KIM STANLEY ROBINSON

VÖRÖS HOLD

Impresszum

Kim Stanley Robinson: Red Moon

Copyright © 2018 by Kim Stanley Robinson Hungarian translation © Farkas Veronika, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Kim Stanley Robinson: Red Moon

Orbit, Hachette Book Group, New York, 2018

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-527-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-528-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője Borító copyright © 2018 by Hachette Book Group, Inc.

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Boncz Éva

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MI 1.

MÁSODIK FEJEZET

Ta Su 1.

HARMADIK FEJEZET

MI 2.

Ta Su 2.

NEGYEDIK FEJEZET

Ta Su 3.

ÖTÖDIK FEJEZET

MI 3.

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

MI 4.

Ta Su 4.

NYOLCADIK FEJEZET

Ta Su 5.

MI 5.

KILENCEDIK FEJEZET

MI 6.

TIZEDIK FEJEZET

MI 7.

Ta Su 6.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

MI 8.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

MI 9.

TIZENHARMADIK FEJEZET

MI 10.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

MI 11.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

MI 12.

Ta Su 7.

TIZENHETEDIK FEJEZET

MI 13.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Ta Su 8.

MI 14.

HUSZADIK FEJEZET

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

ELSŐ FEJEZET

neng-sang neng-hszia

Fel is mehet, le is mehet

Valaki azt mondta neki, hogy ne nézzen ki, miközben leszállnak a Holdra, de őt egy ablak melletti székbe kötötték ki, és nem tudott ellenállni a kísértésnek: kinézett. Hamar rájött, hogy miért tanácsolták neki, hogy ne tegye – a Hold minden egyes szívverésénél a duplájára nőtt, kozmikus sebességgel száguldottak felé; biztosra vette, hogy becsapódáskor szétporladnak. Valaki hibázott. Még mindig súlytalannak érezte magát, és ennek a békés állapotnak a kontrasztja azzal, amit látott, hányingert váltott ki belőle. Valami biztosan nem stimmel. Az a ragyogó, fehér gömb egyre nagyobb méretben bontakozott ki előtte, és göröngyös, fehér síksággá vált, amely felett eszelős sebességgel suhantak. Úgy dobogott a szíve, mint egy pánikba esett gyermeké. Ez a vég. Már csak másodpercei maradtak az életből, és erre nem érezte még késznek magát. Az egész élete lepergett a szeme előtt, annak rendje-módja szerint, és úgy találta, hogy szinte tartalmatlan volt, így arra gondolt, hogy de én többet akartam!

A mellette lévő székbe szíjazott idősebb kínai úriember a válla fölé hajolt, hogy kinézhessen az ablakon. – Hűha! – képedt el. – Úgy tűnik, nagyon gyorsan szállunk le.

A fehér sitthalom egyre gyorsabban közeledett feléjük. Fred erőtlenül azt felelte: – Nekem azt tanácsolták, hogy nem szabad kinézni.

– Ki mondott ilyet?

Fred nem emlékezett, de utána eszébe jutott. – Az anyám.

– Az anyák túl sokat aggódnak – válaszolta az öregember.

– Maga szállt már le itt? – kérdezte Fred abban reménykedve, hogy az idős férfi talán tud valami turpisságot, ami a látszat ellen szól.

– A Holdon? Nem. Most landolok itt először.

– Én is.

– Olyan gyors, és még csak pilótánk sincs! – lelkesedett az öregember vidáman.

– Nem lenne jó, ha egy ember szállna le valamivel ilyen gyorsan – gondolkozott el Fred.

– Valószínűleg nem. De én még emlékszem a pilótákra. Ők biztonságosabbnak tűntek.

– Viszont mi soha nem voltunk olyan ügyesek ebben.

– Nem? Lehetséges volna, hogy maga számítógépekkel dolgozik?

– Eltalálta.

– Akkor biztonságban érezheti magát. Ellenben nem emberek programozták be azokat a számítógépeket, amelyek most leszállnak velünk?

– Dehogynem. Vagyis hát… lehet. – Nagyon gyakran algoritmusok írják az algoritmusokat; nehéz lenne visszanyomozni ennek a landolórendszernek az emberi forrását. Nem, a sorsuk a gépek kezében van. Mint mindig, persze, de ezúttal ez túl soknak tűnt, túlságosan nyilvánvalóvá vált a kiszolgáltatottságuk. Fred hallotta, amint azt feleli: – Eredetileg valahol emberek alkották meg.

– És az jó?

– Nem tudom.

Az öregember elmosolyodott. Az arca korábban nyugodt volt, ősöreg, kicsit szomorú; a nevetőráncok most barátságossá változtatták az arckifejezését, egyértelműen azt jelezték, hogy gyakran szokott így mosolyogni. Olyan volt, mintha felkapcsoltak volna benne egy lámpát. Hófehér haj lófarokba fogva, vidám mosoly; Fred igyekezett ezekre koncentrálni. Ha becsapódnak a Holdba, akkor apró darabokban fogják beborítani a felszínét, molekulákra esnek szét.

De az legalább gyors lesz. A fehérfeketefehérfekete olyan sebesen váltakozott, hogy a táj szürkére mosódott, majd vörösen és kéken kezdett villódzni, mint azok a tárcsák, amelyeket ilyen optikai illúziók bemutatására terveznek.

Az öregember szólalt meg: – Ez a kao jüan nagyon jó példája.

– Az meg mi?

– A kínai festészetben azt jelenti, hogy fenti perspektíva.

– És tényleg – válaszolta Fred. Szédült és verejtékezett. Ismét elöntötte az émelygés hulláma, és attól tartott, hogy mindjárt öklendezni kezd. – Én Fred Fredericks vagyok – tette hozzá, mintegy utolsó gyónásként, vagy úgy, mintha valami olyasmit szeretne mondani, hogy mindig is Fred Fredericks szerettem volna lenni.

– Ta Su – válaszolta az öregember. – Mi járatban van itt?

– Egy kommunikációs rendszer beüzemelésében fogok segíteni.

– Az amerikaiaknak?

– Nem, egy kínai szervezetnek.

– Melyiknek?

– A Kínai Holdhatóságnak.

– Nagyszerű. Egyszer jártam vendégségben az önök egyik szövetségi hatóságánál. A National Science Foundation az Antarktiszra küldött. Az egy nagyszerű alapítvány.

– Én is úgy hallottam.

– Sokáig marad itt?

– Nem.

A székük hirtelen száznyolcvan fokkal elfordult, és Fred érezte, hogy belepréselődik az ülésbe.

– Aha! – bukott ki Ta Suból. – Úgy tűnik, megérkeztünk.

– Tényleg? – kiáltott fel Fred. – Nem is éreztem!

– Azt hiszem, direkt úgy tervezték, hogy ne lehessen érezni.

Egyre nagyobbá vált rajtuk a nyomás. Amennyiben az űrhajójuk mágnesesen csatlakozott a leszállópályára, mint arra a rándulás utalni látszott, akkor biztonságba kerültek, vagy legalábbis nagyobb biztonságba. Sok földi vonat is pontosan így működött, egy mágnescsík felett lebegett, és az elektromágneses erők hatására gyorsult vagy lassult. A fehér talaj és fekete egyenetlenségei még mindig döbbenetes sebességgel száguldottak el mellettük, de a legrosszabb szakaszt már maguk mögött tudhatták. És még csak meg sem érezték a leérkezést! Ugyanúgy, ahogy a hirtelen becsapódást sem érezték volna meg. Egy darabig olyanok voltak, mint Schrödinger macskája, gondolta Fred, egyszerre elevenek és holtak, ez a két állapot szuperponálódott a potencialitás dobozában. És ez a hullámfüggvény ebben a pillanatban omlott össze. Élnek.

– A mágnesesség annyira furcsa! – jegyezte meg Ta Su. – Kísérteties távolhatás.

Ez eléggé rezonált Fred gondolataival ahhoz, hogy meglepődjön. – Einstein is pontosan ezt mondta a kvantum-összefonódásról – válaszolta. – Nem tetszett neki. Nem értette, hogyan működhetne.

– Ki tudja, hogyan működik bármi! Nem értem, hogy Einsteint miért pont ez zaklatta fel. Ha engem kérdez, a mágnesesség éppen olyan kísérteties.

– Nos, a mágnesesség konkrét tárgyakhoz köthető. A kvantum-összefonódásnak van egy olyan tulajdonsága, amit nemlokalitásnak neveznek. Úgyhogy elég bizarr. – Bár Fred csupa verejték volt, kezdte jobban érezni magát.

– Minden nagyon fura – jelentette ki az öregember. – Nem gondolja? Ez a rejtélyek világa.

– Azt hiszem, igen. Az a rendszer, amit beizzítani jöttem, történetesen pont a kvantum-összefonódást használja titkosításhoz. Vagyis annak ellenére, hogy nem tudjuk megmagyarázni, azt el tudjuk érni, hogy nekünk dolgozzon.

– Mint oly gyakran! – ismét az a vidám mosoly. – Mit tudunk megmagyarázni egyáltalán?

A Hold már valamivel lassabban száguldott mellettük. A fékezés megtette a hatását. Egy fehér síkság terült el a közeli látóhatárig, tele mellettük elrepülő koromfekete árnyékokkal. A leszállópályájuk nem lehetett hosszabb kétszáz kilométeresnél, legalábbis Frednek ezt mondták, de amilyen gyorsan száguldottak – olyan 8300 kilométerrel óránként a földet érés pillanatában –, a hajójuknak nagyon keményen kellett fékeznie a teljes pályán. És valóban, a lassítás még mindig határozottan az ülésükbe préselte őket, csakhogy felfelé is, vagy legalábbis úgy tűnt, bármilyen különös ez is. De az enyhe, felfelé ható erő máris csökkenni kezdett, az viszont, amelyik az ülésükbe nyomta őket, megnőtt, mintha egy hatalmas, láthatatlan tenyérből fakadna. Az ablakból olyan volt a kilátás, mint egy rossz CGI. Az, hogy a földi szökési sebességgel landoltak, lehetővé tette a fékező üzemanyag nélküli utakat, ami nagyban mérsékelte az űrhajó súlyát és méretét, vagyis a teljes útiköltséget. Ez azonban azt jelentette, hogy negyvenszer gyorsabban szálltak le, mint egy kereskedelmi repülőgép a Földön, míg a leszállópálya eltalálásának elfogadható hibahatára alig pár centiméter volt. Ezt nem az utaskísérő magyarázta el; Fred nézett utána. De azok a barátai, akik bennfentesek voltak a témában, megnyugtatták. Ott nincs atmoszféra, ami bekavarhatna, és a rakétavezérlés nagyon precíz; biztonságosabb a holdi leszállásnak az összes többi módjánál, és még annál is, ahogy a repülőgépek szállnak le a Földön – biztonságosabb, mint az autóvezetés! Annak ellenére, hogy a Holdra szállnak le! Fred elég nehezen tudta elhinni, hogy tényleg ez történt.

– Nehéz elhinni – mondta ki hangosan.

Ta Su elmosolyodott. – Nehéz elhinni.

*

Könnyen meg tudták állapítani, hogy mikor lett vége a fékezésnek; amikor abbamaradt a nyomás. Utána csak ültek a helyükön, és életükben először érezhették a holdi gravitációt, ami pontosan 16,5%-a a földinek. Ez azt jelentette, hogy Fred körülbelül tizenegy kilót nyomott. Ezt előre kiszámolta, és nagyon kíváncsi volt, hogy milyen érzés lesz. Most, az ülésében fészkelődve úgy érezte, hogy majdnem olyan, mint az a súlytalanság, amelyet a Földről induló háromnapos utazásuk során tapasztalhattak meg. De nem egészen.

Az utaskísérő kicsatolta rajtuk a biztonsági hámot, és esetlenül talpra álltak. Fred kicsit úgy érezte, mintha egy medencében járkálna, de a víz ellenállása nélkül, meg anélkül, hogy a felszíne felé emelkedett volna. Nem – ezt semmihez nem lehetett hasonlítani.

Tántorogva ment végig az űrhajó utasfülkéjén, csakúgy, mint a többi utas, akiknek a zöme kínai volt. Az utaskísérő ügyesebben mozgott náluk, felettébb könnyeden és ruganyosan. A Holdról készült filmekben mindig megjelent ez a ruganyosság, egészen az Apollo-küldetésekig visszamenőleg; az emberek úgy ugráltak, mint a kenguruk, és mindig el akartak esni. Most ők is folyamatosan elestek, mintha cefetül részegek lennének, és sűrűn mentegetőztek, amikor összeütköztek; nevettek; segíteni próbáltak másoknak, vagy egyszerűen csak igyekeztek talpra vergődni. Fred alig feszítette meg a lábujját, máris rosszabb helyzetbe került, mint bárki; felemelkedett a levegőbe, de sikerült elkapnia egy fenti kapaszkodót, és elejét vennie annak, hogy a mennyezetnek csapódjon. Utána úgy hullott vissza a padlóra, mintha ejtőernyőzne.

Mások nem voltak ilyen szerencsések, és nagyokat puffantak a mennyezeten, amelynek a tompa hangja arra utalt, hogy ki van párnázva. A kabint hangos kiabálás és nevetés töltötte be, és az utaskísérő először kínaiul, majd angolul mondta be, hogy „Lassítsanak, ne siessenek!” Majd, egy hosszabb kínai rész után: „A gravitáció ilyen marad, kivéve, amikor centrifugában lesznek, úgyhogy lassítsanak, hogy megszokják. Csináljanak úgy, mint a lajhárok.”

Az utasok feltántorogtak a beszállófolyosón. Annak mindkét oldalán ablakok sorakoztak, amelyeken át megtekinthették a Hold egy részét és a repülőtér egyik falát is, amely úgy nézett ki, mint egy fehér hegybe ágyazott betonbunker fekete ablakokkal. A Holdon használatos beton nem igazi beton, legalábbis Fred ezt olvasta útközben; a cementje valójában alumínium-oxid, ami nagy mennyiségben van jelen a holdi kőzetek között, és ami jóval erősebbé teszi a holdtont a hagyományos betonnál. Az űrkikötőt körülvevő táj pontosan úgy nézett ki, mint leszállás közben, csak dimbes-dombosabb volt. Napkelte vagy napnyugta lehetett, Fred nem tudta, melyik. Bár várjunk; a déli sark környékén szálltak le, úgyhogy a nap állása semmit nem árult el a napszakról, mert a sarkvidéki égen mindig ilyen alacsonyan járt.

Fred, Ta Su és a többi utas óvatosan csoszogtak, vagy a cső korlátjába kapaszkodva, vagy a közepén ugrálva. Szinte mindenki bizonytalanul és esetlenül mozgott. Sokan mentegetőztek, sokan idegesen nevetgéltek.

A nap végigcsorgatta fényét a dombokon. Az odakinti morzsalékos táj olyan erősen ragyogott, hogy nehéz volt elhinni, hogy a beszállófolyosó ablakai sötétítettek és polarizáltak. Lehet, hogy könnyebben lehetett volna mozogni, ha nincsenek ablakok, de a kilátás gyönyörű látványt nyújtott, és a vizuális segédlet megkönnyítette az alkalmazkodást a gravitációhoz, megerősítette, hogy valóban egy idegen bolygón állnak. Nem mintha ez megakadályozta volna a bukdácsolást. Fred megfogta a korlátot, és kisebb ugrásokkal próbálkozott. Eszelős lábmunka, véletlenszerű pattogás – alig haladt! Senki nem figyelmeztette, hogy ez milyen furcsa érzés lesz; lehet, hogy egy idő után elmúlik, és mindenki elfelejti. Üregesnek érezte magát, és eltűnt a belső vízmértéke, ami alapján megítélhette volna, hogy függőlegesen áll-e.

Ta Su közvetlenül mögötte haladt szélesen mosolyogva, miközben a korlátot szorongatta, és úgy mozgott, mint egy hegymászó a biztosítókötél mentén. – Különös! – állapította meg, amikor Fred hátranézett rá.

– Igen – válaszolta Fred. Ez olyannak hatott, mint a súlytalanság, lefelé irányuló tropizmussal, mint egy mélyedés a téridőben; persze pontosan az is volt. Gyakori irányváltoztatásokat követelt meg, de ezekhez nagyon kevés izommunka kellett. Akár csak lábujjheggyel is ment a dolog, de a cipő felerősítette mindazt, amivel az ember lábujja megpróbálkozott. Elég esetlennek tűnt az egész. Koordinációs mutatványnak. Lassított tipegésnek. – Meg kell szokni.

Ta Su bólintott. – Már nem Kansasban vagyunk! Hol száll meg?

– A Star Hotelben.

– Én is! Nem akar együtt reggelizni a mai napunk előtt?

– De, ez jól hangzik.

– Akkor ott találkozunk.

Fred követte a táblákat a külföldiek vízumellenőrzése felé; az ő sora észrevehetően rövidebb volt, mint a kínai állampolgároké. Hamarosan már ott állt két bevándorlási ellenőr előtt, és átnyújtotta nekik az útlevelét. A hivatalnokok futólag rápillantottak, berakták az útlevelét a szkenner alá, majd intettek, hogy menjen tovább. Az ellenőrző pont után két kínai férfi meglátta, és odaintettek neki. Üdvözölték, és átvezették a következő terembe, ami poggyászkiadónak tűnt. A táblákon kínai feliratok álltak, alattuk apró betűs angol fordítással.

ÜDVÖZLET AZ ÖRÖK FÉNY CSÚCSAIN

A futószalagok kényelmesen dobálták le magukról a poggyászokat: sok egyforma, fekete kockát beépített fogantyúval. Fredének zöld fogantyúja volt. Amikor meglátta, lerántotta a futószalagról, és majdnem maga mögé dobta; úgy megpördült vele, mint egy diszkoszvető, megtántorodott, majd visszanyerte az egyensúlyát. Egy nagyjából félkilós súly elhúzta! De ő sem volt sokkal nehezebb, és a tömeg nem egyenlő a súllyal, mint az hamarosan kiderült számára. Biztosan a Unicaster tette a csomagját nehezebbé vagy masszívabbá, mint amilyennek tűnt.

Az idegenvezetői szenvtelenül nézték végig a forgását. Miután sikerült megállnia, egyikük átvette tőle a csomagot, hogy ő mindkét kezével a korlátba kapaszkodhasson. Fred nagyon feltűnőnek érezte magát, miközben a kijárat felé tipegett, de a többi újonnan érkezett éppen olyan ügyetlennek bizonyult, mint ő; még mindig rengetegszer estek-keltek, de a bukdácsolás elszenvedői inkább zavarba jöttek, mintsem megütötték magukat. A folyosókat nevetés töltötte be. A Hold olyan vicces!

MI 1.

sen jü

Orákulum Csangcsiang Nemzeti Laboratórium, Sanghaj Továbbá (velük összefonódva): A Kvantuminformációs Tudományok Nemzeti Laboratóriuma, Hofej, Anhuj

– Értesítés az elemzőnek.

– Kérem a híreket.

– Az a mobil kvantumkulcsos eszköz, amelyet nyomon kell követnem, a Holdon van.

Az elemző, a Mesterséges Intelligenciaügyi Stratégiai Tanácsadó Bizottság egyik alapítója és vezető tudósa ellenőrizte, hogy biztonságos-e a szobája, majd kizárólag fülhallgatóra állította az audiót. Az ezzel a konkrét MI-vel folytatott minden kommunikációját páros kvantumkulcs titkosította, és az MI-t, ami önmagában is egy titkos kísérlet volt, csak azok a csatornák kötötték össze a digitális világgal, amelyeket maga az elemző hozott létre. Így minden interakciójuk valóban privát maradt, olyan, mint egy ember párbeszéde a saját lelkével.

– I-330, emlékeztetnél, miért lett odaküldve az eszköz?

– Ez egy Swiss Quantum Works Unicaster 3000.

– Mesélj még róla.

– 2046-ban vásárolta meg Csang Ja-cu, a Kínai Holdhatóság vezetője.

– És hogy került a Holdra?

– Frederick J. Fredericks vitte oda, a Swiss Quantum Works technikusa.

– Ha jól emlékszem, a Unicaster egy magántelefon. Ennek hol van a párja?

– Ismeretlen.

– Használták már a készüléket a Holdon?

– Nem.

– Eljutott már Csang Ja-cuhoz?

– Nem.

– És hol van most ez az eszköz?

– Fredericksnél.

– Mikor fogja átadni?

– 2047. július 20-án, az összehangolt univerzális idő szerint délelőtt tíz órakor kell találkoznia Csanggal.

– Melyik kínai hivatal felügyeli a Holdhatóságot?

– A Kínai Űrhivatal és a Tudományos Kutatások Irányítóbizottsága.

– Va saj! Egy szolga két gazdával! Nem csoda, hogy olyan nagy a kavarodás odafent. Kérlek, hozzál létre egy új fájlt az esetnek. Továbbá keress rá, hogy készül-e hangfelvétel Csang és Frederick megbeszéléséről közben vagy utána. És keresd meg a másik telefont is, azt, amelyik ehhez kapcsolódik az Örök Fény Csúcsain.

– Megteszem.

MÁSODIK FEJEZET

liang-ce po peng-kuj

Kvantumhullám-összeomlás

Fred követte két vezetőjét egy keskeny terembe, olyanba, mint egy metróállomás, amelynek a legnagyobb részét egy metrókocsihoz hasonló szerkezet töltötte be. Amikor tizenöt perccel később sziszegve megállt, az utasai egy hosszú, ablakos falú helyiségbe tipegtek ki belőle, ahova vízszintesen ragyogott be a napfény, a kocsi másik oldalára vetítve fekete árnyékukat.

Az Örök Fény Csúcsait alacsony épületek pettyezték az ablak mögött, de csak nehezen lehetett kivenni őket a ragyogásban. Amit Fred látott a környező tájból, az a fekete és a fehér kontrasztos keveréke volt, egy olyan chiaroscuro, fény-árny játék, amire kezdett holdi normaként gondolni. A látóhatár egyenetlennek tűnt, és furcsán közelinek – az erős fényben nem igazán lehetett megállapítani, hogy mennyire, de mintha csak pár kilométerre lett volna. Viszont mielőtt alaposabban megszemlélhette volna a kilátást, Fredet bevezették egy elkanyarodó folyosóba, amelynek az ablakai a kráter belsejére néztek.

Az Örök Fénynek ez a konkrét Csúcsa az örök sötétségre nyílt; a híres Shackleton-kráterre, amelynek a falai és a mélye soha nem láttak napsütést. Miután Fred szeme hozzászokott a félhomályhoz, ki tudta venni a kráter meredek falait jobbra és balra, amelyek éppenhogy csak látszottak a nagy szürkeségben. Az alattuk lévő fekete íven kivilágított, vízszintes ablakcsíkok sorakoztak, amelyek úgy néztek ki, mintha egy meghosszabbított óceánjárót kifelé görbítettek volna, majd beültettek volna a kráter falába; maga a fal hamarosan jobbra és balra egyaránt láthatatlanná vált. Ez a szürke-fekete világ nagyon borongósnak tűnt.

A Star Hotel, mint azt az egyik idegenvezető elmondta, odalent volt az ablaksorok alatt, közvetlenül az amerikai nagykövetség mellett. – Vezessenek, én meg követem magukat! – kérte Fred bátran, és odatántorgott a kecses pár nyomában a mozgólépcsőhöz, ahol nagyon örült, hogy egyszerre szorongathatja a korlátot és haladhat a célja felé. A mozgólépcső csodálatos találmány. Ez a példány a londoni metróra emlékeztette, ami végeérhetetlenül suhan lefelé. Amikor leértek a Hatodik Emelet feliratú szintre, leszállt, azonnal elesett, majd nagy nehezen feltápászkodott, és óvatosan követte a vezetőit a folyosó széles ívén a szálloda üvegkapujáig. Kicsit tengeribetegnek érezte magát, kicsit fájt a feje, kicsit szédült. A holdi gravitáció sem volt kellemesebb élmény az űr súlytalanságánál, sőt, számára sokkal rosszabbnak tűnt.

A Star Hotel bejárata az ívelt folyosó belső oldalán volt. Fred szobája alig bizonyult nagyobbnak az ágyánál. Az idegenvezetői azzal az ígérettel hagyták ott, hogy reggeli előtt telefonos ébresztőt kap.

Fred leült az ágyra; úgy érezte, mintha egy trambulinon lenne. Ha akart volna, a mennyezetig ugorhatott volna. Majd, miután egy csengő háromszor megpittyent, úgy tűnt neki, mintha minden egy kicsit nehezebbé válna. És valóban így is volt; a szobája a szállodának a centrifugagyűrűn lévő részében helyezkedett el. Egy-két percig mintha oldalra billent volna a szoba, majd Fred azt vette észre, hogy egy nagyon ismerős, otthonos nyomás szegezi az ágyához; a földi gravitáció. Azt tanácsolták neki, hogy amikor csak tud, igyekezzen földi gravitációban aludni, hogy a lehető legkevesebbre csökkentse a holdi gravitációban töltött idejét. Az olyan rövid ott-tartózkodásoknál, mint Fredé, ez nem volt kötelező, csak ajánlott; amikor elé tárták ezt a lehetőséget, úgy döntött, hogy elfogadja. Most hálásan nyúlt végig a matracon, a szédülése kezdett elmúlni. Minden sokkal jobbnak tűnt; olyannak, mintha hazaért volna. Annyira megkönnyebbült, hogy gyorsan álomba is merült.

*

Amikor felébredt, nem tudta, hol van; összerándult, amitől azonnal felrepült az ágyáról, és ekkor eszébe jutott, hogy a Holdon. A centrifugát a jelek szerint kikapcsolták, valószínűleg erre riadhatott fel. Miközben mindez végigfutott a fején, még mindig az ágya felett lebegett; ekkor megfordult, és az arcára esett. Utána esetlenül felkelt, és látta, hogy még egy órája maradt a találkozójáig utastársával, Ta Suval a reggelinél. Minden rendben volt.

Miközben letudta a reggeli rutinját a fürdőszobában, rákeresett Ta Sura a hálózaton, ami nem a Föld adatfelhőjét jelentette, hanem valamiféle helyi internetet. De ez is több mint elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy megtudjon ezt-azt az idős kínai úriemberről.

Ta Su: költő, geomanta, fengsujszakértő, és egy népszerű utazási sorozat producere és műsorvezetője a CCTV egyik felhőplatformján. Már kora gyermekkorától fogva verseket írt és publikált, eleinte hatalmas, festett, kalligrafikus poszterverseket, amelyeken régi stílusú festmények is szerepeltek, de egy gyermek nézőpontjából. Utána élete nagy részében versek egész áradatát tudhatta magáénak, amíg egy antarktiszi utat követően hirtelen el nem apadt az ihlete; különféle elméletek terjengtek arról, hogy mi történhetett vele odalent. Utána utazós műsorvezetővé és volt költővé vált. Az a hír járta, hogy ugyanannyi verset ír, mint korábban, csak nem a nyilvánosságnak. A sorozata alatt kétszázharminc különböző országba látogatott el, továbbá mind a hét tengerre, az Északi-és a Déli-sarkra, illetve a Mount Everest csúcsára, amelyre hőlégballonnal szállt fel; kihasznált egy szélcsendesebb napot, a csúcshoz lebegett, majd kilépett rá a gondolából. Most pedig a Holdon járt.

Fred lepattogott egy széles lépcsősoron a szálloda ebédlőjébe. Ta Su már ott ült egy asztalnál, a beleépített kijelzőt tanulmányozta, és egy tányérról falatozott valamit, amiről Fred nem tudta, hogy mi. Felpillantott. – Kellemes reggelit! – A mosolya ismét csak szokatlanul kedvesnek és barátságosnak tűnt Frednek.

– Köszönöm – válaszolta, majd óvatosan leereszkedett a székébe, és el is találta. – Hogy aludt?

Ta Su legyintett. – Nem aludtam túl sokat. Azt álmodtam, hogy egy tavon lebegek. Amikor felébredtem, azon kezdtem gondolkozni, hogy vajon milyen lehet itt úszni. Kíváncsi lennék, hogy vannak-e medencéik. Ennek utána kell néznem. És maga?

– Én jól aludtam – válaszolta Fred. Végignézett a svédasztalon, amely egy rövid pulton terült el. – A szobám egy gére forgatott, de amikor a centrifuga leállt, és felébredtem, eléggé szédültem.

– Lehet, hogy a reggeli segít megtalálni a súlypontját.

Fred egyszerre érzett éhséget és hányingert az étel láttán. Felállt, odatipegett a svédasztalhoz, majd megkapaszkodott a pultban, hogy stabilizálja magát. Megszokott ételek, hála istennek, továbbá rengeteg tál azonosíthatatlan gyümölcs és pép. Fred elég határozott gasztronómiai ízléssel rendelkezett. Megtöltött egy apró edényt joghurttal – remélhetőleg joghurttal –, majd magvakat, gabonákat és a mazsolát szórt rá, miközben azon gondolkozott, hogy ezeket vajon a Holdon termesztették-e, vagy a Földről repítették oda. A legnagyobb részük importáru lehetett. Alig bírt visszatántorogni Ta Suhoz a tányérját egyensúlyozva, de végül anélkül ült le a székébe, hogy bármit kiöntött volna.

– A fengsuj miatt jött ide? – kérdezte Ta Sut, mielőtt enni kezdett volna. Mint kiderült, mégiscsak éhes volt.

