet se öntötte el a víz. És ha az újságjaik helyett röplapokat nyomnánk ki? Elmesélnénk rajtuk az embereknek, hogyan hülyítik őket. Mesélnénk nekik a Megfigyelőkről. A zavaróberendezésekről. Mit gondolsz, elboldogulunk vele? Hm?

– Amikor ott jártam... Megmutatták nekünk. Nekem.

– Ha oda tudnánk jutni... Akkor az egész rendszerüket... Kinyomtatunk néhány ezer röplapot. Hm? És szétosztjuk az emberek közt a Taganszkaján. Meg persze útközben is... Olvasd el és add tovább! A Kitaj-Gorodban... És a röplapon máris mesélünk a bunkerről! Odavezetjük a bejárathoz a népet! Besszolov, a rohadék, pedig ki fogja nyitni, nem tud mást tenni... És ennyi! Mondják csak el a népnek az igazságot! Akkor már nem csak magunk leszünk, Letyaga. És ha az ostrommal nem is sikerül azonnal... A röplapok akkor is elterjednek az egész metróban!

– A Taganszkajáról kell beengedni a népet a bunkerbe? – akarta pontosítani Ljoha. – Mindenkit?

– Minél többet, annál jobb. Csak hadd lássa meg mindenki, hogyan híznak és híztak is mindig ezek a férgek. Ha meglátják, lehet, hogy minden mást is elhisznek. Hm? Hm, Ljoha? Öreg, meg tudjuk csinálni?

– Elvileg igen... – mondta Homérosz. – Ha a papír megmaradt épségben... Különben nejlonban tárolták... Hogy ne nedvesedjen át... Éppenséggel megmaradhatott...

– Hm, Letyaga? Mit szólnak ehhez a mieink? Elfelejtettek már mindenkit, akit a vörösök lemészároltak?

– Ugyan már... – sóhajtott fel Letyaga. – Hogy lehetne már elfelejteni?

– Tehát tervünk már van. Kockázatos, tudom. De sikerülhet. Hm?

– Sikerülhet – ismerte el Ljoha.

– Azt hiszed, engedik majd, hogy szétosszuk ezeket a röplapokat? – kezdett kételkedni Homérosz. – Ha, ahogy mondod... Ha az állam nem tűnt el sehová... El tudod egyáltalán képzelni, mit jelent az? A mi államunk?

– Nem. De a picsába vele, öreg! Meg kell próbálnunk! Muszáj megpróbálnunk! Mindent el kell mondani az embereknek! Ki kell őket engedni innen!

Homérosz rábólintott.

– És te... Te mit fogsz odafent csinálni? Amikor kimegyünk? – kérdezte meg aztán Artyomtól. – Hová mész egyáltalán? Eldöntötted már?

– Élni fogok! Mint régen! Majd kitaláljuk! Ember módra fogok élni! Miért? Nem világos?

– Nem nagyon – sóhajtott fel Homérosz. – Én például nem tudom, mit fogok csinálni.

– Nem mindegy, hogy mit? Akár gombát, akár búzát termeszteni hajlandó vagyok! Előbb azonban... Olyan hatalmas a Föld. Körbe is járhatod. És találhatsz magadnak egy helyet... Szívednek valót. Egy várost... Vagy az óceán partját. Vagy titeket nem sért, hogy van egy rakás vámpír, amelyik eldöntötte helyettünk, hogy ezt az egészet mi sose láthatjuk?!

– És csak ülnek, és naphosszat zabálnak! – tette hozzá Ljoha.

– Kell hogy legyen valami oka – állította ismét Letyaga.

– Van oka! Émelyegnek a szabad levegőn! Téged pedig úgy tartanak maguk mellett, mint a barmot!

– Verjük ki őket a bunkerükből a picsába! – hozta meg a döntést az apostol. – Rendben van a terved. Már ha fel nem kötnek addig bennünket.

– Érted, testvér? – fogta meg Artyom Letyaga széles vállát. – Odafent, a felszínen többet tehetsz az emberekért! Mire esküdtél fel? Arra talán, hogy valami vörös hasú patkányoknak fogsz segíteni abban, hogy az övéikre lőhessenek? Arra esküdtél, hogy védeni fogod az embereket! Mindenkit! A metrót! Ha felvezetjük innen őket, akkor lesz csak ránk szükségük igazán! Az embereknek! Mert mi vagyunk a Rend, és nekünk megvan a tapasztalatunk. Tudjuk, mi van ott. Értjük a kockázatot. Ismerjük a vadállatokat... Tudunk mindent a sugárzásról. Ott a mi helyünk! Nem itt! És nem vágjuk el annak a torkát, aki máshonnan érkezik hozzánk! Hanem a mieinket segítjük abban, hogy termőföldet találjanak! Nos? Benne vagy?

– Persze hogy benne – dörmögte Letyaga.

– Hát te, öreg?

– Nem tudom.

– Megértem, hogy félsz felmenni. Annyi évig ücsörögtél idelent. Itt számodra minden érthető. Lehet, hogy sötét, lehet, hogy szűk, de már megszoktad, igaz? Fönt pedig valahogy... És ezzel nem vagy egyedül. A Komszomolszkaján hívtam magam után az embereket. Egy árva lélek se hitt nekem, senki se indult utánam. Nem te vagy a hibás. Meg ők sem hibásak. Ezek a bunkerbéli rohadékok a hibásak. Neked is hazudtak, mindannyiunknak hazudtak. Megtanítottak rá, hogy vakondokok legyünk. Bebizonyították, hogy férgek vagyunk. De mindez hazugság, és hazugságra épül. Ha nem mondjuk el nekik az igazságot – ha te – mert neked biztosan sikerül! –, igaz, Ilja Sztyepanovics? Hiszen tehetséges vagy! Szóval, ha nem mondod el nekik az igazat a szállító talicskáról, az armatúráról, az alagutamról, a kutyás gödrökről, a Komszomolszkaján felállított géppuskákról, akkor ki fogja elmondani? Senki! Tudom, hogy nem fogják elhinni! Azonnal nem fogják! Nekem senki se hitt! Ti se hisztek el nekem mindent! Nehéz az ilyesmit... De muszáj. Csak hadd mutogassanak rád. Csak hadd hívjanak lököttnek. Csak hadd tartsanak ellenségnek. Valaki akkor is el kell, hogy mondja nekik. Nem baj, ha kételkednek benne... Majd egyszer elhiszi valaki! Valaki elindul utánunk! Hm?! Nekünk kell megtennünk ezt az emberekért. Még akkor is, ha most ellenünk lesznek. Majd később megértik. Vagy mit akarsz? Újra fasiszta lapokat akarsz nyomtatni?!

Ilja Sztyepanovics nem bújt ki eddig a térde alkotta páncél mögül, mintha csak meghalt volna. Amikor a világ szilánkokra robbant szét, ő is kapott egyet a szívébe.

– Nem én – ingatta a fejét Homérosz. – Ezzel végeztem.

– Akkor hát eldöntöttük? Ha adódik rá esély, megcsináljuk? Velem tartotok?

– Veled! – vágta rá Ljoha. – Kössük fel a burzsujokat!

A tárgyalásig az idő spirálrugóba csavarodva haladt: minél feszesebb lett, annál lassabb. Artyom a börtönőröktől Melnyiket követelte, de azok mind fekete kötött maszkot viseltek, Artyomot nem ismerték fel, Melnyik pedig még csak emlékezni se akart rá.

Miért halogatta a dolgot Szvjatoszlav Konsztantyinovics, mi dolga akadt? Előre felállíttatta a bitófákat, mert már tudta, hogyan fog szavazni a Rend, mert már minden harcossal lebeszélte és mérlegelte a szavazatát?

Artyom mindenesetre készülődött.

Járkált fel-alá a cellában, rálépett a többiek lábára, elismételgette magában, amit el kell majd mondania. Mindössze egyetlen lehetősége lesz. Hogy megmentse magát, és Letyagát meg Ljohát is kihúzza a csávából. Hogy felégesse a patkányfészket, és az embereket megszabadítsa a patkányoktól.

Ez jó, hogy bajtársi bíróságot hívnak össze, hajtogatta magának. Ez így helyes. Nem bálványok ezek. Nem agyagból és nem gránitból vannak. Bár csak egy évig szolgált együtt velük, de az az egy, héttel is felért. Vörös fonallal vannak egymáshoz varrva. Timur, a Herceg, Sam. Állíttassa csak fel Melnyik a bitófákat. Nem olyan egyszerű az – halálra ítélni a testvéredet.

Váratlanul jöttek értük.

Egyesével szólították ki őket.

– Letyaga!

Letyaga összegörnyesztette medveszéles vállát: hagyta, hogy rákattintsák a bilincset.

Mit gondolhat most?

Amíg Artyom beszélt hozzá, úgy látszott, megfertőzte indulatos himlője, és ütemesen bólogatott. De elég volt, ha Artyom elhallgatott, máris csökkent a láza, önmagától nem maradt meg magas hőfokon. Letyaga azok közé tartozott, akik egyszer döntik el egész életükre, hogyan fognak az életben gondolkodni, és miről mit fognak mindennek alapján tartani. És ezt már régen és masszívan eldöntötte. Az új igazság nem is csak úgy hatott vastag bőrére, mint a sörét, hanem mint a só.

– Zvonarjov!

Kiderült, hogy ez Ljoha. Hát igen: Melnyiknek ennyi idő alatt többet sikerült megtudnia róla, mint Artyomnak. Jó lenne tudni, vajon kihallgatták-e őket. És miről? Ljohát is megbilincselték. Amint készültek elvezetni, még visszanézett:

– Artyom! Nem kell beszarni!

Ezek voltak az utolsó szavai.

– Csornij!

A szíve hevesen dobogni kezdett. Azt hitte, köpni fog az egészre, de mégis izgult. Milyen ostobaság. Hiszen egy héttel ezelőtt még nem is számoltál vele, hogy tovább fogod húzni ennél a hétnél. Most akkor letelt az idő, így van?

Nem. Nincs így. Ez nem fog megtörténni.

Most nem szabad megdögleni. Most már korai.

– Hogy is mondtad akkor, öreg? Hogy mindenkinek megvan a rendeltetési helye?

Homérosz felemelte a fejét. Fáradtan és meglepetten elmosolyodott.

– Megjegyezted?

– Nem tudtam elfelejteni.

– Add a kezed! – förmedtek rá.

Előrenyújtotta a kezét; megbilincselték.

– Végállomás sokféle lehet – javította ki Homérosz. – De rendeltetési helye mindenkinek csak egy van. Azt kell megtalálni A rendeltetési helyet.

– Azt hiszed, ez nem az? – kérdezte tőle Artyom, miközben újra megnézte a karperecét.

– Azt hiszem, ez még nem a végállomás – válaszolta Homérosz.

Valaki vaskézzel megszorította Artyom nyakát, a padló felé kényszerítette. Közben hátratett kezét felrántották, hogy még jobban meggörnyedjen.

– Még látjuk egymást – szólt oda az öregnek.

Végigfutott az őrökkel a folyosókon, szemét egyre a kopott gránitra meresztette, a smasszerek látnak Artyom helyett is, ő viszont gondolkodik helyettük. Próféciához soha nem lehet alkalmatlan a pillanat.

– Fiúk... Nem tudom, a mieink vagytok-e, vagy a Hanzáról jöttetek... De titeket becsapnak. Mindenkit. Mindannyiunkat. Tudtok a zavaróberendezésekről? Amelyek csak arra valók, hogy mi itt kuksoljunk a metróban?

Megálltak.

Kemény csont csúszott végig az állkapcsán, és recsegni kezdett, amint lecsavarodott, a ragasztószalag. Vastag fekete csíkkal ragasztották le a száját. Aztán függőlegesen is ráragasztottak egyet – szépen keresztben.

És vonszolták tovább.

Hát így.

Most verejték öntötte el. És ha nem veszik le róla? Ha nem engedik beszélni?

Kivitték egy csarnokba. Az Arbatszkajára.

Az egész állomást fekete egyenruhás férfiak lepték el. Az idegeneket megkérték, hogy oszoljanak, amíg a Rend meglincseli az övéit. Azok, akik itt összegyűltek, nem viseltek maszkot. Név szerinti szavazás lesz találta ki Artyom. Aztán majd mindenkinek felelnie kell a szavazatáért, hadd emlékezzenek csak rá, ha valamelyik váratlanul úgy döntene, hogy megkönyörül.

Egy üres kör közepére lökték. Ljoha és Letyaga már ott volt. Mindketten kificamítva: karjuk felhúzva a hátuk mögé, kidekorált pofájuk előre bukik. Úgy látszik, letértek az útról, miközben jöttek, úgyhogy útbaigazították őket.

Letyaga meglátta Artyom szája helyén a fekete keresztet, és csak pislogott kancsal szemével. Artyom szintén megrántotta magát: vegyétek le! Szemével keresni kezdte Melnyiket, hogy a jogát követelje tőle.

Anzor nemsokára kitolta Melnyiket.

De Melnyik nem látta meg Artyomot: valamiért egyre csak más irányba nézett. Artyom leragasztott szája továbbra is úgy mocorgott, mint giliszta a serpenyőben, harapdálta az ajkait, hogy esetleg valami kis lyukon át elmondhassa a magáét. De a szalag széles volt, a ragasztó pedig erős.

Még nem kezdték el.

Végre keresztülnyomták a tömegen Homéroszt és Ilja Sztyepanovicsot is. Őket nem bilincselték meg: ők tanúk. Mit fognak tanúsítani? Artyom szeme a kiégett tanárra tapadt. Ő is hallott mindent a cellában. Mit fog majd elmondani? Nem vették-e meg? Eszébe jutott Ditmar meg az ő egyszerű és pontos képlete arról, hogy miként kell zsarnokoskodni az emberek felett. Eszébe jutott, hogyan zabálta a moslékot a lelke üdvéért Ilja Sztyepanovics indítványára.

– Készen állunk – szólalt meg Anzor.

– Hallgassuk meg három egykori bajtársunk dezertálásának és árulásának ügyét – sziszegte trónjáról Szvjatoszlav Konsztantyinovics. – Letyaga. Artyom és az újonc, akit éppen csak felvettünk, Zvonarjov. Előre megfontoltan. Szabotált két fontos küldetést. Amelyek célja az volt, hogy megakadályozzák a háború kitörését a vörösök és a Reich között. Érdekeinknek megfelelően. És az egész metró érdekében. Megakadályozták, hogy a Führernek szóló küldemény, benne az ultimátummal, célba érjen. Aztán pedig azt a hadműveletet, amely békére kényszerítette volna Moszkvint. Az összeesküvés középpontjában Artyom Csornij állt. Véleményünk szerint Letyaga csak engedett a befolyásának. Artyomra, mindenre való tekintet nélkül, a legmagasabb büntetés kiszabását követeljük. Letyaga büntetéséről készen állunk tárgyalni. A harmadik nem más, mint Artyom talpnyalója. Lényegében spicli. Őt is le kell írni.

– Meghibbantak?! Mit csináltam én? Meg Artyom is?!

– Ezzel mi van, nem beszámítható? Fogjátok le!

Hátulról valaki Ljohába rúgott, majd betömte kicsorbult száját.

– És mi történt Artyom szájával? – morgolódtak a tömegben. – Hogy fogja védeni magát?

– Alapos okunk van feltételezni, hogy meghibbant – magyarázta kelletlenül Melnyik. – Semmi baj, ha rá kerül a sor, meghallgatjuk. Ti is meggyőződhettek róla. Számomra minden világos De becsülettel fogunk dönteni. Nyílt szavazással. Kezdjük Letyagával. Aztán vannak itt tanúink is. Szavazzunk Letyagáról, aztán jöhet ez a defektes Artyom. Külön el szeretném mondani: nem kell azt gondolni, hogy ez komédiázás. Csak teljes szigorral. Hogy egykori testvérünk az nem fontos. Ez az ember elárult bennünket. A törvény mindenkire egyformán érvényes. Direkt bajtársi bíróság elé hoztam, hogy aztán ne legyen... Világos?

A tömeg zúgni kezdett: de zúgolódnia is csak kórusban sikerült összehangoltan, mint az alakzatban.

– Tehát Letyaga. Beszélj! Amikor Csornij Artyom először próbált meg beszervezni, mit mondtál? Mivel kényszerített rá, hogy átadd neki a titkos küldeményt? Mondd el annak a részleteit, miként szakította félbe a tárgyalást Moszkvinnál. Az embereknek joguk van tudni. Nekünk nincsenek titkaink. Kinek az érdekét képviselve ténykedett Csornij?

Melnyik arca nyugodt volt, mint egy gutaütésesé. Viszont egyetlen ép karjával olyan erővel markolta meg a tolószék kerekének abroncsát, hogy kifehéredtek az ujjai. Letyagára úgy nézett, mintha bronzból lenne a szeme, a szemgolyója helyén pedig lyukat ütöttek a bronzba.

Letyaga úgy lépett előre, mint láncra vert medve. Fejét körbejáratta, bűntudattal sandított Artyomra. Hangosan kifújta a fölös levegőt. Lebámult a gránitra.

A tömeg hallgatott. Artyom nem bírta szétfeszíteni az ajkait, Ljoha alvadt vért forgatott a szájában.

– Már régóta követtük Artyomot – kezdett bele Letyaga. – Az utóbbi egy évben. Tudtuk, hogy hetente néhányszor felmegy a felszínre. Kimegy a VDNH-ról, a Jaroszlavkán keresztül eljut a Trikolór felhőkarcolóhoz. Mi éppen szemközt rendeztünk be állást magunknak. Figyeltük. Heti néhány alkalommal megpróbált rádiókapcsolatot létesíteni.

Letyaga feladta. Artyom hallgatta. Nyelvét a keserű ragasztóba nyomkodta, morgott az orrán keresztül. Lábára, karjára, mellére mint hideg, éles zúzalékkő, mint éppen csak az imént feltört, nedves föld zuhant rá az erőtlenség.

Itt voltak Artyom bajtársai is: Sam, Sztyopa, Timur, Herceg. Felbukkant a férfivállak mögé szorított Ánya is. Odanézett: tényleg ő az? De szem elől tévesztette.

– Tudjátok... – folytatta Letyaga –, hogy a Nyugattal folytatott háború nem fejeződött be. Hogy alig várják, hogy felfedjük magunkat, Artyommal kapcsolatban persze rögtön arra gyanakodtunk, hogy megpróbál valakivel az ottaniak közül kapcsolatba lépni. Hogy leleplezzen bennünket. Esetleg hogy még a tüzet is ránk irányítja... Új ember volt köztünk. És az ezredes azt mondta: kövessük. Tekintet nélkül arra, hogy... Egyszóval... Aztán jött ez a másik história. A rádióközponttal. Nyilván hallottátok már.

Az emberek mozgolódni kezdtek.

Ánya!

Megjelent Ánya. Kitépte magát a szorításból, és előrefurakodott az első sorba. Szemével megkereste Artyomot, és többé le se vette róla.

– Letérsz a kerékvágásról szólalt meg szigorúan Melnyik. – Beszélj előbb a küldeményről!

– Igen. Hát, szóval, lényegében Artyommal a helyzet világos volt. Hogy valószínűleg az ellenségnek dolgozik. Az a célja, hogy megingassa a kialakult helyzetet. Hogy felfedje Moszkvát. Ránk irányítsa a tüzet. És a küldeménnyel...

Artyom rángatta, tekergette magát, de erősen fogták. És a száján nem volt egy morzsányi lyuk sem, amelyen át odaszólhatott volna Letyagának, hogy kettő mínusz. Meg hát Letyaga már amúgy is visszaadta neki ezt a kölcsönt, maga Artyom pedig Besszolovtól vett újra kölcsön vért. És minek? Azért, hogy elvonszolhassa magát a kötélig?

Letyaga nem akarta többé látni.

Már érthetően, pontosan beszélt, mintha csak lemezről játszotta volna.

A tömegből néhány ismerős már kezdett úgy sandítani Artyomra, mint idegenre, mint mérgező lényre, akit el kell taposni.

– És mit tudsz mondani Moszkvinnal kapcsolatban? – kérdezte Melnyik.

– Moszkvinnal kapcsolatban – ismételte utána Letyaga –, Moszkvinnal kapcsolatban a következő történt. Artyom kirángatott a bunkerből, amikor Korbut ellen harcolva az embereivel ültünk ott bent. Amikor eltemettük Tízest, Androidot, Ulmant, Vöröst Antoncsikot...

– Emlékszem mindegyikükre – szakította félbe Melnyik. – Nem kell folytatni.

– Igen, maga emlékszik mindegyikükre. Magánál van a névsoruk. Mindannyian láttuk. És én magam is majdnem megdöglöttem ott. És Artyom akkor azt mondta: felfogtad, hogy mi töltényeket hoztunk, húszezer töltényt a vörösöknek? Moszkvinnak? Hogy azoknak a rohadékoknak hoztuk, akik meggyilkolták a srácainkat? Melnyik parancsára. Felfogtam. Eladtuk az emléküket. Megértettem, miért is haltak meg. A semmiért. Mert a politika...

– Letyaga!

– Mert a politika fontosabb. Mert tegnap háború volt, ma pedig béke van. Sajnálom, hogy a srácok mindannyian fölöslegesen pusztultak el, és hogy tegnap, amikor még háború volt, mert ma meg már béke van. Ma mi ezeket a rohadékokat húszezer tölténnyel látjuk el, hogy holnap, amikor majd megint háború lesz, ugyanezekkel a töltényekkel kaszálják le azokat, akik megmaradtak közülünk.

– Elég!

– Aztán Artyom azt mondta: egyáltalán nincsenek semmiféle fasiszták és semmiféle vörösök. És semmiféle Rend sincs. Csupán egyetlen szervezet van. A Láthatatlan Megfigyelők. Vagy a faszom tudja, kicsodák, nem is lényeges. És mi csak az egyik részlege vagyunk ennek a szervezetnek, a vörösök meg egy másik. És hogy nem is volt az valódi háború, a bunker védelme pedig faszság. Az egész csak színjáték. Én pedig arra gondolok: és vodkát inni a halott srácainkkal, az is csak színjáték?!

– Letyaga!

– Hadd beszéljen! – kiáltották a tömegből. – Adj szót neki! Letyaga a mi emberünk! A miénk! Ne fogd be a száját!

– Engedd szabadon! Miről beszélünk?!

– Tehát, Letyaga befejezte... Én, mellesleg mindkét lábamat...

– És Artyom még azt is mondta: a Hanza hol maradt a bunkerből?! Miért csak később segítettek ki bennünket emberrel? És nem akkor, amikor kértük őket?! Nem erre cserélte el véletlenül a lábát?

– Parancsnoknak Letyagát! – üvöltötte valaki.

Ekkor hirtelen koppant valami, és Letyaga vörössel terítette be maga mögött a szép fehér falat. Elgyengült, leült, és arccal a padlóra bukott. Tarkója nem volt, a helyén csak véres hústölcsér maradt.

És Artvomnak ugyanilyen hústölcsér támadt azonnal a szívében.

– Letyaga!

– Letyagaaaaa! Ez a Hanza volt!

– Üsd a Hanzát!

Valaki rohantában elsodorta Melnyik tolószékét, az öreg lezuhant a gránitra, nem messze a sűrű vértócsától, és amint megpróbált feltápászkodni, úgy kezdett csapkodni a kezével, mint egy hátára fordított csótány; a tolószék kerekei forogtak, villogtatták küllőiket, a tetején pedig már egymásnak estek az emberek, akik megkülönböztethetetlenek voltak, de ők maguk pontosan tudták, ki a sajátjuk, és ki az idegen.

Elkapták Artyomot is, félrelökték, letépték róla a ragasztószalagot, hagyták, hogy beszéljen, a mellkasukkal takarták el, Ljohát is kirángatták, Artyom pedig már Homéroszt; végre a sajátjaik gyűrűjében találták magukat; vadul küzdöttek, puszta kézzel – fegyvert az őrkíséreten és a hóhérokon kívül senki sem hozhatott magával a tárgyalásra.

– Itt az esély! Itt az esély! – ordította Artyom Ljoha fülébe, miközben az őrkísérettől elszedett kulcsokkal kinyitották a bilincsét. – Vigyük az embereket! A Cvetnojra! És Homéroszt is! A Reichbe! A Nyomdába! Mindent véghezviszünk! Mindent a terv szerint!

– Értettem! Értettem! – ordította Ljoha.

A két egymásnak csapódó hullám lassan szétvált, eltávolodott a törésvonaltól: az egyik magával vitte a halott Letyagát, a másik pedig a hadonászó Melnyiket, meg a deformált kerekű tolószéket.

De Artyom még nem rohanhatott el a többiekkel együtt. Előugrott a tömegből, körbenézett. Hol van Ánya?!

– Hé! Hééé! – förmedtek rá a túloldalról.

És megmutatták neki Ányát, akit a hajánál fogva vonszoltak, és akin szétszaggatták az inget.

– Hol a főkolompos? Adjátok ki nekünk Csornijt! A felesége itt van nálunk!

– Ánya!

– Gyere ide, te korcs! Különben az asszony pofáját... És mindenki szeme láttára... Megértetted?! Mássz ide, te féreg!

– Ne merészeld!

Ánya vergődött, és átkozta őket; bevert szeme már feketéllett. Szánalmasan és kihívóan meredezett barna mellbimbója.

Artyom elkapta Homérosz kezét.

– A röplapokat! A zavaróberendezésekről, a túlélőkről, a Megfigyelőkről! Hogy hogyan hülyítenek bennünket! Az igazat! Az igazat öreg!

Homérosz rábólintott.

– Ljoha! Te ismered őt! Arcról! Besszolovot! Szása szeretőjét. Rajtad kívül senki más! Vigyél magaddal embereket! A Cvetnojra. Csak hadd mondja el nektek az a rohadék...

– Na, ennyi volt, Csornij!

– Vagy beenged benneteket... Vagy végezz vele ott helyben! Ne nyúljatok hozzá, szemetek!

Ljoha odakacsintott neki.

– Elég! – üvöltött át a túloldalra Artyom. – Elég! Megyek! Odamegyek hozzátok! Engedjétek el! Na?!

Ányával fél másodpercre találkoztak – a fekete egyenruhások két pólusa között. Találkoztak, és szétváltak.

22. FEJEZET
AZ IGAZSÁG

Az átjárókból visszaömlött az Arbatszkajára a lakosság, amely elhagyta az állomást: a kordonokat biztosító őrök, akik távol tartották az embereket a tárgyalástól, belefolytak a tömegverekedésbe. A Rend szakadárjai visszavonultak az állomásról, ki hová tudott, de Artyom, akit idegenek fogtak közre, ebből már semmit se látott. De a süket, fekete hátak mögül egyre csak kiabálta:

– A világ létezik! Nem vagyunk egyedül! A világ épségben megmaradt! Becsapnak benneteket! Kimehettek a metróból! Hazudnak nektek! Ne higgyetek nekik!

Aztán megint betapasztották a száját.

A Rendnek azok az emberei, akik hűek maradtak Melnyikhez, visszavonultak az Arbatszkaján álló követséghez. Beleültették a gyűrött ezredest deformálódott tolószékébe, és visszahelyezték törvényes helyére, abba a bizonyos irodába, amelyben a kupica állt az elesett harcosok listájával.

Artyomot és Ilja Sztyepanovicsot, akit szintén lázadónak nyilvánítottak, a Melnyik irodájához tartozó előszoba zugában tartották fogva. Ismeretlen katonák vigyázták őket. Be-benéztek az ezredes irodájába, és a félig nyitva hagyott ajtó mögött afelől érdeklődtek, nem jött-e már el az ideje, hogy a foglyokat kivégezzék, de Szvjatoszlav Konsztantyinovics még várt a döntéssel.

A folyosón hideg huzat járt-kelt, az ajtó alatti résekből beszélgetésfoszlányokat hozott magával: némelyeket az állomás felől, másokat az ezredes irodájából. Az Arbatszkaján, ahogy behallatszott, izgatott tömeg gyűlt össze. Az emberek mesélni kezdték egymásnak, mi történt a Renddel, és szakadozott visszhangként adták tovább Artyom kiabálását.

Jól tette, hogy kicserélte magára Ányát – gondolta Artyom.

Legalább ő el tudjon menekülni!

Ilja Sztyepanovics meresztgette szemét a fekete emberekre, remegett, rázta a hideg. Húgyszag áradt belőle. Lehet, hogy elképzelte hogyan fog belefúródni a golyó a koponyájába. De siránkozni nem siránkozott. Csak alig hallhatóan dünnyögött valamit.

– Hát persze, neki mindent szabad. Neki magának ujjatlan lánya született. És ő maga leadta? Nem, megóvta. Nyilván láthatja is. Figyeli, hogyan fejlődik. Játszik vele. És a felesége is él. Az övé – él Nem akasztotta fel magát. A harisnyájára. Nem himbálódzik a plafonon Kiöltött nyelvvel. Fekete nyelvvel.

A tervről Homéroszon és Ljohán kívül nem tud senki más. A Rend hanzabéli tagjai mind itt voltak, Melnyikkel. Megpróbálták visszatartani a kíváncsiskodó emberrajt.

Az irodából rekedt hang hallatszott ki:

– Hívd Besszolovot! Újra! Mindenképpen beszélnem kell vele! Személyesen!

Az ezredes, akit kiborítottak a tolószékéből, most tanácstalanul hívogatta a gazdáját. És nem tudta elérni. Ljohának tehát megmaradt az esélye, hogy megtalálja Besszolovot még azelőtt, hogy Melnyik eléri.

És ekkor Artyom, így a távolból, együtt evezett Ljohával, tette ki a tutajból a Csehovszkaján Homéroszt, és jutott el a bordélyba. Így, a távolból lopakodott át vele együtt a Rend veteránjainak fedezékében a zsivajon és bujálkodáson, vette körül velük együtt észrevétlenül Szása kalyibáját, és hajtotta végre Ljoha és önmaga helyett a korábbi sikertelen merényletét. De nem is, hanem túszul ejtette Besszolovot, és elvezette az osztagot a bunkerhez.

– Hívd újra! Újra!

A feje tetején álló percmutató visszafelé haladt. Lefutott fél órát, Háromnegyedet, egy egészet. Az állomáson a lárma egyre nőtt. Bizonytalan utasításokat adtak ki a helybéli rendezők, akiket a Polisz vezetése rendelt ki. De a szájtátók nem akartak szétoszolni. Kérdezgették a kordon tagjaitól, mi rendkívüli történt, és hogy miféle örült ordibált arról, hogy a Föld más városaiban maradtak túlélők.

– És az én kislányom? Csak egy kis farkincája volt. El is lehetett volna távolítani. Ugyanott. Olyan kis kedves csöppség volt. Narine azt mondta, ha kislány lesz, nevezzük el az anyukád tiszteletére Marinának. Marina Iljinyicsna. Marina Iljinyicsna Skurkina.

Artyom végre felfogta: Ilja Sztyepanovics nem magában beszél, hanem hozzá, mesél neki, még ha nem néz is a szemébe. Egyetértően bólogatott, de a saját dolgai jártak az eszében.

– Fogd be a pofád! – förmedt rá Iljára az őr. – Zúg a fejem a dünnyögésedtől! Fogd be, mondom, mert itt helyben végzek veled! Úgyis kinyírnak mindkettőtöket!

– Marina Iljinyicsna – suttogta ekkor Ilja úgy, hogy az őr ne hallja, de Artyom érthesse. – A kis Marina Iljinyicsna. Örült volna neki a nagyanyja.

És Ljoha vajon el tudja kapni Besszolovot?

Keresztül tudja hurcolni a fél metrón? Hiszen erre nincs kiképezve. Ő bróker, nem pedig harcos vagy bérgyilkos. A rádióközpontban még csak elboldogult valahogy, de ott őrá is lőttek, és nem tervet kellett megvalósítania, hanem túlélnie, kijutnia onnan.

Semmi baj, meg tudja csinálni.

A veteránok majd segítenek neki. Talán lesz ideje mindent elmondani nekik.

Persze hogy lesz. Azért apostol. Keresztülment mindenen Artyommal együtt. Őt nem kell meggyőzni, semmit sem kell bizonygatni neki. Emlékszik rá, érez mindent.

– Mi a lófasznak nem veszi fel? Hívd újra!