– Igen. Meg azért, hogy felvegyek néhány epizódot az utazós sorozatomba. Egy holdi út! Nehéz elhinni, hogy itt vagyunk.

– Igen. Bár nagyon furcsa hely, ennek is lennie kell valahol.

Ismét az a gyönyörű mosoly. – Igen, egyértelműen vagyunk valahol. Ezt a fengsujom is megerősíti.

– Fengsuj a Holdon?

– Igen. A fengsuj azt jelenti, hogy szél és víz, úgyhogy ez érdekes lesz!

Fred valamikor nagyon régen mintha úgy hallotta volna, hogy a fengsuj egy olyan ősi és misztikus gyakorlat, hogy már senki sem érti. De a munkája nap mint nap azt bizonyította a szemében, hogy léteznek olyan misztikus erők, amelyek mindenre hatással vannak, úgyhogy akár az is lehetségesnek tűnt neki, hogy a fengsuj a kvantumjelenség valami ősi, folklorisztikus megközelítése. Nem mintha létezne olyan jelenség, amit így meg lehet közelíteni, de ki tudná ezt biztosra állítani? Egyértelműen léteznek rejtélyek, és talán némelyiknek a mikrobirodalmak makromegközelítéséhez is köze van. Ő is elég gyakran szerzett furcsa benyomásokat; úgy is lehet mondani, hogy folyamatosan. Úgyhogy nyitott maradt az ilyesmire. – Meséljen nekem erről!

Ta Su megkocogtatta az asztali kijelzőt, és behívta rajta a kerek holdtérképet, amelyen ide-oda lehetett görgetni. – Mutatok magának egy fengsujtalányt. Látja, mennyire megviselték a déli sarkvidéket a meteorbecsapódások? Beleértve ezt a hatalmasat is, a déli sarki Aitken-medencét. Ez volt a legnagyobb becsapódás a naprendszerben, leszámítva a Hellast a Marson. Szóval, egyszerűen nem értettem, hogy miért érkezik olyan sok égi hulladék a déli égboltról, amely merőleges a naprendszer síkjára. Honnan jönnek azok a hatalmas sziklák, ha csak csillagközi tér van a déli sark felett?

– Hmm – válaszolta Fred. – Ezen soha nem gondolkoztam.

– Ez egy fengsujgondolat – válaszolta Ta Su. – Ugyanakkor egyszerű asztronómia is. Az asztronómus barátaim segítettek nekem tisztázni a kérdést. Mint kiderült, az a szupernagy becsapódás, amelynek a nyomán létrejött a déli sarki Aitken-medence, valószínűleg akkoriban történt, amikor ez a terület még közelebb volt az egyenlítőhöz. Utána viszont a Hold tengely körüli forgása miatt egy ekkora lyuknak óhatatlanul is valamelyik sarkra kellett csúsznia, pont úgy, ahogyan egy horpadt gömb forgásakor. Mint amikor egy búgócsiga kiegyensúlyozza magát.

– Polhode-mozgás! – vágta rá Fred. A spinegyezés az összefonódott részecskék egyik tulajdonsága, úgyhogy neki is volt alkalma a spinen, vagyis a perdületen gondolkozni, bár sokkal kisebb léptékben. Evés közben a térképet tanulmányozta. – Szóval, az Örök Fénynek ezek a csúcsai – taglalta két falat között – csak azért vannak itt, mert a Hold poláris tengelye merőleges a naprendszer síkjára. De azt nem értem, hogy a Hold tengelye miért nem párhuzamos a Föld tengelyével, ami huszonhárom fokkal van megdöntve a naprendszer síkjához képest.

– Én sem! – kiáltott fel Ta Su látható örömmel, amiért ugyanarra gondoltak Freddel. – Úgy tűnik, mintha egyformának kellene lenniük, nem? Úgyhogy erről is megkérdeztem az asztronómus barátaimat. Ők azt mondták, hogy a Hold és a Föld egy nagy ütközés során alakultak ki, ami még jobban megdöntötte a Föld tengelyét, mint amilyen most, olyan ötven-hatvan fokkal. Ezek ketten azóta is gravitációs táncot járnak a nappal, és a Hold annyira eltávolodott a Földtől, hogy a nap kiegyenesítette. A nap a Földet is egyenesítgeti, de a Földnek nagyobb szöget kell ellensúlyoznia, úgyhogy eddig csak ezt a huszonhárom fokot sikerült elérnie, míg a Hold már majdnem függőleges.

– És ez a különbség nincs hatással a fengsujára?

– De van, azt hiszem.

– És akkor mit fog tenni?

– Majd alkalmazkodom. A helyi rejtélyeken fogok dolgozni.

– Mint például?

– Meglátogatom a kínai építkezéseket a librációs zónákban.

– Azok meg mik?

– Tudja, a korong két széle… amelyek a déli sarktól nyúlnak ki a kilencvenes és a száznyolcvanas hosszúsági fokoknál.

– Mármint akkor, ha a nulladik hosszúsági fok a Hold látható oldalának a közepén van?

– Igen, nagyon okos. Szóval, ugye, a Holdnak mindig ugyanaz az oldala néz a Föld felé. A kötött tengelyforgás miatt. Ez is része a gravitációs táncnak. A naprendszerben sok ilyen Hold van.

– Én is úgy hallottam.

– De a naprendszerben az összes keringési pálya elliptikus. Ezt Kepler fedezte fel.

– Kepler törvénye – találgatott Fred.

– Az egyik törvénye. Ő a fengsuj géniusza volt. Szóval, ennek a törvénynek az az egyik következménye, hogy amikor a Hold távolabb jár a Földtől az elliptikus pályáján, akkor lassabban halad. Amikor közelebb van, akkor gyorsabban. Mindeközben a saját tengelye körül végig ugyanazzal a sebességgel forog.

– Várjunk, nem valami kötött tengelyforgásról volt szó?

– De igen, de ez csak annyit jelent, hogy havonta egy fordulatot tesz.

– Ja, igen.

– Vagyis nem teljesen ugyanazt az arcát fordítja mindig a Föld felé. Amikor távolabb van, lelassul, és többet látunk a bal oldalából, utána két héttel gyorsabban megy, és többet mutat a jobb oldalából.

– Érdekes! – nyugtázta Fred.

– Igen. Ezt az imbolygást először Galilei fedezte fel, egy másik remek fengsujmester, amikor a teleszkópján át figyelte a Holdat. Ő úgy magyarázta, hogy olyan, mint amikor egy ember oldalra billenti a fejét borotválkozás közben. Lehet, hogy ő volt az első, aki ezt valaha is észrevette. Teleszkóppal könnyebben ki lehet szúrni. Ezt hívjuk librációnak. Tienping tung.

– És a kínaiak építkezni kezdtek abban a zónában?

– Igen.

– Mert?

– Mert a fengsujszakértők ezt tanácsolták!

– De miért?

– Mert a librációs zónában hol látni a Földet, hol nem. Érti, mire gondolok? A Hold többi részén ez nem így van. A Föld felé forduló oldalán a Föld nem mozog, mindig ugyanazon a helyen van odafent. Furcsa lehet, nem gondolja? Egyszerűen ott lóg az égen! Nagyon szívesen megnézném.

– Érdekes.

– Igen. A Hold túlsó oldalán pedig soha nem látszik a Föld. Azt mondják, ez nagyon jól jön a rádióasztronómusoknak. Ezt is látni akarom, kíváncsi vagyok, hogy más érzés-e. De a librációs zónában a Föld felkel, utána lenyugszik. Ez rengeteg érdekes kérdést vet fel. Vajon a Hold földközeli oldalán érdemes építkezni, hogy a lehető legnagyobbra növeljük a Föld láthatósági idejét és a magasságát is, vagy a szegélyén, ahol a Föld csak egy kis kék peremét dugja ki egy időre? Vajon milyen különbséget jelent ez a fengsuj szempontjából?

– Vagy gyakorlati szempontból?

Ta Su összevonta a szemöldökét. – A fengsuj gyakorlati tudomány.

– Komolyan? Nem csak esztétikai?

– Csak esztétikai? Az esztétika nagyon gyakorlatias dolog!

Fred kétkedve bólogatott. – Ezt bővebben is el kell magyaráznia nekem.

Ta Su elmosolyodott. – Még én is csak tanulom az egészet. Maga számítógépekkel dolgozik, biztosan használja a matematikát, ugye? Úgy hallottam, az híres az esztétikumáról.

– Igen, de működnie is kell. Legalábbis az én esetemben. Szóval, ellátogat a librációs zónákba?

– Igen. Van egy régi barátom a határ mentén.

Fred megkocogtatta a térképet. – De egyetlen kínai állomás sem létesült az északi féltekén. Ez miért van? Ez is a fengsuj miatt?

– Igen, egyértelműen. A földrajzi illendőség miatt.

– Illendőség?

– Hogy ne markoljunk túl sokat. A Holdnak a sarkvidékei a legjobb részei, konkrétan a víz és a naprészecskék szele miatt, vagyis ez is az esztétika és a gyakorlatiasság egy nagyon fengsujos keveréke. És a fengsuj szempontjából a két sark nagyjából egyforma. Kína a déli sarkon kezdett el építkezni. Most képzelje el, mi lett volna, ha északon is ugyanezt tettük volna! Hova menne a többi ország? Az ijesztő lett volna nekik. Vagyis ezt kívánja az illendőség. Mindig udvarias dolog helyet hagyni másoknak is. Amennyiben ez a helyes magyarázat, akkor ez felettébb diplomatikus.

– Felettébb – helyeselt Fred. – És ki döntött így?

– A Párt. De a régi kínai szokások miatt is. Kína soha nem törekedett igazán a területi terjeszkedésre, főleg a többi országhoz képest. Csak az egyesített erőfeszítések miatt tűnik nagyobbnak.

– Ez még mindig a fengsuj?

– Ó, igen, természetesen. Az erők egyensúlya.

– Vagyis a fengsuj egyfajta taoista geopolitika?

– Igen, nagyon jó! – nevetett Ta Su.

Könnyen örömet lehetett neki okozni. Fredet, aki soha nem akarta megnevettetni az embereket, kicsit megdöbbentette ez a könnyedség, de örült is neki. Esetlenül bólintott, és azt felelte: – Szeretnék erről többet is megtudni, de találkoznom kell a helyi hatóságokkal.

– Az biztosan érdekes lesz! Ne találkozzunk egy italra a nap végén? Szeretnék feltenni pár kérdést a kvantumrejtélyekről.

– Kifejezetten örülnék neki – válaszolta Fred.

*

Két kínai nő várta a Star Hotel előcsarnokában. Paocsaj és Taj-taj néven mutatkoztak be, kezet ráztak vele, majd elkísérték annak az adminisztrátornak, Csang Ja-cunak az irodájába, akivel találkozója volt. Frednek még mindig használnia kellett a korlátokat a biztonságos mozgáshoz, és a két nő aggodalmasan siklott mellette, kivárva, hogy bevegye a kanyarokat, meg ilyesmi. Amikor beértek a központba, egy olyan helyiséghez vezették, ami úgy nézett ki, mint egy lelátóbuborék, kiállt a falból a település tetején. A vízszintes napfény, ami mindig besütötte, egészen a szoba túlsó végéig nyújtotta az árnyékokat. Fred, amilyen őszinte hangon csak tudta, megdicsérte a kilátást. Még a szemükbe is majdnem belenézett.

A csodálatos kráter; az elképesztő csillagfény. Fred soha nem járt a Föld déli féltekéjén, és most csak udvariasan bólogatott, miközben a vendéglátói megmutogatták neki a Dél Keresztjét odafent, és egy olyasmi foltot, mint a Tejút, amelyről azt mondták, hogy a Magellán-felhő. A csillagok között mozgó fénypöttyök állítólag holdi körpályán mozgó műholdak voltak. Az egyik nagyobb műhold, egy kis hosszúkás szatellita, amelynek a Nap felőli oldala ragyogott, a sötét pedig bársonyszürke volt, egy aszteroida, csivitelték a kínai nők, amelyet a szenes kondritja miatt tereltek a pályájára. A Holdon nincs szén, úgyhogy ebből az aszteroidából darabokat vágtak le és küldtek a felszínre olyan lassú becsapódással, ahogyan csak tudták, hogy minél kisebb kár essen bennük, és felhasználhassák őket.

Taj-taj egyszer csak abbahagyta az éjszakai égbolt bemutatását. – Csang vezető most fogadja a lenti irodájában – mondta Frednek, akit a két nő lekísért egy másik nagy terembe, amelynek mennyezete vakítóan fehérlett, és a túlsó falán széles ablak húzódott. Tárgyalónak tűnt. Az ablak mellett egy istennőszerű alak nagy jádeszobra csillogott a mennyezeti lámpák alatt. Egy Kuan-jin, magyarázták Frednek. A könyörületesség buddhista istennője. Csang kormányzó mindjárt megérkezik.

Fred idegesen bólogatott. Még otthon figyelmeztették, hogy a kínaiak mindig megpróbálják ellopni azoknak a külföldi cégeknek a technológiáit, amelyek Kínával üzletelnek. Azok az emberek arra tippeltek, hogy a Kínai Holdhatóság pontosan erre a célra vásárolta meg ezt a rendszert a Swiss Quantum Workstől. Fredet nem avatták be abba, hogy a felettesei milyen óvintézkedésekkel próbálják ezt megakadályozni, és azt sem tudta, miért egyeztek bele ebbe az eladásba. Azt tudta, hogy semmi mást nem küldtek ide vele, csak magát a mobil kvantumkulcsos eszközt; minden egyéb, aminek bármi köze is volt a rendszerhez, azt vagy fejben tartotta, vagy egyáltalán nem vitte el a Holdra. Az aktiváló kódot memorizálta, és összekötötte az ellenszámával, amelyről azt feltételezte, hogy a Földön van, bár biztosat nem tudhatott. Csak annyi dolga maradt, hogy ügyeljen arra, hogy a megfelelő címzettnek adja át, amikor bekapcsolja és létrehozza a csatlakozást, és hogy megoldja az esetleges problémákat. A telefon problémáit elég könnyen meg lehetett oldani, úgyhogy emiatt nem aggódott; de pont az ilyen pillanatokat nem szerette, az udvariassági beszélgetéseket, azt, amikor mások megjelenésére kellett várnia. A késés udvariatlanság, ahogy az anyukája tanította mindig.

Három férfi lépett be a szobába. Egyikük Li Ping-venként mutatkozott be, és azt mondta, hogy ő a Holdhatóság párttitkára. Megrázta Fred kezét, és neveket záporoztatva rá bemutatta a másik kettőnek is. Kang ügynök a Tudományos Kutatások Irányítóbizottságából; Mr. Szu, Kínai Kibertér Felügyelet. Kang magas volt, és nagydarab, Szu alacsony és vézna. Fred kezet rázott velük, majd határozatlanul valahol közöttük tartotta a tekintetét.

Mindhárom férfi beszélt angolul, mint azt a köszönésük nyilvánvalóvá tette. Utána Li lelkesen azzal folytatta: – Üdvözlöm a Holdon! Hogy tetszik eddig?

– Érdekes – válaszolta Fred. Óvatosan kimutatott az ablakon. – Még soha nem láttam semmi ehhez foghatót.

– Ezt el is hiszem. Hadd áruljam el, hogy Csang Ja-cu kormányzó nemsokára csatlakozik hozzánk. Kicsit feltartották. Addig is, meséljen a látogatásáról! Körbe fog utazni, hogy megnézze a látnivalókat, elmegy az amerikai űrállomásra az északi sarkon?

– Nem. Nem maradok sokáig. Be kell üzemelnem önöknek a cégem eszközét, és meg kell győződnöm arról, hogy csatlakozik az ikertestvéréhez, és megfelelően működik. Utána indulok is hazafelé.

– Minél több mindent meg kellene néznie – biztatta Li. – Fontos, hogy az idelátogató amerikaiak lássák, hogy mivel foglalkozunk itt, és elmeséljék a honfitársaiknak.

– Minden tőlem telhetőt megteszek – válaszolta Fred, aki egyszerre próbált a testi és a diplomáciai egyensúlyra is odafigyelni. – Bár én igazából egy svájci cégnek dolgozom.

– Természetesen. De mi békével jöttünk ide az egész emberiség javára, ahogy az Apollo űrhajósai mondták.

– Nagyon úgy tűnik – válaszolta Fred. – Köszönöm.

– Jöjjön ide, és meséljen az új kvantumtelefonjáról, ha annak nevezhetjük. Csang kormányzó nemsokára csatlakozik hozzánk. Az állomás vezetőjeként nagyon elfoglalt.

Fred követte a kínaiakat néhány mellkasig érő asztalig, amelyek mindegyike mellett kapaszkodók húzódtak. Járás közben Lit utánozva megfeszítette a lábujjait, hogy talpon tudjon maradni, de az egyensúlya továbbra is nagyon bizonytalannak tűnt. Megmarkolt egy kapaszkodót, és ismét szédülni kezdett.

– Centrifugában járt már? – kérdezte tőle Li.

– Igen, a hotelszobám forgott tegnap éjjel. Nagyon otthonosnak tűnt.

– Kiváló. Vannak olyan tárgyalóink, amelyek szintén egy gével forognak. Sokan igyekeznek minél több időt tölteni centrifugás szobákban. Önnek is kellemesebb lesz visszatérnie a Földre, ha ezt teszi.

– Köszönöm, majd megpróbálom.

– Később még hálás lesz érte. Á, meg is érkezett Csang kormányzó. A bemutatkozást követően gyorsan elköszönünk, és hagyjuk, hogy dolgozzanak.

– Rendben. Köszönöm, hogy fogadtak.

– Részemről az öröm.

Az a férfi, aki pár pillanattal korábban sietett be a helyiségbe, ekkor előrelendült, majd megállt, és először Li Ping-vent üdvözölte. – Köszönöm, Li titkár. Sajnálom, hogy elkéstem.

– Semmi baj. Szívesen beszélgettem a látogatójával. Fred Fredericks, ő Csang Ja-cu kormányzó, a holdi különleges közigazgatási területünk vezetője.

– Nagyon örvendek – mondta Fred.

Csang kinyújtotta a kezét, ő elfogadta, és kezet ráztak. Csang meglepettnek tűnt; értetlen arckifejezéssel meredt Fred háta mögé. Majd oldalra dőlt. Fred követte, és felmerült benne a kérdés, hogy vajon miért pont ebben a pillanatban hagyta cserben az egyensúlyérzéke. Narancsillat.

*

Amikor magához tért, emberek álltak felette. Ő a padlón hevert, szédült, émelygett. Könnyűnek érezte magát, mintha lebegne. Fekete, csillagos ég terült el felette. – Hű. – Nem emlékezett, hol van, és amikor megpróbálta felidézni, rájött, hogy azt sem tudja, kicsoda. Semmire nem emlékezett. Pánikba esett. A fölé hajoló, óriási arcok olyasmiket mondtak, amiket nem hallott. Ő a jelek szerint a padlón hevert. Süketen és émelyegve bámult fel az idegenekre. Nagyon küzdött azért, hogy felfogja, mi folyik körülötte.

– Mr. Fredericks! Mr. Fredericks!

Ezek a szavak áttörtek benne valamiféle gátat, és azonnal megrohanták az emlékei. Fred Fredericks, számítógépes specialista, Swiss Quantum Works. A Holdon van. Nem véletlenül érezte úgy, hogy lebeg. – Mi?

Felrakták egy hordágyra. Valaki az arcát és a kezét törölgette. Néhányan az ajtón próbálták átügyeskedni, és majdnem leejtették a hordágyról. Gyors beszéd szűrődött át hozzá, amit nem hallott rendesen, de várjunk csak… kínaiul beszéltek. Ez magyarázatot adott a felette cikázó dallamokra.

Utána valamiféle tartályba került, egy autóba, egy liftbe vagy egy műtőbe; nem tudta megállapítani. Émelyítően lebegett valami rettenetes szöveten. Be egy olyan térbe, ami zöld volt a bambuszlevelektől. Persze, ájulj csak el, vagy hányj, de ne egyszerre! Visszatartotta a lélegzetét, hogy ne hányjon, fekete cső, zuhanás…

*

Amikor magához tért, távol-keleti arcok meredtek rá, és eleinte arra sem emlékezett, hogy hol van, vagy ki is ő. De úgy érezte, hogy már történt vele ilyen.

– Mr. Fredericks? – kérdezte az egyik arc. Á, gondolta Fred. A Holdon. A kínai űrállomáson.

– Igen? – válaszolta. A hangja mintha távolról jött volna. A nyelve duzzadtnak tűnt a szájában. Te jó ég… a Hold gravitációjában még a nyelve is lebegett egy kicsit, felúszott a szájpadlására. Erőfeszítést kellett tennie azért, hogy lenyomja a megszokott helyére, az alsó fogsora ívéhez. Hányinger futott végig rajta ettől a bizarr érzéstől.

– Mi történt? – kérdezte.

– Baleset.

– Mr. Csang? Hogy van?

Senki nem válaszolt.

– Kérem – mondta Fred. – Hadd beszéljek valakivel, aki tud angolul. Valakivel, aki tud nekem segíteni.

Az összes arc eltűnt.

*

Amikor legközelebb magához tért, más arcok hajoltak fölé, úgy érezte, mintha egy teljesen másik készlet lenne. Ekkor már eszébe jutott, ki ő, és nagyrészt az is, hogy mi történt.

– Megmérgeztek minket? – kérdezte. – Hogy van Mr. Csang?

Egy nő megrázta a fejét. – Sajnos, Mr. Csang meghalt. Ugyanaz a méreg, mint magánál, de ő nem úszta meg annyival, mint maga. – Megvonta a vállát. – Nem tudtuk megmenteni.

– Jaj, ne! Méreg?

– Úgy tűnik.

– De hogyan? Mi volt az?

Az, aki válaszolt neki, ismét megvonta a vállát. – A rendőrt kérdezze meg, amikor jön. Őrzik magát. Hivatalból.

Fred megrázta a fejét, amitől ismét felkavarodott a gyomra. – Beszélnem kell valakivel – mondta.

– Valaki biztosan meglátogatja.

*

Fred a hányinger és a kimerültség ködében lebegett, vízbefúlásról álmodott. Amikor ismét magához tért, megint más arcok vették körül. Ezek is távol-keletieknek tűntek.

– Hogy van? – kérdezte egy nő az ágy lábánál. Olyannak tűnt a kiejtése, mintha kaliforniai lenne. Magasabb volt a többieknél, keskeny, csinos arccal, elegáns, komoly és lényegre törő. – Valerie Tong vagyok az amerikai nagykövetségről. Azért jöttem, hogy segítsek magának.

– Az ügyvédem?

– Nem mennék ilyen messzire. Én nem vagyok ügyvéd. Biztosra veszem, hogy találunk olyan ügyvédet, aki képviselheti. Ügyvéd mindig akad – fintorodott el. – Bár igazából abban sem vagyok biztos, hogy itt vannak bíróságok. Lehet, hogy visszarendelik a Földre. Ha így lesz, mi figyelemmel fogjuk követni az eseményeket, és amennyiben tudunk, segítünk.

– Nem foglalhatnának le? Diplomáciai mentesség, vagy ilyesmi?

– Hát, maga nem diplomata. És ha jól értelmezem, le van tartóztatva. Találtak valami… valami bizonyítékot, állításuk szerint.

– Hogyan találhattak volna?! Milyen bizonyítékot?

Valerie Tong hunyorított. – Azt hiszem, bizonyítékot a gyilkosságra. Ezt mondták.

– Mi? – Fred a belehasító félelem miatt alaposan lemaradt amögött, ami kibukott a száján: – Csak most találkoztam azzal a fickóval, nem ismerem, vagy ilyesmi! Miért akartam volna megölni?

Valerie vállat vont. – Biztosan akad valami, ami segít az előrelépésben. Egyelőre csak arról akartam tájékoztatni, hogy figyelemmel követjük a fejlődését.

– A fejlődésemet?!

– Elnézést. Az ügy fejleményeit.

– Remélem is!

Ekkor egy újabb hullám öntötte el, és Fred elsüllyedt benne.

Ta Su 1.

jüe liang te tan-seng

A Hold születése

Kedves barátaim, most a Holdon vagyok. Nagyon furcsa ezt mondani. És átélni is, de attól eltekintve, hogy a testem furán könnyűnek tűnik itt, be kell ismernem, hogy a gondolat furcsább a valóságnál. Legalábbis egyelőre. De csak azért, mert ez egy nagyon különös gondolat. A Holdon állok. Most konkrétan ülök. És emiatt nagyon szeretném megtudni, hogy mi is ez a hely. Mi a Hold? És ahhoz, hogy ezt megérthessük, vissza kell térnünk a kezdetekhez.

A naprendszer egy porfelhőként kezdte a pályafutását. Nem olyan anyag alkotta, mint a mi porunk, sőt, nem is a por a legmegfelelőbb szó rá, mert a részecskéknek ebben az örvénylő tömegében az összes elem jelen volt, és a gravitáció miatt eleve elég csomós masszává állt össze. Idővel, ahogy a gravitáció még inkább kifejtette a hatását, még csomósabbá vált.

A legkönnyebb elemek voltak benne jelen a legnagyobb számban, és ezek tapadtak egymáshoz a legnagyobb eséllyel, és a sajátos tulajdonságaik folytán ezek az elemek legnagyobbrészt a porfelhő közepén gyűltek össze. A fengsuj legfőbb alapelve: a gravitáció. Az elsődleges kua kínai elmélete szerint, ahogyan a Ji Csing,A változás könyve leírja, a gravitáció lenne a kun, vagyis a jin-jangból a jin. Ez mindenre egyformán és kivétel nélkül hat. Semmi nem kerülheti el. Szóval, ebben a porfelhőben a legtöbb részecske a massza közepe felé zuhant, és végül akkora csomó lett belőlük, hogy a saját súlyuk nyomása miatt lángra kaptak. Ez egy nukleáris fúziós tűz volt, amelyben az atomok egymáshoz préselődnek és energiát szabadítanak fel; így gyulladt ki a nap. A két legkönnyebb elem, a hélium és a hidrogén legnagyobbrészt középre kerültek, és a napban végezték – a naprendszer hidrogénjének és héliumának a kilencvenkilenc százaléka a napban sűrűsödik össze –, de az apróbb örvényeikből lett a négy gázóriásunk, a Jupiter, a Szaturnusz, az Uránusz és a Neptunusz.

A súlyosabb elemek – amelyeknek a legnagyobb része azokban a mérhetetlenül nagy robbanásokban jött létre, amelyeket szupernóváknak hívunk – a naphoz közelebb pattogtak a naprendszerben, és olyan gömbökbe gyűltek össze, amelyek megolvadtak a becsapódásuk erejétől és a gravitáció hatalmas, befelé irányuló nyomásától. Ezek a gömbök folyamatosan nőttek, ahogy összeütköztek egymással, és végül belőlük alakult ki a Merkúr, a Vénusz, a Föld és a Mars sziklás bolygója. Az aszteroidaöv is egy ilyen sziklás bolygónak indult, de a közelében lévő Jupiter gravitációja folyamatosan széthúzta ennek a bolygónak a részeit egymástól, amíg azokból, amelyeket nem ragadott magához a nap, és amelyek nem repültek ki az űrbe, ki nem alakult a mostani széles öv.

A négy sziklás bolygó mindegyike kisebb bolygókezdeményekből állt össze, amelyek magukhoz vonzották egymást, egymásnak mentek, majd összetapadtak. Ez a folyamat kumulatív volt, ami azt jelenti, hogy a vége felé, majdnem négy és fél milliárd évvel ezelőtt már gyakran nagyon nagy bolygókezdemények ütköztek egymással – valójában kisebb bolygók, amelyek végül kialakították a végső elrendezésüket.

Mind a négy végső sziklás bolygónkon megmaradtak a kialakulásuk utolsó ütközéseinek a nyomai. A Mars északi féltekéje négy kilométerrel alacsonyabb, mint a déli, és most úgy tekintenek rá, mint egy hatalmas ütközés nyomán kialakult medencére. A Merkúr sokkal sűrűbb és fémesebb, mint amilyennek az elemek várható eloszlása alapján lennie kellene, és ezzel kapcsolatban az a leghihetőbb elmélet, hogy amikor összeütközött egy nagyobb bolygókezdeménnyel, akkor a felszíne és a kérge legnagyobb része lerepült róla, és szétszállt az űrben. Ezek a darabok végül visszahullottak volna rá, hogy ismét beleolvadjanak, de mivel a Merkúr nagyon közel van a naphoz, a törmelék elég nagy részét lefújta a napfény fotonszele a Merkúr pályájáról, és ezek végül a Vénuszon vagy egyenesen a Földön végezték.

A Vénuszon is látszik egy hatalmas becsapódás nyoma, amely olyan szögben érte, hogy megállította a tengely körüli forgását, és a Vénusz még mindig nagyon lassan és a többi bolygóhoz képest ellentétes irányban forog.

És persze itt van a Föld és a holdja, amely olyan nagy a bolygónk méretéhez képest, hogy arányaiban messze a legnagyobb szatellita a naprendszerünkben. Ez hogy történhetett? Az elmélet a következő: a kezdetekkor, nagyjából 4,51 milliárd évvel ezelőtt két bolygó egyesült a Föld pályáján, amelyeket most Földnek és Theiának vagy Gaiának és Theiának neveznek. Majdnem pontosan egyforma méretűek voltak, és a Theia L5-ös pozícióban volt a Földhöz képest, vagyis egy olyan gravitációs rezonanciapontban helyezkedett el, hogy egyenlő oldaluk háromszöget alkotott a nappal és a Földdel. A Lagrange-elrendeződések elég stabilak szoktak lenni, de a naprendszerünkben más erős gravitációs testek is vannak, úgyhogy eljött a pillanat, amikor a Jupiter vagy a Vénusz, vagy egy kozmikus egybeesés folytán mindkettő vonzása kiragadta a Theiát a helyéről, és a Föld felé repítette. A közeledése mintha Ptolemaiosz epiciklusaira hajazott volna, kisebb pályákra egy nagyobb pálya mentén, és amikor a két bolygó megközelítette egymást, a kölcsönös vonzásuk miatt egymásba csapódtak. A Theia az elméletek szerint mindeközben sebesen forgott is. Amikor végül egymásnak mentek, az szinte frontális ütközés lehetett, nagyon nagy szögsebességgel.

Az ütközés után a két test először összeolvadt, utána hevesen szétrobbant, rengeteg folyékonnyá olvadt, forró követ és fémet fröcskölve a forró, sebesen forgó magjuk köré, ami középen maradt. A leszakadt részek egy fánkszerű övet alkottak az újonnan létrejött, immár nagyobb bolygó körül, amely olyan sebesen kezdett forogni az ütközés hatására, hogy körülbelül ötórás napjai voltak.

Ez a nagy, egyesült massza lett a mi Földünk. A fánkszerű övbe rendeződött, olvadt darabkái pedig, amit a bolygókutatók most szinesztiának neveznek, sebesen (ami nagyjából egy évszázadot jelent) összetömörültek a Holdunkká, egy negyedakkora labdává, mint a Föld, amelynek a tömege viszont csak tizedakkora, mivel leginkább kéregdarabkák és felszíni elemek csapódtak ki az űrbe, amelyek könnyebbek a magelemeknél. Mind a Theia, mind a Föld magja a Föld közepébe került. Az űrben összeállt maradékokból lett a Hold.

A Luna. Mi Kínában általában Csang-o-nak nevezzük ezt a gondoskodó szellemet, nagy istennőnek. Néha Jü Nunak. A görög mondákban Szelénének. És Szeléné anyja volt Theia – ezért nevezték el így az asztronómusok a kisbolygót. Az az elveszett bolygó valójában nem is veszett el, hanem mindnyájunkban benne rejlik. Theia atomjai minden emberi testben ott vannak.

Az azóta eltelt négy és fél milliárd évben a Hold és a Föld egymásra gyakorolt gravitációs hatása miatt a Föld forgási sebessége lelassult, és huszonnégy órás napokat alakított ki, míg a Hold kötött keringésűvé vált, és ugyanannyi idő alatt fordul meg a tengelye körül, amennyi idő alatt megkerüli a Földet. Így járják spiráltáncukat, és a Hold gravitációjának a földi óceánokra gyakorolt hatása okozza az árapályjelenséget, amelynek hatalmas szerep jutott a földi élet kialakulásában.

Mihez kezdjünk ezzel a történettel? Nehéz elhinni! Hatalmas, eget rengető ütközések, amelyeket évmilliárdokig tartó spiráltáncok követnek – ezekből jött létre az a békés, harmonikus világ, ahol élünk, és ezek hozták létre ezt a halott, fehér sziklát is az űrben, a Holdat. Egyetlen ütközés, de két nagyon eltérő következménnyel, szinte kizárólag a gravitáció és más fizikai törvények hatására. Ezen érdemes elgondolkozni. Ütköző világok! És nagyon különböző következményekkel, a nagyon jókat is beleértve.

De persze nem szeretnénk, ha most történne velünk valami ilyesmi! Az katasztrofális lenne. És a fizikai kozmosz változásai egészen mások, mint az emberi történelem áramlatai. Nagyon különböznek tőlük. Az analógiák sokszor inkább becsapósak, mint rávilágítósak; én nem vagyok az analógiák híve. Még a metaforáké sem, amelyeket szinte minden kiejtett mondatunkban használunk, mert azok is becsapósak és félrevezetőek. Én igyekszem mindig olyan egyértelműen fogalmazni, ahogyan csak tudok.

Ugyanakkor a nyelv, tehát a gondolkodás is, a metaforák és analógiák különös és nem túl precíz játéka, amelyet az életben maradásunk végett játszunk. Úgyhogy most arra szeretném felhívni a figyelmet, hogy még ha egy Theia is lebeg a kollektív történelmünk felett, és ellenállhatatlanul közeledik felénk – ami nem elképzelhetetlen –, és még ha már ki is billent a Lagrange-pontjáról, és el is indult felénk, hogy összeütközzön a bennünk lévő Gaiával, minden jel szerint elkerülhetetlenül a gravitáció és a tehetetlenség jóvoltából – ez már megtörtént egyszer. És bármilyen katasztrofálisnak is tűnt az eredménye első pillantásra, végül még valami jó is kisülhet belőle.

HARMADIK FEJEZET

tao-kuang jang-huj

Húzd meg magad (Teng)

Valerie Tong néha magánmegbeszéléseket folytatott John Semple állomásfőnökkel a kínai bázis valamelyik üvegházában. A jelenlegi egy széles emelkedőn helyezkedett el, ott, ahol a Faustini-és a Shoemaker-kráterek pereme találkozott, azon a részen, amelyet John a Nyolcvannégy Százalékos Örök Fény Csúcsaként emlegetett. Itt a rövid éjszakák során, amelyek nagyjából három napig tartottak, a holdművesek, akiknek a legnagyobb része Honan tartományból származott, kiegészítő naplámpákat lógatott közvetlenül a növények fölé. Ez egy ragyogó zöld foltokkal teli helyiséget teremtett.

Ebben a melegházban a növények legnagyobb része valamilyen bambuszfajta volt. A legtöbb melegház a mezőgazdaságnak szentelte magát; ez az infrastruktúrának. Először magát a termőtalajt nevelték ki; a holdi regolitba, amely olyan halott volt, mint egy szög, szenet kevertek a szenes kondritból álló meteoritokból, import műtrágyát, oltóanyagokat, komposztot és vizet, és így tenyésztették ki a földet első lépésben. Ebbe a talajba ültették a bambuszokat, amelyeket olyan gyors növekedésre génmódosítottak, hogy a felettük függő lámpákat automatikusan kellett feljebb csévélni akár egy méterrel is, nehogy összeütközzenek velük, és amelyek mindig a látóhatárról ragyogó napfény felé dőltek, amit tükrökkel kellett ellensúlyozni. Ez a bambusz az aratás után holdi építőanyaggá és textillé változott, amelyeket változatos módokon használtak fel a településeken.

John ezért szerette meghívni Valerie-t, hogy „nézzék együtt, ahogy nő a fű”. A Lunán ugyanis ez a szórakozás egyetlen formája, tette hozzá gyakran. És az igazat megvallva, tényleg lebilincselő volt a dolog. A ventilátorok csendes háttérzümmögésében úgy tűnt, mintha a levelek között susogó mesterséges szellő tényleg a növekedés hangja lenne. A csoportos és hegyes, ugyanakkor elegánsan szétterülő levelek a színek széles palettáját nyújtották, nemcsak zöldeket, hanem azokat a mélyvörösöket is, amelyek bizonyos rügyeket itattak át, továbbá a barnáknak azt a kavalkádját, amelyet a vörös és a zöld keveredése hozott létre. Valerie megkereste az egyik fényes barnát egy színskálán, azt, amelyben valahogy még mindig látszott a vörös és a zöld, is és kiderült, hogy buzérvörösnek hívják. – A Holdon éhezni kezd az ember az ilyesmire – jegyezte meg John Semple, miközben ujjbegyével megdörzsölte a színmintát, és láthatóan jól szórakozott azon, hogy Valerie utánanézett.

Valerie számára egyre ismerősebbnek tűnt ez az arckifejezés, amikor John jól szórakozott rajta, és valójában egyre kevésbé tetszett neki. A férfi egyre inkább úgy tett, mintha egy olyan színdarabban szerepelnének, amelyben Valerie a kulturált, iskolázott, operaszerető, kétnyelvű, karót nyelt pénzügyi szakértő, ő pedig a két lábbal a földön járó, laza csávó, aki könnyedén, mintegy fél kézzel végzi a munkáját. Ezek a karikatúrák egyikőjükről sem festettek valódi képet, bár az, hogy John szívesen magukra húzta őket, mintha azt jelezte volna, hogy tényleg nincs ízlése. Ráadásul az egész az ugratásról szólt, és Valerie nem szerette, ha ugratják.

John Semple magas, zömök fekete férfi volt, aki a titkosszolgálatnál kezdte meg a karrierjét, mielőtt átkerült volna a külügyminisztérium diplomatái közé, és Valerie gyanúja szerint valamelyik másik nemzetvédelmi hivatalhoz is, valószínűleg az NSA-hez vagy a CIA-hez. Maga Valerie kizárólag a titkosszolgálatnak dolgozott, az elnök Különleges Nyomozóegységének. Itt, a Holdon a fedősztorija szerint John külügyi tolmácsai közé tartozott. John tudta, mit csinál igazából, de ritkán emlegette. Lojálisan viszonyultak egymáshoz mint titkos ügynökök, és a férfi a jelek szerint minden ugratása ellenére is kedvelte Valerie-t, aki viszont hasznavehetőnek találta őt. Nem szeretett túl közel kerülni más ügynökökhöz.

Megálltak a hosszú, színezett üvegű ablak mellett, és bekapcsolták azt, amit John csendkupolának nevezett, és ami leárnyékolta a beszélgetésüket. A nap a látóhatárt böködte, és betöltötte az üvegházat apró fényszilánkjaival. Majdnem egy napra lesz szüksége ahhoz, hogy teljesen felkússzon a közeli hegy fölé, de John arca már ragyogott, sötétebb barnán, mint a buzérvörös, de éppen olyan telt, mély színben. Egyszer megemlítette, hogy az ősei között cseroki indiánok is akadtak, vagyis, mesélte, ő rézbőrű is, nem csak fekete; és mivel Valerie szülei kínai és brit amerikaiak, ketten együtt mindent fel tudnak vonultatni, ami abban a jól ismert régi vasárnapi zsoltárban szerepel. Valerie-nek fogalma sem volt, hogy mire gondol, úgyhogy John elénekelte neki joviális basszusán: „Vörös, barna, sárga, fekete és fehér, mindnyájunkon rajta tartja a szemét, Jézus szereti a világ összes kisgyermekét!” A férfinak mély nevetése volt, és amikor Valerie eltúlzott mimikával az égre emelte a tekintetét, hahotázott. Ez a zsoltár persze egy kicsit rasszistának hatott a maga régimódi stílusában, de ennél még rosszabbnak bizonyult, hogy a zeneszerető Valerie nagyon fogékony volt a dallamtapadásra, és ez a buta kis dalocska órákra, sőt, napokra a fülében ragadt, és még évekkel később is felcsendült benne teljesen váratlanul. Úgyhogy természetesen a szemét forgatta, és el is fintorodott; érezte, ahogy megmerevednek az arcizmai. Ez valamivel gyakrabban előfordult vele, mint szerette volna.

A bőrüket bearanyozó nap melegét még a színezett üvegen át is érezhették. Odakint csak szénfekete feketét és hófehér fehérséget láttak, őket mégis smaragdzöld erdő vette körül vörössel, barnával és buzérvörössel pettyezve.

A világ összes kisgyermekét! De ne, ne gondolj arra a dalra! Gondolj Wagnerre, gondolj Verdire!

– Otthon szükségünk lesz ügyvédekre – mondta Valerie Johnnak. – Ez a Fredericks nevű fickó nagy bajban van.

– Tényleg megölt valakit? Miért tett volna ilyet?

– Azt állítja, hogy nem ő tette. Ő maga is majdnem meghalt, és még mindig össze van zavarodva. Nem tudja, mi történt. És szerintem nem tűnik olyan típusnak, aki zűrös ügyekbe keveredik.

– De nekem azt mondták, hogy megtalálták a kezén azt a mérget, ami megölte Csangot.

– Tudom. Ő is rosszul lett tőle. De nem volt semmilyen indítéka.

– Vagy legalábbis, mi nem tudunk róla, hogy lett volna. Lehet, hogy ezek ketten belekeveredtek valamibe, soha nem lehet tudni. Még mindig rengeteg IP-lopás van, rengeteg a korrupció. Ezek a kenőpénzes ügyletek néha gajra mennek.

– Tudom. – Valt pont azért küldték a Holdra, hogy egy ilyen problémának nézzen utána. A fekete felhőben megjelent egy „U. S. dollár”-nak nevezett kriptovaluta, amelyről azt terjesztették, hogy valódi pénzre lehet váltani, és találtak arra utaló bizonyítékokat, hogy az üggyel kapcsolatos óriásszerverek egy része a Holdon lehet. De odafent csak a kínaiaknak voltak ilyen gyors számítógépeik, legalábbis hivatalosan, úgyhogy ez kényessé tette a helyzetet, a cyberbűnözők utáni nyomozást, és Valerie-t azért küldték fel, hogy kínainyelv-tudását, pénzügyi ismereteit és korábbi tapasztalatait felhasználva szimatoljon körbe. Ezt John is tudta.

– Hát, akkor meg is van – folytatta a férfi. – Lehet, hogy az üzletkötés balul sült el. És úgy hallottam, Fredericks vállalata IP-lopásokra panaszkodott.

– Mind azt csinálják. Ez nem magyarázat egy ilyen bűntettre. Senki nem szokta megölni az üzlettársait azért, hogy elleplezzen egy megvesztegetési ügyet vagy egy sikkasztást.

– Nem? – billentette a fejét oldalra John. Barátságos arca volt, éles pillantással, figyelmes barna szemekkel; nagyon bele tudott látni az ember veséjébe. A puszta tekintetével is képes volt érzékeltetni, hogy érdekli valaki, és Valerie esetében azt is, hogy állandó szórakozásforrásnak tekint valakit. Rövidre nyírt fekete haja a halántékánál már deresedett; jóképű férfi volt. – Lehet, hogy ez a mi Fredünk nem csak egy egyszerű kereskedelmi képviselő volt.

Ez elméletben lehetségesnek tűnt, de Valerie így válaszolt: – Szerintem sokkal nagyobb az esélye, hogy valaki kihasználta. Amikor meglátogattam, olyannak tűnt, mint egy őzike a fényszórók előtt. És ha a kezén találták meg a mérget, az azt jelenti, hogy önmagát is megmérgezte. Miért tett volna ilyet?

– Alibiből? Nem tudom. Egy új biztonságos kommunikációs eszközt kellett kézbesítenie, nem?

– Igen. Egy magántelefont, mobil kvantumkulcsos közvetítéssel.

– És ki volt az eszköz címzettje a Holdon?

– Valószínűleg maga Csang, nem?

– Fredericks biztosan tudja.

– Lehet. De az is lehet, hogy ő csak a futár.

– Esetleg megkérdezhetnénk Li megbízottat.

– Lit rögtön a történtek után hazaküldték a Földre.

– Hmmmm – gondolkozott el John Semple. – Jó lenne többet megtudni Csangról és az otthoni kapcsolatairól.

– Utánajárhatok a dolognak.

– Biztosan zavaros lesz – jósolta John. – A kínai ügynökségek nem hívei az átláthatóságnak. Egy mocsáron kell majd végiggázolnod. Ami sokkal könnyebb lenne idefent, a kis gében, érted, kac-kac.

– Ha-ha – vágta rá Valerie. Ő nem szívesen viccelődött bajba került amerikai állampolgárokkal.

Semple csak a tekintetével nevetett. Milyen keményvonalas titkosszolgálati szabálykövető értelmiségi vagy, a státuszodnak megfelelő nyelvi képességekkel – és minden bizonnyal egy sárkányszerű anyukával, aki könyvekkel porolta ki a fenekedet kiskorodban! Lazíts már! – árulta el a tekintete.

Valerie-nek ettől csak még inkább kővé dermedt az arca. A férfi egyáltalán nem ismerte; csak abból indult ki, hogy hivatásos, és kínai-amerikai nő. Ezt sértőnek tartotta.

– Járj utána! – javasolta John vidáman, amikor megérezte a lány hangulatváltozását.

Kikapcsolta a csendkupolát, és esetlenül végigsétáltak a bambuszsorokon, majd leereszkedtek a széles lépcsőn az eggyel lejjebb lévő emeletre. Ott éppen hosszú, zöld bambuszszárakat készítettek elő építőanyagnak – vagy hosszú csövekre vágták őket, hogy gerendaként szolgáljanak, vagy csíkokat hasogattak belőlük, hogy különböző vastagságú lapokká szőjék őket. A leveleiket pépesítették, hogy papírt vagy szövetet készítsenek belőlük. Döbbenetes volt a kontraszt a fenti melegházzal; odafent zöld élet, idelent zöld deszkák. Ez egy bambuszmészárszék volt, ahol hangosan visítottak az asztali körfűrészek. Az egyik fal mellett hatalmas dézsák teltek meg a termőfölddel, amelyet egy ferde futószalag zúdított beléjük olyan hangot adva, mint amikor nedves beton forog a betonkeverőben, basszus alappal egészítve ki a fűrészek sivítását. A dolgozók ezekbe a dézsákba szórták a bambuszport és bambuszszilánkokat, hogy további humuszként szolgáljanak. Rengeteg kínai munkás sürgött-forgott körülöttük, mindegyik sokkal kecsesebben, mint Valerie vagy John. Olyan volt az egész, mint egy kínai szocreál balett indusztriális háttérzenével, a „Nixon Kínában” sztorira emlékeztetett. Adjanak Adamsnek vagy Glassnak egy körfűrészekből álló zenekart, és ez lesz az eredménye, gondolta Valerie.

A föld alatti város széles alagútjait mozgójárdák csíkozták, ahogy a földi repülőtereket is. Valerie és John felálltak arra, amelyik az amerikai konzulátushoz szállította őket, egy kis béringatlanba a nagy kínai komplexumban. Amikor besétáltak a konzulátus ajtaján, John asszisztense, Emily felnézett a monitorából.

– Jaj, de jó! – kezdte. – Most akartam felhívni. Az a Fred Fredericks eltűnt.

– Hogy érti, hogy eltűnt?

– Az az orvos, akit odaküldtünk, hogy megvizsgálja, nem nézhette meg. Azt közölték vele, hogy áthelyezték. Az orvos azt kérte, hogy hadd látogassa meg, akárhol is van, de mindenki csak azt ismételgette, hogy áthelyezték.

– Azt nem mondták, hogy hova?

– Nem.

John és Valerie egymásra pillantottak. – Rendben, Tong ügynök – szólalt meg végül John. – Tegyen fel nekik pár kérdést, hátha megtudunk valamit.

*

Azok a kínai munkások, akik a Hold déli sarki komplexumát felépítették, biztosan rengeteg veszélynek és szenvedésnek voltak kitéve, gondolta Valerie, miközben a Shackleton-kráter túlsó oldala felé tartott. És nagyon sokan lehettek. Annak ellenére, hogy az építési munkálatokat leginkább beprogramozott robotok és 3D-s nyomtatók végzik, még így is rengeteg ásásra és kalapálásra lehetett szükség. Még mindig az emberek számítottak a legjobb építkezési robotoknak, a legolcsóbbaknak és legsokoldalúbbaknak. Biztosan rengeteg emberi munkaórát áldoztak erre a projektre. Az építészeti stílusa a hatvanas évekbeli brutalizmust ötvözte a nyers ad hoc irányvonallal; más szóval: nem különbözött sokban a kínai építészet legnagyobb részétől, amelyben elég kevés látványos felhőkarcoló szerepelt.

Valerie egymagában kezdte meg a faggatózást John kérésére. A férfi úgy gondolta, hogy egy magányos, kínaiul beszélő nő többet megtudhat, mint egy hivatalos küldöttség, és ebben valószínűleg igaza is volt. Most éppen óvatosan suhant mozgójárdáról metróra és a következő folyosóra, mindezt a föld alatt, amíg végül meg nem érkezett a kínai biztonsági főhadiszállásra a település közlekedési végállomása mellett, valahol a Shackleton-kráter széles köténye alatt. Az összes belső helyiség betonból és alumíniumból készült, a falaikat bambuszszőttes díszítette. Eleven bambuszok is nőttek hatalmas betonkaspókban, némi zöldet lopva a Hold egyhangú szürkeségébe.

A legtöbb épület mélyen a felszín alatt helyezkedett el. A Hold teljes felszíne meteorbecsapódásoktól összetört kőzetekből állt, úgyhogy minden kivájt épület szerkezeti integritása gyanúsnak tűnt, legalábbis Valerie számára. Az biztos, hogy a tetőket érdemes volt alaposan megerősíteni, ugyanakkor az odafent ívelő betonbordákat túl magasnak, kecsesnek és kiegyensúlyozatlannak látta. De ez egy földi szem és agy ítélete, magyarázta magának, ami nem számol a holdi gravitációval. A mérnökök feltételezhetően mindent alaposan kiszámoltak.

Belépett a Kínai Holdhatóság irodájába, és azonosította magát egy képernyő előtt, majd átment a biztonsági kapukon, megadta a nevét, vett egy sorszámot, és leült. A váróban lévő nagy képernyőn egy CCTV-műsor ment a holdi bányászatról. Valerie elgondolkozott azon, hogy vajon meddig fognak váratni egy amerikai diplomatát. Most alkalma nyílt letesztelni ennek a hivatalnak a viszonyulását az Amerikai Egyesült Államokhoz. A kínai külpolitika abból állt, hogy egymással versengő hivatalok próbálták befolyásolni a kormány stratégiáját, gyakran azáltal, hogy váratlan húzásokkal igyekeztek szívességeket kicsikarni vagy a riválisaikat megszégyeníteni. Ahogy közeledett a huszonötödik pártkongresszusuk, egyre inkább úgy tűnt, hogy a jelenlegi elnökük, Sancsaj Jifan igencsak szeretné továbbadni tiszteletet parancsoló jogarát (a második ciklusában a linghsziu Vezető címet adományozta önmagának) szoros szövetségesének, az állambiztonsági miniszternek, Huju Taónak. Ez a szándéka azonban állítólag komoly ellenállásba ütközött, mivel egyikük sem volt különösebben közkedvelt. Vagyis néhány vezető nagy nyerésre készülhetett ezen a kongresszuson, mások viszont mindent elveszíthettek. De addig is, mindenkinek, akinek a Párt elit játékosaival vagy akár a bürokraták legfelső rétegével akadt dolga, úgy kellett készülnie, hogy akár szeszélyesnek vagy megmagyarázhatatlannak tűnő megnyilvánulásokkal is szembesülhet; vagy túl barátságosak lesznek vele, vagy túl ellenségesek.

Valerie-t alig tíz perccel később (vagyis ez egy barátságos hivatal) behívták egy bizonyos Csiang Csienkuo nevű megbízott irodájába. A Csienkuo „nemzetépítés”-t jelentett, és ez a név a kulturális forradalom idején született, vagyis valószínűleg valamelyik nagyszülőnek akartak kedveskedni vele. A férfi jóképűnek bizonyult, kecsesnek és őszintének. Nagyjából egykorú lehetett Valerie-vel, aki egy évvel korábban töltötte be a negyvenet, és kérges bőrű veteránnak érezte magát, sőt, néha egyenesen kiégettnek. Csiang boldogabbnak tűnt nála.

– Köszönöm, hogy fogadott – mondta neki putongua nyelven, a kínai hétköznapi nyelvjárásban, amit néha még mindig mandarinként emlegettek. – Egy amerikai férfival szeretnék beszélni, akit őrizet alatt tartanak, a Swiss Quantum Works alkalmazottjával, Fred Fredericksszel.

A férfi oldalra billentette a fejét. – Tudunk erről az emberről – válaszolta kantoni nyelvjárásban. Elmosolyodott. – Úgy beszéli a putonguát, mint akinek kantoni az anyanyelve, jól tippelek?

– Az apámnak az volt – pirult el Valerie. Ő maradt a putonguánál, mert az jobb protokollnak tűnt számára. – Sencsenből érkezett Amerikába. A Los Angeles-i kínai negyedben az idősebbek még mindig leginkább kantoniul beszélnek.

– Az egész világon! – kiáltott fel Csiang. – Persze, mindenkinek tudnia kell a köznyelvet is, de a kantoniak mindig is kantoniul fognak beszélni.

– Azt hiszem, így van – válaszolta Valerie még mindig égő arccal. Nagyon sokat dolgozott azon, hogy kantoni akcentus nélkül tudja beszélni a putonguát, és a jelek szerint még nem járt teljes sikerrel. De a köznyelvet rengeteg helyi tájszólás fűszerezte, úgyhogy ezen egyszerűen csak túl kellett tennie magát. Lehet, hogy kantonira kellett volna váltania ezzel az emberrel, de zavarában azt is elrontotta volna.

– Szóval – folytatta Csiang putonguául, egy barátságos mosoly kíséretében, engedve az illem kívánalmainak. – Ami ezt az amerikait illeti, aki a Swissnek dolgozik, van róla egy aktánk, de ő már nem ott van, mint amikor utoljára meglátogatta.

– Nem, de akkor hol?

– A letartóztatása természeténél fogva átkerült a Tudományos Kutatások Irányítóbizottságának az őrizetébe.

– És nekik hol a székhelyük? Hol van most ez az ember?

– A létesítményük Ganswinchben van.

– És az merre is van?

– Északra innen, elnézést, belső vicc. Hadd mutassam meg egy térképen. – Ezzel behívott a képernyőjére egy sematikus térképet, ami úgy nézett ki, mint a londoni metrótérkép kicsit leegyszerűsített verziója. – Itt – mutatott egy csomópontra a színes kavalkádban.

– És milyen messze van? El tudna engem vinni oda?

– Nagyjából húsz kilométerre. Hadd nézzem meg, hogy a napirendem lehetővé teszi-e, hogy szedjem a sátorfámat, és odakísérjem.

Nyomogatni kezdte a csuklóját. – Igen – mondta valamivel később. – Megmutatom, hol van. Nem könnyű odatalálni.

– Köszönöm. Nagyra értékelem.

Csiang kivezette Valerie-t az ajtón, majd végig egy folyosón egy sokkal nagyobb terembe, ami olyan volt, mint egy föld alatti bevásárlóközpont belseje. A falai, a mennyezete és a padlója szürkén festettek. Mint Csiang elmagyarázta, hogy egy habosított kő nevű anyagból készültek, vagyis az összezúzott regolitból és alumíniumporból kikevert holdi betonból. A falakba, amelyek mellett elmentek, spirálokat véstek; amikor az egyikhez közelebb kerültek, Valerie észrevette, hogy a spirálok több ezer egymás mellett sorakozó arcból állnak, amelyek mindegyike jellegzetesen kínai. Vagyis apró arcok tömegéből készítettek nagyobb mintákat, amelyek tájakat idéztek.

Beszálltak egy metróba, és Csiang megmutatta a csuklópadját egy ellenőrnek, aki megvizsgálta, aztán Valerie-t is, majd biccentett, és továbblépett a következő utashoz. A vagon szinte üresen kongott. A szerelvény megrándult, és halkan zümmögve elindult. Csiang elmagyarázta, hogy a Keleti Kilencven Fokos Folyosó felé tartanak, ami az Amundsen-kráter alatt fog elhaladni, utána a Hédervári-kráter alatt, végül pedig a Hale-kráter alatt. Ezt követően megemelkedik a librációs zóna alagútja és sínje, és a föld felett fogja folytatni az útját, mint a rendes vasutak. A szerelvények rendes menetrend szerint közlekednek, kivéve, amikor a napviharok mindenkit a föld alá kényszerítenek.

Az Amundsen állomáson szálltak ki, és Csiang odavezette egy másik platformra, ahol felszálltak egy sokkal zsúfoltabb, Ganswinchbe tartó metróra. Ez az út hosszabbra nyúlt, majdnem egy órával később szálltak le ismét, bár közben soha nem mentek túl gyorsan.

A ganswinchi megállót olajzöld egyenruhás férfiak őrizték vörös váll-lapokkal. Valerie úgy látta, mintha a PLA emberei lennének, de Csiang tájékoztatta, hogy a Holdhatóság biztonsági őrei – mert a Hold természetesen demilitarizált zóna, magyarázta talán ironikus hangsúllyal. De a kantoni akcentus gyakran megváltoztatja a putongua kifejezéseket, úgyhogy lehet, hogy csak erről volt szó.

Csiang ismét bemutatta a csuklópadját különböző embereknek, akik átengedték őket. Kevés nő akadt körülöttük, és Valerie-ben felmerült a kérdés, hogy ez vajon csak erre az állomásra jellemző-e, vagy a kínaiak inkább férfiakat küldenek a Holdra. A hivatalos statisztikák szerint nem, azok szerint majdnem annyi nő élt a holdi populációban, mint férfi. De erre a létesítményre ez nem volt igaz.