És ha Besszolovot már el is kapták? Ha már viszik a rohadékot, a fején csuklyával, a felhizlalt bunkerük titkos bejáratához a koldusszegény Tagankáról? Csak Homérosz is időben elkészüljön a röplapokkal. De ha nem is lesznek röplapok... Hiszen Homérosz is tud mindent... Ha nem sikerül életet lehelnie a nyomdába, el tud mesélni ő maga is mindent az embereknek, élőszóval, ahogy a valódi Homérosz tette...

Kívülről megkapirgálták az ajtót.

Becsörtetett három gondterhelt, komor alak: egy brahman tógában, egy katonatiszt magas tányérsapkában, amelyen kétfejű sas díszelgett, meg egy civil ruhás. Bekopogtak Melnyikhez, feszülten egybefolyóan dörmögtek odabent valamit. Ők is választ követeltek a kérdéseikre.

Érlelődött valami az állomáson. Erjedt, forrongott, dagadt És Melnyikhez érkezett három küldöttnek feltétlenül meg kellett szüntetnie, fedő alá kellett zárnia ezt az erjedést.

Melnyik szaggatottan, dühösen, káromkodva válaszolgatott nekik.

Kinyílt az iroda ajtaja.

– Összehívjuk a Polisz Tanácsának ülését. Nem áll jogunkban hallgatni! Mondja el ott mindenki a véleményét. Aztán tájékoztatjuk a lakosságot is. A végeredményről. Maga pedig ezt a szakadárságot... Oldja meg valahogy!

– És ha tényleg igaz, hogy az egész Reich csak ámítás – szakította félbe őket Ilja. – Ha maga Jevgenyij Petrovics is csak ámítás, ha ő egy áruló, ha minden ámítás volt nálunk, akkor én miért, akkor minek kellett, akkor miért kellett az én Marinámat a farkincájával, akkor miért lógatta fel magát Narine a harisnyájára, és nekem miért, miért kellett?!... Azt mondták, írj, de mit írjak, hová lehet ezt lejegyezni, milyen szavakkal...

Artyomnak mocskos ronggyal tömték be a száját, nem tud válaszolni, még arra sincs lehetősége, hogy megkérje Ilja Sztyepanovicsot, hallgasson már el.

Odasuhogott a kijárathoz a hosszú hajú brahman, tógájával felsöpörte közben a padlót, nyomában a tiszt lépkedett többnapos izzadság és mosatlan alsónemű szagát árasztva, utolsónak pedig a beazonosíthatatlan civil tipegett. Az audiencia véget ért.

– Hívd már fel végre!

A szentháromság összezsugorodott, belefért a folyosó végén gyufásdoboz méretűre szűkült ajtónyílásba, és kilépett a néphez.

– Az igazságot! – csapott be odakintről a nyitott ajtón át.

Ilja Sztyepanovics felállt a fal mellett, a kiabálás felé indult, egész valójában átadta magát neki, de a gyapjúmaszkos alak gyomorszájon vágta és visszaültette.

És az ajtó újra becsapódott.

Igen: az emberek végre tudni akarták az igazságot, Artyom száját pedig ismét bűzös ronggyal tömték be. Semmi baj, most már mások is el tudják mondani helyette. El is tudják mondani, meg is tudják csinálni. Szétküldte a metró minden szegletébe a küldönceit, most már nem olyan rettenetes akár megdöglenie sem.

Behallatszott: a három alak odakint egymás után próbál mesélni valami szépet a felébredt tömegnek. A tömegből kérdéseket zúdítottak rájuk, dajkamesékkel nem akarták beérni.

Köszönöm, Letyaga – gondolta Artyom.

Sajnálom, hogy meghaltál.

Furcsa érzés, hogy meghaltál.

Hogy van ez – nem fogsz már többé rám sandítani a kancsal szemeddel? Nem tréfálkozol többé? Kitől kérek kölcsön ezután vért? Bocsáss meg, Letyaga, hogy kételkedtem benned a legutolsó pillanatban. De hát te is kételkedtél bennem a legutolsó pillanatban.

Kételkedtél, de mindent elmondtál, ahogy kellett; úgy, hogy kihúzz engem a hurokból.

Kár, hogy nem hallod, hogyan követelik az állomáson az emberek az igazságot.

Te és én, együtt, mindjárt kinyitjuk a hermetikus ajtókat: te és én. Együtt engedjük innen ki őket, fel, a felszínre.

És a többiek, a többi összeesküvő pedig közben elvégzi valahol a maga dolgát. Homérosz röplapokat nyomtat, az apostol a bunkerhez vezeti Besszolovot, pisztolyát sápadt halántékának szegezi, kényszeríti, hogy nyissa ki. Melnyik meg csak hadd vergődjön itt – csak egy kóbor kutya.

Miről fognak tárgyalni a Polisz Tanácsának ülésén? Arról, hogy a fedelet miként lehetne minél szorosabbra zárni, rácsavarozni. Arról, hogy miként tegyék el minél gyorsabban, egyesével láb alól az összes lázadót, hogy az újjászületett világról szóló hírek ne terjedhessenek szét az egész metróban?

– Hívd már fel! Hívd, ahol akarod! A Cvetnojon!

Mindenkit nem tehetnek el láb alól.

– Beszélj! – zúgott fel odakint.

– Igazat beszéltél? – kérdezte Artyomtól Ilja Sztyepanovics. – Igaz az, amit Homérosznak elmondtál? Igaz?

Artyom bólintott. Mi mocoroghatott a tanár fejében, milyen gondolatok érlelődhettek benne?

Az óra tulajdonosa – egy ide-oda futkosó szempár a maszk lyukában – egyre gyakrabban emelte a mutatókat az orra elé. Ide, a dolgozószoba előterébe az ajtóréseken át kiszivárgott az ezredestől mindannak sűrű előérzete, hogy ami a metróban elkezdődött, visszafordíthatatlan.

Artyom ismét Ányára gondolt.

Arra, hogy milyen makacsnak is bizonyult a szerelme.

Artyom másként volt felépítve: amikor az Ányától érkező első hideg hullámot megérezte, ő maga is kezdett elhidegülni. Mintha ő maga nem tudott volna szerelmet sugározni, hanem csak az Ánya szerelmét tükrözte volna vissza az elferdült lelkével. Ha megérezte magán a figyelem szétszórt sugarait, csóvába gyűjtötte, és visszasugározta. Fellobbantotta vele Ányát, és melegséget gyűjtött össze magának abból, amit válaszképp kapott. De elég volt, ha Ánya égése lankadni kezdett, és akkor már ő sem tudott mivel fizetni neki. És így sekélyesedett el, míg végleg ki nem apadt, ki nem ábrándult, amíg a kettejük jövője végleg ki nem száradt és szét nem porladt a fejében.

Ánya szíve pedig, úgy látszik, éppen fordítva, mintegy ennek visszájára működött. Úgy tetszhetett, nincs már szüksége Artyomra – elhanyagolta őt. Lehet, hogy éppen ő gondolt rá először, hogy elhagyja Artyomot. A gyertyabélen már csak annyi faggyú maradt, hogy kormolhasson. De mihelyt Artyom elment, Ánya azonnal lángra kapott: nekikeseredetten, szenvedélyesen. Úgy, hogy majd kiégette Artyom szemét – el kellett takarja a tenyerével. És eltakarta ugyan magát, de azért fel is melegedett. Ánya megint visszatükröződött benne – deformáltan, mulatságosan ugyan, de aztán egyre tisztábban és fényesebben.

Furcsa fűtőanyag a szerelem.

– Nem veszi fel?

Lehet, papa, hogy nincs is már kinek telefonálnod. Éppen elég idő telt el. Ha az apostolnak szerencséje volt, ha mindent pontosan végrehajtott, akkor a bunkert talán már elfoglalták és kibelezték. A kövér patkányokat ostoba ruházatukban már szép sorban kiállították a Taganszkajára, és most úgy felelgetnek, akár a diákok a tanárnak az utolsó földrajzleckéből.

– Anzor!

Belépett Anzor, rosszindulatú pillantással végigmérte Artyomot és Ilját. Meghallgatta Szvjatoszlav Konsztantyinovics ugatását, és kitolta a folyosóra a dülöngélő tolószékében imbolygó ezredest.

– Ezekkel mi legyen? – kérdezte az őr, amelyik órát viselt.

– Még nem döntöttem el. Majd a tanácsülés után – szűrte át a fogai közt Melnyik, és oda se nézett.

Szóval, nem sikerült elérnie telefonon Besszolovot.

– Itt maradjanak?

– Igen. De nem, várj csak. Magammal viszem őket. Hátha jók lesznek valamire. Csak ügyeljetek rá, hogy csöndben maradjanak.

A hónuk alá nyúltak, felemelték őket – a betömött szájú Artyomot is, a húgyos Ilját is. Kivezették őket a csillogó Arbatszkajára. Ék alakba álltak, úgy nyitottak utat a tömegben. Díszlépésben, kihívóan masíroztak át az állomáson. Süketté váltak, nem hallották, miket kiabálnak nekik az emberek.

A Polisz Tanácsa itt tartotta az üléseit, ezért is volt szükség arra, hogy Melnyik irodája az Arbatszkaján legyen. Odaértek a kapuhoz.

Kívül maradtak az építményen – Artyomot és Ilját szintén nem engedték be a tanácsülésre; a Rend sündisznóállásba rendeződött, tüskét eresztett, elzárta a bejáratot a szájtátók elől. Melnyik és Anzor bement, őket néhány késésben lévő brahman követte, majd a kapu becsukódott.

– Azt mondják, rádiójeleket fogtak valahol... – suttogták mindenfelé.

– Állítólag nem csak mi éltük túl...

– Hanem hol még? Kik még? Ki mondta?

– Majd mindjárt kijönnek, és minden világos lesz. Tanácskoznak. Hogy lehetséges ez... Annyi éven át hallgattak... Most meg nesze neked...

– A Rend derítette ki. És összetűztek, hogy elmondják-e, vagy se.

– Hát ezek kik? Itt a padon? Ki az ott a bilincsben?

– Terroristákat kaptak el. Majd mindjárt elmondják.

Artyom nem látta a sugdolózókat. Helyettük csak az egyforma fekete hátakat látta, a golyóálló mellények hevederjeit, a gyapjas tarkókat, a széles terpeszbe vetett bakancsszárakat. De érezte őket: kíváncsiságuktól zengett a levegő, égett az oxigén, a falak közelebb húzódtak. Százak gyűltek itt össze. Próbálja csak meg Melnyik váratni őket a válaszokkal.

Hirtelen zaj támadt.

Valaki ügyesen, határozottan tört át a sűrű tömegen.

– A Tanácsba! Utat!

A sorfalban szintén zavarba jöttek. Előbb erősebben összekapaszkodtak, aztán kétkedve meginogtak.

Timur hangja volna? Artyom és Letyaga bajtársáé? Hiszen Timur is szakadár... Együtt ment el Ljohával, Homérosszal, a kiváltott Ányával! Minek van most itt? Miért jött vissza? Hiszen most a bunkert kell ostromolnia. Vagy már bevette? Elhozta az ülésre Besszolov levágott fejét?

– Utat! A Tanács hívására!

A sorfal megszakadt, beengedték a körbe Timurt is, meg vele együtt a Herceget és Lukát is; mindketten a régi állományhoz tartoztak. Timur észrevette a padon ülő Artyomot, odabiccentett neki, de nem sietett a védelmére. Bement. Luka és a Herceg kint maradt őrködni.

Miről fognak beszélni? Min akarnak egyezkedni? Az időt húzzák? Ultimátumot adnak? Megbocsátásért könyörögnek? Besszolov tálcára tett fejét tanulmányozzák?

Bent csönd honolt.

Csak nem intézték el ott valamennyiüket?

– Utat! Utat! A Tanácsba megyünk!

Ezek meg kik?

A tömeg ezúttal nem tért ki olyan készségesen és tiszteletteljesen, hanem morgolódott: mit kell még eltűrnünk? Artyom a nyakát nyújtogatta.

A fekete gyűrű ezeknek se nyílt szét azonnal.

Nem láthatta meg azonnal.

A kordon mögé elsőként Besszolov lépett.

Életben van. Sápadt, gondterhelt, hallgatag. Mögötte Ljoha, az apostol bukkant fel. Alekszej Felikszovics komor tekintettel mérte végig Artyomot, köszönni nem köszönt. Ljoha viszont odabiccentett.

Mindketten bementek. Túszt hozott az apostol? Velük is jött két Rendbéli, azok kint maradtak.

Artyom felpattant a padról, kérdéseit a mocskos rongyba kiabálta bele. Térdhajlaton rúgták, hogy visszaessen, és vissza is zuhant. Luka a Herceg rászisszenték arra, aki leverte lábról, mindketten a pisztolytáskájuk felé kaptak.

Vártak egy kicsit, és megenyhültek.

Minden az ajtón túl dőlt most el, nem itt.

Fülledt lett a levegő, ugyanúgy, mint a Komszomolszkaján, mint közvetlenül a géppuskák előtt. Az emberek leültek, a sorfal fellazult, habár nem kapott rá engedélyt, hogy feladja a pozícióját. A bronzcsillárok, ezek a féltonnás, kétméteres abroncsok úgy himbálóztak a láncaikon, mint a szélben: olyan sok ember szívta be és fújta ki a levegőt.

És akkor hirtelen az állomás felett idegen hang szállt el. Köhögés.

A sorfalban a harcosok felrezzentek, a tömeg elhallgatott, mindenki körbe-körbekémlelt. A köhögés szaggatott volt, egyszerre több hangszóróból szólalt meg. Úgy látszik, ezeknek is megvolt a maguk kommunikációs rendszere.

– Mikrofonpróba. Mikrofonpróba. Egy. Egy.

Az egész állomást beterítette ez a kellemes, mély hang.

– Tisztelt polgárok! A figyelmüket kérjük. Hamarosan fontos bejelentésre kerül sor. Ne menjenek el.

– Az igazat! Az igazat mondd! – kiabáltak válaszképpen a láthatatlan bemondónak.

Az azonban, miután megköszörülte a torkát, elhallgatott.

– Valami fontos bejelentés...

– Csaknem...

– Elképesztő...

És végre, amikor az idő már tényleg teljesen megállt, kinyílt az ajtó A fekete körbe kilépett egy barna öltönyös, ügybuzgó, kövér férfi; szemén pápaszem, széles homloka hídként ívelt hátra a tarkójához. A kövér férfi a titkára segítségével felkapaszkodott a márvány padra, Artyom mellé; a tömeg így jobban láthatta.

– A Tanács elnöke... Ez ő maga...

Aztán az ajtónyílásban megjelent Melnyik és Anzor, mögöttük pedig Timur. Elhelyezkedtek a pad körül.

A kövér férfi kifújta az orrát. A taknyos zsebkendővel megtörölte izzadt homlokát. Ugyanezzel a zsebkendővel megdörzsölte a lencséit is, majd a szemüvegét visszatette az orrnyergére.

– Polgárok. Ma azért gyűltünk itt össze, mert. Az okot egy meglehetősen kellemetlen esemény szolgáltatta. A tiszteletre méltó Renden belül, amely arra hivatott, hogy mindannyiunkat védje... Hogy úgy mondjam, széthúzás támadt. De erre majd még visszatérünk.

– Elég a mellébeszélésből! Mondd el, ami van!

– Engem ez, mint ahogy nyilván önöket is, valóságos sokként ért. A helyzet az, hogy az adás az Atlanti-óceán túlpartjáról érkezett. Kedves polgárok, bajtársak, testvérek. Nyilván tudják, mit jelent ez. Azt jelenti, hogy az ellenség, amely megsemmisítette országunkat. Amelyik a sírba tette száznegyvenmillió honfitársunkat. Szüleinket, gyerekeinket, feleségünket, férjünket. Ez az ellenség él. Nem vertük szét. Hogy a háború nem fejeződött be. Hogy egyikünk se érezheti magát biztonságban. Bármely pillanatban ránk mérhetnek egy újabb, utolsó csapást. Ha felfedjük a létezésünket.

Artyom morgott, vinnyogott, lecsúszott a padról, és lezuhant a hideg padlóra.

– Ezekben az években egyetlen dolog mentett meg bennünket. Az, hogy a metróban éltünk. Az, hogy biztosak voltunk benne, hogy a felszín nem alkalmas az életre. Ennek köszönhetően maradtunk életben. Most pedig. Ez az egyletlen esélyünk, hogy tovább éljünk. Tudom, ez rettenetesen hangzik. Nehéz hinni benne. De kérem önöket, higgyenek. A Polisz Tanácsa kéri magukat. Hallgassák meg önök is.