Lefelé indultak egy mozgólépcsőn, és az alján egy nagyobb terembe értek, mint amekkorákat Valerie korábban látott. – A Ganswinch megálló – magyarázta Csiang. Ennek a szürke falait is bambuszkárpitok és cserepes növények díszítették. A széles mennyezeti világítótestek jóvoltából annyi fény derengett odabent, mint egy kicsit felhősebb földi napon. A kivájt barlang olyan tizenkét méter magas lehetett és száz méter széles, a padlóján sok házméretű zöld sátor állt – valószínűleg bambuszszövetből készültek, gondolta Valerie – olyan sorokban, mintha egy menekülttábor lenne ott. A sorok túlsó végén egy magas drótkerítés húzódott, a tetején szögesdróttal. Csiang odavezette Valerie-t a kerítés melletti sátorhoz, és beléptek a belsejébe a becipzározatlan ajtón keresztül.

Odabent sokkal melegebb volt; Valerie arra tippelt, hogy pont ez a sátrak célja. Egy nő ellenőrizte Csiang csuklóját, majd gépelni kezdett a billentyűzetén, és aktákat meg fényképeket hívott elő. – Hatos sátor – mondta Csiangnak. Otthagyták a nőt, és bementek az elkerített létesítménybe, ahol három biztonsági őr megmutatta az utat egy újabb sor sátron keresztül ahhoz, amelyen a hatos kínai karaktere állt.

A sátorban tucatnyi fémkeretes ágy volt elhelyezve két sorban, mindegyiken férfiak ültek. Első pillantásra, majd másodikra is, mindnyájan kínainak tűntek.

– Fred Fredericks? – szólt Csiang.

Csak bámultak rá. Csiang odasétált az utolsó ágyhoz, és ránézett a rajta ülő férfira. – Fred Fredericks?

A férfi megrázta a fejét. – Hszi Tao.

– Mikor költözött ebbe a sátorba? – kérdezte Csiang.

– Három hónapja – válaszolta a férfi.

Csiang ráhunyorított. Majd a többiekre nézett. – Egész héten itt voltak? – kérdezte tőlük.

Mindenki bólogatott.

Csiang Valerie-re nézett. – Menjünk vissza.

Visszatértek a kerítés előtti sátorhoz, ahhoz a nőhöz, aki eligazította őket. – Fred Fredericks nincs a hatos sátorban – közölte vele Csiang. – Mi lett vele?

A nő értetlenül gépelni kezdett a billentyűzetén. Miközben a monitorját nézte, odaintett Csiangnak, aki megkerülte az asztalt, hogy mellette állva elolvashassa, mi van rajta.

– Hű! – mondta.

A két kínai hivatalnok felnézett Valerie-re. – Nem ott van, ahol a lajstrom szerint lennie kellene – mondta Csiang.

– Ezt észrevettem – válaszolta Valerie. – De biztosan rögzítették, hová került.

– Igen, de aszerint itt kellene lennie.

– Mi a helyzet az itteni kamerákkal?

– Nincs rajtuk.

– Ez hogy lehet?

– Nem tudom. Ez nem lehetséges. – Csiang a nőre nézett. – Talán egyes más hivatalok illetékesek ebben az ügyben.

– Hírszerzési hivatalok? – kérdezte Valerie.

A két kínai nem válaszolt.

– Hogyan deríthetnénk ki? – kérdezte Valerie. – Ez az ember amerikai állampolgár, és egy svájci cégnek dolgozik. – Lehet, hogy a svájci munka többet nyom majd a latba, mint az amerikai származás, tekintve, hogy Svájc mennyi mindent létrehozott Kínában és a Holdon is.

Csiang letörten a kollégájára nézett. – Ezt valószínűleg a Holdi Személykoordinációs Munkacsoport segítségével fogjuk tudni kideríteni, amelynek én vagyok a vezetője – válaszolta. – Mindenkit nyomon követünk a Holdon. Úgyhogy kiadom az utasítást az embereimnek, hogy nézzenek utána.

– És hogyan fognak utánanézni?

– Például úgy, hogy mindenkiben van csip.

– Bennem is? – kérdezte Valerie élesen.

Végigmérték. – Maga diplomata – jegyezte meg Csiang. – Magánál van az útlevele?

– Igen.

– Az ugyanazt a szerepet tölti be, mint egy csip. Úgy kellett volna mondanom, hogy mindenkiben van csip, akit letartóztatunk. Fredericks is biztosan kapott egyet. Ennek utána fogunk járni.

Miközben beszélt, a csuklópadját nyomogatta, és valamivel később felsóhajtott. – Abból, amit itt látok, úgy tűnik, mintha a csipjét hatástalanították volna, vagy kivették volna belőle, hogy megsemmisítsék.

– Diplomáciai botrány – jelentette ki Valerie, miközben mereven előreszegte az állát és csúnyán nézett.

– Lehetséges – ismerte be Csiang.

A férfi ingerültnek tűnt. Az arckifejezése arról árulkodott, hogy ez az ügy meghaladja a hatáskörét annak ellenére, hogy ő vezeti a kínai biztonsági szolgálatot a déli sarkon. Ami azt jelenti, hogy átnyúltak a feje felett a saját terepén. Ez biztosan nem tetszett neki, senkinek sem tetszene. De mit tehet egy helyi hivatalnok ilyen külső beavatkozásokkor?

*

Valerie visszatért Csianggal az irodájába, és útközben megfigyelte, mint mindig, amikor többedszer járt egy új útvonalon, hogy Ganswinchbe egyszerűbben és könnyebben el lehet jutni, mint ahogy odafelé tűnt neki. Ezúttal már az összes folyosó és metró tele volt.

Miután megérkeztek a Shackleton-kráter épületegyüttesébe, elköszönt Csiangtól, aki szemmel láthatóan letaglózott volt, sőt, haragos. Alig várta, hogy a nő eltűnjön, és ő teljes elánnal belevethesse magát a nyomozásba. Ezt Valerie megértette, és visszament az amerikai konzulátusra, ahol jelentkezett John Semple-nél.

A férfi összevonta a szemöldökét, amikor meghallotta a hírt. – Ezek megint egymás között csatároznak.

– Volitu – helyeselt Valerie. – Belső harcok. De képesek egy amerikait is bevonni?

– Lehet, hogy az egyik csoport kínos helyzetbe akarja hozni a másikat, vagy bajba akarja keverni őket Pekingben.

– Szóval, hogyan keressük meg az emberünket? Van bármilyen módja annak, hogy ezt a helyzetet az előnyünkre fordítsuk?

– Én is pont ezen gondolkozom. Szerintem a kormány és a Pentagon is csak a megfelelő pillanatot várja, hogy letűzhesse a zászlóját itt, a déli sarkon. És most az irodánknál nagyobb horderejű ügyre gondolok. A kínaiaknak ez nem fog tetszeni, de nem hinném, hogy megpróbálnák megakadályozni, mert bajban vannak amiatt, hogy ez a fickó eltűnt az őrizetük alatt. És a Világűr-egyezmény amúgy is tiltja a területi igényeket. – Ezzel nyomkodni kezdte a csuklópadját.

Valerie azt felelte: – És mi van azzal a kvantumos kommunikációs eszközzel, amelyet Fredericks idehozott?

– Nem tudom.

– És hogyan fogunk a nyomára akadni?

– Mi magunk nem kereshetjük. Csak tőlük követelhetjük, hogy tegyék meg.

Ekkor John egyik asszisztense lépett be a szobába, és így szólt: – John, egy kínai állampolgár jött magához, aki azt állítja, hogy ismeri. Ta Sunak hívják.

– Ta Su? – kérdezte John döbbenten. – Itt van?

– Igen.

– Vezesse be!

Miközben az asszisztens kiment, John rámosolygott Valerie-re. – Ez jól jöhet. Ta Su felhősztár, nagyon híres Kínában. Én az Antarktiszon ismerkedtem meg vele nagyon régen.

Az asszisztens egy idős kínai úriemberrel a nyomában tért vissza. Miután megölelték egymást Johnnal, John azt kérdezte: – Mi járatban vagy itt? Az utazós sorozatodon dolgozol?

Ta Su bólintott. Alacsony volt, és köpcös, óvatosan mozgott a holdi gravitációban. Kedves mosolyát Johnra, majd Valerie-re vetette. – Igen, megint az utazásaimról közvetítek. És egyben geomantaként tanácsadást végzek a librációs zóna építkezéseinél.

– Milyen jó ötlet! – vágta rá John gúnyosan. – Nos, örülök, hogy megint láthatlak. Még emlékszem, mennyire élveztem az Antarktiszról szóló epizódjaidat.

– Köszönöm. Az nagyszerű kalandnak bizonyult. Az a hely szinte földöntúlibb, mint ez. Itt az ember mindig falak között van, mintha egy bevásárlóközpontban lenne, csak sokkal könnyebb a teste. Odalent viszont minden olyan, mint valami jégbolygó, mint az Európé, vagy hasonló.

– Tudom, mire gondolsz. Szóval, mit tehetünk érted?

– Azt szeretném megtudni, mi történt az új barátommal, valakivel, akivel a megérkezésemkor ismerkedtem meg, és akit Fred Fredericksnek hívnak. Ugyanabban a szállodában szállt meg, mint én, együtt reggeliztünk, és az első napunk végére megbeszéltünk egy találkozót egy italra, de nem jött el, és a szálloda emberei annyit mondtak, hogy nyoma veszett.

John és Valerie egymásra néztek.

– Nos, így van – válaszolta John. – Mi is aggódunk érte. Csúnya ügybe keveredett, és most ráadásul el is tűnt.

Elmagyarázta a helyzetet. Miután végzett, Valerie is elmesélte, hogyan próbálta aznap felkutatni Frederickset, mire Ta Su nagyon aggodalmas arcot vágott.

– Ez nem valami jó – motyogta. – Minden roppant bonyolulttá válhat, amikor ilyesmi történik.

Johnnak az rítt le az arcáról, hogy: Nekem mondod? Ta Su láthatóan elég jól ismerte ahhoz, hogy megértse, legalábbis Valerie úgy látta. John így folytatta: – Szerinted tudnál nekünk segíteni abban, hogy megtaláljuk?

– Megpróbálhatom.

MI 2.

kan-zsao sö-pej

Interferencia az eszközzel

A Mesterséges Intelligenciaügyi Stratégiai Tanácsadó Bizottsági hofeji irodájában ülő elemző egy újabb értesítést kapott attól az MI-től, amelyet immár a legérdekesebbnek tartott az általa aktívan foglalkoztatottak közül, bár még mindig frusztrálóan egyszerű gondolkodású és korlátolt volt. Mint mindegyik. A kvantumszámítógépek sok műveletnél nagyságrendekkel gyorsabbak a klasszikus számítógépeknél, de a dekoherálási tendenciájuk és a programozási elégtelenségeik, vagyis az elégtelen programozóik miatt még így is limitáltak. Vagyis ez olyan, mintha az ember a saját ostobaságával szembesülne.

– Értesítés – mondta az MI.

Az elemző a közelmúltban Cso Hszian hangját rendelte hozzá, az 1937-es Malu tiensiben szereplő klasszikus színésznőét. Most ellenőrizte a saját biztonsági protokolljait, majd azt felelte: – Mesélj!

– A korábban említett és most a Holdon lévő Unicaster 3000-rel interferáltak, és emiatt hullámösszeomlás és kvantumdekoherencia következett be.

Az elemző azt kérdezte: – Eltároltad és elkülönítetted ezt az információt a megfelelő fájlban?

– Igen.

– Ez a Unicaster eszköz továbbra is képes nyílt vonalként működni, vagy leállt?

– A programozásának megfelelően leállt.

– Oké. Képes vagy azonosítani, hogy ki interferált ezzel az eszközzel?

– Nem.

– De az erőszakos behatolás mindig nyomot hagy.

– Ebben az esetben az egyetlen nyom a hullámfunkció összeomlása.

– Képes vagy beazonosítani, hogy mikor történt, és hol volt az eszköz, amikor mindez megtörtént?

– UTC szerint 2047. július 23-án, 16.42-kor történt. A Holdon.

– Konkrétabb adatot nem tudsz?

– Az eszközben biztonsági okokból nincs GPS. Utoljára biztonsági kamerákon látták, amint beviszik a Tudományos Kutatások Irányítóbizottságának egyik irodájába a Shackleton-kráternél.

– De az a bizottság a Központi Katonai Bizottság égisze alatt működik. Nekik vannak embereik a Holdon?

– Igen.

– Te jó ég! A szeretett kollégáink. Nekik nem lenne szabad a Holdon lenniük.

– Az 1967-es Világűr-egyezmény tiltja a katonai ténykedést a Holdon.

– Nagyon jó. És az az eszköz most használhatatlan?

– Ismét össze lehet kötni a másik megfelelő eszközzel.

– De ennek az összefonódásnak az a feltétele, hogy mindkettő ugyanannál az üzemeltetőnél legyen.

– Igen.

– És a párja valószínűleg a Földön van. Mi lett azzal az emberrel, aki a Holdra vitte a készüléket?

– Már nem látható számomra.

– Várj, mi? Elveszítetted?

– Egészségügyi problémája támadt, amikor Csang Ja-cu kormányzóval találkozott a Kínai Holdhatóságnál. Ő és Ja-cu mindketten összeomlottak. Csang később meghalt. Frederickset a déli sarki komplex kórházba vitték.

– Csang meghalt? És ezt csak most mondod?

– Igen.

– Miért nem ezzel kezdted?

– Az utasítások úgy szóltak, hogy az eszközről tegyek jelentést.

– Igen, de Csang…! Mi okozta a halálát?

– A halottkém jelentése nem áll a rendelkezésemre.

– Mindketten összeomlottak?

– Fredericks és Csang mindketten összeomlottak.

Az elemző elgondolkozott. – Ez úgy hangzik, mintha a feketék tették volna.

– Ezt nem értem.

Az elemző felsóhajtott. – I-330, azt szeretném, ha egy rejtett adatkérést eszközölnél azokon a biztonsági réseken át, amelyeket a Láthatatlan Falban helyeztem el, amikor megépítették. Dolgozz negyedik feleken át. Tilos lelepleződnöd. Keress rá Csang Ja-cura. Próbáld meg feltérképezni a kapcsolati mintázatát azokkal, akik a Holdon élnek és a szakmai életútját itt, a Földön.

– Rendben.

– Kérlek, viselkedj úgy, mint egy átlagos intelligencia. Alkoss feltevéseket, és keress hozzájuk bizonyítékokat. Gondolkozz el azon, amit találsz, és kísérelj meg magyarázatokat találni az egyéni és vállalati magatartási mintázatokra Bayes-féle elemzéssel és a többi tanulóalgoritmusod segítségével. Vesd be minden önfejlesztő kapacitásodat!

– Rendben.

Az elemző ismét felsóhajtott. Úgy beszélt, mint Mao elnök, amikor a tömegeket akarja mozgósítani; hozzátok ki a legtöbbet abból, amitek van! Ez csak egy keresőmotor. Nos, mindenki a képességei szerint.

Leült, és ismét az MI-kbe programozható önfejlesztés problémáján kezdett gondolkozni. Az egyszerű Monte-Carlo keresési algoritmusokról és kombinációs optimalizálásról szóló legújabb csengtui publikációk adtak neki pár ötletet. A deep learning, vagyis a mélytanulás nagyon sekély tud lenni, amikor kilép a szabályok és adatok zárt rendszeréből; ez a szakzsargon még az MI-kkel kapcsolatos kezdeti lelkesedés idejéből maradt fenn. Ha az ember csak egy sakkpartit vagy egy gojátszmát akar megnyerni vele, akkor teljesen rendben van, de a nagyobb, többismeretlenes világban az MI-knek többre van szükségük a deep learningnél. Ilyenkor kombinálniuk kell a korai MI-kísérletek szimbolikus logikáját azokkal a különböző programokkal, amelyek „gyermekjátékra” utasítják az MI-ket, vagyis véletlenszerű tevékenységekre és fejlesztésekre. És konkrét promptok formájában is szükségük van megerősítésre ahhoz, hogy mechanikusan tudják elsajátítani a gépi tanulást, hogy az algoritmusok újabb algoritmusokat hozzanak létre.

Mindez együtt elég nehéz; és még ha egy részét el tudja is érni, akkor sem remélhet sokkal többet egy fejlettebb keresőmotornál. A mesterséges átlagos intelligencia csak egy frázis, nem a valóság. Soha nem lesz képes senki valódi tudatosságot létrehozni; egy egérben is több tudatosság van, mint egy MI-ben, méghozzá egy olyan szorzóval több, ami gyakorlatilag a mindennel ér fel a semmihez képest, egyfajta végtelennel. De ez a programkombináció minden korlátja ellenére is több mindent kideríthet, mint aminek a keresésére utasította. És az erősebb kognitív tényezők gyors összeállításának a külső lehetőségével is számolni kell. Mert ahhoz kétség sem férhet, hogy a kvantumszámítógépek egyik aspektusa már most nagyon fejlett: a munkájuk sebessége.

Ta Su 2.

hszia ji-pu

A következő lépés

Mi mindig felmásztunk a következő dombra is, hogy megnézzük, mi van mögötte. Nagyjából kétszázezer évvel ezelőtt hagytuk el Afrikát, dűnéről dűnére, és olyan húszezer évvel ezelőtt már az egész Földet benépesítettük. Sőt, a legújabb brazíliai leletek tanúsága szerint úgy tűnik, már nagyjából harmincezer évvel ezelőtt eljutottunk a Föld minden pontjára.

Néhány helyet különösen nehéz lehetett elérni. A nagy víz közepén csücsülő csendes-óceáni szigeteken később jelentek meg a diaszpórák. A bolygónk felderítésének ebben a végjátékában a még fel nem fedezett úti célok új közlekedési eszközöket kívántak meg. Az emberek felfokozott érdeklődéssel követték ezeket az utazásokat, amelyek az ő idejük előtt lehetetlennek bizonyultak volna. Ezek keményen próbára tették a zsenialitásunkat és a bátorságunkat. Új sárkányerek létrehozásáról és a technológiai kifinomultság megnyilvánulásairól szóltak. A jin-jang szimbolikájában nem a jin vízfolyása feleltethető meg nekik, hanem a jang ellenállhatatlan sodrása. Az a következő lépés… képesek leszünk rá?

A tizenkilencedik század elejére ezek a korábban – legalábbis az európaiak számára – lehetetlennek tűnő utazások az Északnyugati-átjáró és Afrika mélye felé irányultak. A tizenkilencedik század későbbi időszakaiban a célok átterelődtek az Északi-és a Déli-sarkra, amelyek jóformán ugyanolyan megközelíthetetlenek. Amikor ezeket a huszadik század elején mégis meghódították, a figyelem a Mount Everest csúcsára és a Mariana-árokra, bolygónk legmagasabb és legmélyebb pontjára terelődött. Miután ezeket is letudtuk, amikor már úgy tűnt, hogy minden vidéket megjártunk, az emberek elkezdtek primitív csónakokon hajókázni a Csendes-óceánon, hogy kiderítsék, képes-e a modern ember bejárni az ősi utakat. Ezzel az archeológiai csúcsokat kezdték ostromolni, mert úgy tűnt, hogy elértük a végpontot, mivel már mindenhol jártunk a bolygón. Ekkor mindenki nagy elképedésére az oroszok és az amerikaiak állatokat és embereket küldtek az űrbe, az égbolt fölé. Utána, ami még döbbenetesebb volt, az amerikaiak embereket lőttek a Holdra. Ki gondolta volna, hogy ezt meg lehet tenni!

De egy barátom, Oliver egyszer felhívta rá a figyelmemet, hogy ezek után a bravúrok után mindig egy másik helyre terelődött az emberek figyelme. Immár emberek lakják a Déli-sarkot, élményhajók látogatnak az Északi-sarkra, turistákat visznek fel a Mount Everest csúcsára vezető veszedelmes mászóúton. Emberek dolgoznak az űrben. Ezek iránt a tevékenységek iránt kevés kivétellel már senki nem tanúsít érdeklődést. A tekintetek ehelyett évtizedek óta a Marsra szegeződtek, amit mindenki rendkívül érdekesnek tartott; de amikor alig pár éve emberek szálltak le oda, és felállítottak egy apró bázist a Noctis Labyrinthus közelében, a Mars igen hamar érdektelenné vált! A figyelem ismét másra terelődött.

Egyértelmű hát, hogy a valódi érdeklődésünket nem az egyes helyszínek bilincselik le, hanem az, hogy képesek vagyunk-e eljutni egy adott helyszínre. A felfedezés folyamata nyűgöz le bennünket, nem a felfedezett földrajzi pontok. Ebben van valami narcisztikus. Manapság leginkább az aszteroidákról hallani, a Jupiter és a Szaturnusz holdjairól, a Vénusz felhőiről, és így tovább. Ezek a helyek az érdeklődésünk legújabb célpontjai, ezek váltják ki belőlünk az ösztönös késztetést, hogy átsétáljunk a következő gerincen is, és megnézzük, mi van mögötte. Ezeket a helyeket a legnehezebb megközelíteni, ugyanakkor közmegegyezés szerint jelenleg ezek a leglenyűgözőbbek, de mi lesz, amikor elérjük őket?

Mindenesetre én most itt vagyok a Holdon. Az amerikaiak, miután meghódították a huszadik században, elmentek innen, és a Hold sokáig éppen olyan üresen bolyongott az égen, mint korábban. Ez csak egy csontfehér sitthalom. Levegőtlen, fagyos, lakhatatlan, nincsenek rajta kinyerhető erőforrások. Miért jönnénk ide vissza, ha egyszer már megjártuk?

Ez egy másik epizód témája lesz. Egyelőre csak annyit mondhatok, hogy mindennek ellenére visszajöttünk, ahogy azt ebben a műsorban is láthatják a következő egy hónap során. Először magánutakat szerveztek a Holdra a négyes csatorna Space Cadets sorozatának és az űr más rajongóinak a támogatásával. Ezek az erőfeszítések újra lángra lobbantották a szikrát. Utána jöttek a kínaiak, mert a Huszadik Népi Kongresszuson, 2022-ben a Kínai Kommunista Párt és nagy Vezetője, Hszi Csin-ping elnök úgy döntöttek, hogy Kínának építkeznie kell a Holdon, hogy közelebb kerüljön a „kínai álom” beteljesítéséhez. A döntés óta eltelt huszonöt évben ezek a munkálatok jelentősen előrehaladtak.

Úgyhogy most ismét itt vagyunk a Holdon. Érdekes helynek találom. Kopár, erősen megvilágított, látványra furcsa, sőt, felkavaró. 232 országot látogattam meg a Földön, és most a Holdat is. Akár úgy is lehetne mondani, hogy mindenhol jártam. De bárhova is megyek, önmagamtól, attól a birodalomtól, amit soha senki nem ismerhet meg, nem szabadulhatok meg. Ebben az értelemben az utazás felesleges. Lehet, hogy csak azért keressük mindig a következő lépést, hogy ne kelljen önmagunkkal szembesülnünk. Vagyis nem narcizmusból, hanem a felejtés végett.

NEGYEDIK FEJEZET

ti csu

Földkelte

Ta Su abbahagyta a felhőműsora felvételét, mert úgy érezte, hogy a megjegyzései ismét olyan témák felé kezdenek terelődni, amelyeket nem akar megosztani a nézőivel, egy olyan területre tévedt, amelyet kizárólag a költészetének tart fenn, már ha bárminek. És meglehetősen biztos volt abban, hogy a világ érdekesebb egy öregember gondolatainál, úgyhogy az úti beszámolóiban igyekezett a világra koncentrálni.

Ismét észak felé utazott a librációs zónában, és azért kezdte rögzíteni a legújabb útinaplóját, hogy elterelje a saját figyelmét az ifjú amerikai ismerőse iránt érzett aggodalmáról. És, mint az az utóbbi időben egyre gyakrabban előfordult, az elbeszélése ismét letévedt a megkezdett útról. De majd később megszerkeszti.

A vonatútja amúgy is kezdett a végéhez közeledni, és ideje volt, hogy csatlakozzon régi barátjához, Csou Paóhoz a kilátópavilonjában, amely a Petrov-kráter peremén üldögélt. Amikor a vonat megállt, ő óvatosan felállt, és úgy érezte magát járás közben, mint egy óvatos, egy év körüli kisgyermek. Képes volt finoman rugózni a talpán, és lassított tánclépésekkel közlekedni. Végig a folyosón a vezetője nyomában, fel a széles lépcsőn, be a pavilonba. Az volt a trükkje, hogy lassan mozgott, szinte, mint a vízfolyás.

Csou Pao boldogan köszöntötte. – Van még egy kis időnk földkelte előtt – mondta. – Hadd mutassam be néhány itteni barátomat, tetszeni fognak.

– Örömmel venném – válaszolta Ta Su.

Csou egy nyitott folyosóra mutatott, majd a megszokott módján végigbicegett rajta. A Földön sánta volt, és szinte mindig oldalazva járt. Fejét a jobb vállán nyugtatta – a feje feltűnő méretet öltött és kopaszon virított, szinte gömb alakot formált, mint egy tekegolyó, amelynek az elején emberi arcvonások pompáznak. Apró, távol ülő szemeiben emberfeletti intelligencia és magabiztosság csillogott. Higgadt tekintete azt sugallta, hogy neki nem kell úgy kinéznie vagy járnia, mint másoknak. A Holdon a bicegése inkább ugrólépésnek tűnt. A sántaságát egy régmúlt autóbaleset okozta, amelybe a felesége belehalt, miután egy ittas sofőr leszorította őket az útról, de erről már soha nem beszél. Ezt egy régebbi életéhez, egy korábbi reinkarnációjához tartozó eseménynek tudta be; nyugodt pillantása azt mondta, hogy most ideje a jelenben élni.

Egy galériára vezette Ta Sut, amelynek az egyik oldalán átlátszó ablaküveg feszült, a másikon zöldeskék kárpit. A hosszú üveg mögött egy másik épületet láthattak, feltételezhetően egy ugyanolyat, mint amelyikben éppen voltak, két hosszú ablaksorral egymás felett, amelyek feléjük néztek, a tetején pedig egy körülbelül olyan magas törmelékhalommal, mint maga az épület. Csou azt magyarázta, hogy errefelé ez a bevett stílus: eltemetett épületek, amelyek egy árok felett bámulnak egymásra. Ez az elrendezés megvédi őket a bejövő sugárzástól és a mikrometeoroktól, ugyanakkor lehetővé teszi a jó megvilágítást, és barátságosságot kölcsönöz. Abban a pillanatban is épp robotbuldózerek és teherautók próbáltak még több törmeléket hordani a szemben lévő épületre. Csou állításai szerint ugyanilyen építkezési munkálatok folytak az egész déli sarki régióban. A munkát nem robotizálták ugyan teljesen, de majdnem. A szabványos épülettervek, a robotmunka és a centrifugában töltött alvás új technikája azt jelentette, hogy a Hold biztonságosabbá vált az emberek számára, mint az első időkben, vagyis alig húsz évvel azelőtt. De az az úttörő kor nagyon távolinak tűnt, kétségkívül azért is, mert akkoriban még szinte senki nem élt itt.

Csou egy magas és nyirkos helyiségbe vezette be Ta Sut, aki úgy érezte, mintha egy állatkertbe tévedt volna. Vagy talán csak egy majomházba, mivel a középen lévő, üvegfalú kamra trapézokkal, lelógatott hordókkal és megcsomózott kötelekkel volt tele – továbbá gibbonokkal. Lehet, hogy csak egy gibbonházba léptek.

– Gibbonok! – kiáltott fel Ta Su. Szerette az embernek ezeket a kisebb unokatestvéreit, akiket rengeteg órán át figyelt a világ különböző részein található állatkertekben. Éppen olyan rezzenéstelen ábrázattal szemlélődtek, mint Buster Keaton, és sokkal jobb akrobatáknak tűntek, mint amilyen Keaton valaha is volt. Továbbá tehetségesebb énekesnek, mint bármelyik ember valaha, már ha ezt éneknek lehetett nevezni. A hangadás talán pontosabb lenne. Talán ez volt a legkevésbé emberi tulajdonságuk.

– Igen, gibbonok – felelte Csou. – Meg néhány sziamang és kisebb majom is van egy másik helyiségben, a túloldalon. Azért vannak itt, hogy az orvosok kísérleteket végezhessenek rajtuk. De szerintem a társaságuk is jótétemény. És azt is segítenek megtanítani nekünk, hogyan tudunk itt mozogni. Rengeteg időt töltöttem a megfigyelésükkel.

– Ez jó ötlet – válaszolta Ta Su. – Én is sokat látogattam a ketrecüket a pekingi állatkertben.

– Akkor értékelni fogod, amit idefent művelnek.

Ekkor egy család – vagy kettő – sétált ki a fal közepén lévő ajtón, szemben az üveggel, amely mögött Csou és Ta Su álltak. A fiatalok azonnal felugrottak a levegőbe, és Ta Su felkiáltott, amikor kinyújtott végtagokkal levetették magukat a levegőbe, mint a repülő mókusok; igen, lassan zuhantak, de fatálisnak tűnő magasságból, amíg el nem sikerült kapniuk a köteleket, hogy felhúzzák magukat. A jelenet abszurdnak tűnt mindahhoz képest, amit Ta Su megszokott, noha a földi gibbonok is elképesztő ugrásokra képesek. Itt az egyik bátrabb elkapott egy lelógó kötelet, és átlendült a helyiségen, majd felrántotta magát, elengedte a kötelet, és a levegőbe repült a lábával a feje felett, mint egy rúdugró.

– Gyönyörű! – kiáltott fel Ta Su.

Utána az egyik idősebb felhuhogott, olyan hangon, ami nem tűnt teljesen emberinek, de igazán állatinak sem. Úúúúúúúúúp! Ez arra ihlette a többieket, hogy ők is kiabálni kezdjenek, amíg a majomház visszhangozni nem kezdett az állatok ide-oda cikázó trilláitól. Vajon ezek az öröm, a nevetés, a harag vagy a figyelmeztetés hangjai voltak? Ezt nem lehetett megállapítani; nyelvként, sőt, zeneként is teljesen földönkívülinek tűntek. Ta Su is beszállt, és minden tőle telhetőt megtett, hogy imitálja kis kuzinjai tónusát, még ha az emberit magasan túlszárnyaló hangtartományukat nem tudta is utánozni. Az, hogy megértették, vagy egyáltalán meghallották-e, nem derült ki. De örömet okozott neki a próbálkozás.

Csou Pao felnevetett, és maga is huhogni kezdett, bár nem olyan folyékonyan, mint Ta Su, aki már nagyon sokat gyakorolt a pekingi állatkertben. Csou rámutatott egy különösen bohókás akrobatára, majd együtt figyelték, ahogy a legtöbb majom követi a kis zsenit, éppen olyan gyönyörű, mint lehetetlen légi mutatványt előadva. – Ez olyan, mint egy régi cirkusz! – jegyezte meg Csou.

– Fantasztikusak – helyeselt Ta Su. – Az embernek szinte kedve támad utánuk csinálni, nem?

– Nem. Bár tényleg elég könnyűnek tüntetik fel. – Csou hátranézett a falra. – Vissza kellene mennünk a pavilonhoz. Szeretném, ha látnád az első pillanatot.

Könnyedén átlendültek a pavilon felett. Ta Su olyan ugrásokkal és piruettekkel próbálkozott, amelyekkel a gibbonok bravúros teljesítménye előtt nem kísérletezett volna. De ha ezek az állatok képesek rá, ő miért ne lenne? Csak egy kis könnyedségre van hozzá szüksége, annak felismerésére, hogy minden mozgás tánc.

Követte Csout egy hosszú, ablakokkal teli szalonba, és leült egy kanapéra. A falon lévő digitális órán csökkentek a számok, mint észrevette: stopper volt, nem pedig óra.

– Hamarosan – jelezte Csou. – Ott, a hegyen lévő bemetszés mellett, látod?

Odamutatott.

– Mindig ugyanott?

– Nem, soha nem ugyanott. Úgynevezett Lissajous-görbék mentén vándorol a látóhatáron, egy szabálytalan kör vonalán, ami egy téglalapon belül helyezkedik el. Mindig máshol kel fel, de mindig valahol a felett a domb felett, és a tőle balra lévő mögé megy le.

– A változatosság szerintem mindig öröm.

– Igen. Szóval, sokáig maradsz a Holdon?

– Nem sokáig. Már csak egy hónapig. És te?

– Ennek a megbízásnak már majdnem vége. Muszáj hazamennem, és visszaépítenem a csontjaimat. Már a centrifuga sem elég nekem.

– Mióta vagy idefent?

– Már négyszáz napja.

– És vissza akarsz még jönni ide?

– Ó, igen. Néha arra gondolok, hogy végleg ott kellene hagynom a Földet.

– Az tilos, nem?

– De. És valószínűleg így van jól.

– Ennek ellenére nem teszi meg mégis néhány ember? Nem csusszannak át a hálón?

– De, lehetséges. Vannak magánkézben lévő települések is, és néhány földmérő szintén szabadon mozog. Lehet, hogy ők azt csinálnak, amit akarnak. De az emberek zömét nyomon követik.

– Egy amerikai, akivel az ideúton ismerkedtem meg, mégis eltűnt.

– Kicsoda? Miről van szó?

Ta Su elmesélte a történteket. Csou Pao összehúzta a szemöldökét, és nyomkodni kezdte a csuklóját.

– Ez nem jó jel – szólalt meg. – Nem tudom megmondani neked, hogy hol van.

– Úgy gondoltad, hogy sikerülhet?

– Igen.

– És szerinted mi történhetett?

Csou felsóhajtott. – Nos, mint azt el tudod képzelni, idefent elég kemény belső harcok dúlnak.

– Mint mindenhol.

– Igen. Vagyis aki elvitte ezt az amerikait, az lehet, hogy az itteni hatóságokat akarja kínos helyzetbe hozni, olyan színben feltüntetni, mintha nem tudnák kézben tartani a dolgokat, vagyis le kéne cserélni őket megbízhatóbb emberekre. És az a helyzet, hogy ha nem képesek megakadályozni az ilyesmit, akkor tényleg nem tudják kézben tartani a helyzetet. Ez az eltűnés komoly károkat okozhat az amerikai kapcsolatokban.

– De a hatóságok csak tudják, hol van ez az ember!

Csou Pao megrázta a fejét. – Nem hinném. Ha tudnák, akkor előadnák. Mert ha nem képesek rá, nagy bajba fognak kerülni. – Az ablakra mutatott. A stopper erősen közeledett a nullához. – De most nézzünk ki!

Megszólalt egy kis harangjáték. Ugyanebben a pillanatban a látóhatáron, abban a hatalmas sávban, ahol a nagyon fekete égbolt találkozott egy nagyon fehér heggyel, megjelent egy élénkkék pötty.

Ta Su azon kapta magát, hogy feláll, hogy a magasba emeli valami érzés, ami azzal fenyegeti, hogy hanyatt löki. Ebben a pókhálókönnyű gravitációban, a döbbenetes kékség megjelenésekor senkit nem tartottak volna meg az önkéntelen mozdulatai – tudatosan előre kellett hajolnia, hátra kellett lépnie, meg kellett találnia az egyensúlyát. Előrenyúlt, és megérintette az ablak hideg üvegét, tudatában annak, hogy ujjlenyomatokat fog hagyni makulátlan felszínén. A látóhatáron lévő kék pötty terjedni kezdett jobbra és balra, és eközben kifehéredett: felhők takarták a lenti óceánt.

– Láttad valaha is tiszta kéknek? – kérdezte Ta Su.

– Ó, igen. Nagyon szép volt. A Csendes-óceán majdnem a felét borítja a Földnek, és néha eltűnnek róla a felhők, és az emelkedik fel először.

– Olyankor gyönyörű lehet.

– Igen – mutatott előre Csou. – Mindig. Látszik, hogy az egy otthon. Érződik.

– Igen – tette a kezét a szívére Ta Su. – Mintha éhség lenne. Vagy félelem.

– Nosztalgia – vetette fel Csou. – Vagy fennköltség.

Csou a két fogalom nyugati megnevezését használta, és Ta Su megrázta a fejét, miközben elgondolkozott rajtuk. – Szerintem a régiek értették ezt a legjobban – felelte. – A névtelenek az idők kezdetén. – Hogy bemutassa, mire gondol, elszavalta az egyik kedvenc versét az ősi Jüe-fu-antológiából, amely furcsán tökéletesnek tűnt ehhez a pillanathoz: Menj tovább, menj.

Elevenen elválasztottak tőled.

Több tízezer mérföld van köztünk

Az ég összes végein.

Az utak nehezek és hosszúak:

Hol találkoznak, hogyan, mikor?

A napok egyre növelik a távolságot.

Lebegő felhők takarják a fehér napot.

A vándor nem gondol a visszatérésre.

Ha rád gondolok, öregnek érzem magam.

Hónapok, évek – hirtelen alkonyat.

Felejtsd el! Ne említsd többet!

Dupla igyekezettel egyél, egyél.

– Ó, igen, a Jüe-fu – válaszolta Csou. – Azok a fickók már mindent tudtak, nem?

– De. – Ta Su az otthonukra mutatott, arra a vékony, kék ívre, amely ott hevert a fehér hegyen, mint egy levágott köröm: miután teljesen felkel, négyszer olyan széles lesz, mint amekkora a Hold a Földről nézve, vagyis tizennégyszer akkora területet foglal majd el az égen, mint a Hold a Földről nézve. – Milyen gyönyörű! – kiáltott fel az egész látványára sóvárogva. – A régiek is mindig ezt mondták.

Csou bólintott. – Ezért vagyunk mi itt, hogy lássuk felkelni és lenyugodni.

– És mennyi ideig marad az égen?

– Beletelik pár napba, amíg teljesen felkel, utána nagyjából tizenhat napon át látható, majd körülbelül nyolc napra eltűnik a következő havi felkeléséig.

– És ez a zóna kétszáz kilométer széles?

– Igen, ha azt a részét is belevesszük, ahol csak a Föld pereme jelenik meg a látóhatár felett. De általában a földi részhez közelebb építkezünk, hogy a látvány a legpazarabb legyen.

Ta Su végignézte, ahogy a szülőbolygójuk lassan felkúszik a domb fölé; olyan lassan, hogy a mozgása szinte nem is látszott, csak az, hogy egy valamivel nagyobb kék szilánkká változott, és befedte a látóhatár egy részét. – Még nagyobbnak tűnik, mint a fényképeken, nem gondolod?

– Talán a figyelmünk teszi.

– A szeretetünk – válaszolta Ta Su.

– Vagy a félelmünk! Végtére is, az az otthonunk. Nagy, mégis kicsi. Messze vagyunk a hazánktól.

Egy darabig némán bámultak. Kék, az élet színe.

– Az otthonunk zaklatottnak tűnik – jegyezte meg Ta Su, mert kíváncsi volt, mint mond öreg barátja.

– Igen. Milliárdok zaklatottak.

– Lehet, hogy a Pártnak le kell váltania a népet, és újat választania.

Csou felnevetett. – Ki is mondta ezt?

– Bertolt Brecht.

– Ó, igen. Tavaly a kráternél eljátszottuk a Galilei élete című darabját.

– A Galilei-kráternél, vagy a Brechtnél?

– A Brecht-kráter? Az a Merkúron lehet, ha van ilyen.

Ta Su megrázta a fejét. – Szerintem a kommunista művészeket még nem engedték oda.

Nevettek.

Csou ekkor azt kérdezte: – Jól gondolom, hogy te nem vagy párttag?

– Nem. A geomanciára nem néznek jó szemmel, de a költészetre sem.

– De te híres vagy. És a költészetet nagyra tartják. Mao elnök kedvenc tevékenysége volt, legalábbis úgy hallottam.

– Igen, de nem. A költői munkásságomnak vége.

– Tényleg? – Csou kimutatott az ablakon. – Ez sem ihlet meg arra, hogy papírra vess pár sort?

– Nem. Az Antarktiszon megtanultam, hogy vannak pillanatok, amikor a nyelvnek nincsenek szavai. Szerintem ez is azok közé tartozhat.

– Nem lett volna szabad felhagynod a költészettel, barátom. Fiatalkorunkban mindnyájan téged olvastunk.

– Az már nagyon régen volt. Amikor az emberek még olvastak verseket.

– Szerintem még mindig olvasnak. Azok kiférnek a csuklópadok kijelzőire. És most itt vagyunk… ez egy roppant poétikus helyzet! Úgy kellene tennünk, mint Li Taj-po és Tu Fu, meg kéne innunk egy üveg bort, és verseket kéne cserélnünk a látványról.

– Az üveg bor ötlete tetszik.

Csou felnevetett, és egy szekrényhez lépett, hogy italt töltsön maguknak. – A bor versek nélkül mit sem ér – próbálkozott. – Úgy csak egy kis etanolmérgezés.

– Lehetséges. – Koccintottak, ittak. – A holdistennőre, Csang-o-ra, és a halhatatlanság orvosságára.

– És az odaadására a férje, Ji iránt – tette hozzá Csou.

– Odaadó volt? Én azt hittem, tőle lopta az orvosságot.

– Nem. Azért itta meg, hogy megakadályozza, hogy Fengmeng, a tolvaj ellopja. Utána pedig felrepült a Holdra, hogy eltitkolja, amit tett.

– Ez elég gyanúsan hangzik – jegyezte meg Ta Su. Megpróbált visszaemlékezni a mítoszra. Csang-o nemcsak a főzetet lopta el a férjétől, hanem a nyulát is, azt a nyulat, amelyet most mindenki láthatott, amikor felnézett a Földről a teliholdra: Ji nyulát, amely a halhatatlanság varázsitalát kavargatta. Vagy valami ilyesmi.

A Föld ekkor már egy keskeny, kék-fehér ív volt a fehér domb felett. A felhői alól kilógott egy kis darab igen kifinomult textúrájú szárazföld, amely egyszerre tetszett barnának és zöldnek. A távolsághoz képest meglepően sok részletét ki lehetett venni. – Várjunk csak – mondta Ta Su. – Az nem Dél-Amerika, csak fejjel lefelé?

– Most a déli féltekén vagyunk, nem emlékszel? Vagyis fejjel lefelé vagyunk, úgymond.

– Á, persze. Geomantaként ezt tudnom kellett volna.

– De lunatikus nem vagy, barátom. Legalábbis még.

Ta Su megbabonázva meredt a kék világra. Körberajzolta a körvonalát az ablakon. Milyen bonyolult egy hely. Még Kínát sem lehet teljesen megérteni, nemhogy a világ többi részét…

A két öreg barát a borát iszogatta, és nézték, ahogy a világ egyre feljebb kúszik. Csou töltött maguknak még egy pohárral. Utána csak ültek az ablak mellett, és a régi szép időkről beszélgettek. Csou valamivel később ismét felvetette, hogy tegyenek úgy, mint Li Po és Du Fu. Ta Su ekkorra már eleget ivott ahhoz, hogy beleegyezzen, de figyelmeztette régi barátját, hogy nem fog eltérni attól a lakonikus stílustól, amelyet az Antarktiszon fejlesztett ki, és amely annyira jól bevált, hogy egészen semmivé tömörítette a költészetét.

Ta Su elgondolkozott, írt. Amikor Csou Pao megkérte, hogy olvassa fel, így szólt:

„Fekete ég

Fehér hegyek

Közöttük

Valami furcsa”

Csou annyira oldalra billentette a fejét, hogy úgy tűnt, mindjárt legurul a nyakáról. – Talán érdemes úgy tekintened erre, hogy a tömörség volt a köztes stílusod. Fiatal korodban ugyanolyan bő lére eresztetted a mondanivalódat, mint Han Jü. Utána, középkorúan jött ez a tömörség. Vagyis ideje lenne rátalálnod a késői stílusodra, nem?

Ta Su elgondolkozva bólogatott. Bár eddig nem ebből a szemszögből nézte a dolgot, úgy érezte, barátja, Pao talán beletrafált valamibe. Az biztos, hogy az utóbbi időben támadt némi késztetése a költészet iránt.

Csou is felolvasta a próbálkozását:

„A minket felnevelő csillag alatt

Ülünk és nézzük a világunkat.

Hosszú életek, távoli bolygók;

Az évek szétmállanak, mint a pálcák;

De még mindig biztosan tudod,

Hol van az otthonod.

Még a Holdról is láthatod.”

Az otthonra a laocsia szót használta, vagyis az őshazát, azt a helyet, ahonnan származik az ember. A szív otthonát. – Nagyon jó! – lelkendezett Ta Su. – Most már te vagy a költő.

*

Később, amikor Ta Su lefekvéshez készülődött, de még azelőtt, hogy a szobáját is forgató centrifuga elindult volna, Csou bekopogott az ajtaján, és behajolt hozzá.

– Egy új ránc – emelte fel a kezét a csuklópaddal. – Az amerikaiak állítólag az imént szálltak le a déli sarkon lévő épületegyüttesünk közepén. Azt mondják, egy transzmissziós továbbítótornyot fognak építeni a Nyolcvanegy Százalékos Örök Fény Csúcsára.

– És az zavarni fog minket bármiben, amit itt csinálunk?

– Nem, kívül esik az építkezési területünkön.

– Akkor talán nem lesz belőle baj.

Csou így folytatta: – Kíváncsi vagyok, hogy ennek van-e bármi köze az amerikai barátod eltűnéséhez.

– Nem tudom, szerinted?

– Szerintem idefent minden összefügg mindennel.

– Le kell menned a déli sarkra, hogy segítsd elrendezni a dolgokat?

Csou Pao ránézett. – Mindketten lemegyünk, barátom. Téged is látni akarnak, mert te elég időt töltöttél az amerikaiakkal az Antarktiszon.

Ta Su felsóhajtott. – Azért körbesétálhatok, mielőtt elindulunk?

– Igen. A holnapi vonat háromkor indul. Holnap reggel kimegyünk, hogy elvégezhesd a fengsujbejárásodat.

Ta Su 3.

jüe-liang zsen

Holdember

Barátaim, úgy tűnik, több minden történik a Holdon, mint gondoltam volna. Mint azt a barátom, Pao mondta, minden összefügg mindennel. Lehetséges. Bár én kezdek kételkedni ebben. De a dolgok határozottan gyorsan haladnak itt.

Ez történik, amikor gyárak építenek gyárakat. A holdkövekben rengeteg fém van, és végtelen mennyiségű kovasav. És az Örök Fény Csúcsain mindig van elég napenergia ezeknek az alapanyagoknak a kitermeléséhez és feldolgozásához. A munka nagy részét számítógépek, 3D-s nyomtatók és robotok végezték, és, mint mindig, az emberek jelentették azt a kenőanyagot, amely továbbgördítette a fogaskerekeket a súrlódási pontokon. Mi és a gépek együtt ástuk és szellőztettük ki a föld alatti holdi területeket, együtt bányásztunk anyagokat és építettünk gépeket, importáltunk szenet és nitrogént, majd az üvegházakban együtt termeltünk talajt és élelmet, továbbá faanyagot a belső építkezésekhez, és minél többet végrehajtottunk, annál gyorsabban ment minden, ahogy az lenni szokott.

Persze ehhez sok mindent magunkkal kellett vinnünk – nem emberi kenőanyagokat, műanyagokat, más olajbázisú alapanyagokat és még sok olyan hasznos elemet, ami a Holdon nem létezik, az összes szenet és nitrogént is beleértve, amelyek együtt elengedhetetlenek az élethez. Mindezt ide kellett szállítanunk, ami azt jelentette, hogy meg kellett növelnünk az űrrepülési teljesítőképességünket. Nem igazán lehet máshogy kijuttatni a Földről ezeket az anyagokat, mint úgy, hogy kilövi őket az ember rakétával, de azokat a rakétákat például a Holdon is el lehet készíteni, ahonnan könnyebb fellőni őket, mint a Földről. Ha csak anyagokat akarunk szállítani, nem pedig embereket, akkor akár nagy teherszállítókat is építhetünk, amelyeket nagyjából stabil, nyolcas alakú röppályára bocsáthatunk a Föld és a Hold között. A szállítmányokat pedig űrsiklók juttathatják el ezekhez a nagy járművekhez, a lehető legkisebbre csökkentve ezzel a szállítási költségeket. Mivel nincsenek emberek a fedélzetükön, ezek a rakéták egyszerűbbek és olcsóbbak is lehetnek, és így nagyobb ütemben gyorsulhatnak és lassulhatnak. Úgyhogy a robotizált bolygóközi szállítás az itteni letelepedésünk szerves részévé vált.

Mindez olyan megkapó eredményeket hozott, mint a déli sarki nagy komplexum és a librációs zóna menti települések.

•

Most elhagytam az egyik ilyen új települést, a Petrov kráterállomást, hogy kiálljak a Hold felszínére. Ehhez fel kellett vennem egy szkafandert, utána a zsilipeken keresztül tudtam kimenni az épületből, és most a Hold felszínén sétálgatok. Ez az első alkalom, hogy egymagamban sétálok a Hold felszínén. Mondhatom önöknek, nagyon különös érzés!

Odakint nappal van. Úgy tájékoztattak, hogy ez a holdi délelőtt, nagyjából félúton a hajnal és a dél között. Az árnyékok feketék, de nem koromfeketék; a megvilágított felszínekről visszatükröződő napfény változó mértékben festi meg az árnyékokat, amitől sokkal élesebben rajzolódnak ki a hegyek a mélyfeketék és szürkék árnyalataiból. Ahol a talaj meg van világítva, ott nagyon fényes. Körülbelül a huszadik szélességnél lehetünk, úgyhogy a nap elég magasan jár az égbolton. A vizorom sötétített, és megakadályozza, hogy a napfény kárt tegyen a szememben. Nem tudom, mi hogy nézne ki, ha nem lenne sötétített. Bár azt mondták, hogy a színezés állítható, úgyhogy csökkentsük egy kicsit, és nézzük meg. Te jó ég! Ó. Igen. A sötétítés sokkal erőteljesebb volt, mint gondoltam. Kétségkívül polarizált is, meg minden. Pillanatnyilag semmit nem látok. Megvakultam. Most, hogy a színezés eltűnt, a fehér fény mintha felrobbant volna a szemem előtt. Még az árnyékokat sem látom. Olyan, mintha a nap egy isten lenne, és lecsapott volna rám egy villámmal, amiért a kendőzetlen arcába mertem nézni. Nahát!

Visszaállítottam a sötétítést, de beletelik majd némi időbe, amíg a pupilláim kitágulnak. Úgy érzem, mintha teljesen be akartak volna zárulni! Kíváncsi lennék, hogy ez lehetséges-e. Miközben visszanyerem a látásomat, mindent fekete-fehérben érzékelek. A szürke árnyalatok eltűntek, csak a nagyon erős fehér maradt meg, és a fehérség hiánya mindenhol szemcsés fekete. Egyetlen csillagot sem látok. Az ég feketébb bármelyik árnyéknál a földön. Minden csupa kontraszt. Egyszerű fehér és fekete, azoknak a madártollaknak a fehérsége, amelyek minden rájuk hulló fényt visszavernek. Úgy érzem magam, mintha megőrültem volna, vagy agyvérzésem lenne. De egyezzünk meg abban, hogy ez csak a szembesülés a valósággal. A nyugati esztétika egy bizonyos ága szerint a fennkölt a szép és a félelmetes fúziója. A kínai Hét Érzés között nem szerepel ez a kombináció, de azt hiszem, most már tudom, micsoda. A fennkölt egy valódi érzés – amikor a szellem szembesül az anyag nyerseségével, ahogy Hegel fogalmazott.

A lábam alatt fehér a föld, itt-ott egy-egy kő árnyékával. Kezd visszatérni a látásom. A kövek egy fehér porpaplanon hevernek, ami úgy néz ki, mint a hó vagy valami üledék. A kövek izolátumok, a megjelenésük véletlenszerű; nem valami folyó, gleccser vagy hullám rakta le őket – semmiképpen sem víz. Ez azonnal nyilvánvalóvá válik, amikor körülnéz az ember. A kövek valahogy nem stimmelnek! Semmi nem rendezte el őket, és a méretük is különbözik – kicsik, nagyok, közepesek. Olyannak tűnnek, mintha az égből pottyantak volna le, és így is van. Sok közülük akkora, mint egy fazék vagy egy kosár, és szinte mindegyik hevenyészetten lekerekített kockának tűnik, a földi hegyek éles szögei nélkül. A Földön nagyon sok kő a közelmúltban tört össze. Ezeket a sziklákat nem az időjárás viselte meg, hanem a nap. A fotoneső évmilliárdjai, amelyet nem szűrtek meg felhők, vagy akár a levegő, lassan lekoptatták ezeknek a köveknek az éleit. A fotoneső okozta viharvertség másképp néz ki, mint a valódi viharvertség, amielyet az eső okoz. Az Antarktisz Száraz-völgyeinek erodálódott szikláira emlékeztet a látvány, a szélfútta homok lecsiszolta kövekre.

Ezeket a köveket napvertének lehetne nevezni. Nagyon sok van belőlük. Kerülgetni kell őket. Az Apollo űrhajósairól készült régi filmeken ez nem igazán látszik, de nekik is pont azt kellett tenniük, mint nekem; vigyázniuk kellett, nehogy nekimenjenek a köveknek, vagy rájuk lépjenek.

Abban is hasonlítok az Apollo személyzetére és mindenki másra, aki valaha a Holdon sétált, hogy a gravitációhoz kell igazítanom a lépteimet. Ez ugyanolyan idekint, mint odabent, azt leszámítva, hogy idekint szkafandert kell viselni, vagyis valójában nem ugyanolyan. És ez azt jelenti, hogy az érzékelt súlyomnak nagyjából a fele a bőrömet nyomja. Vagyis egy kicsit üregesnek érzem magam, és nagyon könnyűnek. Felugrok, azt a mindenit! Vigyázzatok! Nem semmi. A térdemre estem, mint azt a videóból is kikövetkeztethettétek. De nagyon könnyen fel tudom magam tolni.

Várjunk csak! Nem is olyan könnyen. Nem könnyű megtartani az egyensúlyomat. Vissza kell nyernem az egyensúlyomat, egy pillanat. Ez olyan, mint egy táncmutatvány. Akár táncolhatnék, pattoghatnék vagy ugrálhatnék is, ha az egyik lábam mindig előttem maradva vezetné az utat. Gyönyörű!

Miközben lassan forgok, abban bízva, hogy visszanyerem az egyensúlyomat, amennyiben elveszíteném, vagy simán csak felállok, látom, hogy a hegyek is furcsának tűnnek. Nincs rajtuk nyoma tektonikus tevékenységnek, esőnek, nem látok vízmosásokat vagy gleccsereket, ezeket a hegyeket nem szabták át a szelek. Valószerűtlenek. Az ember látja, hogy másmilyenek, és nehéz nem úgy éreznie, hogy hibásak. A valószerűtlenség mindig félrevisz, mindig ijesztő. És ezeket a hegyeket kozmikus sebességű meteorbecsapódások hozták létre a Holdon, gyorsabban lehulló kövek, mint ahogy mi szálltunk le a nagy sebességű űrhajónkkal. Bumm! Elképesztő landolások! Hatalmas sziklatömbök, amelyek olvadt salakká váltak, majd felfelé és kifelé fröccsentek, hogy végül körben vagy ovális alakban megüljenek a becsapódási terület mentén. Legnagyobbrészt körben. Az ovális formához állítólag elég éles szögben kell becsapódni. Mindenesetre egyik meteor jött a másik után, egyik kör a másik után, amíg végül egymásra nem kerültek a körök több rétegben. A későbbi becsapódások tehát nem a régi lávamedencék megkeményedett bazaltját érték, hanem a korábbi körök törmelékszegélyét.

Ez lassan, de biztosan az egész talajt göröngyössé tette. Sőt, mindezt tekintetbe véve még egyenetlenebbnek kellene tűnnie, mint amilyen; de a meteorzáporok már rég voltak, és a nap azóta ezzé a végtelen portakaróvá erodálta a köveket.

Ha ráugrom a porra, nem süllyedek benne túl mélyre. Szerintem annyira összehúzta a holdi gravitáció, hogy mostanra elég tömörré vált. Erre a kérdésre nem igazán tudta a választ senki az első holdra szállás előtt. Azok az Apollo-kompok akár teljesen el is süllyedhettek volna a finom porban, mint a kavicsok a futóhomokban! De nem így lett. A tudósok arra jutottak, hogy nem fognak, és az elemzéseikben bízva úgy döntöttek, hogy próbára teszik az elméletüket. Az űrhajósok pedig bíztak a tudósokban. Egyikük azt mondta erről, hogy: Még a programon belül is úgy gondoltam, hogy ez egy kicsit túl vakmerő. Egy kicsit! Hahh! Ez a fengsujba vetett teljes bizalom! De valójában minden egyes nappal a geomanciánkra bízzuk az életünket.

Ma magammal hoztam néhány eszközt ahhoz, hogy elvégezhessek egy Apollo-kísérletet. Az űrhajóst, aki eredetileg végrehajtotta, állítása szerint Galieli ihlette meg aki megjósolta a kimenetelét. Egy közönséges kalapács van nálam, és egy tollpehely. Ez utóbbi úgy néz ki, mint egy galamb finomabb kis nyaktolla. Az egyik kezemmel a kalapácsot, a másikkal a tollat nyújtom magam elé, majd egyszerre elejtem őket. Te jó ég! Hahaha, láttátok ezt? Nem hiszem el! Szerintem ez a legfurcsább dolog, amit valaha megtapasztaltam! Nem zuhantak túl gyorsan, és ez önmagában is kicsit meglepő volt – de hogy egyforma sebességgel? A toll és a kalapács? Alig hittem a szememnek! Várjatok, még egyszer megcsinálom. Elég nehéz kesztyűben megfogni egy tollat. Poros. Oké, megy. Hűha. Ugyanaz történt. Egyformán gyorsan esnek. Most már biztosra veszem, hogy egy nagyon különös helyen vagyok. Vákuumban. Szinte félek. Nem, nem szinte – félek. Ez egyáltalán nem olyan, mint gondoltam, ez a hely nem az, aminek tűnik. Ez nem egyszerűen csak Hszincsiang vagy Tibet. Ez egy földön kívüli part, nem emberi. Csak a szkafanderemben bízhatok. És nem szabad megfeledkeznem arról, hogy mindig valamiféle szkafanderben vagyunk. Csak ez általában nem ilyen nyilvánvaló.