Ez olyan felvétel, amelyet ma rögzítettünk. New Yorkból érkezett az adás.

A hangszórók újra felocsúdtak. Prüszkölni kezdtek.

– Klihh... Iiiiiiuuu... Sssss...

És feldübörgött egy dal. Furcsa, idegen dal: idegen nyelven, dobpergés és dübörgés, fanfárok és kürtök kíséretében, szakadozott ritmusban egy férfihang talán himnuszt, talán indulót kezdett siránkozni-kántálni. Női kórus felelt rá. Feltartóztathatatlan erőt sugárzott ez a dal. Kihívás csendült fel benne. És indulatos öröm. És vad életenergia.

Izegni-mozogni, táncolni lehetett és kellett rá – fékevesztetten, szabadon.

De a hatalmas, fehérmárvány csarnokban, a féltonnás koszorú-csillárok alatt senki még csak meg se tudott moccanni.

A csillárok lengeni kezdtek, mintha földrengés ütött volna ki. Az emberek belélegezték a dobpergést, és tiszta rettegést leheltek ki.

– Amint látják... Amint hallják... Hát ilyen barlangbeli, állati zene... Vagyis éppen akkor, amikor mi hiányt szenvedünk. Náluk folytatódik a dínomdánom. És mindehhez adataink vannak róla. Hogy megőrizték nukleáris potenciáljukat. Olyan ellenség ez, amely százszorta veszélyesebb. Még fel kell tudnunk fogni ezt. Az életünk aligha folyhat tovább úgy, ahogy eddig. Új korszak kezdete jött el. És ezzel kapcsolatban... Itt egy bejelentés. Jöjjön közelebb.

A fekete, hajában választékot hordó, szikár és inas Timur közelebb lépett az elnökhöz. Közben lehajolt Artyomhoz, felsegítette, leültette.

Aztán felkapaszkodott ő is a padra.

– A Rend veteránjait mélyen felháborította egykori parancsnokunk, Melnyikov ezredes önhatalmú eljárása. A bajtársunkat, tisztességes ítélethozatal helyett, megölték az ezredes talpnyalói. Elnézést kérünk a Polisz polgáraitól a kialakult rendzavarásért. Ezennel bejelentjük, hogy kilépünk az alakulat állományából. Megtagadjuk Melnyikov ezredes parancsainak teljesítését.

Timur szaggatottan, rekedten, agyondohányzott hangon beszélt. A Rend legjobb felderítője. Letyaga idősebb bajtársa és kiképzője. Miről beszél?

– A Rend Szmolenkán lévő bázisa a miénk marad. Tisztességes választást folytatunk le az új parancsnokság megválasztására. Ugyanakkor úgy véljük, hogy az új helyzetben a konfliktus folytatása meggedhetetlen. Éppen ezért, mint új alakulat, közvetlenül a Polisz Tanácsára esküszünk fel. Hűséget fogadunk, és elkötelezzük magunk a Polisz védelmére. Bármely ellenségtől. Láthatóktól és láthatatlanoktól.

A barna öltönyös felé fordult, és tisztelgett neki.

Előbb csak egyetlen taps csattant fel, aztán még egy; aztán, mint a záporeső, felkopogott, felsuhogott, feldübörgött.

– Bravó! Hurrá! Éljen!

– Idióta! – ordította oda betömött szájjal Artyom Timurnak. – Hülye idióta! Nincs semmiféle Polisz! Nincs semmiféle Tanács! Csak egy másik fejesre esküszöl fel! Ne higgy nekik!

Timur ránézett, bólintott.

– Kihozunk még tőlük, Artyom. Fogunk mi még vállt vállnak vetve az amcsik ellen harcolni.

– Nem értek egyet a kérdésfeltevéssel – szólalt meg súlyosan Melnyik a deformálódott tolószékből. – De hajlandó vagyok szemet hunyni. Nem fogom lázadásnak ítélni. Mondjuk úgy, ideiglenes véleménykülönbség. Amikor a Haza veszélyben van, nincs jogunk civódni. Majd tárgyalás útján döntünk róla. A mi Rendünk már így is túl magas árat fizetett. A Rend nevében én is felesküszöm a Polisz Tanácsára. Úgy vélem, a belviszályok ideje lejárt. Nincs jogunk hozzá, hogy továbbra is egymást semmisítsük meg. Vörösök, fasiszták, Hanza... Mindenekelőtt mi mindannyian oroszok vagyunk. Ezt jól az eszünkben kell tartanunk. Az örök ellenségünk veszélyeztet bennünket. Neki mindegy, miben hiszünk. Elég megtudnia, hogy életben vagyunk, és mindannyiunkat megsemmisít, kivétel nélkül!

Az emberek figyeltek, magukba szívták a szót; senki sem szállt vitába vele, senki még csak mozdulni se mert. Artyom előredőlt, térdre állt. Meglendítette magát, és felállt. És még mielőtt a Melnyiktől elbűvölt őrök bármit is felfoghattak volna, rövid nekifutás után belefejelt Melnyik halántékába, és a tolószékével együtt felborította.

– Fogjátok le! Fogjátok!

Ütni kezdték, ő viszont megpróbálta lábát a vén idióta nyakára kulcsolni, hogy megfojtsa. Kiverték a fogát, vele együtt kiesett szájából a pecek is.

– Hazudsz! Hazudtok! Rohadékok!

Az összeverődött tömegen nem vergődhetett át, úgyhogy a feketék beráncigálták Artyomot az ajtón túlra. Melnyiket felemelték, leporolták.

– Te kis szarházi. Vakarák. Porrá zúzlak. Mocsok. Téged is, meg azt a hálátlan szukát is. Mindketten lógni fogtok. Szaralak. Hazugság. Minden hazugság.

Timur kezdte el magyarázni helyette.

– Ez egy elfogott diverzáns. Alapos okunk van azt gondolni, hogy kémkedett. Megpróbált felfedni bennünket. Kivizsgáljuk.

Végül az ezredest visszarakták a tolókocsiba, Artyomot pedig beráncigálták. Ott, az ajtón túl, hosszú, sok kijárattal rendelkező folyosó kezdődött. Artyomot azonnal ledobták.

Már onnan, fektéből hallotta:

– Igen, Szyjatoszlav Konsztantyinovics – ingatta súlyos, kopasz fejét a barna öltönyös elnök. – Olyan ember aranyigazságát mondta ki, aki tudja az emberi élet árát. Én önnel itt és mindenütt szolidáris maradok. Azt javaslom, hogy még ma küldjük el diplomatáinkat a Vörös Vonalra, a Hanzába és a Reich képviselőihez. Ültessük mindannyiukat tárgyalóasztal mellé. Fejezzük be azokat a viszályokat, amelyek minket az utóbbi években. Végül is, nem különbözünk mi annyira egymástól, khm. Egységbe kell tömörülnünk. Egyesíteni az erőfeszítéseinket. És együtt, közösen – mi, önök – meg kell védenünk a metrót. Az egyetlen, közös házunkat. Az egyetlen közös házunkat az eljövendő évekre, ha életben akarunk maradni, az örökké fennálló, szent házunkat!

– Nem is különbözünk annyira – ismételte el rémülten Ilja Sztyepanovics. – Nem is különbözünk annyira. Mi és ők. Mindenekelőtt oroszok vagyunk. Egységbe tömörülni. Minek. Miért. A Reich képviselőivel. Narine.

A nép azonban egyre csak csócsálta a dumáját. A tömeg, amelyet előbb meggyúrt, megdolgozott a kinyilatkoztatással, most elkezdett felegyenesedni, igyekezett felfogni, átgondolni azt, amit beletömtek.

– Az amcsik... Egész idő alatt... Zenét... Hájasodnak... Táncikálnak... Vadállatok... De éreztük mindig... Feka hip-hop... Mi itt szart zabálunk... Ők pedig még a szart is elveszik tőlünk... Az utolsót, ami maradt... Tudtam én, tudtam... Nem hagynak nyugton minket... Semmi baj, kivárjuk... Kibírjuk... Már rosszabbat is... Lehet, hogy nem változik semmi...

– Mint tudják, amúgy sem élünk egyszerű időket – folytatta a fejük felett a barna öltönyös. – A gombavész kimerítette a tartalékainkat. Összébb kell húznunk a nadrágszíjat. De ha egyesülünk, képesek leszünk... A mi hatalmas birodalmunk! Népünk már nemegyszer!

Túl kellett kiabálnia az egyre növekvő lármát. Az embereknek végül is sikerült megrágniuk és lenyelniük az igazságot, amit hallani akartak.

Artyom, akit agyba-főbe vertek, a fal mellett ült, és elgondolkodva nyelte rossz ízű, meleg vérét. Nyelvével megtapogatta kivert fogai helyét.

A folyosón egyszer csak felbukkant Besszolov. Talán a tanácsteremből jött ki? Mögötte Ljoha, az apostol lépkedett.

– Öld meg! – sziszegte oda neki Artyom. – Ez ő! Ő csinálta!

– Ez meg kicsoda? – kérdezte Alekszej Felikszovics, és nem ismerte fel Artyomot. – Van itt másik kijárat? Nincs kedvem megint a tömegen át.

– A köpenyét itt felejtette – szólt utána Ljoha. – Várjon, segítek.

– Ljoha! Ljoha! Mit csinálsz... Hiszen neked...

– Gyere utánam! – indult el szaporán a másik irányba Alekszej Felikszovics.

– Ide hallgass... Tudod, arra gondoltam... így nem érünk el semmit... Ha egyszerűen csak megöljük. A rendszert belülről kell megváltoztatni! Fokozatosan! A forradalom nem a mi módszerünk. Érted? – magyarázta félig visszafordulva mintegy bocsánatkérő hangon Ljoha. – Látod, felvett referensnek. Titkárnak. Fokozatosan fogom... Belülről... A bunkerből...

– Szarrágó! – szakadt ki rekedten Artyomból. – A bunkerért? A kajáért csinálod?! Eladsz engem a kajáért?! Minket?! Mindannyiunkat?!

– Miféle minket?! – dühödött fel Ljoha. – Ki az a mi?! Nincs semmiféle mi! Rajtad kívül nem kell ez senkinek! De te mindjárt megdöglesz, én pedig élem az életem!

– Alekszej! – szólította Besszolov. – Meddig várjak rád? Így kezded a szolgálatot?

Ljoha se nem köpte le, se bele nem rúgott búcsúzóul. Csak megfordult, és futott, hogy utolérje Besszolovot.

Megnyikordult az ajtó, és Timur slisszant be rajta.

– Tudsz járni?

– Nem akarok.

– Állj fel! Amíg azok ott beszédet mondanak. Gyerünk!

Megrántotta Artyomot fehér pincéringe nyakánál fogva, hogy csak úgy reccsent a gallér. Talpra állította, odatartotta a vállát, hogy támaszkodjon rá.

– Én is megyek magukkal! – suttogta könyörögve Ilja Sztyepanovics. – Vigyenek magukkal! Ezekkel itt nem akarok! Nem kell!

– Van itt még egy kijárat. Menjünk egyelőre oda. Ha az öreg feleszmél, neked annyi. Később már nem tudunk kivinni.

– Hová?...

– A Borovickajára. Ánya vár ott. Onnan meg a Poljankára. És tovább. El tudsz rejtőzni valahol?

– Otthon. Ánya... Vele minden rendben?

– Mondom, hogy vár! Hová vigyelek benneteket?

– A VDNH-ra. Nem akarok a Poljankára menni. El kell jutnom a Csehovszkajára, a Reichbe.

– Minek?! Hogyhogy a Csehovszkajára?!

– Ott van Homérosz. El kell jutnom hozzá.

– Hé! – kandikált ki az ülésteremből egy loboncos hajú brahman. – Ti meg hová?!

– Timur! Hát nem érted?... A Láthatatlan Megfigyelők. Ők tartanak itt bennünket. Mindenkinek hazudnak. Ők tartanak itt minket.

– Ide hallgass, Artyom... Ne hantázz itt nekem. Én nem akarok belemászni a politikába. Katona vagyok, és pont. Tiszt. Itt hagyni nem tudlak. De ne basztass engem a faszságaiddal. Maradjunk meg jó barátoknak.

Hogy értesse meg vele? És a többiekkel?

Van még egy esély. Hogy bebizonyítsa az embereknek. Amíg ezek itt a kibaszott rádiójukban hazudoznak. El kell jutnia a Csehovszkajára. Segíteni a nyomtatásban. A terjesztésben.

Hármasban végigmentek az átjárófolyosókon, mázolt ajtókon kopogtattak, emberek jöttek szembe, elcsodálkoztak Artyom öltözékén és elcsúfított arcán, Ilja Sztyepanovics makacsul lépkedett mögöttük, a fény pislogott, patkányok spricceltek szét a lábuk alól; és végre kreozot illata vágott az arcukba. Az otthon melege. Ez itt a Borovickaja.

– Mindjárt megkeresem a hitvesedet... És irány a Poljanka.

– Nem a Poljankára. A Csehovszkajára. A Reichbe.

– Majd megbeszéled vele. Ülj meg itt. Csak a mieink szeme elé ne kerülj, világos?

– Itt leszek. Csöndben. Köszönöm, Timur.

Leült egy hosszú deszkaasztalhoz. Összekulcsolta maga előtt a kezét.

Körbenézett: ez volt a kedvenc metróállomása.

Sötétvörös tégla, a levegőben kreozot illata száll, olyan, mint a gyantáé – édes és füstös, szerzetescella-házikók, ruhaanyag lámpaernyők, valahonnan kellemes vonószene árad, furcsa tógás emberek vigyázva szakadt könyveket lapozgatnak. Suttogva megbeszélik, amit olvastak és abban élnek, amit olvastak, nincs szükségük sem a fenti világra, sem erre a lentire.

Hol van az a cella, amelyikben Artyom eltöltött egy éjszakát Danyilánál, a barátjánál, aki egyetlen napra és egy egész életre a barátja lett? Valaki más foglalja most el.

– Homérosz?

Felállt.

Ismerős alak.

– Homérosz!

Honnan kerül ez ide? Hogyan? Miért?! Hát nincs a Reichben?

Felállt, odabotorkált... Megtörölte a szemét. Az öreget lefoglalta valami: az üres cellát vette szemügyre. Egy fiatal brahman, aki sose nyírta még le mulatságos bajszát, megmutatta neki a kis szobát, elmondta a szabályokat, átadta a kulcsot.

Összetévesztené valakivel?

– Igaz, asztal nem fér be ide, de dolgozhat a többiekkel együtt is... Viszont a könyveknek itt vannak a polcok... Az egyetlen dolog: állatot nálunk nem tarthat. A tyúkjától meg kell válnia.

– Feltétlenül?

– Feltédenül.

– Hát akkor...

– Homérosz!

Az öreg hátrafordult.

– Öreg... Te mit keresel itt... Hogy kerültél ide... A mieink rejtettek el? Sikerült... A nyomdát? Beindult? Működik a nyomógép? Nem ázott el a papír?

Homérosz úgy nézett Artyomra, mint egy halottra – szomorúan, távolságtartóan.

– Miért hallgatsz? Sikerült? Mutasd!

– Artyom.

– Magának meg mi kell? – szólalt meg indulatosan a bajuszos.

– Hol vannak a röplapok, öreg? Jártál a Csehovszkaján.

– Hívjam az őrséget?

– Nem kell – ingatta a fejét Homérosz.

– Várj! Miért nem mentél el oda? Ezek az Arbatszkaján nagygyűlést rendeztek, elkezdték nyomni a sódert az embereknek... A szokásosat. És mindenki elhiszi nekik...

– Ez nem az én dolgom, Artyom.

– Micsoda?...

– Én nem tudom ezt csinálni.

– Mit? Mit nem tudsz?

– A propagandát. Röplapokat nyomtatni. Ez az egész forradalmi ténykedés... Öreg vagyok én már ehhez.

– Egyáltalán nem jártál ott, a Csehovszkaján?

– Nem.

– Miért nem?

– Én ebben nem hiszek, Artyom.

– Miben? A zavaróberendezésekben? A Láthatatlan Megfigyelőkben? Miben?! A fenti világban?! Abban, hogy feleslegesen vagyunk itt lent?!

– Nem hiszem. Hogy az embereknek szükségük van erre. Hogy tudni akarják.

– De hát ez az igazság! Az igazság!!! Az embereknek – szükségük van – az igazságra!

– Ne kiabálj! Milyen igazságot kellene, hogy elmondjak nekik?

– Az egészet! Mindent, amit láttál! Mindent, amit én láttam. Az asszonyról, akinek a fejét armatúrával verték szét! Ennek a budijáról. – Artyom a már majdnem porba hullott fejével a dermedten álló Ilja Sztyepanovics felé intett, aki idevonszolta magát utána. – Arról, hogyan lövik hátba a sajátjaikat! Hogy hogyan altatják el a csecsemőket, akik farkincával születnek! Hogy hogyan lövik fejbe az embereket, ha fecsegnek! Hogy hogyan hajtják ki őket védőruha nélkül szélmalmokat építeni! Hogy a zavaróberendezésekhez legyen elég áram! A zavaróberendezésekről! Hogy hogyan falják fel ott a kutyák a hullákat.

– És ez talán az igazság? – kérdezte Homérosz.

– Hát mi lenne?!

– Ez sivár naturalizmus, Artyom. Azt hiszed, az emberek nem tudják így is az egészet? Hiszen ebben élnek. Nem akarnak emlékezni rá, még csak az kéne, hogy olvasni is ilyet akarjanak. Talán írjak az emberevők életéről? Vagy, hogy a pártelit hogyan rontja meg az árva lányokat? A Hanzában ugyanaz van, mint a Vörös Vonalon.

– Hogy jön ez ide?

– Ez is igazság. És ezt szeretnék olvasni az emberek? Erre van szükségük? Nem kell őket ezzel a szarral tömni. Hősökre van szükségük. Mítosz kell nekik. Meg kell találniuk másokban a szépet, hogy ők maguk is emberek maradhassanak. Mit meséljek én itt nekik? Hogy maréknyi bürokrata időtlen idők óta irányítja őket? Hogy feleslegesen kuksolnak itt a metróban? Hogy semmit se tehetnek? Ez csak paranoiához vezet. Csak sötétség. Nekik pedig fényre van szükségük! Azt keresik. Ha még egy gyertyacsonkból árad is. Ha csak valaminek a visszfénye is. Miről akarsz beszélni velük? Hogy mindannyian rabok? Senkik? Birkák? Senki sem fog meghallgatni! Felkötnek! Keresztre feszítenek!

– Hát te mit mondasz nekik?! Az igazság helyett?!

– Hogy én, nekik? Én... Legendát. Artyomról. Aki ugyanolyan egyszerű srác volt, mint bármelyikünk. Aki az egyik külső állomáson élt, amelyet úgy hívtak, hogy VDNH. És akinek a háza az egész metróval együtt szörnyű veszélybe került. Valami rettenetes szörnyek fenyegették, akik a felszínen éltek, és megpróbálták a sarokba szorított emberiségtől elvenni az utolsó menedékét is. Arról, hogyan jut keresztül ez a srác az egész metrón, hogyan edződik meg a harcokban, hogyan válik mamlaszból hőssé. Hogyan menti meg az emberiséget. Egy ilyen történet tetszeni fog az embereknek. Mert róluk, személy szerint mindegyikükről szól. Mert szép és egyszerű.

– Ezt akarod megírni? Ezt? És mindazt, ami most van?...

– Ez csak politika, Artyom. Csak propaganda. Harc a hatalomért. Túl gyorsan elmúlik. Minden megváltozik. Nem akarok pamfletet írni, mert rögtön a megírása után avulni kezd.

– Mert mit akarsz? Örökkévalót?

– Hát... Hogy örökkévaló, az túl nagy szó.

– Megtiltom, hogy rólam írj. Megtiltom. Megértetted?!

– Hogyan? Ez már nem a tiéd. Hanem az emberiségé.

– Nem akarok kakasos nyalóka lenni a te kakasos könyvedben!

– Pedig azt elolvassák az emberek. És tudni fognak rólad.

– Szarok rá, hogy tudni fognak-e az emberek rólam, vagy sem! Hogy jön ez ide?

– Fiatal vagy még, Artyom.

– Hogy – jön – ez ide?!

– Ne beszélj így... velem. Te hős vagy. Tudni fognak rólad. Megmarad utánad a szó. Lehet, hogy még gyerekeid is lesznek. Hát rólam? Velem mi lesz? Mi marad utánam? Egy névtelen röplap? Egy halom papír?

– Várj... Ezek neked... Ezek neked itt szobát adnak... Ezek itt szobát adnak neked?!

– Megteremtik a feltételeket a munkához.

– A feltételeket a munkához. Nekik fogod ezt írni? Besszolovnak? Rólam?! Hogy sikerült megvenniük?!

– Nekik engem, vagy nekem őket? Lesz egy könyv. Rólad fog szólni. Egy igazi könyv, tisztes példányszámban. Sehogy se értem, mi nem tetszik ebben?

– Artyom! – hallatszott Ánya szólítása.

– Kérdezd meg Iljusától! Majd ő elmondja neked. Ki tudna ellenállni az ilyesminek? Egy igazi könyv, rajta a nevem! Nem tankönyv az emberevők számára. Hanem mítosz. Legenda. Az örökkévalóságnak. Belefojtanak bennünket a szarba. Úgy bánnak velünk, mint a barmokkal. Mint az építőanyaggal. Nem vesznek emberszámba bennünket... Te pedig... Hiszen te segítesz nekik... Te...

És ekkor mintha robbanás hulláma érte volna el, felfogta, és attól, hogy megértette, légnyomást kapott; a hangja egészen elhalt, és ezután már csak hangtalanul kapkodta a levegőt, csak kilégzéskor sípolt egy kicsit. Bassza meg. Hiszen igaza van. Mindenben igaza van annak a rohadéknak. Hiszen nincs semmiféle „mi” és semmiféle „ők”. Hát ez az a hidra. Mi magunk vagyunk a hidra. Belőlünk áll. Az egész arisztokráciát száz évvel ezelőtt kivégezték. Kit vádoljunk érte? Senkit. Mi magunk csináljuk ezt magunkkal. Azok ott a bunkerben kikből kerültek ki? Közülünk. Most pedig... Te is, Ljoha... Hogy lehet legyőzni a hidrát? Senki se gondolja, hogy komolyan szembeszáll vele. Mindenki csak ábrándozik róla: hogyan ajánlja fel a saját fejét, hogyan lehetne az egyik feje, ő maga mondja, hogy nesze, kapj be, válassz engem, beléd akarok kerülni, veled akarok lenni. Nincs egyetlen Héraklész se, fejből viszont egész sor. Miféle hatalom... Minek ide hatalom... Istenem, mekkora idióta vagyok... Tudod, mit? Írj csak, öreg. Nyomtattasd ki. Hosszú életet hozzá. Istenem, bazmeg...

Nevetés fogta el.

Félt, hogy elbőgi magát és a száján nevetés buggyant ki, mint hab a veszett állatból.

– Artyom!

Meglátta Ányát. Térdre ereszkedett előtte.

– Bocsáss meg.

– Artyom, mi van veled?

– Mi van, tényleg a Csehovszkajára akarsz menni? – kérdezte tőle Timur. – Oda mindjárt visszatérlek a fasiszták. Mégis a Poljanka netán?

– Nem. Nyisd ki a hermát! Fel. Fel akarok menni.

– Micsoda?!

– Artyom!

– Nyisd ki a hermát! Nyisd már!

– Artyom, mi lelt?

– Menjünk fel, Ánya! Fel! Fel!

23. FEJEZET
A MIEINK

– Ott vannak! Ott!

A korlát rácsán át felfelé nézve felrémlettek, de nem, nem is csak rémlettek valami fekete bakancsok.

– Fuss!

– Nyisd ki a kaput! Mondom, hogy nyisd ki!

– Becsavarodtál, vagy mi?... Nincs rajtad védőruha...

– Nem, teljesen normális vagyok! Gyerünk! Itt fogunk miattad megdögleni, te kretén! Na!!

– Hol van?! Hol vannak?!

– Add a kezed! Ne ereszd el!

– Magukkal megyek! Magukkal megyek! Nem akarok itt maradni.

– A fasz kivan veled... Hová akarnál ott menni? Mit akarsz odafent?!

Felborogatták az asztalokat, átugráltak a padokon, fellökdösték a méltatlankodó brahmanokat – így rohantak az állomás túlsó vége felé. A Rend tagjai előrajzottak az átjárókból, fegyverropogtatás közepette dübörögtek végig a peronon.

Artyomék odafutottak a hermetikus kapuhoz, pisztolycsövet nyomtak az őr pofájába, elforgatták a záróreteszt, a tonnányi acélt elhúzták a síneken, átpréselték magukat a résen, felrohantak a lépcsőn.

Honnan maradt még erő Artyomban? Honnan maradt élet?

Üldözték őket. Dübörögtek a grániton. A sarkukban voltak. Futás közben rájuk lőttek, de nem találták el őket. Döngött a ketrec. Megdermedtek az ajtószárnyak. Maradt egy szűk rés – mintha a kulisszák mögé lehetne belátni rajta. A fekete ruhás harcosok átpréselődtek rajta, a brahmanok viszont távolabb húzódtak, nehogy benyeljenek nagyobb dózist. Kijutottak az előcsarnokba: Artyom, Ánya. Timur és Ilja. A másodperc alatt, amit nyertek, sikerült betörniük a külső ajtót és védőfelszerelés nélkül kizúdultak a fagyos moszkvai éjszakába.

– Itt mi van?!

– Itt... Itt hagyták... Várj... Itt van! Add a kezed! Ide!

Összegörnyedve rohantak végig a hallgatag Könyvtár mentén ahol Artyom egykor ott hagyta a félelmét; el a vaksi ablakok, az oszlopok elefántlábai alatt, a falról levált márványlapokon gázolva A feketék kirohantak a nyomukban a Borovickaja előcsarnokából, amely kriptabejáratra hasonlított. Megtorpantak: mégiscsak az utcán voltak, védőfelszerelés nélkül.

– Mindjárt benyeljük a halálos dózist! Tudod, mekkora itt a sugárzás?

– Igen. Itt van. Ez az? Ez!

Szavelij elvontatott japán kocsija. Itt hagyták, amikor Letyaga elrángatta őket a zavaróberendezésektől. Hogy mikor? Száz évvel ezelőtt, Szavelij már nem él – ledöntötték lábról és agyontaposták az emberek a Komszomolszkaján: a Rendben töltött szolgálata első napján meghalt, és nyom nélkül eltűnt. A kocsija viszont itt állt. Állt, és várta a gazdáját.

Artyom körbejárta és megrángatta az összes ajtókilincset, aztán a nyitva felejtett csomagtartón át bemászott. A szőnyeg alatt megtalálta a tartalékkulcsot. Még a Komszomolszkaján mondta neki Szavelij. Mintha végrendelkezett volna. Artyom bedugta a kulcsot, elfordította. A kocsi életre kelt.

A fekete alakok végül rászánták magukat, és mégis elhagyták a Borovickaját.

– Beszállás!

– Hová mentek?!

– A VDNH-ra! A mieinkhez. Haza. Elmesélni nekik!

– Én nem megyek. Itt maradok. Mit csináljak ott? Én kiegyezek velük!

– Mássz már be, te idióta!

– Hiszen ezek a mieink! Kiegyezek velük. Állj... Elfelejtettem valamit. Tessék. A tiéd? Ideadták.

És előhúzta a szürkésfekete, matt Nagant-t.

– Az enyém.

Beadta Artyonmak a nyitott ablakon.

– Köszi, bazmeg.

– Ennyi! Indulás!

Timur felemelte a kezét, megfordult, és elindult a szembefutó iekete ördögök felé. Artyom gondolatban keresztet vetett rá. Beletaposott a gázba.

Az Ohotnij rjad, a Tverszkaja felől hangfoszlányt hozott a szel: motorzúgást.

Elindultak. Kerékcsikorgás közepette megfordultak, a gumi füstölni kezdett. Ánya balról, az első ülésen, Ilja Sztyepanovics pedig, mint afféle ötödik kerék, a hátsó ülésen zötykölődött. Lehúzták az ablakokat.

A visszapillantó tükörből látszott, ahogyan Timur, mint egy rongybaba, hangtalanul a földre csuklik, és előrenyújtott kézzel elterül. És ugyancsak a visszapillantó fekete keretébe egy újabb másodperc elteltével berobogott a páncélozott terepjáró.

Lefékezett a holttestnél. Lekapcsolta a reflektorát. Összezsugorodott.

Felszívódott.

Száguldottak a Vozdvizsenkán, mindenütt, amerre Artyom már százszor is járt: most viszont – utoljára. Üres tekintettel bámultak az út széléről a száguldó japán kocsi után a kivájt szemű koponyák, a kifosztott házak, a kiszáradt fák.

És az üres égboltot épphogy csak megvilágította az elszopogatott hold. Az eget teletűzdelték csillagokkal, mint azon az éjszakán, amikor Artyom Zsenykával jött fel, miután ravaszul rávette őt és Vitalkát, hogy nyissák ki a hermetikus kaput a Botanikuskertnél.

– Emlékszel, Zsenya?

– Elég, Artyom. Kérlek.

– Bocsáss meg. Nem fogom többé. Igazán.

Rájuk kacsintott a csontfehér mészkolosszusnak ható Védelmi Minisztérium, elsurrant mellettük az Arbatszkaja állomás sírboltja. Jobb kéz felől egyenesen és szorosan egymás mellett huszonvalahány emeletes toronyházak magasodtak, melyek úgy néztek ki, mint harcosok, akiket ott felejtettek a győzelmi parádén. Bal felől a Kalinyin sugárút idétlen és fenségesen szétterpeszkedő házai álltak, rajtuk a ki tudja, milyen Európában az állítólag legnagyobb reklámképernyőkkel, amelyek most kiégve, feketén meredeztek. Az őrök tisztelegtek Artyomnak. A képernyők megmutatták neki a múltját és a jövőjét.

– Na, milyen itt lélegezni?

– Egészen más.

Eszébe jutott, hogyan járt itt első alkalommal – két évvel ezelőtt. Mennyire más volt itt minden. Akkor élettel telt meg minden – torz, idegen élettel ugyan, de azért nyüzsgővel. Most viszont...

Artyom a tükörbe pillantott. Úgy tetszett, valahonnan a távolból követi őket valami összesűrűsödött sötétség.

Hirtelen nagy kerékcsikorgással ráfordult a Szadovojéra, ott elhaladt az Egyesült Államok nagykövetsége mellett, amelyet felgyújtottak, aztán a Krasznopresznyenszkaja felhőkarcolója mellett, amelyet rossz szellemeknek építettek, oszloppal a tetején; majd a hatalmas, szilárd gránitházak mellett, amelyeket a viaszbábu tiszteletére „sztálinkáknak” neveztek el; végül a tért ölelő bombatölcsérek és a futóárok-mellékutcák mellett.

Csak nézte, és közben azt gondolta: holt a holthoz.

– Haza? – kérdezte Ánya.

– Haza – válaszolta Artyom.

A jobbkormányos japán kocsi, mint golyó repült ki a Proszpekt Mirára; szabálytalanul átszelte a záróvonalat, száguldott észak felé. A Harmadik körút találkozásánál besuhantak a felüljáró alá; felszaladtak a vasúti felüljáróra, amely alatt a síneket mintha a sötétség mélyére fektették volna le. Már csak egy kicsit kellett menni, és emelkedett is a fák fölé az égen megmerevedett rakéta, az ostoba űrprogram múzeuma, amely jelezte, hogy közeljárnak a VDNH-hoz.

Hátuk mögött megint mozgás rémlett fel. Artyom még hátra is fordult; és majdnem beleszaladt egy lerobbant furgonba, alig bírta elkapni a kormányt.

Elslisszantak a rozsdás konzervdobozok közt, és az ismerős szervizúton kijutottak a bejárati pavilonhoz – a saját állomásukhoz; a kocsit beállították a valutaváltó kioszk, egy vasbódé mögé. Elrejtették.

– Gyorsan ideértünk. Lehet, hogy nem is nyeltünk be túl nagy dózist – mondta Artyom Ányának.

– Jól van – válaszolta a felesége.

Kiszálltak, hallgatóztak... Valahonnan a távolból zúgás hallatszott.