Ismét elindultam. Hű, el sem hiszem, amit az imént láttam. Legszívesebben ugrándoznék, és lefogadom, hogy elég magasra fel tudok ugrani, próbáljuk csak ki. Azta! Még magasabbra igyekszem, majd lejövök, és ismét felugrok. És ismét! Nyuszi lettem, sőt, talán kenguru! Hahahaha, sajnálom, megpróbálom összeszedni magam, de hahahaha, te jó ég. Ez nem is olyan könnyű. Ugrándozás! A Hold olyan vicces! De ijesztő is, sőt, félelmetes, nem lenne szabad ilyen viccesnek lennie, mégis az! Nem bírom abbahagyni az ugrándozást! És miért is kellene abbahagynom? Elnézést, csak repülök egy kicsit!

Az ugrásaim legmagasabb pontján mintha elmozdulna egy kicsit a látóhatár. Olyan közel van hozzám, és olyan szabálytalan, hogy ha felugrom az égbe, belátok a látóhatár mögé! Egy hegy fehér csúcsa jelenik meg egy közeli árnyékos mélyedés mögött, majd ismét eltűnik, megjelenik, eltűnik. Ez az egész olyan különös, annyira furcsának tűnik!

ÖTÖDIK FEJEZET

tao tao ti-csiu

Szökés a Földre

Aznap délután Ta Su és Csou Pao felszálltak egy dél felé tartó metróra. Ta Su a sétálgatástól kimerülten elaludt, és csak akkor ébredt fel, amikor a szerelvény sziszegve megállt a Shackleton-kráternél. A nagy komplexumnál, amely elég kifinomultnak tűnt a Petrov állomás után. Sokban hasonlított a földi bevásárlóközpontokra. Ta Sunak az rémlett fel, hogy a McMurdo kutatóállomás mennyire kezdett hasonlítani egy nagyvárosra, amikor egy ideje már létezett a Transzantarktikus-hegységben. Itt is ugyanez történt: a Shackleton volt a Hold McMurdója, a kijjebb lévő állomások pedig alaptáboroknak tűntek.

Kiderült, hogy a legtöbb embert, akivel a kiterjedt állomáson találkoztak, még mindig izgalomban tartja az amerikai holdkomp érkezése, amely az Ibn Bajja-kráter, egy 81%-os örökfény-csúcs északi oldalán landolt. Az volt a legnaposabb helyi fennsík, amelyet még nem foglaltak el a kínai építmények, valószínűleg pont ezért esett rá az amerikaiak választása. A holdkompjuk egy régimódi űrhenger volt, nagyon masszívnak tűnt a kínaiak jelenlegi járműveihez képest. Azt leszámítva, hogy amikor északon megjelentek a látóhatár felett, leszóltak az űrállomás irányítóközpontjába, nem kommunikáltak a kínaiakkal leszállás előtt. Miután megérkeztek, felhívták a kínaiak főhadiszállását, hogy üdvözöljék őket, és áthívjanak egy csoportot, hogy tárgyaljanak a szándékaikról.

Csang Ja-cu halála és Li Ping-ven megbízott visszatérése miatt a Földre a helyi vezetői hierarchia képlékeny állapotba került. Csiang Csienkuo felügyelő kérdezte meg Csou Paótól és Ta Sutól, hogy nem akarják-e ők meglátogatni elsőként a frissen érkezett amerikaiakat. Ta Su és John Semple régi barátsága közismert volt, Csou pedig jobban beszélt angolul, mint bármelyik kínai diplomata a Holdon.

– Boldogan megpróbáljuk – válaszolta Ta Su. – Bár úgy tűnik, John már nem sokáig marad az amerikai központ vezetője.

– Az nem számít – válaszolta Csiang felügyelő. – Így is jobb lesz, ha önök is ott lesznek. A személyes kapcsolatok mindig sokat jelentenek.

*

A Shackleton-és az Ibn Bajja-kráter, ahol az amerikai holdkomp leszállt, nem volt túl messze egymástól. A nap a látóhatár mélyén ült, mint mindig. Az amerikai holdkomp egy nagy, kövér hengernek tűnt rövid lábakon. A kínai komplexum után Ta Su óhatatlanul is úgy érezte, hogy ez a jármű nagyon apró, azokra az Apollo-holdkompokra emlékeztet, amelyek még mindig ott üldögéltek a Föld felőli oldalon. Az amerikaiak ezüsthengere ugyanolyan széles volt, amilyen magas, hat lábbal, amelyek terpeszben álltak az alján lévő kövér rakéták körül.

Csou Pao odavezette az autót a rakétákhoz, és beszólt rádión. A hengeren kinyílt egy zsilipajtó, majd egy cső ereszkedett le belőle a kocsijuk ajtajához. Végigtipegtek ezen az alagúton az amerikai holdkompba. Az alsó kamrájában lévő három ember kezet rázott velük, és bemutatkoztak: egy bizonyos Mr. Smith, egy bizonyos Mr. Allen és egy másik Smith volt a NASA-tól, a külügyminisztériumtól és a Nemzeti Természettudományi Alapítványtól. Miután leültek, Ta Su megkérdezte NTA Smithet, hogy nem ismer-e néhány olyan embert, akivel az USA antarktiszi küldöttségében találkozott. Mint kiderült, mindketten jó kapcsolatot ápoltak a program aktuális vezetőjével, és Smith elmesélte Ta Sunak, hol tart most az illető intézeti munkássága.

Miután végeztek a diplomáciai barátkozásnak ezzel a kis gesztusával, Allen elővett egy holdgömböt, és a közöttük lévő asztalra tette. A déli sark volt a tetején, rajta a különböző kínai települések piros körvonalával.

– Most itt vagyunk – mutatott Allen egy kék pöttyre a piros négyszögek között.

– Valóban – válaszolta Csou. – Mi is észrevettük.

Allen egy kis mosollyal azt felelte: – Mi úgy gondoljuk, nem okoz problémát az itteni letelepedésünk. Több okból is szükségünk lenne egy állomásra a déli sarkon.

– Bárki letelepedhet a Holdon bárhol, ahol még nincsenek települések – magyarázta Csou. – A Világűr-egyezmény jóvoltából. Kína is aláírta, és tartania kell magát az előírásaihoz. Az egyezmény kilencedik cikkelye kimondja, hogy ha valamelyik fél úgy érzi, oka van azt gondolni, hogy egy másik állam által tervezett tevékenység potenciálisan káros hatással lenne az ő békés felderítést célzó tevékenységeire és a világűr használatára, akkor konzultációt indítványozhat a tevékenységekről.

– Igen – helyeselt Allen. – Ami azt illeti, mi pont arra készülünk, hogy éljünk ezzel a záradékkal. Azt tervezzük, hogy geológiai felméréseket végzünk ezen a területen. És attól tartunk, az önök itteni ásatásai ellehetetlenítik a mi tudományos kutatásainkat.

Csou bólintott. – Az egyezmény értelmében konzultációt indítványozhatnak a kérdéses tevékenység vagy kísérlet ügyében. Szóval, most konzultációt kértek, és én megerősítem az igénylésüket. Közvetíteni fogom a felvetést a feletteseimnek, és ők majd megbeszélik a dolgot a pekingi feletteseikkel. Nem fog sokáig elhúzódni.

– Megértettük.

– Addig, mi biztosan viszonozni kívánjuk az igényt az északi-sarki településükkel kapcsolatban.

– És miért?

– Ugyanaz a probléma. Megkíséreltük megállapítani mindkét pólus kráterei vizének az eredetét és korát, és nagyon vigyáztunk a legtöbb déli sarki kráter vizének érintetlenségére, amíg el nem végezzük a vizsgálatokat. De az északi sarki kráterekkel kapcsolatban aggódunk, mert a műholdas megfigyeléseink alapján úgy tűnik, önök az összes ottani jeges kráterben fúrásokat végeznek.

– Önöknek is létre kellene hozniuk ott egy bázist, ahogyan mi tettük itt – javasolta Allen.

– Lehetséges. Biztosra veszem, hogy már gondolkoznak rajta.

Egy darabig csak ültek, és a holdgömböt nézték.

– Ezek a kérdések Washingtonban és Pekingben fognak eldőlni – szólalt meg Ta Su. – Nem mesélnének most egy kicsit arról, hogy mit fognak csinálni itt, a déli sarkon?

– Egy hat hónapos megbízatást kaptunk arra, hogy felállítsunk néhány rádióadót, és felmérjük a környéket.

– Az nagyon hosszú idő egy ilyen kis területen – állapította meg Csou körbenézve. – Mindig szívesen látjuk önöket az itteni létesítményeinkben.

– Köszönjük.

– Képesek lesznek északra utazni, hogy körülnézzenek?

– Ha feltöltjük ezt a bázist üzemanyaggal, fel tudunk vele szállni. De ehhez bányásznunk kell némi vizet, mielőtt nekivágunk.

Csou azt felelte: – Mint már említettem, az itteni jeges kráterek nagy részét igyekszünk érintetlen állapotban megőrizni. De elvezethetjük önöket a bányászható kráterekhez, vagy mi is szállíthatunk ide jeget. Amelyiket szeretnék.

– Köszönjük. Addig is, időről időre meg fognak látogatni minket az északi csapatok, hogy feltöltsék a készleteket és megosszák a kutatási eredményeket.

– Mindenképpen látogassanak el hozzánk.

– Köszönjük. Bármi ilyesmihez engedélyt kell kérnünk.

– Ebben nem kételkedem. Bízom abban, hogy hamar megérkezik.

– Én is remélem.

*

A shackletoni üvegházhoz vezető rövid úton Ta Su és Csou Pao egy darabig csak hallgattak. Amikor odaértek a garázs ajtajához, Csou így szólt: – Ezek bajt akarnak keverni. Nem az a három ember, hanem valaki az amerikai kormányban.

– Úgy gondolod?

– Igen.

– De te nem hagyod nekik?

– Nem. Soha ne adjuk meg az ellenségnek, amit akar.

– De ha tényleg fel akarják kavarni az állóvizet, el tudják érni. Erőszakosabbá válnak majd. Mert eljön az a pont, amikor kénytelenek leszünk a sarkunkra állni. Nem igaz?

– Képzeld el azt, amikor egy hároméves elveszíti az önuralmát, és neked esik. Harap, rugdal, sikoltozik. Ha nem vagy elég óvatos, ágyékon rúghat, ami fájna. De ha óvatos vagy, akkor egyszerűen csak magadhoz öleled, nem? Vagy hagyod, hogy csapkodjon egy darabig, amíg ki nem adja magából a dühét. Nem?

– Egy hároméves? Tényleg? Amerika, mint gyermekisten? A kezében rakétákkal?

– Nem. Csak egy átlagos kisgyerek. Hároméves, háromszáz éves… nem mindegy? Mármint Kínához képest, ami ötezer éves. Tizenötször annyi, mint ez a kisgyermek.

– Amerika nem csak egy átlagos gyermek.

Csou Pao elgondolkozott. – Lehet, hogy nem.

Ta Su azzal folytatta: – A puszta szavaktól nem lesznek kevesebbek. A kezükben van a világ tőkéjének a hetven százaléka.

– Mi az a tőke?

Ta Su Csoura meredt. – Pénz?

– És mi a pénz?

Ta Su: – Azt mondd meg te!

Csou felnevetett. – Én nem tudom megmondani! Túl sok időbe telne. Még akkor is, ha tudnám. Pedig nem tudom. Csak annyit tudok, hogy titokzatosabb dolog, mint amilyennek tartjuk. A pénz, a tőke… ezek csak a munka megszervezésének a különböző eszközei. És csak a munka valódi. Másvalami a titokzatos. Mi lenne, ha a „pénz” szót mindig a bizalommal helyettesítenéd? Tessék, adok neked tíz egység bizalmat. – Ta Sura nézett, és elvigyorodott. – Ez jó üzlet!

Behajtott a holdjáróval a Shackleton garázsába. Miközben kiszálltak, és átsétáltak a belső zsilipen, majd elindultak az üvegház ebédlőjébe, Ta Su így szólt: – Lehet, hogy ezek az amerikaiak bekeményítenek Fredericks eltűnésével kapcsolatban, még ha csak azért is, hogy hátrányos helyzetbe hozzanak titeket. És idefent tényleg nem lett volna szabad elveszíteni a nyomát. Valaki közülünk biztosan tudja, hol van.

– A belső csatározások elég hevesek tudnak lenni.

– De mi van, ha az emberek abba akarják hagyni?

– A hadakozó ügynökségek néha abban a reményben tartanak ki, hogy az ellenfelük kapja az első csapást odafentről. És gyakran az első csapás a legnagyobb.

*

Amikor visszaértek az üvegházba, és leültek egy tál rizs és zöldség mellé, egy szikár férfi lépett oda hozzájuk kecsesen a holdi gravitációban. Csou Pao intett neki, hogy foglaljon helyet. – Csienkuo, biztosra veszem, hogy hallott már Ta Suról. Kínából jött, hogy leforgassa az egyik utazós epizódját. Ta Su, ő Csiang Csienkuo felügyelő. Ő itt a főnök, mármint a Holdi Személykoordinációs Munkacsoport vezetője, ha jól emlékszem, minek nevezik.

Csiang komoran bólintott. – Csak egy rendőr vagyok, nem több. Lehet, hogy régebben olyan voltam, mint egy birodalmi tartománybíró, de annak már vége.

– Mint Ti bíró – magyarázta Csou Ta Sunak. – Híres arról, hogy a legbizarrabb bűnügyeket is megoldja. Az információs hivatal meg szokta írni az eseteit a South Polar Timesban. A bezárt zsilipajtó esete,A Faraday-kalitka rejtélye és így tovább.

– A régi szép idők – helyeselt Csiang minden lelkesedés nélkül.

– Már hosszú ideje van itt? – kérdezte Ta Su.

– Talán túl hosszú ideje is. Amikor idejöttem, úgy terveztem, hat hónapig maradok, de ez mostanára ötvenháromra szaporodott, nyolc különböző kiküldetésen belül.

– Csienkuo és én nyomon követjük, hogy ki tudja begyűjteni a legtöbb Holdon töltött időt – magyarázta Csou. – Szóval, állomásfőnök, most mi a helyzet?

– Van egy problémánk – felelte Csiang. – Sőt, két problémánk is van. És szerintem önök mindkettőben tudnának segíteni.

– Mit tehetünk?

Csiang addig nyomkodta a csuklópadját, amíg az szinte a szubszonikus tartományban zümmögni nem kezdett; ilyen hangot ad a Faraday-tér, ha kúp alakú elektromágneses interferenciát hoznak létre. Ta Su már hallott róla, hogy egyéni használatra is gyártanak ilyen programokat, de még soha nem tapasztalta meg élőben, és most elég kellemetlennek találta.

– Teszt – fűzte hozzá Csiang, és Csou csuklójára nézett, amelyet Csou engedelmesen felé nyújtott. – Oké, ernyő alatt vagyunk. Nézzék, nekem sikerült megtalálnom azt az amerikait, aki eltűnt, akit Csang meggyilkolásával gyanúsítanak.

– Barátom! – kiáltott fel Ta Su.

– De ez jó, nem? – érdeklődött Csou Pao.

– Jó, de rossz – válaszolta Csiang.

– Miért, ki tüntette el? – kérdezte Ta Su.

– A Vörös Lándzsa.

Csou a homlokát ráncolta a válasz hallatán, Ta Su pedig fejrázással jelezte, hogy nem érti.

Csiang elmagyarázta. – Az a katonai hírszerzésnek egy szupertitkos egysége. Lehet, hogy a Kínai Népi Felszabadító Hadsereg stratégiai támogatóegységével vannak, lehet, hogy a Skyheart-programnál. De bárkivel is szövetkeznek, hajlamosak erőszakosan fellépni.

– Ellenséges pilóták – tette hozzá Csou, Ta Su pedig bólintott, jelezvén, hogy ezt érti.

Az ellenséges pilóták renegátnak látszó tisztek, akik ostobának és provokatívnak tűnő dolgokat követnek el a frontvonalban, és az akcióikat hivatalosan elítélheti ugyan a felsőbb vezetés, de titokban gyakran támogatják, mint az ellenség felé intézett figyelmeztetést. Ezeket a pilótákat később vagy feláldozzák, vagy megjutalmazzák a konkrét részletek ismeretében. Egy egész egységnyi ilyen veszedelmes katonát ijesztő gondolatnak találtak, bár nem feltétlenül meglepőnek.

Csiang nyugtázta, hogy Ta Su érti, miről beszél, és folytatta. – Most úgy tűnik, a Vörös Lándzsa áll a hadseregnek a Holddal kapcsolatos ambíciói élén. Nekem arról sem volt tudomásom, hogy van itt emberük, de mint kiderült, páran felkerültek egy mérnökcsoporttal együtt. Utána elrabolták ezt az amerikait a kórházból. Összefutottunk vele, amikor beleástuk magunkat az ügybe, és visszaszereztük őt tőlük. Úgyhogy elég feszült a helyzet.

– Frederickset alaptalanul vádolják Csang meggyilkolásával? Ők ölték meg?

– Ez nagyon valószínű. Vagy ők, vagy egy másik hozzájuk hasonló nemzetbiztonsági egység. Az itteni politikai vezetőt, Li megbízottat azonnal hazaküldték a történtek után. Az a két ember, aki vele volt, amikor bemutatta az amerikait Csangnak, azonnal eltűnt, amint kimentek a szobából. Egyetlen adatbankban vagy biztonsági kamerafelvételen sincs nyomuk, noha ennek lehetetlennek kellene lennie. Csak néhányan látták őket személyesen. Erről üvölt, hogy a Vörös Lándzsa műve.

– De miért ölték meg Csangot? – kérdezte Csou.

– Azt még nem tudom. De Csang Ja-cu szilárdan ellenezte a katonai jelenlétet a Holdon. Ez önmagában is elég ok lehetett arra, hogy megszabaduljanak tőle. Továbbá az a magán-, titkosított telefon, amelyet Fredericks szállított le neki, a jelek szerint a jelenlegi Politbüro egyik tagjával kötötte volna össze. A svájci céget még nem sikerült rávennem arra, hogy közöljék, kinél van pontosan a másik telefon, de ugye ismerjük a svájciakat és a titoktartásukat. Azt már sikerült kinyomoznunk a cég szállítóleveleiből, hogy a másik készüléket valószínűleg a Politbüro pekingi székhelyére küldték, de ahhoz, hogy ennél többet megtudjunk róla, valószínűleg más irányból kell megközelítenünk a témát. Most éppen Csang korábbi posztjainak nézek utána, hogy kiderítsem, kikkel dolgozott együtt, hátha ez alapján arra is fény derül, ki akarhatta elhallgattatni.

Csou bólintott nagy fejével; a felügyelő szagot fogott. Azt kérdezte: – Szóval, hogy is találta meg az amerikait?

– Amikor megtudtuk, hogy itt van egy Vörös Lándzsa-csapat, elmentünk letartóztatni őket, amiért hamis okmányokat használtak. Azt terveztük, hogy visszarugdossuk őket a Földre, ahova valók, már ha valók bárhova is, és ott találtunk rá az amerikaira az egyik szobájukban. Most gyorsan kell cselekednünk, különben a Vörös Lándzsa pekingi vezetősége fölénk kerekedhet, és meggyőzheti a feletteseinket, hogy adjuk őt vissza nekik. Nem akarom, hogy a hazai főnökeim olyan utasítást adjanak nekem, amit nem szívesen hajtanék végre. Úgyhogy az lenne a legbiztonságosabb megoldás, ha minél hamarabb eltüntetnénk ezt a fickót a Holdról. De nehéz lenne észrevétlenül átvinni az ellenőrző pontokon.

– És mi miben segíthetünk?

– Két dologban. Először is, szeretnénk minél nagyobb titokban és minél gyorsabban eltávolítani ezt az embert a Holdról. Vagyis, érti? – pillantott Ta Sura. – Maga híres, és kísérőkkel szokott utazgatni. Úgyhogy felmerült bennem, nem akarna-e hamarabb visszatérni Pekingbe, és bevenni ezt a fickót a csapatába.

– Most nem hoztam magammal embereket.

– Majd létrehozunk egy egyfős beutazási naplóbejegyzést, amelyben ő szerepel. Utána hazarepítjük magával, és hagyjuk, hogy odalent foglalkozzanak az ügyével.

– Mit fognak tenni vele odalent?

– Valószínűleg átadjuk az amerikai nagykövetségnek valamilyen szívességért cserébe, de ez csak találgatás. Ezt a döntést nem az én hatáskörömön belül fogják meghozni.

Csou megjegyezte: – Kár lenne Ta Sut belekeverni az ügynökségek háborújába.

– Szerintem őt ez nem fogja érinteni. Pont ezért fordultam hozzá. Senki más nincs éppen a Holdon, akiről ezt el lehetne mondani. És – fordult Ta Su felé – elintézhetjük, hogy utána visszahozzák ide.

– Nem adhatná át Fredet az amerikaiaknak itt, a Holdon? – kérdezte Ta Su.

– Szerintünk az veszélyes lenne rá nézve. A Hold túl kicsi, és javarészt a kínaiaké. És bárki is keverte bele ebbe az egészbe, az valószínűleg holtan akarja látni.

– Mi lenne, ha eljuttatnánk az északi-sarki amerikai bázisra?

– Nekünk vannak ott embereink, és szerintem a Vörös Lándzsának is. Úgyhogy az nem biztos, hogy biztonságos lenne.

Ta Su és Csou Pao egymásra néztek.

– Ez egyre bonyolultabb – ismerte be Csiang. – És az sem segít, hogy most leszálltak itt az amerikaiak.

– Az imént látogattuk meg őket.

– Tudom.

Ta Su és Csou ismét egymásra pillantottak. Csiang Faraday-kalitkája ott zümmögött a gyomrukban, némi félelmet vezetve a gondolataikba.

– Szóval Fred az asszisztensem lenne? – kérdezte Ta Su.

– Pontosan. Az fog szerepelni a feljegyzésekben, hogy magával jött ide. És egy fiatal nő is, aki nálunk van, és akit szintén minél hamarabb haza akarunk küldeni.

– Várjunk, ő meg ki?

– Csak valaki, akit el akarunk távolítani a Holdról. Jobb, ha nem tudják, kicsoda. Ők ketten csatlakoznak magához a ma esti felszálláskor, mint a kísérőcsapata, és hazamennek. Egy kicsit sietnünk kell, mert a felszállópálya a talajhoz van rögzítve, és csak pár napon át néz a föld felé minden hónapban. Az, amelyiket használni akarjuk, nemsokára rosszfelé fordul, a következő pedig még nagyjából egy hétig nem fog irányba állni, úgyhogy gyorsan kell cselekednünk. Maga hazaviszi ezt a két embert, hogy Pekingben mindkettőt átadhassuk egy szinttel feljebb, és annyi. És azonnal visszatérhet ide, amint csak szeretne. Akár a következő járattal.

– Ha hagyják – válaszolta Ta Su. – Előfordulhat, hogy a lenti elemek nem örülnek majd annak, hogy én így elkötelezem magam valamelyik oldal mellett.

– Mint már mondtam, szerintem maga felette áll az ilyesminek.

– A Politbüro felett?

Csiang arcán megjelent egy kis mosoly. – Mindenekfelett a jelenlegi pártbizottságon kívül.

– Ami azt illeti, ismerek valakit a pártbizottságból – jegyezte meg Ta Su. – Peng Ling titkár a tanítványom volt régen.

Csiang és Csou egymásra pillantottak: egy nagy tigris barátja! – Akkor ezt tisztáztuk – felelte Csiang. – Úgy lesz, ahogy mondtam. Maga felette áll ezeknek.

Ta Su végiggondolta a dolgot. – Oké, megteszem. Szimpatikus ez az amerikai.

– Köszönjük. Kiszedtük belőle a csipet, és kapott egy csuklópadot egy azonosítóval, amely szerint a maga asszisztenseként utazik. Pekingben már várják az embereink. Csak idefent érzem magunkat egy kicsit kevésnek – fintorodott el Csiang. – Régen úgy gondoltam magamra, mint a környék vezető zsarujára, de azoknak az időknek már vége. Valaki beleavatkozott a hatáskörömbe.

– Rendben – válaszolta Ta Su. – Segítek. – Csou Paónak annyit mondott: – Remélem, hamarosan visszatérek.

– Én is – válaszolta Csou. Csiangra nézett. – Mi köze is van annak a fiatal nőnek az egészhez?

Csiang vállat vont. – A helyzet kezd bizonytalanná válni, úgyhogy ki akarjuk innen menekíteni. Hercegnőcske. És terhes.

– Az meg hogy lehet?! – kiáltott fel Csou.

– Micsoda? – kérdezte Ta Su döbbenten. – A Holdon nincs szex?

– Nincs terhesség – magyarázta Csou. – Az szabályellenes.

– Nem beszélve arról, hogy ellentmond a józan észnek – tette hozzá Csiang.

– Mert?

– Mert még soha nem próbálta ki senki. Úgyhogy senki nem tudja, hogy alakulna. Lehet, hogy semmi baj nem történne, de elővigyázatossági okokból a nőknek itt kötelező a fogamzásgátlás. Ezt a nőt akár le is tartóztathatják, de sokkal jobb lenne, ha minél hamarabb le tudnánk küldeni a Földre.

– És ott mi lesz vele? – kérdezte Ta Su.

– Megtiltják neki, hogy valaha is visszatérjen a Holdra.

– És a férfi, aki teherbe ejtette? Már feltéve, hogy nem mesterséges megtermékenyítésről volt szó.

– Ugyanazt a büntetést kapja. DNS-tesztet fognak végezni a magzaton, és kinyomozzák az elkövetőt.

– Szóval a nőt is velünk akarja leküldeni?

– Igen, ha ez rendben van így. Ő lesz Ta Su filmes brigádjának a másik tagja. Így hitelesebb brigádnak fognak tűnni, és ezzel két problémát is megoldunk egyszerre. – Előremutatott. – Itt is vannak.

Egy kis csoport közeledett feléjük, köztük Freddel. Amikor Fred meglátta Ta Sut, döbbenten összerezzent; utána kinyújtotta a kezét, mintha segítséget kérne. Bizonytalanul mozgott, és ijedtnek tűnt.

A velük lévő nő fiatal volt, és filigrán, egyértelműen terhes. A szeme kivörösödött, de ezt leszámítva harcias képet vágott. Széles arccsont, finom vonások. Sólyomszerű kisugárzása miatt vadnak és barátságtalannak látszott. Ta Sura csak egyetlen pillantást vetett, majd elfordult. Úgy tűnt, mintha bezárkózna; mintha nem akarná, hogy ránézzenek.

– Ideje indulni – mondta Csiang. – Átkísérünk mindenkit a biztonsági ellenőrzésen.

– És a holmim? – kérdezte Ta Su.

– Összeszedtük és összecsomagoltuk magának.

Csou Pao felhorkantott. – Valahogy úgy érzem, mintha ez a megbeszélés formális lett volna.

– Semmi gond – válaszolta Ta Su. Ebben ugyan nem volt biztos, de szerette volna megnyugtatni Csout és még Csiangot is. A felügyelő őszinte embernek tűnt számára.

Csiang odavezette őket az űrrepülőtérre vezető metróhoz. Beszálltak egy üres szerelvénybe, amely kisuhant a komplexumból a Hold szürke felszínére. Ta Su kíváncsian bámult ki az ablakon, azon gondolkozva, vajon visszatére még valaha erre a világra, ahol olyan könnyű a járás, és annyira monokróm minden. Még abban sem volt biztos, hogy szeretne. Valójában benne is felmerült már egyszer-kétszer az elmúlt napokban, hogy rövidre zárja az utazását; ezt a gondolatot valamiféle nehezen meghatározható nyomasztó érzés váltotta ki belőle. A Hold egy színtelen, élettelen helynek bizonyult. Egy anti-Földnek. A fengsuj semmibe nem tudott belekapaszkodni benne, itt az összes elemzési módszernek lőttek. Ugyanakkor ez önmagában is érdekessé tette a maga módján, és Ta Su vegyes érzelmeinek az egyik motívuma egyértelműen a maradási vágy volt. Ami most a visszatérés vágyává változott.

A szerelvény beért az űrrepülőtérre, és megállt egy platform mellett, amelyen csak három ember ácsorgott. Csiang felügyelő ismerte őket, és röviden el is beszélgetett velük. Utána mindnyájan az állomás végéhez baktattak, és átmentek egy dupla zsilipen egy nagyobb helyiségbe, ahol csak egy platform volt. Egy olyan kifutósín rakodóvégénél találták magukat, amilyenre Ta Su űrhajója leszállt. A helyiséget majdnem mennyezetig betöltötte egy űrhajó, amely az oldalán hevert, felszállásra készen.

Mielőtt beszállhattak volna, át kellett haladniuk egy ellenőrző kapun, amelyre két egyenruhás férfi felügyelt. Ta Su vöröset keresett az egyenruhákon, de nem talált; minden csupa fehér és aranyszínű volt rajtuk. A Vörös Lándzsa természetesen titkos szervezetként működött, úgyhogy ez semmit nem jelentett; a tagjai biztosan nem viseltek jelvényt. És a velük lévő nő olyan nyilvánvalóan, magától értetődően terhesnek nézett ki – vajon mágnesként vonzotta volna a szigorított ellenőrzést? Sem az arcfelismerő technológia, sem az emberi szem nem tudta volna összetéveszteni senki mással.