– Futás!

Bejutottak az előcsarnokba – Artyom vetett még egy utolsó pillantást a poros plexin át az utcára – követik-e őket? Utolérték?

Úgy látszik, nem. Ha üldözték is őket, lemaradtak.

A fenti hermetikus zsilipajtó nyitva; le kell menniük a mozgólépcsőn, félszáz méterre a föld alá. Odalent semmit se látni, de Artyom ezeket a lépcsőfokokat egy év alatt már fejből megtanulta. Ilja megbotlott, orral előre bukott volna a fokokra, és tovább, hogy összetörje a gerincét – de sikerült elkapniuk.

Végre nem maradt több lépcsőfok. Egy kis előtér után acélfal várta őket – a hermetikus kapu. Artyom vakon, de biztosan indult el balra, menet közben kitapogatta a falra szerelt kaputelefont, a gégecsövön lógó kagylót, a kettő közül az elsőt.

– Nyisd ki! Én vagyok, Artyom!

A kagyló süket maradt, mintha csak elszakadt volna a vezeték. Mintha nem is a saját, otthoni állomására telefonált volna, hanem valamelyik fenti lakóházba.

– Halljátok?! Artyom vagyok! Csornij!

Hangja visszhangzott a szénporban, a vékony fémlemezkéken. A kagylóban másféle hang nem hallatszott.

Artyom megkereste Ánya kezét. Megszorította az ujjait.

– Minden rendben van. Csak alszanak.

– Persze.

– Amikor eljöttél, minden...

– Minden rendben volt, Artyom.

Ilja Sztyepanovics nehezen lélegzett, hangosan zihált.

– Nem kell olyan mélyeket lélegezni – tanácsolta neki Artyom. – Mégiscsak sugárzás van.

Visszaakasztotta a kagylót. Újra levette, fülét a hideg műanyag körhöz szorította.

– Halló! Itt Artyom! Nyissátok ki!

Senki se mozdult, hogy kinyissa. Mintha nem lett volna ott senki. Artyom odalépett a falhoz, ököllel verni kezdte a fémet. Nem nagyon sikerült, semmi sem hallatszott. Ekkor eszébe jutott a revolver. Megmarkolta a csövét, hogy a markolatával sózzon rá az acélajtóra. Aztán meggondolta magát: és ha meg van töltve? Kivette a tárat. Meigtapogatta. Valamilyen oknál fogva volt benne két töltény. Kiszedte őket, zsebre tette.

Ütni kezdte a Nagant-nal a vasfüggönyt, mint egy harangot. Bimm! Bamm! Bimm!

Keljetek fel, emberek! Ébredjetek! Nyissátok ki! Na?!

Fülét a falhoz tapasztotta. Van ott valaki?

És megint: bimm! bamm! bimm!

– Artyom...

– Itt kell, hogy legyenek!

Megint lekapta a kagylót, visszakasztotta, levette.

– Halló! Halló! Itt Artyom! Szuhoj! Nyissátok ki!

A túloldalon kelletlenül morogni kezdett valaki.

– Halljátok?!

Köhögés.

– Nyisd ki a kaput!

Végre megszólalt valaki.

– Mi a faszt akarsz? Éjszaka van!

– Nyikicka?! Nyisd ki, Nyikicka! Artyom vagyok! Nyisd ki!

– Persze, nyisd ki, Nyikicka, nyeld csak a sugárzást, ugye? Mi a faszt felejtettél már megint fönt?

– Nyisd már ki! Védőruha nélkül vagyunk!

– Akkor pláne nem nyitom!

– Szólok a mostohaapámnak, te istenátka...

Odabent kifújta valaki az orrát.

– Jól van már...

A vasfal lustán, egykedvűen felkúszott. Világos lett. Beléptek a zsilipbe: a falból csap meredt ki, slaug hevert mellette. Meg még egy cső.

– Nyisd ki a zsilipet!

– Előbb csapasd le magad! Nem kell minden szart behordani ide...

– Hogyhogy? Nincs rajtunk semmi!

– Mondom, hogy mosakodjatok meg!

Le kellett lötybölnie magát is, Ilja Sztyepanovicsot is, Ányát is klóros hideg vízzel. Az állomásra csuromvizesen, átfagyva léptek be. Azonnal trágya- és disznószag csapta meg őket.

– Mindenki alszik. Szuhoj is. Nem akármilyen csinos ruhád van.

– Hová mehetünk?

– A sátratok üres – nézett rájuk, reszkető kiskutyusokra Nyikicka, és megenyhült. Vártunk már benneteket. Várj, adok valami rongyot, törülközzetek meg vele. Aztán menjetek, feküdjetek le. Majd holnap reggel elrendezel mindent.

Artyom ellenkezni akart, de Ánya kézen fogta, és maga után húzta.

Igaza van, gondolta Artyom. Betört ide az éjszaka közepén, védőruha nélkül, még csak az kellene, hogy az egész állomást felverje. Tényleg féleszűnek gondolnák. Semmi baj, nem kell különösebben sietni. Amíg a Poliszból eljutnak idáig...

– Csak szólj az őrségnek, hogy ne engedjenek be idegeneket az állomásra. Föntről se – jutott eszébe az összesűrűsödött sötétség. – Hogy fentről se jöjjön be senki más. Rendben?

– Megbízhatsz bennem – vigyorgott Nyikicka. – De hogy még egyszer egy ilyen miatt felkeljek!

– Na, jól van. Ja, és a társunkat is el kéne helyezni valahol – jutott eszébe Ilja Sztyepanovics. – Reggel mindent megmagyarázok Szuhojnak.

Ilja Sztyepanovics ott maradt Nyikickával, mint egy kivert kutya. De ez nem Artyom bűne volt, nem ő édesgette magához, és nem ő dobta el ezt az embert.

A sátruk valóban üresen állt. Senki nem vetett rá szemet? Nyilván megpróbálkoztak már vele, de Szuhoj nem hagyta. Hasznos dolog is az, ha az ember legalább mostohakölyke a főnöknek.

Elemlámpát gyújtottak, és mint egy kanócos lámpát, a földre állították, hogy ne ébresszék fel vele a szomszédokat. Száraz ruhát vettek fel – már ami volt nekik. Meztelenül nem néztek egymásra. Szégyellték magukat egymás előtt. Törökülésben a matracra telepedtek.

– Maradt valami innivaló? – kérdezte suttogva Artyom. – A múltkor még volt.

– Maradt. És vettem is még – válaszolta szintén suttogva Anya.

– Adsz belőle?

Egymás után húzták meg a csempe szájú üveget. A cefre rossz volt, rettenetes szagot árasztott, az alján valami üledék úszott, de hibátlanul hatott. Lecsavarta a vállukba csavarozott fejüket, feloldotta a hátukban, a karjukban, a lelkükben már megszokottá vált görcsöt.

– Rájöttem, hogy nem tudok meglenni nélküled.

– Gyere ide!

– Igazán. Megpróbáltam.

Artyom nagyot kortyolt – bele se fért a torkába, égette a garatját: köhécselni kezdett.

– A beszélgetésünk után... A Poliszban. Apád elküldött a Romszomolszkajára. Hogy lőszert vigyünk ajándékba a vörösöknek. Hogy a lázadást... Fellázadtak az éhezők... És... Véletlenül kerültem oda. A vörösökhöz. Mindannyian. Nem tudom, hány ezer ember. És legéppuskázták őket. És egy asszony... Megkért rá, hogy fogjam meg a gyerekét. Egy öt-hat éves kisfiút. A karomra vettem. Az anyját megölték. És akkor arra gondoltam: örökbe kellene fogadnunk ezt a kisfiút. Aztán egy perc múlva őt is lelőtték.

Ánya elvette tőle az üveget. A szeme ragyogott.

– Hideg a kezed.

– Hideg az ajkad.

Szótlanul, egymás után ittak.

– Itt fogunk ezentúl élni?

– Mindent el kell, hogy meséljek nekik. Szuhojnak. Mindenkinek. A mieinknek. Holnap. Nyugodtan. Elsőként, amíg más el nem mondja nekik a saját verzióját.

– Azt hiszed, hinni fognak neked? Nem mennek ők el innen sehová, Artyom.

– Majd meglátjuk.

– Bocsáss meg.

– Nem. Nem kell. Én kell, hogy...

– Még a nyelved is hideg.

– Viszont a szívem forró. Te pedig tiszta libabőr vagy.

– Add ide a szívedet. Hadd melegedjek fel.

Későn ébredtek – és egyszerre.

Artyom a szokásos ruháját vette fel: pulóvert, kopott farmert az ellenszenves pincéröltözék helyett. Kalucsniba dugta a lábát. Megvárta, míg Ánya is felöltözik.

Előbújtak a sátorból, mosolyogtak. A szomszédasszonyok elítélően és irigykedve néztek rájuk. A férfiak füstölnivalóval kínálták. Artyom megköszönte, elfogadta.

– Szuhoj merre van? – kérdezte az arra járó Bunda-Daskától.

– Meglepetést készít neked. Mi az, megkopaszodtál? Hiába beszéltek neked!

– És hol van?

– A disznóólnál.

Együtt indultak el a mostohaapjához.

A disznóól az alagút zsákutcájában volt. Elmentek az állomás végéig, útközben mindenkit üdvözöltek. Úgy néztek rá, mint egy kísértetre. Ányára pedig, mint egy hősre.

– Ott van apád! Disznót öl! – intett az akol távoli vége felé Ajgul.

Elszorult a lélegzete.

Elhaladtak a rózsaszínű malacorrok mellett, amelyek kikandikáltak a vaspálcák közötti réseken. A vályúnál süldők tülekedtek. Visítottak a kanok. Röfögtek a színtelen szemöldökű, hatalmas kocák, mindegyiken tucatnyi sivalkodó kismalac csüngött.

Szuhoj gumicsizmában mászkált az akolban az egyéves kanok közt. Mellette a sertéstelep brigádvezetője, Pjotr Iljics magyarázott valamit.

– Ezt ne, Alekszandr Alekszejevics. Ez betegeskedett, keserű lesz a húsa. Ezt ajánlom, ezt a kis csintalant. Proskát. Gyere ide, Proska! Szólhattál volna hamarabb is, Alekszandr Alekszejevics. Akkor már egy napja nem etettem volna meg.

– Hát... Nekem is váratlanul... – válaszolta Szuhoj, de Artyomot még nem látta. – Hazajött a fiam. Mégiscsak féltettem. Se híre, se hamva nem volt. És életben van. És együtt a feleségével. Úgy látszik, kibékültek. Nagy öröm ez. Jól van, akkor legyen ez a te Proskád.

– Proska... Prosenyka. Gyere ide! Most aztán hogy csalogatod ki a nyavalyást? Ha éhes lenne, magától kijönne a kajára. Így viszont... Ne, ne lökdösd. A disznó nem szereti az erőszakot. Várj, van egy módszerem.

Artyom csak állt, nem ment oda hozzájuk. Nézte Szuhojt. Csípte valami a szemét. Talán a disznóbűz?

Szuhoj hátralépett, hagyta a szakembert. A brigádvezető leemelte a kampóról az üres bádogvödröt, és Proska fejére húzta. A süldő előbb megdermedt, kérdőn felröfögött, aztán hátrálni kezdett. Ekkor Pjotr Iljics elkapta a farkát, és ide-oda ráncigálva a fenekével előre az akolajtóhoz terelte a disznót.

– A legfontosabb, hogy tartsd vissza a többit.

– Nem is akar egyik se kijönni.

Proska, amint bámult a vödörbe, egyre engedelmesebbé vált. A farkánál fogva kormányozva egy pillanat alatt kivezették az akolból. Levették róla a vödröt. Pjotr Iljics megvakargatta a süldő fületövét, aztán ügyesen a nyitott szájába tett egy kötélhurkot, egészen hátra, minél messzebbre az agyaraitól, és hosszú orra fölött szorosan összehúzta. A kötéllel az akol egyik kerítésoszlopához kötötte. Artyom nem nézte tovább: ezerszer látta már, és maga is csinálta. Szuhoit figyelte.

Az öreg végre hátrafordult.

– Ó! Felébredtetek?

Odament hozzájuk, megölelték egymást.

– Ányecska! Isten hozott.

– Hogy vagy, Szása bácsi?

– Elboldogulunk lassacskán – mosolyodott el Szuhoj. – Hiányoztatok, már.

– Erő-egészség, vándor! – nyújtotta a bal kezét Pjotr Iljics: a másikban hosszú, vékony kést tartott a szúráshoz, amely inkább megélesített szuronyra hasonlított. – Szóval, Alekszandr Alekszejevics. Fogd le egy pillanatra!

– Meg akartalak lepni egy kis friss hússal – mosolygott Szuhoj. – Most oda a meglepetés.

Proska megfeszítette a kötelet, amennyire csak bírta, de a kötél rövid volt. Hátsó lábai annyira távolodtak el az oszloptól, amennyire tudtak, viszont a kötélhurokba fogott pofáját sehogy se tudta elhúzni onnan. De nem forgolódott, nem érezte a halál közelségét. Szuhoj pedig még simogatta is, mire a süldő lecsendesedett, elgondolkodott.

Pjotr Iljics leguggolt mellé, vakargatni kezdte az oldalát, ujjaival kitapogatta a pulzusát. Bőre és bordái alatt rálelt a szívére. Bal kezével a megfelelő helyhez illesztette a kést, úgy, hogy még csak meg sem karcolta a bőrt. A többi disznó kíváncsian dugta közelebb az orrát, igyekeztek kitalálni, mi történik.

– Na, gyerünk!

Fogta, és jobb tenyerével nagyot csapott a kés nyelére. Mintha szöget ütött volna be. A kés azonnal markolatig beleszaladt. Proska megrándult, de állva maradt. Egyelőre semmit se tudott felfogni. Pjotr Iljics kirántotta a kést a sebből. És a lyukat gondosan betömködte egy ronggyal.

– Ennyi, állj félre.

Proska álldogált még egy darabig, aztán összerándult. Hátsó lábai összecsuklottak, a fenekére huppant, de azonnal fel is állt. Aztán újra elzuhant. Felsivalkodott, amint felfogta az árulást. Megpróbált felállni, de már nem bírt.

A disznók egy része részvétlenül nézte gombszemével, a másik tovább csámcsogott a vályúnál. Proska riadtsága valahogy nem terjedt át egyikre sem. A süldő az oldalára dőlt, rángatni kezdte a lábait. Felvisított. Barna gombócokat eregetett ki magából. Elcsöndesedett. Mindez a többit nem izgatta. Úgy látszik, észre sem vették a közelükben végbement haláltusát.

– Készen is vagyunk! – szólt Pjotr Iljics. – Szétbontom, és viszem a konyhára. Mit mondjak nekik? Süssék meg? Vagy főzzenek levest?

– Süssék vagy főzzék, Artyom? – kérdezte Szuhoj. – Ha már a meglepetés úgysem sikerült.

– Jobb lenne sütve.

Szuhoj bólintott.

– Hogy vagy?

– Hogy vagyok? Nem is tudom, honnan kezdjem.

– Gyertek! Mit álldogálunk itt. Hová tűntél el?

– Hogy hová? – Artyom Ányára pillantott. – A Poliszban jártam. Nem jött ide senki a Poliszból? Melnyiktől? Vagy egyáltalán, bárki idegen? Nem érdeklődött felőlem senki?

Szuhoj figyelmesen nézett rá.

– Mi történt? Mert történt valami, ugye?

Visszaértek a sertéstelepről az állomásra. A vörös vészjelző lámpa fényében úgy tűnt, mintha Alekszandr Alekszejevics ölte volna le a disznót. Vagy Artyom.

– Menjünk, gyújtsunk rá!

Artyom mostohaapja nem helyeselte a dohányzást. De most nem kezdett el porolni miatta. Cigarettatárcájából kivett egy sodort cigarettát, odakínálta Artyomnak is. Ánya is vett egyet. Távolabb mentek a lakóteleptől. Szívták az édeskés füstöt.

– Túlélőkre bukkantam – közölte egyszerűen Artyom. – Más túlélőkre.

– Te? Hol? – Szuhoj Ányára sandított.

Artyom már ismét szóra nyitotta a száját, hogy folytassa, de hirtelen elgondolkodott. A VDNH független állomás. És a vezetője Szuhoj. De lehetnek itt függetlenek?

– Igazat beszél – erősítette meg Ánya.

– Nem tudsz róla?

– Én? Nem tudok – válaszolta Szuhoj megfontoltan, hogy meg ne sértse vele a még jobban lesoványodott és megkopaszodott Artyomot.

– Középvezető – határozta meg Artyom. – Mindegy.

– Micsoda?

– Szása bácsi. Hosszú lenne mindent elmesélni. Mondom a lényeget. Nem mi vagyunk az egyetlen túlélők. Az egész világ túlélte. Oroszország több városa is. A Nyugat is.

– És ez is igaz – mondta Ánya.

– A Nyugat? És mi a helyzet a háborúval? – komorodott el Szuhoj – Folytatódik, vagy mi? És akkor miért üres az éter? Miért nem látta itt senki ezeket a túlélőket?

– Zavarják az étert. Mint a szovjet időkben – próbálta elmagyarázni Artyom. – Mert a háború állítólag folytatódik.

Szuhoj ezt megértette.

– Ismerős.

Artyom bizalmatlanul hunyorgott.

– Ismerős?

– Tanultunk ilyesmiről. És kik csinálják? A vörösök?

– Ismered Besszolovot? – kérdezte Artyom.

– Besszolovot? – ismételte meg Szuhoj. – Aki a Hanzán lakik?

– Nincs semmiféle Hanza, Szása bácsi. És Vörös Vonal sincs. És hamarosan a többi sem lesz. Hamarosan egyesítik őket, hogy együtt vegyék fel a harcot a közös ellenséggel. Hogy soha ne mászhassunk ki sehová a metróból. Most ezt a forgatókönyvet kezdték játszani.

Szuhoj mintha elhitte volna ugyan, de azért pontosítani akarta Ányával:

– Tudja ezt még valaki? Hogy más városokban is vannak túlélők?

– Tegnap a Poliszban nyilvánosan bejelentették – válaszolta a lány. – Minden igaz, Alekszandr Alekszejevics.

– Az egész világ túlélte? És hogyan élnek? Jobban, mint mi?

– Nem tudom. Nem mondják el – magyarázta Artyom. – Ha rosszabbul élnének, biztosan elmondták volna.

Szuhoj, mivel a cigije túl gyorsan végigégett, egyikről gyújtott a másikra.

– Azt a kurva életbe!

Rápillantott a vörös lámpára.

– Tartozol valamivel ennek a Besszolovnak? – kérdezte Artyom.

– Nem. Hogy tartoznék? Egyetlenegyszer láttam, a Hanzán.

– Az jó. Szása bácsi... Le kell zárni az állomást. Lezárni, hogy senki se tehesse be hozzánk onnan a lábát. És fel kell készíteni az embereket. Szükség lenne rá, hogy te mesélj el nekik mindent. Neked hinni fognak.

– Mire kéne felkészíteni őket?

– Ki kell vinni őket innen. Ki a metróból. Amíg lehetséges. Legalább a mieinket.

– Hová?

– A felszínre.

– Pontosan hová? Az állomáson kétszáz ember tartózkodik. Nők, gyerekek. Hová akarod őket vezetni?

– Felderítőket küldünk ki. Keresünk olyan helyet, ahol alacsony a sugárzás. Muromból is érkeztek ide emberek. A felszínen élnek.

Szuhoj már a harmadik cigarettáját szívta.

– Minek?

– Hogyhogy minek?

– Minek mennénk Muromba? Minek mennének ki ezek az emberek a metróból, és aztán még ki tudja, hová? Ők itt élnek, Artyom. Itt az otthonuk. Nem fognak utánad menni.

– Mert odafönt születtek! A szabad levegőn! Az ég alatt! A szabadban!

Alekszandr Alekszejevics odabiccentett Artyomnak: gúnyolódás nélkül, együttérzéssel, mint egy gyermekorvos.

– Ők arra már nem emlékeznek, Artyom. Megszoktak itt.

– Úgy élnek itt, mint a morlockok! Mint a vakondokok!

– Viszont az élet a szokásos mederben folyik. Viszont minden érthető. Nem akarnak semmin se változtatni.

– De hiszen ha leülsz velük a tűz mellé, mást se tudnak, csak a múltra emlékezni, kinél hogy volt, ki hogyan élt!

– Oda, ahová vágynak, nem tudod elvezetni őket. Nem visszatérni akarnak oda, hanem emlékezni rá. Még fiatal vagy, majd egyszer megérted.

– Nem értem!

– Hát...

– Egyszerűen csak arra kérlek: zárd le az állomást. Ha te nem akarod elmondani nekik, majd elmondom én. Másként beszivárog ide ez a ragály... Szarságokkal beszélik tele a fejüket, mint mindenhol. Láttam már ilyet...

– Nem tudom lezárni az állomást, Artyom. Kereskedelmet folytatunk a Hanzával. Kombitápot kapunk tőlük a disznóknak. A trágyát pedig értékesítenünk kell a Rizsszkaján.

– Miféle tápot? Ott a gomba!

– A gombával szarul állunk. Majdnem az egész termés odalett.

– Látod? – nézett Artyom Ányára grimaszolva. – Te pedig hogy ápolgattad a gombát. Kiderült, hogy anélkül is elvagyunk. Csak úgy látszik, szaros táp nélkül nem lehetünk meg.

– Ne ítélj el. Artyom, én az állomás főnöke vagyok – ingatta a fejét Szuhoj. – Kétszáz emberről kell gondoskodnom. Etetnem kell őket valamivel.

– Hadd beszéljek akkor legalább én velük! Így is, úgy is meg fogják tudni!

– Azt hiszed, érdemes? – sóhajtott fel Szuhoj. – Hogy tőled tudják meg?

– Érdemes!

Megállapodtak: vacsora után, amikor a farmokon letelik a munkaidő, összehívják az embereket. Addig viszont Artyom hallgasson. Hallgatott, és megpróbálta ismét magára ölteni egykori életét a VDNH-n. A bicikliket. Az őrjáratokat. A sátrat. De az élet szűk lett rá, és többé nem bírt belebújni.

Ilja Sztyepanovics, aki nem tudott magával mit kezdeni, mint utánfutó követte. Artyom megbeszélte Szuhojjal, hogy hadd maradjon ő is az állomáson. És most megmutogatta neki, mi és hogyan működik.

Habár a tanár szánalmasan nézett ki, Bunda-Daskának azonnal megtetszett. Megitatták híg teával – gombafőzettel. Kikérdezték az életéről. De ő csak hallgatott, és Artyom se árult el róla semmit.

Viszont hallgatni jól tudott. Artyom, miközben az állomásról beszélt neki, magáról is elmesélt ezt-azt. Kószáltak a sátrak közt, és felötlöttek benne az emlékek. Hogy itt lakott Zsenyka, például. A gyerekkori barátja. Együtt nyitották ki a hermetikus kaput a Botanikuskertnél. Zsenyka aztán meghalt: az őrjáraton valaki meghibbant, amikor a feketék a VDNH felé közeledtek, és lelőtte. És itt találkozott először Hunterrel, aki csúfosan legyőzte. Mászkáltak éjszaka a kiüresedett csarnokban, Hunter pedig hatalmas mancsába vette Artyom sorsát, és egy perc alatt összerakta, mint a vasszerkezetet. És így tovább. A feketékről. Most már nevetséges lett volna hallgatnia róluk. Élete tragédiájának tűnt, de kiderült, hogy szarság az egész. Ilja Sztyepanovics aprókat bólogatott, mintha bármi köze is lett volna a dologhoz. És hogy közben miken gondolkodott, azt meg ki tudja.

Így húzta ki estig.

Ilyen királyi lakomát természetesen nem csak a családtagoknak rendeztek. Hívtak mindenkit. Az asztalokat az egyik zsákutcában – a „klubban”, egy kis magaslaton – terítették meg, ott, ahol a levágott folyosó kezdődött a sínek felett, és amely az új kijárathoz vezetett.

Véget ért a nappali műszak, az emberek a zuhany alól jöttek, tisztán, és amennyire tudtak, ünneplősen.

Az előétel elég szerénynek bizonyult, Proska azonban mindenért kárpótolt. Nagyszerűen készítették el. Megsütve tálalták fel, a fejét külön. A szeme hunyorgott, a füle pergamenszerűvé vált a zsírtól. A húsa porhanyós, megspékelve kicsit szalonnával – időben megtűzdelték. A szájában olvadt valami. Gombafőzetet töltöttek bele még a régi tartalékból. Az emberek mind őszintébb tósztokat mondtak.

– A visszatérésedre!

– Erőt, egészséget neked, Artyom!

– Ányecska! Igyunk rád is!

– Meg arra is, hogy legyen végre gyermekáldás!

– És ne vegyétek seggnyalásnak, de igyunk a szülőkre is! Vagyis rád, Alekszandr Alekszejevics!

Lelkesen felállt Pjotr Iljics is, akinek megmaradt vörös haja koszorúként fonta körbe málnaszínű kopaszságát.

– És akkor már mindjárt a VDNH-ra is, a béke és stabilitás szigetére a metró háborgó óceánjában! Valakinek az erőfeszítéseire, ti is tudjátok, hogy kiére!

Artyom azt hitte, egy falat se fog lecsúszni a torkán, de a nap folyamán úgy megéhezett, hogy bezabált két adagot is. Finom volt a süldő. Igazán. Csak ne kelljen gondolni rá, hogy reggel még röfögött. De hát valamikor mindegyik röfögött, akkor most emiatt ne is egyék meg?

Csak inni nem bírt. Szuhoj nem engedte meg. Mindegyikük a maga módján készült a beszélgetésre az emberekkel.

– Mindent meg akartam vitatni veled, már vártam, mikor jössz. Természetesen jogodban áll beszélni az emberekkel. Nem vonom vissza, amit ígértem. De csak hogy jól értsd, nem feltétlenül szükséges ezzel foglalkoznod, tudod, a gombával, a disznókkal... Lehet mást is csinálnod. Például felderítést...

– Köszönöm, Szása bácsi.

Odalopakodott hozzájuk a kis Kirjuha is, a köhögős.

– Húúú! – ijesztette meg Artyomot, aztán felmászott az ölébe. Elszökött az anyjától: már aludnia kellett volna. Aztán tiszteletét tette az anyja is, Natalja. Összeszidta a fiát, de aztán beleegyezett, hogy maradjon: a süldő még nem fogyott el.

– Ááá-nya! Adj egy darabot!

– Gyere ide hozzánk! Adok többet is, nagyra kell nőnöd.

Kirjuhának is adtak egy tányért, leült Artyom és Ánya közé, és minden erejéből falni kezdte a húst.

A harmadik repeta előtt a mostohaapjához odament egy járőr, a grúz Ubilava, és súgott neki valamit. Szuhoj megtörölte zsírtól fénylő ajkát, és anélkül, hogy Artyomra nézett volna, felállt az asztaltól. Artyom a válla fölött követte: a déli alagúthoz hívták. Ahhoz, amelyik az Alekszejevszkajához, aztán tovább, a metróba vezet. Mi történhetett ott?

Nem látni. Bement az oszlopok mögé, a sínekre.

Vagy tíz percig nem is jött vissza.

– És megtaláltad a Sarki Hajnalt? – csámcsogta Kirjuha.

– Micsodát? – kérdezett vissza szórakozottan Artyom.

– A Sarki Hajnalt! Azt mondtad, hogy fogtad a jeleiket! Megtaláltad őket? Nem utánuk jártál?

– De utánuk. És megtaláltam őket.

– Anya, hallod? Artyom megtalálta a Sarki Hajnalt!

Natalja összeszorította az ajkát.

– Ez nem igaz, Kirjusenyka.

– Artyom! De, ugye, igaz?

– Elég ebből! – szólt rá Artyomra Natalja.

– És milyen ott, Artyom? Mi van ott a Sarki Hajnalon? Mit csinálnak ott a mikrobák?

– Mindjárt – mondta Artyom. – Várj egy kicsit, kishaver.

A peron déli végében Szuhoj valami férfiakkal ácsorgott, oda-oda pillantgatott a lakomára: kipirult arccal a piros vészjelző fényében olyan volt, mint a szemafor. Artyom oda akart menni hozzá; megpróbált kikászálódni, Kirjuhát átültette, de a mostohaapja észrevette, és odaintett neki: ülj nyugton, megyek már.

– Mi történik? – kérdezte Ánya.

– Mondd meg neki, hogy ez igaz!

– Jól van! Akkor most mész aludni!

Szuhoj visszatért az asztalhoz. Leült Artyom mellé, és úgy mosolygott rá, mintha az ajka kirepedezett volna, és most fájna széthúznia.

Kirill, miután megsértődött az anyjára, villájával Proska hunyorgó szemében kotorászott. Daska zsíros sonkaszeletet tett Ilja Sztyepanovics tányérjára. Artyom megragadta Szuhoj könyökét.

– Mi folyik ott, Szása bácsi?

– Eljöttek a lelkedért. De mi persze kiadtuk az útjukat.

– A Rendtől? Melnyiktől?

Ánya úgy fogta a kést, mintha szúrni készülne vele. Artyom a zsebére csúsztatta az ujjait. A Nagant benne volt, a helyén.

– Nem. A Hanzáról.

– Sokan vannak? Kommandósokat küldtek?

– Két embert. Civileket.

– Mindössze kettőt? Na és? Mit mondanak?

– Azt mondják, reggelig adnak gondolkodási időt. Hogy megértik, hogy a fiam vagy, meg ilyesmi. – Szuhoj a tányérjába nézett. – Hogy nem akarják elvinni a végletekig.

Artyom nem kezdett el vitatkozni arról, hogy a fia.

– És reggel mi lesz?

– Teljes blokád alá vonják az állomást. Semmit se fognak megvenni tőlünk, és nem is adnak el nekünk semmit. Se tápot, se semmit. Plusz mozgáskorlátozás. Azt mondják, az Alekszejevszkajával már meg-egyeztek.

Felállt Andrej, a felderítők rangidőse. Felemelte a poharát.

– Tósztot mondok! Apáddal már megbeszéltük, Artyemij. Velem, bajtársaim, vis maior történt. Szerelmes lettem. És a szerelmem a Krasznoprezsnyenszkaján lakik. Rádöbbentem: itt az idő. Harmincnyolc vagyok. Úgyhogy elhagyom szeretett szülőállomásomat, a VDNH-t, és átköltözöm a menyasszonyomhoz a Hanzára. Szóval, mire is igyunk? Arra, Artyom, hogy mindannyian megtaláljuk a saját helyünket. És az én helyem most szabaddá válik – a számodra!

Artyom biccentett, felállt, koccintott, visszaült. Odasúgta Szuhojnak:

– Meddig tudjuk tartani magunkat?

– Nem tudom... A gomba, látod... Disznóhúson valameddig. Csak nem lesz mivel etetni őket. Minden tápot a Hanzától kapunk...

– De hát mióta kereskedik már táppal a Hanza? Honnan szerzik? Őket nem érinti a gombavész, vagy mi?

– Mondom, hogy kombitáp. Nem gombából van, össze van keverve valami. De a malac megeszi, nem húzza el tőle a pofáját, és jól is hízik tőle.

– És a sertésgondozók nem érdeklődtek, mivel etetik őket? Honnan veszik? Lehet, hogy mi magunk is képesek vagyunk...

– Nem tudom. Nem kérdezzük. A Hanza állítólag a vörösöktől szerzi be. Így hallani. Kipróbáltuk, a disznó megeszi, minek faggatóztunk volna, mi...

– És a vörösöknek honnan van? Hiszen a vörösöknél...

– Pjotr Iljics! Honnan hozzák a tápot, nem emlékszel?

– Azt hiszem, a Komszomolszkajáról. Úgy emlékszem, azt mondták, hogy innen a közelből. Friss. Habár az utóbbi pár alkalommal a frissessége inkább csak úgy elment.

– A Komszomolszkajáról?

Keserű, sós nyál gyűlt fel a szájában. A torkába görcs állt – se lenyelni, se kiköpni.

– A Komszomolszkajáról?! A vörösöktől?!

– A Hanzáról...

– Nem mindegy?

– Miért, mi a baj vele?

– Ne tegyél fel fölösleges kérdéseket, jó? Blokád van, bazmeg?

– Nekem etetnem kell valamivel az embereket, Artyom. Kétszáz lelket. Van mit enni, és kész. Ha majd te leszel az állomásfőnök, megérted...