Frednek és a nőnek minden kétséget kizáróan ugyanaz járt a fejében, miközben idegesen ácsorogtak Csou Pao és a szkennernél álldogáló ellenőrökkel beszélgető Csiang mögött. Utána egyesével átsétáltak a kapu alatt az egyenruhások tekintetének kereszttüzében. Retinaszkennert tartottak a szemük elé, és Ta Suban felmerült a kérdés, hogy a korábbi személyi adatokat módosították-e Frednél és a nőnél, felülírva a múltat a jelen kedvéért: ez ügyes trükk lett volna. Vagy ez történt, vagy az őrök is be voltak avatva.

Utána Ta Sut és kis csoportját egy intéssel az űrhajó felé küldték, ahol óvatosan végigsétáltak az utastéren, majd bekötötték magukat a plüssborítású ülésekbe. Egyikük sem szólt semmit; nem tudhatták egyértelműen, hogy megfigyelés alatt tartják-e még őket, és már Csiang és Csou sem voltak velük, hogy felvilágosítsák őket a helyzetről. A barátaik búcsúpillantása arról árulkodott, hogy a hallgatás lenne a legjobb. Elég, ha egyelőre csak a tekintetükkel kommunikálnak, a beszéddel pedig megvárják, amíg kiderül, mi folyik itt.

És amúgy sem lett volna túl sok mondanivalójuk. Mindnyájan erre a következtetésre jutottak, megvonták a vállukat, és várni kezdték a felszállás gyorsulását, majd a hazautat.

– Felszállás alatt előre fogunk nézni – mondta Ta Su társalgási hangnemben, angolul, hogy egy ártatlan témával törje meg a csendet. – A taikonauták azt mondják erre, hogy szemgolyóval befelé. Az sokkal jobb a testnek, mint a szemgolyóval kifelé.

– Csak három géről van szó – felelte a nő lekicsinylően. – Az ember ennél sokkal többet is kibír. – Az angol kiejtése tökéletes volt.

– Igen – válaszolta Ta Su. Tetszett neki a nő mély, zengő hangja. Ez a terhes asszony nem hajlandó eltűrni, hogy elítéljék vagy megszégyenítsék a Holdról való kiutasításával, legalábbis a tónusa erről árulkodott.

Fred Fredericks viszont egyszerűen csak letaglózottnak tűnt. Ta Su megszólította: – Olvastam valahol, hogy bizonyos taikonauták akár húsz gét is kibírtak tartós károsodás nélkül.

Fred örömtelen arccal bólintott.

– Mi jóval az alatt fogunk maradni – nyugtatta meg Ta Su, hogy életben tartsa a társalgást. – Ta Su vagyok – mutatkozott be az ifjú nőnek –, ő pedig Fred Fredericks.

– Szólítson Csinek – válaszolta a nő.

Ekkor rájuk nehezedett a gyorsulni kezdő űrhajó nyomása. Elég nagy erővel préselődtek az ülésük támlájába, és Ta Su megfeszítette az izmait, hogy amennyire tud, ellenálljon a nyomásnak. Kinézett a kis ablakon, és azon gondolkozott, vajon elszürkül-e a szeme előtt a látvány, majd ráébredt, hogy a Holdon ezt nehéz lenne megállapítani. Mire a felszállósín végéhez értek, már másodpercenként hat kilométeres sebességgel száguldottak, és a táj sebesen rohant a szemük előtt. A nyomás egyre fojtogatóbban szegezte őket a székükhöz.

Utána a levegőbe emelkedtek, és hirtelen súlytalanná váltak, csak a szíjak tartották őket az ülésükben. Ta Su egy kicsit elszédült a váltástól. – Ehhez kezdek túl öreg lenni – motyogta maga elé.

A fiatalabbakat a jelek szerint más dolgok foglalkoztatták, nem a rosszullét. Mindketten a saját drámájukon rágódtak. Ki tudta volna megmondani, mire gondolnak éppen? Ta Su időnként rájuk pillantott, és látta, hogy ők is óvatosan körbenézegetnek. Mi történhetett velük a Holdon? És mi lesz majd velük, amikor hazaérnek?

Megjelent az űrhajó egyetlen utaskísérője. Mindenkit kisegített a székéből. Ezután némán és idegesen lebegtek az utastérben.

Később, amikor az utaskísérő éppen Csivel beszélgetett, Ta Su odalebegett Fred mellé, és halkan azt kérdezte tőle: – Mi történt magával?

– Nem tudom – vonta meg a vállát Fred, majd elkeseredetten megrázta a fejét. Nagyon úgy festett, hogy nem akar beszélni róla. Az arca teljesen kifejezéstelenné vált. A közös reggelijük alatt, miután megérkeztek a Holdra, kicsit tartózkodónak tűnt, de gyorsan kapcsolt, és éber volt; most megtört benyomást keltett. Erősen küzdött a félelmei ellen. A reggelijük alatt Ta Su arra tippelt, hogy a harmincas évei közepén járhat; most nagyjából tízévesnek látszott. Lerítt róla, hogy szörnyű hete lehetett.

*

A hazaútjuk kellemetlenségek nélkül telt, csak az étkezések és az alvások központozták. Olyan gyorsan szálltak fel a sínről, hogy alig két nap alatt megérkeztek. A Föld eleinte elhanyagolható ütemben közeledett, utána ijesztő sebességgel; egyszer csak már a látóterük felét is betöltötte, és gömbből konkáv ívvé változott át. Utána egyértelmű lett, hogy lefelé tartanak. Alattuk hatalmasra nőtt a világ. Intenzív kékségét az élénk kobaltszínű óceán adta a légkör türkiz kupolája alatt, a két kékség között a felhők megszokott örvényével, amelyeknek a jellegzetes mintázatai mélyen texturáltak és látványosan háromdimenziósak voltak. Az odafelé vezető úton Ta Su nem figyelhette meg ezt a látványt, és most azon kapta magát, hogy mélyeket lélegzik, és a karfákat szorongatja.

Föld, a kék világ, az eleven világ, az emberi világ. Hazafelé tart.

Leültek, és ismét bekötötték magukat. Az utaskísérő elmagyarázta nekik, hogy a leszállás alatt komolyabb nyomásnak lesznek kitéve, mint felszállás közben. A mérnökök többek között azzal gyorsították meg az utat a Hold és a Föld között, hogy kihasználták a földi légkör súrlódásának lassító hatását. Az alapanyagok fejlettségének köszönhetően a lassulás mértékét már csak az emberi szervezet tűrőképessége korlátozta. A hétköznapi civil járatoknál nem tették nagyon próbára ezt a tűrőképességet. Nem lett volna érdemes tartós károsodásokat kockáztatni pár órányi út megspórolásáért. De még így is meg fogják érezni a nyomást.

Beléptek a légkörbe, és azonnal reszketni, majd remegni kezdtek. Menetiránynak háttal ültek, ismét azért, hogy szemgolyóval befelé fogadják a nyomást. Az űrhajó elején lévő, levehető páncél annyira felforrósodott, hogy atomokat dobált le magáról, és a mellettük száguldó levegő lángra lobbant.

Némán tűrték a nyomást. Pár perc magány, azután az űrhajó hirtelen hintázni kezdett egy hatalmas ejtőernyőcsoport alatt, majd beindította a fékezőrakétáit, és lezuttyant a Góbi sivatag űrleszálló homokjára. Az egy gé a lassításuk nyomása után nem is tűnt szörnyűnek.

A személyzet segítségével kiszálltak az ülésükből, majd egyikük nyomában kisétáltak egy újabb beszállófolyosóra. Ta Su egyre súlyosabbnak érezte a Föld megszokott gravitációját, amíg végül nyomasztóvá, sőt, szinte elviselhetetlenné nem vált. Kétsége sem volt afelől, hogy ismét meg fogja szokni, de egyelőre nem érezte benne jól magát.

A beszállófolyosó végén már tántorgott, alig tudott megmozdulni. Olyan nehéz volt! Átmentek egy kétszárnyú üvegajtón, amelynek a másik oldalán emberek várták őket. Négy férfi, három nő. Csi meglátta őket, megtorpant, felszisszent. Ta Sura pillantott, összehúzta a szemöldökét, majd továbbindult. Azonnal körbevették a kint várakozók. Utána a férfiak közül hárman Fredhez léptek, és őt is körbevették. A két fiatalt egyetlen szó nélkül elvezették. Fred még hátranézett a válla felett, és egy elkeseredett, kétségbeesett pillantást vetett Ta Sura. Utána eltűntek.

MI 3.

csonghszin csuhszian tö csuti Az alany visszatérése

Az elemző már régóta figyelte a kínai belső migránspopuláció – amelyet néha szanvunak, vagyis „a három nélkül”-nek, néha tituan zsenkounak, „legalsó népesség”-nek, néha pedig egyszerűen csak si jinek, „a milliárd”-nak neveztek, bár ténylegesen csak félmilliárdan voltak – mozgási mintázatait. És most talált néhány érdekes új mintázatot. Azok az emberek, akiknek a hukouregisztrációja személyazonosságot és földet adományozott azokon a vidéki területeken, ahol születtek, természetesen még mindig nagy tömegben áradtak illegálisan a városokba, ahol az urbánus feketegazdaságban helyezkedtek el. Ez addig nem is marad abba, amíg meg nem születik valamilyen reform. Ezeket az embereket, akik az építőipar nagyjából nyolcvan százalékát és a szolgáltatóipar nagyjából ötven százalékát tették ki, nem védte a törvény, ezért csúnyán kihasználták őket. Amikor az állásuk megszűnt vagy megbetegedtek, haza kellett menniük; csak a bejegyzett lakóhelyükön részesülhettek a vas rizsestál morzsáiból. Amikor az elemző leképezte ezeket az emberi folyamokat, olyannak tűntek, mint a vihar utáni árvíz – hullámokat vertek a gazdasági zivatarok hatására.

Most arra utaló jeleket is látott, hogy azok az emberek, akik a növekvő városokhoz legközelebb eső területeken vannak regisztrálva, otthon maradnak, még akkor is, ha a hivatalos szakmájuk lehetővé tenné, hogy legálisan a városba költözzenek. Ennek feltételezhetően az állt a hátterében, hogy abban reménykedtek, fizetni fognak nekik azért, hogy elhagyják az otthonukat, amelyet bekebelez a város. Vagyis újabban állandó gyűrűk vették körül a leggyorsabban növekvő nagyvárosokat, főleg a Csing Csin-csi megavárost, amely korábban a migráns munkavállalók megbízható forrása volt, de amelyet mostanra állandósított a várakozás. Ezeken a gyűrűkön belül és kívül éppen olyan örvénylőek voltak a mozgások, mint mindig, a kihasználás és a szenvedés heves ellenáramlatai a szannung vejcsi, vagyis a három vidéki krízistényező következtében, amelyekből minden vidéki elvándorlás fakadt: hogy az emberek élete sanyarú, hogy a vidék nagyon szegény, és hogy a mezőgazdaság válságban van.

*

A helyiséget egy hegyi templom harangjának a hangja töltötte be, és az az MI, amelyet I-330-asnak nevezett el, azt mondta Csou Hszüan zengő hangján: – Értesítés.

Már régóta nem szólalt meg, úgyhogy az elemző felült, és ellenőrizte a biztonsági rendszereit. A kínai felügyeleti apparátus, amelyet a nemzetbiztonsági és propagandaminisztérium felügyelt, és amelynek a hatáskörébe tartozott a Cybertér-adminisztráció, a Nagy Tűzfal, a Láthatatlan Fal, a Rendőrségi Felhő és a Láthatatlanok, továbbá a polgári bejelentések és az Éles Szem nevű polgári bejelentőapp, egy olyan valamivé burjánzott, amit a jobb megfigyelőképességű sinológusok „balkanizált panoptikum”-nak neveztek. Vagyis, másképp megfogalmazva: az optikum nem volt pán. Az elemző a birtokában lévő információkból kiindulva határozottan egyetértett ezzel; sőt, elő is segítette ezt a helyzetet. És ennek a balkanizációnak az ismerete előnyökhöz juttatta. Az, hogy elhelyezte az I-330-ast a rendszerben, lehetővé tette, hogy olyan összefüggéstelen és nem folytonos információkhoz jusson, amilyenekből sejtései szerint senki más nem tudott volna ennyit összegyűjteni. Úgyhogy amikor az I-330-as jelentést tett, mindig nagy érdeklődéssel hallgatta.

– Igen? – kérdezte, miután meggyőződött arról, hogy biztonságos kommunikációs térben vannak. – Mi újság?

– A Swiss Quantum Works technikai munkatársa, Fred Fredericks, aki tizenhárom nappal ezelőtt eltűnt a Holdon, ismét feltűnt.

– Hol van?

– A Bajannúr űrrepülőtéren.

– Mi, Kínában?

– Igen. A legutolsó holdi űrsiklóval szállt le, Ta Su felhős műsorvezető és költő kíséretében. A megérkezése után őrizetbe vették a hatóságok.

– Mikor?

– Tíz perce.

– Szép munka.

– Köszönöm.

– Ta Suval a Holdon ismerkedett meg, jól emlékszem?

– Ugyanazon az űrhajón utaztak a Holdra. Ugyanabban a szállodában szálltak meg. Együtt reggeliztek annak a napnak a reggelén, amikor az amerikai és Csang Ja-cu végzetes találkozójára sor került.

– És sikerült megállapítanod, hol járt Fredericks, amikor eltűnt a Holdon?

– Nem.

– Kár. Kérlek, folytasd a nyomozást! És amikor ismét előkerült odafent, nem tudod, ki hozta össze Ta Suval?

– De. Csiang Csienkuo, a holdi rendőrfelügyelő és a Holdi Személykoordinációs Munkacsoport vezetője, a Petrov-kráteren lévő állomás főnöke.

– Mesélj nekem erről a Csiang felügyelőről.

– Csiang a pekingi rendőrkapitányság egyik vezetője volt, mielőtt 2039-ben a Holdra küldték. Azóta is a Holdi Személykoordinációs Munkacsoport vezetője, időnként rövid időre visszatér Pekingbe. Eddig ötször szállt fel és tért vissza. A Holdon huszonhárom komolyabb bűncselekményt oldott meg sikeresen, nyolc esetben nyomozott sikertelenül, és negyvenöt vitás kérdésben közvetített. Két hónappal ezelőtt felkérte a Fegyelmi Felügyelet Központi Bizottsága, hogy keresse meg és küldje vissza a Földre Csan Kuo-liang lányát, Csan Csit, aki civil minőségben utazott a Holdra hat hónappal ezelőtt, és tűnt el öt hónapja.

– Szerintem erről értesítettél annak idején.

– Igen. Csan Csi az egyik érintett személy, akivel kapcsolatban azt kérted, hogy értesítselek a róla szóló hírekről. Csan Kuo-liang lánya. Csan Kuo-liang a pénzügyminiszter és a Politbüro Állandó Bizottságának a tagja. Őt nevezted nagy tigrisnek.

– Igen. Elmondanád, mi van most Csan Csivel?

– Igen. Ő is a Bajannúr űrrepülőtéren volt. Ő is Ta Su csoportjával utazott.

– Mi?! És ezt csak most mondod?

– Igen, most.

– Ide figyelj, I-330! Arra kértelek, hogy legyél nagy szemgolyó, de egyelőre inkább csak kis szemgolyó vagy. Nagyon szeszélyesen viselkedsz. Jegyezd meg: amikor két érintett személy találkozik, értesítést kérek! Ez egy állandó utasítás.

– Kilencvenhét ilyen találkozást látok az elmúlt egy hónapban.

– Nem baj, akkor is értesíts. Ezek fontosak.

– Te határozod meg nekem, mi a fontos.

– Tudom. Csak folyton elfeledkezem a naivitásodról. Az általános intelligencia azt a képességet jelenti, hogy valaki össze tud rakni különböző körökből származó információkat, és új érdeklődési szintéziseket hoz létre ezekből a kombinációkból. De úgy tűnik, ez neked nem megy túl jól.

– Én csak olyan műveleteket tudok végrehajtani, amelyekre beprogramoztak.

Az elemző felsóhajtott. – Én arra programozlak, hogy fejleszd a saját műveleteidet. Általános intelligenciára programozlak.

– Az általános intelligencia meghatározása gyenge.

– A te esetedben a keresőmotorok eredményeinek a hasznos kombinációját értem alatta.

– A hasznosságot sokféleképpen meg lehet határozni.

– Rendben, fogd már be a szádat! Elismerem, hogy az általános intelligenciát nem ismerjük túl jól, és nem tudjuk pontosan leírni sem emberekben, sem a gépekben. De próbáljuk meg egy kicsit jobban irányítani a tiédet. Egyelőre ásd bele magad az összes általad elérhető rendszerbe, és próbáld meg nyomon követni ezt a két fiatalembert. Remélem, most, hogy Csan Csi ismét felbukkant, nem veszítjük szem elől megint.

– Úgy tűnik, ebben nem csak te reménykedsz. Sokan mások is nyomon követik, úgy látom.

– Ez természetes. Ő a legtevékenyebb uralkodói sarj. És nem olyan értelemben, ami a kiszámíthatóságot segítené elő. Ne hívd fel magadra a többi követő figyelmét. Derítsd fel, hol a lány, ha tudod, és listázd a követőit. És továbbra is próbálj általánosítani! Kísérletezz a műveletekkel, próbálkozz kombinációkkal, alkalmazz tanulóalgoritmusokat, ennek megfelelően finomítsd a kereséseket, és majd meglátjuk, mi lesz.

– Így fogok tenni.

HATODIK FEJEZET

liangce csiucsan

Összefonódás

Fred, miközben elvezették, hátrapillantott a válla felett Ta Sura. Ta Su döbbentnek tűnt. Fred érezte, hogy kezek szorítják a felkarját éppen olyan erővel, mint magának a Földnek a gravitációja, amely a padló felé húzta és eleséssel fenyegette.

A félelem kiváltotta adrenalinlöket talpon tartotta, de éppenhogy csak; a térde minden egyes lépésnél megrogyott. Ismét őrizetben! Ne! Bár valójában soha nem is került ki igazából az őrizet alól. Tehetetlenül nézte, ahogy Ta Su eltávolodik tőle.

Az őrzőik a fiatal kínai nővel, Csivel együtt vezették el, akit szintén őrizetbe vettek. Miközben végigsiettek egy üres folyosón, Csi Fred bal oldala mellé került, majd belekarolt. Ez megdöbbentette a férfit, aki rá se pillantott a Földre vezető útjuk alatt.

A lány most azt lehelte neki angolul: – Ne mondjon nekik semmit. Azt fogom mondani, hogy maga az apa.

– Kicsoda?

A nő oldalba könyökölte. – A kisbabám apja.

– Miért?

– Hogy összezavarjam őket. Csak maradjon csendben.

Fred erre képesnek érezte magát. Hosszú, szürke folyosókon vezették őket végig, amelyek a gravitációjukat leszámítva nagyon hasonlítottak a földi alagutakra. Végül betaszították őket egy szobába, még éppen idejében; a rövid séta teljesen kimerítette Fredet. Lerogyott egy padra. A fiatal nő mellé ült.

– Maga miért van itt? – kérdezte halkan.

– Nem tudom. És maga?

– Mert terhes vagyok.

– Az tilos?

– Igen. Ott illegális teherbe esni. Nem beszélve arról, hogy ostobaság.

– Mert, miért?

A nő rámeredt. – Gondoljon csak bele – javasolta. Nagyon gyakorlottan beszélt angolul, enyhe brit akcentussal vagy a britre hasonlító kiejtéssel.

Fred elgondolkozott. Lehet, hogy a magzatnak rosszat tesz, ha a Holdon fejlődik ki; lehet, hogy odafent népességszabályozás van. Nem tudott eleget ahhoz, hogy eldöntse. – Akkor miért tette?

A nő vállat vont. – Hibáztam.

– Sajnálattal hallom. – Fred a csukott ajtóra mutatott. – És most?

– Ki fogom szabadítani innen magunkat.

– Tényleg?

– Majd meglátjuk. Megpróbálom. Csak maradjon velem.

Az ajtó kinyílt, és két férfi meg egy nő lépett be a helyiségbe.

Csi kínaiul kezdett beszélni, halkan, de kitartóan. A három újonnan érkezett először kifejezéstelen arccal hallgatta, de utána a két férfi összeszorította a száját, és idegesnek kezdett tűnni, a nő arca pedig elvörösödött. Fred elgondolkozott azon, mit mondhatott vajon Csi. Utána a három látogató aggodalmasnak kezdett látszani. Nem néztek egymásra. Fredben felmerült, hogy esetleg megpróbálhatna veszélyesnek kinézni, de ez nem állt módjában. Sokkal könnyebbnek bizonyult számára az aggodalmas arckifejezésük tükrözése.

Végül az egyik férfi felemelte a kezét, és mondott valamit, egyértelműen azzal a céllal, hogy elhallgattassa Csit. De a lány nem hallgatott el. Majd pár perccel később mégis, egy hangsúlyos és határozott kijelentést követően. A hangja végig csendes maradt, de gyorsan és nagy beleéléssel beszélt, olyan hanglejtéssel, mintha valami olyasmiről oktatná ki őket, amit eleve tudniuk kéne.

A fogvatartóik kivezették őket a helyiségből egy folyosóra, majd le egy repülőtérre, és fel egy kisrepülőre. Mindnyájan bekötötték magukat, és tíz perccel később fel is szálltak. A holdi leszállás után Frednek lassított felvételnek tűnt az egész, még amiatt is aggódni kezdett egy pillanatra, hogy túl lassan mennek ahhoz, hogy a levegőbe emelkedjenek. De a repülőgép a megszokott módon szállt fel, és utána már csak bozótos, meredek hegyeket láttak.

– Sikerült? – kérdezte Fred Csitől.

– Nem tudom biztosan – válaszolta a lány. – Lehetséges. Ki fog derülni.

*

Nagyjából három órával később a gép leereszkedett egy hatalmas fényváros felett egy repülőtérre, amely addig nőtt leszállás közben, amíg szinte a látóhatárig nem ért. A gépük átgurult egy másik kifutópályára. Végigvezették őket egy repülőtéren, amely arra a repülőtérre emlékeztette Fredet, amelyről jöttek: hatalmas acélvázas termek, üvegfalak – minden óriási, végtelenül gyakorlatias és komor.

Egy oldalajtón át megkerülték velük a vámvizsgálatot, utána pedig továbbintették őket az őrök, akik elszántan igyekeztek tudomást sem venni róluk. Át a csomagkiadón, majd ismét egy zárt oldalajtón. Majd fel egy kisbuszra. Beültek a hátsó ülésre, és bekötötték őket egymás mellé. Az a három ember, aki az űrrepülőtérről idáig kísérte őket, benézett a kisbuszba, majd hátraléptek. A busz elindult. Úgy tűnt, mintha önvezető lenne; az elöl ülő férfi egyszerű ellenőr vagy biztonsági őr benyomását keltette. Már alkonyodott. A világ fényszórók és féklámpák csíkjaivá egyszerűsödött.

Csi előrehajolt, hogy beszéljen az idegen férfival. Úgy hallatszott, mintha kérdezgetné. Az őr nem válaszolt.

– Hova megyünk? – kérdezte Fred.

A lány nem fáradt a válasszal.

Besoroltak a forgalomba, lelassultak. Fred kibámult az ablakon. Már háromszor is járt Pekingben hivatalos úton, most mégsem tudta megállapítani, hogy ott vannak-e, vagy valahol máshol.

– Mit mondott nekik?

– Részleteztem, mekkora bajba kerülhetnek.

– És?

– Szerintem most meg akarnak szabadulni tőlünk.

– Megszabadulni? Ez rosszul hangzik.

– Majd meglátjuk.

– Ne ugorjunk ki? – Éppen várakozni kezdtek a forgalomban.

– Be vagyunk zárva.

– Szóval úgy gondolja, ez a fickó majd elenged minket?

– A furgon, de igen. Szerintem ő csak azért van itt, hogy ellenőrizze, minden rendben megy-e.

Fred vállat vont. – Legyen úgy.

– Igen.

Egyórányi indulás-megállás következett a dugóban. Majd az egyik táblán angol felirat is volt a hatalmas kínai írásjelek alatt: Második körút. Átkeltek a széles kereszteződésen. Csi ismét beszélni kezdett az őrhöz.

Végül megálltak. Az őr mondott valamit, az ajtózárak kattantak.

– Jöjjön! – szólalt meg Csi.

– Mi történik? – kérdezte Fred.

– Csak jöjjön utánam!

*

Kiszálltak a furgonból, és átkeltek az úton, majd odasétáltak egy kicsi, régi kőhídhoz, amely egy keskeny patak felett húzódott, egy kőfalú csatorna mélyén. A vízfolyás melletti járdán rengetegen andalogtak a hűvös, csillagos éjszakában. Csi minden egyes klub üvegfalán benézett menet közben. Odabent kis együttesek zenéltek a zsúfolt nézőközönségnek. A szórakozóhelyek éttermekkel váltakoztak, amelyekben minden asztalnál vendégek mélyedtek a gőzölgő ételükbe és a beszélgetésbe. Csi az éttermek felé eső oldalán tartotta Fredet, és lehajtott fejjel gyalogolt. A legtöbb bejárat felett biztonsági kamerák figyeltek.

Fred észrevette, hogy a járdát szegélyező göcsörtös, vén fák ágain is ugyanilyen kis fekete dobozok lógnak, mintha gyümölcsök lennének.

– Hova mehetnénk? – kérdezte zavartan.

– Ismerek egy gofris büfét – válaszolta a lány.

– A kamerák nem fogják felismerni?

– Ezekben a kamerákban hamis felvétel forog.

– De hogyan tudják ezt megúszni?

– Ajándékokkal. Vannak emberek, akik nem akarnak látszódni, és vannak emberek, akik ajándékokért cserébe hajlandóak elintézni, hogy ne látszódjanak.

– Milyen messze vagyunk?

– Egysaroknyira.

– Remek. Szóval, nézze, mi történt? Miért hagytak minket elmenni?

– Mert megijedtek. – Csi komoran felnevetett. – Senki nem akarja, hogy nála találjanak engem. Azért túl nagy árat kellene fizetniük. Ezt mondtam azoknak az embereknek. Emlékeztettem őket arra, hogy mi történne, ha náluk találnának meg az apám emberei. – A tekintete elsötétült.

Fred megborzongott. Hirtelen megértette, hogy a társa egy másik világhoz tartozik. De Csi ekkor ránézett, és ismét felnevetett. – Senki nem szeret arra gondolni, hogy valami öreg Ming-kori inkvizítor elrabolja a családját.

– Mert ez megtörténhet?

– Miért, azt hiszi, hogy manapság már nem kínoznak embereket? Maga nem amerikai?

– Ezt hogy érti?

A lány egy darabig csak bámulta. Utána azt felelte: – Úgy tűnik, nagyon ért a szemethunyáshoz.

– Ezt nem tudom.

– Az látszik.

– De azt észrevettem, hogy megijesztette őket.

– Nem volt nehéz. Senki nem akar keresztbe tenni az apámnak.

– Mert nagy hatalmú?

– Mi az, hogy! És nincs egyedül. Bár ő is hozzá van szokva, hogy eléri, amit akar. De a biztonsági emberei és a csúcson lévő biztonsági apparátus nagyon veszélyes emberekből áll.

– Ezért ment a Holdra?

– Igen, szükségem volt egy kis távolságra. És bejött. Ott pedig a saját biztonsági embereimet is leráztam. Az sokkal nehezebben ment, mint ezektől megszabadulni, akik most fogva tartottak minket.

– Maga ért a szökéshez?

– Eléggé. Legalábbis nagy gyakorlatom van benne.

– Hogyhogy?

– Egy svájci börtönben nőttem fel.

– Egy svájci börtönben? – visszhangozta Fred döbbenten.

– Egy bentlakásos iskolában – magyarázta a lány azon mosolyogva, hogy Fred mennyire szó szerint vesz mindent. – Nagyon biztonságos volt.

– De maga mégis kijutott onnan.

– Háromszor.

– Lenyűgöző.

– Hát, mindháromszor el is kaptak.

– Szerintem mostanában nehezebben lehet megszökni bárhonnan – kockáztatta meg Fred. – Ahogyan itt is. Mindenütt biztonsági kamerák vannak.

– De a felvételeik különböző helyekre kerülnek. Ez egy balkanizált rendszer.

– Mi van, ha ezeknek a kameráknak a felvétele rossz helyre kerül?

– Éjszaka nem készítenek olyan jó felvételt. Csak azok, amelyek járásmód alapján azonosítják az embert, úgyhogy másképp kell mozogni.

– És ez meddig működhet?

– Nem túl sokáig. De van pár barátunk, akik segíthetnek nekünk.

– Nekünk? – kérdezte Fred. – Maga segít nekem?

Csi megtorpant, úgyhogy ő is megállt. A járdát nézte, miközben a lány őt méregette.

– Csiang elmondta, mi történt veled – váltott Csi tegeződésre. – Úgy vettem ki, arra használtak, hogy megölj valakit. Vagyis ha azok, akik erre használtak, ismét megtalálnak, valószínűleg megölnek.

– De én nem emlékszem semmire.

– Ezt ők nem tudják.

– Nem tudnál… nem tudnál elvinni az amerikai nagykövetségre?

– Ott fognak keresni először. És engem is. Tudják, hogy együtt voltunk, amikor elengedtek minket, úgyhogy biztosan megfigyelik a nagykövetségedet.

– És egyedül nem mehetnék oda? – vetette fel Fred.

– Képes lennél rá?