Artyom felállt.

– Szabad?

– Ó! Az összejövetel oka! Elő a tószttal, Artyom!

Ő pedig kihúzta magát, mintha tényleg tósztot készült volna mondani. Éppen csak pohár helyett levegőt szorongatott a markában.

– Az előbb értem jöttek. Állítólag a Hanzáról. El akarnak fogni, hogy ne maradjon időm nektek ezt elmondani. Azt mondják, ha nem adtok ki nekik, blokádot vezetnek be.

Az asztalnál ülő emberek pisszegni kezdtek, a Moszkva-parti estékről szóló dal, amelybe az imént belekezdtek, elakadt. Volt, aki falatozott még, de most próbált halkan rágni.

– Moszkva nem az egyetlen város, ahol az emberek életben maradtak. Tegnap a Poliszban mindenkinek bejelentették, hogy megmaradtak más városok is. Hamarosan nektek is beszámolnak róla. Vegyétek számításba, hogy én vagyok az első. Az egész világ életben van! Pityer, Jekatyerinburg, Vlagyivosztok. Amerika. És eddig azért nem hallottuk őket, mert ezek zavaróberendezésekkel elnémították a rádióinkat.

Síri csend állt be. Az emberek megkövülve hallgatták.

– Nem kell itt élnünk tovább. Összeszedelőzködhetünk, és elmehetünk. Bármelyik pillanatban. Akár most is. Ahová tetszik. Muromban, ami mindössze háromszáz kilométerre van Moszkvától, a sugárzás már normális. Az emberek a felszínen élnek. Csak Moszkva ilyen halott és fertőzött, mert a robbanófejeket ide lőtték ki. Nem kell, hogy itt maradjunk. Nem szabad itt maradnunk. Azt javaslom nektek, kérlek benneteket: menjünk el.

– Minek? – kérdezték tőle.

– Háromszáz kilométert kutyagolni, és mi van ott?

– Minek hallgatjátok, tudjátok, hogy rá van kattanva erre a témára!

– Hogy minek? Mert az ember helye nem a föld alatt van. Mert az alagutakban éltek, mert az alagutakban tartanak benneteket! Mint a férgeket! Erre emlékeztek legalább? Ezeket az idióta háborúkat egymás ellen folytatjuk... Itt nincs holnapunk. A metró – temető. Itt sose lesz belőlünk semmi. Nem leszünk emberek. Semmi újat nem hozunk létre. Nem növünk fel. Csak betegeskedünk. Elkorcsosulunk. Nincs levegő. Kevés a hely. Szűkösen vagyunk.

– Nekünk elég – mondták neki.

– Hát Dusanbe túlélte-e? – érdeklődött valaki bátortalanul.

– Nem tudom.

– Te a férgekhez hasonlítasz bennünket?

– És ha Amerika megmaradt, akkor a háború még tart? – gondolkodtak el az asztalnál.

– Muromban van egy kolostor. Fehérre van festve. És a kupolái kékek. Az ég színe. A folyóparton áll. Körötte erdő. Elmegyünk oda? Küldünk előbb felderítőket, amíg a többiek összeszedelőzködnek. Járművet találunk valamilyet, megjavítjuk. A nőket és a gyerekeket kocsikkal visszük.

– És mit fogunk ott zabálni?

– Mert itt mit zabáltok?! Ti itt... Hogy az ördög vinne benneteket! És úgy látszik, másként itt nem is lehet! Ez a nagy baj! Ezen a helyen! Ez nem menedék! Hanem csapda! Menekülni kell innen!

– Akkor csak fuss, bazmeg – mondták neki komoran, de halkan. – Miért nem futsz akkor egyedül? Miért akarod a többieket is magaddal cipelni? Egy Mózes, bazmeg.

– És a Hanza miért kéri a kiadatását? Megölt valakit? – kíváncsiskodott egy asszony.

Artyom Szuhojra pillantott. Az öreg a szemét jártatta az asztalon, mintha ott keresne Artyomnak támogatást. De nem szólt közbe. Artyom megtörölte a homlokát.

– Jól van. Rendben. Expedíciót indítok. Egyelőre felderítőt. Menjünk, kutassunk keleten. Meglátjuk, van-e ott alkalmas hely a letelepedésre. És ha megtaláltuk, visszajövünk a többiekért. Ki jön velem? Senki sem felelt. Csámcsogtak, bámultak, ittak. Senki sem felelt. Ánya félretette a kését. Felállt.

– Én. Én veled megyek.

Kettesben álldogáltak egy darabig. Aztán mozgolódás támadt.

A tüdőbeteg Kirjuha felállt a padra, hogy jobban lássák. Határozottan azt sikoltotta:

– Én is! Én is veletek megyek! Ki a metróból! A Sarki Hajnalra! Ahogy az előbb ült, úgy is állt most. Ánya és Artyom között. Ők pedig összenéztek.

Natalja, az anyja felugrott az asztaltól, a poharak lerepültek és összetörtek.

– Azonnal idejössz! Ennyi volt, mész aludni!

– De anya! A Sarki Hajnalra akarok!

– Nem megyünk sehová! Itthon vagyunk!

– Legalább engedj el kirándulni...

– Nem!

– Natalja, az a felszín... – szólalt meg Artyom. – Ott levegő van. Másmilyen. Friss. A tébécé pedig...

– Tébécé nincs, de van más! Valami pestis! Azt mondják az emberek, ott amcsik vannak! Tán az amcsiknak akarsz odaadni bennünket?!

– Ha te nem akarsz, legalább a fiadat engedd. A fiad itt... te magad mondtad. Hány éves?

– Tőlem?! – Az asszony elfulladt. – A fiamat akarod tőlem?! Te aljas... Nem adom! Nem engedem! Kirjuskát! Hallottátok?! El akarja venni tőlem a fiamat! Oda akarja adni az amcsiknak! Mint egy játék babát! Magát is... Minket is!

– Hülye – mondta neki Artyom. – Szajha.

– Húzz el innen te magad a felszínre! Még hogy férgekhez hasonlítson bennünket! Nem engedem! Ne merészeld! El akarják venni!

– Ne add oda neki a gyereket! Ez buggyant, mindenki tudja. Hová cipelné a gyereket?

– Nem adjuk! Ez már túl van minden határon!

– Veletek akarok menni – sírta el magát Kirjuha. – Meg akarom nézni a felszínt!

– Adjuk ki a Hanzának, és le van zárva az ügy – szólalt meg valaki. – Majd ők elrendezik.

– Hordd el magad! Ha velünk nem jó! Hordd el magad, te áruló!

Ellökdösték magukat az asztaltól, felugráltak.

– Akkor csak üljetek! Zabáljatok! Zabáljátok egymást tovább! Csak hadd hülyítsenek benneteket! Mint a birkákat! Ha meg akartok dögleni, hát dögöljetek! A szarban fetrengeni – csak fetrengjetek! Eltemetni a kibaszott múltatokat – csak tessék! De a gyerekek miben hibásak?! A gyerekeket miért akarjátok élve eltemetni?!

– Te magad vagy birka! Te adtad el magad! Senki nem megy veled sehová! Hová akarsz vinni bennünket? Csapdába?! Mennyit fizettek érte?! Adjuk ki! Még hogy egy ilyen szaralak miatt megszakítsuk a kapcsolatot a Hanzával!

– Elég legyen! – pattant fel, és rivallt rájuk Szuhoj.

– Te meg néztél volna utána a kölködnek! Itt van, ni, eladta magát valakiknek! Nem mérgezett még bennünket eleget?! Lehet, te gazember, hogy nem betegeskednénk, ha nem tennéd tönkre állandóan a hermetikus zárat! Te csak ne avatkozz bele a mi dolgunkba! Majd mi megoldjuk magunk, világos?! Ez – a mi – házunk!

– Artyooom, én veled megyek, veletek, kérleeek!

– Hordd el magad! Hordd el magad innen! Míg ki nem adunk! Még hogy miatta szenvedjünk!

Kirjuha kezecskéje megkereste Artyom mutatóujját, átölelte-belekapaszkodott, de Natalja elrángatta, és magával cipelte.

Artyom szeme könnyes lett.

– Apa... – nézett hátra Szuhojra. – Apa. Hát te mit mondasz?

– Nem mehetek, Artyom – suttogta síri hangon Szuhoj. – Nem mehetek veled. Hogy hagyjam itt az embereket?

Artyom csak pislogott.

Szédelgett. A torkában, mint utcakő rekedt meg, amit megevett.

– Akkor basszátok meg a metrótokat! Hajlandó lettem volna megdögleni is értetek, de itt még csak megdögleni sincs kiért!

Csörögve-zörögve lesöpörte az asztalról a tányérokat, az embereken hizlalt disznóhúst, felborította a padot.

Mögötte Ánya lépkedett; és valamiért a nyomukban kullogott Ilja Sztyepanovics is.

– Mi van, te is készülsz feljönni? – kérdezte tőle Artyom.

– Nem. Én nem. Én itt maradok. De magáról... Artyom... Magáról mindezt... Engedje meg, hogy megírjam, jó? Engedélyezi nekem a könyvet? Mindent úgy írok meg benne, ahogy van... Becsületszóra!

– Írjad, bazmeg. Lófaszt se fogsz megírni belőle. És senki se fogja olvasni. Igaza van Homérosznak, a vén fasznak. Mindenkinek mese kell!

Nyugaton égővörös alkonyi égbolt, keleten pedig kristálytiszta és csengő-bongó, mint a kimosott üvegpalack. Minden felhőt elkergettek róla, és ebbe az égi kékségbe egyesével, egyiket a másik után, ezüst szegeket-szegfűket tűzdeltek.

A csomagtartóba élelmet, lőszert, fegyvert, szűrőket dobáltak be. Benzines kannából is volt még három teli. A fél földgolyót körbe lehet vele utazni.

A széles Jaroszlavszkoje út a VDNH-tól a kontinens másik végére vezetett. Az utat sehová meg nem érkezett járművek torlaszolták el, de a múltban rekedt kocsik között látszott egy keskeny sáv, amelyen el lehet száguldani oda – valahova. A kihalt házak kontúrjai arany színben pompáztak, és amikor Artyom búcsúpillantást vetett Moszkvára, a város melegnek és valóságosnak tetszett.

Unta már a gumiruhát, és unta már a készülődést is. Nem akarta magán viselni. Szeretett volna minél hamarabb leeresztett ablakokkal száguldani, nyitott tenyerébe fogni a szembeáradó levegőt, belélegezni ezt a langyos frissességet. De semmi baj, három-négy óra múlva talán örökre leveszik ezeket a gázálarcokat, és jó messzire kihajítják az ablakon.

Mindenesetre megölelték egymást.

– Hová mentek? – kérdezte Szuhoj.

– Ahová csak akarunk. Hová menjünk, Ánya.

– Vlagyivosztokba. Az óceánhoz.

– Hát, akkor Vlagyivosztokba.

Szavelij fehér állatbőrét Artyom átterítette Ánya ülésere: vigyáznia kell magára, még gyerekeket kell szülnie. A Nagant-t a kesztyűtartóba tette. Beindította a motort. Becsapták az ajtókat.

Szuhoj lehajolt hozzá. Kérte, hogy húzza le az ablakot. A gázálarcon át orrhangon ezt mondta:

– Artyom. Ne ítéld el az embereket. Az emberek nem bűnösök.

Artyom csókot dobott neki.

– Viszlát, Szása bácsi! Csaó-kakaó!

Szuhoj biccentett, hátralépett. Ilja Sztyepanovics összehúzta magát úgy integetett. Más, aki kikísérte volna őket, nem akadt.

Artyom Ánya térdére csúsztatta a kezét. Ánya pedig a sajat két kesztyűjét Artyoméra szorította.

A japán kocsi kék füstöt prüszkölt ki magából, vándordalba fogott, és elindult – mindjárt oda, a varázslatos és hihetetlen városba, Vlagyivosztokba, amely a meleg vizű és pajkos óceán pártján áll – keresztül a hatalmas, gyönyörű és ismeretlen országon, amelyet igazi, elő emberek népesítenek be.

Fújt a szél, hátulról sütötte őket a nap.

UTÓSZÓ

Jóféle távcső volt, minőségi, német gyártmányú. Vígan ellátott egy kilométerre is. A terepjáró tisztes távolságból követte a japán kocsit a harmadik gyűrűig, aztán megállt.

– Elhúzott, Alekszej Felikszovics! – szólt bele az adó-vevőbe Ljoha. – Menjünk tovább?

– Mire kellene nekünk? Csak hadd menjen. Le is út, fel is út – válaszolta az adó-vevő. – Ennyi, indulás haza.

Lejegyezte: I. Skurkin

JEGYZETEK

[1]Az állomás nevében benne van a „csort”, ördög szó. (A szerk.)

TARTALOM

- METRÓ 2033

- 1. FEJEZET A VILÁG PEREMÉN
- 2. FEJEZET A VADÁSZ
- 3. FEJEZET HA NEM TÉRNÉK VISSZA
- 4. FEJEZET AZ ALAGUTAK HANGJA
- 5. FEJEZET EGY MARÉK LŐSZERÉRT
- 6. FEJEZET AZ ERŐSEBB JOGÁN
- 7. FEJEZET A SÖTÉTSÉG KÁNSÁGA
- 8. FEJEZET A NEGYEDIK BIRODALOM
- 9. FEJEZET DU STIRBST
- 10. FEJEZET NO PASARÁN!
- 11. FEJEZET A RENDELT ÚTON
- 12. FEJEZET A POLISZ
- 13. FEJEZET A NAGY KÖNYVTÁR
- 14. FEJEZET FENT, A FELSZÍNEN
- 15. FEJEZET A TÉRKÉP
- 16. FEJEZET A HOLTAK DALAI
- 17. FEJEZET A FÉREG GYERMEKEI
- 18. FEJEZET A HATALOM
- 19. FEJEZET A VÉGSŐ ÜTKÖZET
- 20. FEJEZET FÖLDNEK SZÜLÖTTEI

- METRÓ 2034

- PROLÓGUS
- 1. FEJEZET A SZEVASZTOPOLSZKAJA VÉDELME
- 2. FEJEZET A VISSZATÉRÉS
- 3. FEJEZET AZ ÉLET UTÁN
- 4. FEJEZET ÖSSZEFONÓDÁSOK
- 5. FEJEZET EMLÉKEK
- 6. FEJEZET A TÚLSÓ OLDALRÓL
- 7. FEJEZET AZ ÁTJÁRÓ
- 8. FEJEZET MASZKOK
- 9. FEJEZET LEVEGŐ
- 10. FEJEZET A HALÁL UTÁN
- 11. FEJEZET AJÁNDÉKOK
- 12. FEJEZET JELEK
- 13. FEJEZET EGY TÖRTÉNET
- 14. FEJEZET Ml MÉG?
- 15. FEJEZET KETTEN
- 16. FEJEZET ZÁRKÁBAN
- 17. FEJEZET KINEK A SZAVAI?
- 18. FEJEZET A MEGMENEKÜLÉS
- EPILÓGUS

- METRÓ 2035

- 1. FEJEZET ITT MOSZKVA!
- 2. FEJEZET A METRÓ
- 3. FEJEZET A CSŐ
- 4. FEJEZET A FIZETSÉG
- 5. FEJEZET AZ ELLENSÉGEK
- 6. FEJEZET NYOLC MÉTER
- 7. FEJEZET A CVETNOJ BULVÁR
- 8. FEJEZET HEIL
- 9. FEJEZET A SZÍNHÁZ
- 10. FEJEZET A VÖRÖS VONAL
- 11. FEJEZET UTÓHATÁSOK
- 12. FEJEZET A REND
- 13. FEJEZET AZ ÉLETTÉR
- 14. FEJEZET AZ IDEGENEK
- 15. FEJEZET LELKESEDŐK ÚTJA
- 16. FEJEZET AZ UTOLSÓ ADÁS
- 17. FEJEZET MINDEN RENDBEN
- 18. FEJEZET A SZOLGÁLAT
- 19. FEJEZET MIT ÍRJAK?
- 20. FEJEZET A CSODÁK
- 21. FEJEZET A BAJTÁRSAK
- 22. FEJEZET AZ IGAZSÁG
- 23. FEJEZET A MIEINK
- UTÓSZÓ

- JEGYZETEK