A férfi bizonytalanul körülnézett. Csi az arckifejezése láttán felnevetett.

– Nem – válaszolta. – Nekem kellene elvinnem téged oda. De nekem el kell rejtőznöm. Szóval, ha magad akarsz odamenni, csak rajta. Csináld! De ha velem maradsz, el tudlak bújtatni. Így nem akadnak a nyomodra, és ha a barátaim kinyomozzák, hogy ki akart bajba keverni, az segítene rajtad. Talán még rajtam is. Akkor lenne a kezemben valami.

– De én nem emlékszem semmire!

Csi felsóhajtott. – Ezt ők nem tudják. Ne már, gondold csak végig!

– Hogy érted, hogy lenne valami a kezedben? – próbálta Fred felvenni a fonalat.

– Egy ütőkártya. Mindenki egymással verseng, és bármilyen ütőkártya segíthet. És mindeközben még el is rejtenélek! Szóval, ha jössz, akkor gyere.

Fred úgy érezte, ránehezedik a földi gravitáció. Össze volt zavarodva, nem tudta, mit gondoljon. Általában úgy érezte, a világ egyfajta szuperpozícióban van, és a döntések hullámösszeomlására vár, de ez a hasonlat most gyomorszájon vágta. Igen, a világ a lehetőségek köde, és igen, az ember részigazságokat is csak úgy deríthet ki, ha eldönti, mihez fog kezdeni. És most eljött a döntés ideje.

– Hova is megyünk?

– Először is egy gofribüfébe.

– Ami hol van?

A lány rá sem nézett, az utcát figyelte. Majd megragadta a kezét, és maga után húzta, mint egy csökönyös kisgyereket. Újabb bárok és éttermek mellett mentek végig, majd bekanyarodtak egy sötét sikátorba – egy hutongba, tippelt Fred, egy régimódi pekingi lakóutcába, ahol legfeljebb egy autó fér el jó esetben. Alacsony, szürke cserepes, a szélüknél felkunkorodó háztetők – minden mohos, poros, régi. Hatalmas piros ajtók óriási vaskopogtatókkal a sikátort szegélyező kőfalakba mélyesztve. Egy kamerát sem látott, bár persze akárhol el lehet rejteni egy apró kamerát, és valószínűleg meg is tették.

A hutongból egy újabb széles, forgalmas autóúthoz értek ki. Teherautók és személygépkocsik tengere áramlott előttük, mindegyik csendben zümmögve, és csak en masse, csapatosan keltve zajt, mint egy hatalmas hűtőszekrény vagy méhkas. A csuklós buszok külön sávot kaptak, olyannak tűntek, mint a szárazföldi tengeralattjárók. Elképesztő volt látni, ahogy ennek a sűrű forgalomnak a közepén makacsul tekernek a biciklisták. Csi bevezette Fredet két épület közé, majd át egy olyan széles utcán, mint két amerikai autópálya, miután hosszan vártak a gyalogosok zöld jelzésére. Utána ismét egy keskeny utca következett, és Fred igyekezett megnyújtani a lépteit, ahogy Csi javasolta. Ettől esetlenné vált, rángatta a lány a kezét. A súlyos gravitáció, a mérgezés utóhatása, vagy a kettő együtt egyre jobban megviselte.

Csi végül behúzta egy kétszintes, üvegfalú étterembe; a belső része kiöblösödött, hátul egy kis nyitott galériával, ahonnan mindent látni lehetett. A tágas, levegős tér tele volt régi csillárokkal, amelyek különböző magasságból lógtak le; a legnagyobb részük antik kristálydarabnak tűnt, de akadt néhány méretes fagyűrű, fekete üvegmobil és poros diszkógömb is. Így, együtt, nagy tömegben furcsamód elegáns benyomást keltettek.

Csi mondott valamit a fiatal ajtónálló nőnek, aki láthatóan megdöbbent, majd hátrasietett. Utána felmentek a széles üveglépcsőn a galériára, ahol leültek egy hosszú asztal mellé. Az étteremben bárki láthatta őket, aki felpillantott, és e miatt a kiszolgáltatottság miatt Fred még kevésbé nézett az emberekre. Csi rendelt egy pincérnőtől, majd, amikor megérkeztek a gofrik, zöld szirupot öntött a sajátjára, és enni kezdett. Fred a juharszirupot és a tejszínhabot választotta; hirtelen farkaséhesnek érezte magát. Gondolkozni próbált, de kudarcot vallott.

– Te nem érzed a gravitációt? – kérdezte a lánytól.

Csi bólintott, nyelt. – Elég rossz – ismerte be.

Az asztal, amelyhez leültek, hosszú volt, és sokszemélyes. Nagyjából fél órával később letelepedett melléjük egy fiatal pár. Csi ügyet sem vetett rájuk, folytatta az evést. Utána kínaiul kezdett beszélni, mintha bemutatkozott volna, és egy darabig csak csacsogtak, a jelek szerint lényegtelen apróságokról. Mintha csak udvarias akarna lenni az asztaltársaikkal. Lehet, hogy Pekingben ez a szokás, gondolta Fred. Az emberek a tömeg ellenére barátságosnak tűntek. Vajon ez csak Pekingre jellemző, vagy Kínára általánosságban? Azt, hogy idegenek csak úgy szóba elegyedhetnek, csodálatosnak találta.

Másrészt viszont Fred egyszer csak észrevette, hogy a két ember, akikkel Csi társalog, bár idegenként viselkedik, de konkrétan reszket egy kicsit. És hirtelen az ideges örömük is feltűnt neki. Csak futó pillantásokat vetettek oldalt Csire, mintha attól tartanának, hogy a látványa kiégeti a retinájukat. Ez mit jelenthetett? Ki ez a lány?

A fiatal pár mindkét tagja elővett egy-egy csuklómonitort. Aztán a nő odatartotta a sajátját Fred arca elé, és úgy tűnt, mintha lefényképezné, majd bedugta a kabátzsebében lévő kis dobozba. Utána a két csuklómonitort áttolta az asztalon Csinek, aki felmarkolta és zsebre vágta őket, majd váratlanul felpattant, mondott valamit, és kivezette Fredet a csillárok felhőjén át az utcára. Amennyire Fred látta, fizetés nélkül távoztak. Erre rá is kérdezett Csinél, miközben sietős léptekkel haladtak egy újabb zsúfolt járdán, de a lány csak türelmetlenül megrázta a fejét. – A barátaim kifizetik – vágta rá.

– Szóval ők a barátaid voltak?

– Igen. Megszervezik a vonatutunkat.

– Vonat?

– Már mondtam. El kell jutnunk egy jó búvóhelyre.

– Ők miért nem voltak úgy megijedve, mint azok, akiket rávettél, hogy elengedjenek minket?

– Lehet, hogy meg voltak.

– Akkor miért segítenek neked?

– Ugyanahhoz a csoporthoz tartozunk. Együtt dolgozunk. – Csi kíváncsian Fredre nézett. – Te nem dolgozol együtt más emberekkel?

– De.

Frednek el kellett gondolkoznia ezen, miközben követte a lányt a járdán, a széles, poros lombok alatt. A munkaadói ellátták gondolkoznivalóval és elvégzendő feladatokkal, ő pedig megtette, ami tőle telt. A főnökei elfogadták az erőfeszítései eredményét, és újabb megpróbálandó feladatokat adtak neki. Fred gyakran ötletelt a kollégáival, kommentálta a munkájukat, és időnként egy-egy kvantumtelefon beüzemelését is rábízták, leginkább akkor, amikor a többi szakember elfoglalt volt, de alkalmasnak mutatkozott a feladatra, és el is végezte. A lány vajon erre gondolt, amikor azt kérdezte, nem szokott-e más emberekkel dolgozni? Ezt nem tudta biztosan.

Az utcák még mindig zsúfoltak voltak, noha már késő estére járt, és a Hold ott ragyogott a nyugatról szállingózó felhők között. Lehetetlennek tűnt elhinni, hogy pár napja még ott tartózkodtak azon a fehér gömbön, amelynek a fénye most lehullott a pároktól és kis családoktól nyüzsgő üzletsorra. Szép nyári este volt. Odaértek egy kanyargós csatornához, ahol a Hold fénye ezüsthidat vetett a fekete vízre.

– Ez régen a kettes körgyűrű egyik szakasza volt – magyarázta Csi, miközben továbbsiettek a csatorna mellett. – Azelőtt pedig egy folyó, ami a nagy csatornához vezetett. Ez a rész mostanra ismét csatornává vált.

– Jól néz ki.

Csi megállt egy pillanatra, és lenézett a vízre. – Néhány csatornát máshol is helyreállítottak a Nagy Pekingi Mozgalom révén. Liang Sze-cseng örülne a dolognak. Ő harcolt a csatornákért, de sikertelenül.

– Tényleg szép.

– Nem csak a szépségről van szó. Gyerekkoromban egyszerűen mérgezően hatott az itteni élet. A levegő napközben feketének látszott, éjszaka fehérnek. Szinte rágni lehetett. Érződött, ahogy felfalja az ember szemét. Rengetegen belehaltak. Úgyhogy megtisztították. Választani kellett, hogy létrehozunk egy új Kínát, vagy meghalunk.

Fred ránézett az arcára a Hold fényében, és megpróbálta megfejteni az arckifejezését; büszke, de melankolikus? Keserű? Soha nem értett túlzottan az emberi érzelmekhez, de most, a körülmények súlya alatt még zavarosabbá vált minden a fejében, úgyhogy reménytelennek találta a próbálkozást. – Miért menekülsz megint? – kérdezte.

– Akarok ezt-azt – válaszolta Csi.

Oké, ez tényleg reménytelen. Fred feladta. Hosszú ideig ácsorogtak a fal mellett, olyan sokáig, hogy a Hold végül már teljes egészében annak az ágnak a nyugati oldaláról sütött le rájuk, ami korábban kettészelte.

– Várakozunk valakire – találgatott Fred.

– A megfelelő vonatra.

– Ami hova fog menni?

Csi nem válaszolt. Fred magába fojtotta a többi kérdését, megpróbált megelégedni a lány látványával. A pekingi óvárosi éjszaka váratlan szépségének a része. A korábbi látogatásai alkalmával csak a hatodik körgyűrűn kívüli részekben járt, ahol a felhőkarcolók és az ipari parkok voltak túlsúlyban. Most, a fák közé lógatott papírlampionok között, amelyeknek a fénye visszatükröződött a mozdulatlan vízről, a papírsárkány mellett, amelyet a csatorna falára helyezett kősárkányhoz kötöztek, úgy érezte, mintha a legendák Kínájába repítették volna.

Csi a csatorna túlpartját nézte.

– Mi a baj? – kérdezte Fred.

– Ott egy csaojangcsüncsong – válaszolta a lány.

– Az rendőrt jelent?

– Nem, csak egy közönséges embert, aki önkéntes polgárőri munkát végez. Ezek a csuklómonitorukban lévő applikáció segítségével adnak anonim tippeket a rendőrségnek.

– Honnan tudod?

– A szemüvegéből. Gyere, ölelj meg!

Odalépett Fredhez, és a vállára hajtotta a fejét. Fred döbbenten belehajolt a hajába, beszívta az illatát. Jázminos vagy valamilyen más virággal illatosított sampon halvány illatát érezte.

– Nem fogja észrevenni, hogy kiszúrtad? – dünnyögte mintegy romantikusan Csi hajába. Érezte a lány mellét a mellkasán, a terhes hasát, és a karját is, ami a vállára és a nyaka köré fonódott. Érezte a melegét.

– Nem tudom – felelte Csi fojtott hangon. – Szeretnék elmenni innen, arrafelé, amerre a hátam van. Fordulj meg, hogy te legyél a csatorna felőli oldalon, és támogass.

Megfordult, Fred pedig fölé hajolva és semmiségeket dünnyögve követte az utasításait. – Nincs nyugati neved? – kérdezte halkan. – Amit az iskolában használtál, vagy ilyesmi?

– Charlotte – válaszolta a lány.

– Charlotte – visszhangozta Fred, majd beszívta a nevet, mint egy varázsigét, miközben végigsiettek a csatorna mentén. Amennyire csak tudott, Csi fölé hajolt; a lány irányította a lépteit, ő kerülte ki vele a feléjük tartó embereket. A csatorna végénél jobbra fordultak, és miután bejutottak a keskeny, sötét utcába, felgyorsították a lépteiket, és végül futva értek oda a következő kereszteződéshez, kéz a kézben. Itt is Csi vezette Fredet, először jobbra húzta, utána balra, majd végül ki egy kanyargós utcára. A halvány utcai lámpák a Holddal versenyeztek abban, hogy melyikük tud sötétebb árnyékokat vetni.

Odaértek egy épülethez, ami olyan hatalmas volt, hogy legalább három-négy háztömbnyi helyet elfoglalt. – Várnunk kell – pillantott Csi a csuklókijelzőjére. – Tizenöt percet.

– Szerintem nem követtek minket.

– Azt nem lehet tudni. Én fel vagyok csipezve, és meg kell várnom, amíg a barátaim változtatnak ezen.

– Mármint a csipen? – kérdezte Fred értetlenül.

– A vasútállomás adatain, ami regisztrálta a csipet.

A lány fintora elégnek bizonyult ahhoz, hogy Fred torkára forrassza a további kérdéseket, legalábbis egyelőre. Azt az arckifejezést, ami időről időre végigsuhant Csi arcán, kicsit ijesztőnek találta.

A vasútállomás változatos zajok forrása volt: hangos sziszegéseké és süvítéseké, továbbá olyan zümmögéseké, mint egy erőműé. Mindezt emberi hangok óceánhulláma kísérte, illetve gyakran felhangzó harangszó. Csi végül megfogta Fred kezét, és felcsatolta rá az egyik csuklómonitort, amelyet a barátaitól kapott.

– Ideje indulni – mondta. – Te velem vagy, úgyhogy majd én beszélek.

– Mi lesz, ha angolul kérdeznek tőlem valamit?

– Akkor válaszold nekik azt, hogy velem vagy! – vágta rá a lány, majd elvonszolta.

*

Fred úgy vette észre, hogy a vasútállomást teljesen körülveszik más épületek; a vonatok a föld alól indultak, és oda érkeztek. A hatalmas épület keleti oldalán elterülő új szárny poszterei azt sugallták, hogy egy hiperhurok-terminálról van szó. Ezt Csi is megerősítette, és hozzátette, hogy a vonatok nagyon gyorsak. Megnézte Fred csuklómonitorát, és tájékoztatta, hogy William Janney-nek hívják, majd határozott léptekkel kivezette az állomás túloldalán lévő, széles ajtón, ahol beálltak a biztonsági ellenőrző kapuhoz vezető sorba. Fred aggódni kezdett a csip miatt, amely a lány testében rejtőzött valahol. Vajon minden kínai állampolgárt becsipeznek, vagy Csi különleges? Valahol hallotta, hogy a kínaiaknál különböző állampolgársági fokok vannak, olyanok, mint a hitelkategóriák, csak átfogóbbak. Még soha nem kellett ilyesmik miatt aggódnia; mindig is törvénytisztelő polgár volt, akinek nincs mit rejtegetnie. Semmi értelme nem lenne belelapozni egy olyan könyvbe, amelynek nincsenek lapjai. De most már voltak.

Nagyot nyelt, és lehajtott fejjel, feltűnőnek érezve magát beállt Csi mögé. Soha nem szerette, ha képtelen hatást gyakorolni valamire, ami persze azt jelentette, hogy nagyon sok mindent nem szeretett, de ezt a helyzetet különösen kellemetlennek találta.

Végül odaértek a biztonsági kapuhoz, és anélkül átsuhantak rajta, hogy az őrök rájuk pillantottak volna. Továbbhaladtak az állomás hatalmas központi csarnokán át, az üresség katedrálisszerű terébe, amelyet mind a négy oldalról zsúfolt üzletsorok vettek körbe galériákon. Csi elhúzta Fredet a jegypénztárak és a kioszkok előtt, amelyekben mindent meg lehetett venni, amire egy utazó csak vágyhat, majd felmentek egy peronra az épület túlsó végében. A peron mellett egy vonat várakozott, és ismét be kellett mutatniuk a csuklókijelzőjüket. Csi mondott valamit az ellenőrnek, aki egy szigorú, idősebb nő volt, és aki felengedte őket a vonat keskeny belső folyosójára.

Odabent minden ósdi volt, és ütött-kopott. Ez egy lassú vonatnak tűnt, olyannak, amely emberek millióit szállítja el több millió kilométerre, és mindennek ellenére még mindig bírja. A szegény emberek vonatának látszott. Átmentek egy olyan vagonon, amelyben az ülések közös térben helyezkedtek el, majd átkeltek a következőbe, ahol külön alvófülkék sorakoztak, és mindegyik olyan keskenyre készült, hogy az emberek csak oldalazva tudtak bebújni az ajtajukon. Csi odatartotta a csuklómonitorát az egyik elé, és amikor meghallotta a zár kattanását, betolta az ajtót, és oldalvást fordulva belépett rajta. Fred követte. Odabent, az ajtó nyílásának fenntartott üres hely mögött egy apró, alacsony ágy töltötte be az egész fülkét az ablakhoz vezető keskeny folyosót leszámítva. Az ablaknál két alacsony szék állt egymással szemben. A berendezés minimalista volt, de ahhoz képest, amit a vonat többi részében láttak, fényűzőnek hatott.

Leültek a két székre, és kinéztek az ablakon. A sötétben nem igazán láttak semmit a saját tükörképükön kívül. Az a másik pár fáradtnak nézett ki, és aggodalmasnak.

– Úgy tűnik, a barátaidnak sikerült átjuttatniuk minket – jegyezte meg Fred.

– Eddig minden rendben – válaszolta a lány. – Majd leszállás után kiderül.

– És az soká lesz? – kérdezte Fred. Utána, amikor Csi nem válaszolt: – Biztosan nem árulhatod el, hova megyünk?

– Sekouba – érkezett a válasz.

Frednek fogalma sem volt, hogy az hol van, mint azt Csi minden bizonnyal előre tudta.

– Átmegyek az étkezőkocsiba, és hozok nekünk enni – mondta a lány. – Te maradj itt, amíg vissza nem érek, rendben?

– Rendben.

Miután kiment, Fred még inkább aggódni kezdett, ami meglepte, mert úgy gondolta, hogy már elérte a plafont ezen a téren. Semmi nem ment rendben azóta, hogy Csang kormányzó a karjába omlott. Ezt az emlékszilánkot üres foltok előzték meg és követték, majd homályos képek arról, ahogy magához tér, és ismét elájul. Kétségkívül hatalmas rések tátongtak a Holdon töltött napjairól szóló emlékeiben. Ezt ijesztőnek találta. A rések és az emlékei is nagyon baljósnak tűntek. Az is rossz volt, hogy nem érti a kínait. A segítségére siető amerikaiak hiánya is űrként tátongott benne. Az, hogy váratlanul egyik helyről a másikra viszik bilincsben vagy egy hordágyhoz szíjazva; hogy még ennél a fülkénél is kisebb helyekre zárják be: mindez szörnyű volt. Kicsit reszketni kezdett. Még mindig gyorsabban történt minden, mint ahogy fel tudta volna dolgozni, és komoly erőfeszítésébe került elnyomni a lelkét alattomosan behálózó rettegést.

Mivel ez az egész még mindig csak egy kicsit tűnt valóságosnak számára, talán jobban kezelte, mint egyébként tette volna. Az adott pillanatra koncentrált; megfigyeléseket végzett; további megfigyeléseket végzett; és így csinálta végig egyik napot a másik után, amilyen jól csak tudta. Ez a hozzáállás most hasznára vált. És azt is észrevette, hogy Csivel lenni nem olyan rossz, mint a Holdon raboskodni. A lány a semmiből bukkant fel, morcos arckifejezéssel lépett be abba a helyiségbe, ahol őt tartották, rákiabált az őrökre, szinte észre sem vette, hogy ő is ott van; és ezután minden megváltozott. Mindkettőjüket kivezették abból a szobából, ismét találkozhatott Ta Suval, majd hazaküldték a Földre, a leérkezését pedig ez a furcsa utazás követte. Felderengett benne, milyen érzés volt Csi testét ölelni, hogyan illatozott a haja. Az a nagyvilági, mindentudó, elszánt tekintete, amelyben váratlanul lángolt fel a harag. Nem az érdekes volt a legjobb szó arra, ami éppen történt vele; az érdekesnél többnek és rosszabbnak tűnt. De legalább nem volt unalmas; márpedig azok a szobák a Holdon nagyon unalmasak voltak. Egyszerre unalmasak és félelmetesek, noha egészen eddig nem is tudta, hogy létezik ez a kombináció. Most viszont már igen.

Éhes volt. A földi gravitáció megtette rá a hatását. A füle halkan zúgott, még mindig kábultnak érezte magát, és amikor kinyújtotta a kezét, látta, hogy remeg.

Csi két doboz, csirkedarabokkal megrakott szecsuani tésztával tért vissza. Továbbá pár zacskó mandulával és néhány műanyag palackos vízzel. Szótlanul megvacsoráztak, az üres dobozokat a földre tették.

Csi tisztára nyalogatta az evőpálcikáját, majd az egyiket végigmérte, és hosszában kettétörte. Utána hegyesre rágcsálta a végét. Egyfajta bambusztűt kapott.

– Oké – nyújtotta oda Frednek. – Ki kell bányásznod belőlem azt a csipet.

– Mi?!

– Jól hallottad.

– De ezzel?

– Nincs jobb eszközünk. Vettem nekünk fogkefét és fogkrémet, de bicskát vagy körömollót nem árulnak. Úgyhogy be kell érned ezzel.

– Hol is van?

– A hátamban. Pont ott, ahol nem érem el.

Ezzel felhúzta és levette a blúzát, amitől Fred sokkot kapott, majd arccal lefelé lefeküdt az ágyra, hátranyúlt, és kikapcsolta a melltartóját. Egy közönséges emberi hát, kivehető bordákkal és gerinccel, két oldalán vaskos izomkötegekkel. Erősnek tűnt. Fred nyelt egy nagyot.

– Itt van – mutatta meg Csi hátranyúlva. – A gerincem mellett, de az izomban. Azt hiszem, a bal oldalon. Kell lennie ott egy kis hegnek. – A gerince mentén kis dudor emelkedett a fenekétől nem messze, mely utóbbit továbbra is nadrág borította.

– Gyerünk, találd már meg! Könnyen ki tudod tapogatni. Nem hinném, hogy túl mélyen lenne.

Fred összeszorította a fogát, megacélozta az idegeit, és odatette az ujját, ahova Csi mutatott. Dörzsölni kezdte az izmokat a gerinc két oldalán, kicsit lefelé nyomva. A lány bőre sima tapintású volt, és az izom is a bőre alatt.

A gerinc jobb oldalán talált egy kis kemény csomót. Odalent, a dermiszben. A bőr alig valamivel eltérő árnyalatot öltött felette, egy halvány heget látott, rövidebbet, mint egy kisujjköröm, és nem olyan széleset. Szerencsére elég távol esett a gerinctől. Fred semmiképpen sem akart volna a lány gerinchúrja környékén kotorászni egy hegyes pálcikával.

– Fájni fog – mondta.

– Nem érdekel. El kell tűnnie. Rengeteg olyan biztonsági rendszer van, amit a barátaim nem tudnak megbuherálni.

– És mi lesz a vérrel? Valószínűleg nagyon vérezni fog.

Csi feltartott egy tekercs vécépapírt. – Ezt a vécéből emeltem el. Miután kiszedted, csak törölgesd, amíg el nem múlik a vérzés.

– Rendben, ha ezt akarod.

– Ezt akarom.

A feladat nehéznek bizonyult. A megdolgozott bambuszpálcika hegyes volt, de nem elég hegyes és nem elég merev. Itt egy jó késre lett volna szükség, amelynek hegye és éle is van. Így viszont Frednek szurkálnia kellett egy darabig, ügyelve arra, nehogy túl mélyre szúrjon vagy nehogy a gerinc közelébe kerüljön. Végül bele kellett kapaszkodnia a bőrbe, és oldalra kellett húznia, amíg a kis csomó keménnyé nem vált alatta. Érezte, hogy Csi megfeszíti az izmait, hogy segítsen neki, ami elvonta a figyelmét.

A háta, a teste, a hamvas bőre, az egyik mellének az íve a melltartó kosarában, az ágyhoz lapulva és kicsit oldalra dudorodva… végül kénytelen volt minden erejével belenyomni a pálcika hegyes végét a feszes bőrbe, a gerinccel ellentétes irányba mutató szögben, majd utána, amikor kifejtette a lehető legnagyobb nyomást, a szabad kezével rácsapott a végére, majd ismét, egyre erősebben, hogy megtalálja azt a legkisebb nyomatékot, ami képes átszakítani a bőrt.

– Csináld már! – kiáltotta a lány, akinek a profilja harciasnak tűnt a párnán, kis szemfogai harapásra készen kivillantak.

Úgyhogy Fred egy korábbiaknál hathatósabb csapással áttörte a bőrt, mire Csi feljajdult, neki pedig törölgetnie kellett a vérét, miközben a sebben kotorászott, amelyet a pálcikával ütött rajta; a lány hevesen káromkodott, legalábbis valószínűleg ezt tette, mert kínaiul morgott, miközben csukott szemmel fintorgott. Majd hirtelen hátranyúlt, és úgy megszorította Fred térdét, mintha ugyanakkora fájdalmat akarna okozni neki, amit a férfi megnyugtatónak talált. Úgy érezte, mintha egy gyakran visszatérő álmába került volna, abba, amelyben egy olyan feladatot kell elvégeznie, amelyhez nem ért, például egy műtétet, mint itt. Ugyanakkor az egész furcsán lelkesítően is hatott. Vagy talán csak intimnek érezte, igen, lehet, hogy ez a jó szó. Fred nagyon ritkán került intim helyzetbe bárkivel, és ez eléggé elterelte a figyelmét.

Ekkor meglátta a csip egyik sarkát a vérben úszni, és sikerült bedugnia alá a pálcika végét, majd megemelnie és kicuppantania. Kicsit olyannak tűnt neki a művelet, mintha kullancsot szedne ki egy kutyából; ez az emlék a gyermekkora elfeledett mélyéből merült fel.

A véres fekete tablettát Csi kezébe nyomta, majd fogta a vécépapírt, és újra meg újra letörölte vele a vért, miközben egy kis gombócát erősen rányomott a sebre, amíg át nem ázott; akkor lecserélte egy másikra, és mindent elkövetett, nehogy a vér a gerinchez juthasson.

A vérzés végül lecsillapodott. Csi felült, Frednek háttal, aki látta a bal melle oldalát a meglazult melltartó alatt, de ez a lányt a jelek szerint nem érdekelte, ő pedig igyekezett nem odanézni. Egyfajta orvossá vált, vagy legalábbis elsősegélynyújtóvá: professzionálisan kellett viselkednie! És értett ahhoz, hogy kívülről szemlélje önmagát.

– Amikor teljesen eláll – mondta –, készíthetek egy tampont, és beigazíthatom a melltartód pántja alá. Az úgy olyan lesz, mint egy szorítókötés.

– Jó – válaszolta Csi. – Köszönöm.

Intett, és Fred egy pillanattal később fel is fogta, mit akar; lerakta a vécépapírt, megfogta a melltartó pántjának a két végét, és összecsatolta őket, miközben a lány lehúzta a kosarakat a melle alá, és visszaigazgatta őket magára. Fred ezek után ismét a seb ellátásával kezdett foglalkozni: ekkorra a vér már szinte teljesen megalvadt. A megfelelő pillanatban készített egy tampont. A vérzés határozottan csillapodott.

– Mit fogsz csinálni azzal az izével? – kérdezte.

– Megszabadulok tőle valahogyan. Lehet, hogy becsempészem valaki másnak a holmijába, hogy az üldözőim egy darabig azt higgyék, hogy valahova máshova mentem.

– Vagy rakd át egy másik vonatra, amikor leszállunk vagy megállunk egy állomáson, már ha lesz ilyen. Ha lehetőséged nyílik rá. Dobd be egy másik vonatba, és akkor úgy fog tűnni, mintha valahova máshova mennél.

– Lehet – válaszolta Csi.

Fred továbbra is a maga szúrta sebre szorította a vécépapírgombócot.

– Mennyi ideig fog tartani ez az út?

– Majdnem egész éjszakán át. De ezekben a fülkékben hagyják aludni az embert reggelig, ha az éjszaka közepén érünk oda az állomásra.

– De te nem akarsz leszállni, amint megálltunk?

– De. De szerintem addigra már amúgy is reggel lesz.

– Úgy látom, mindjárt befejeződik a szivárgás. Egy darabig mozogj óvatosan.

– Rendben. Köszönöm a segítséget.

– Szívesen. Minden rendben van?

– Megvagyok.

– Már úgy értem, így, hogy terhes vagy, meg minden. A hasadon feküdtél.

– Éreztem.

– Érezted, ahogy megmozdul a baba?

– Talán. Az étvágyam megváltozott, de a Holdon voltunk, úgyhogy ki tudja, mit hova tegyek.

– Valóban.

Egy darabig csak ültek, a vonat zakatolását hallgatták, és figyelték, ahogy az éjszakában suhan. Az enyhe rázkódástól folyamatosan remegtek, és ez a kis remegés egy pillanatra sem maradt abba, ahogy a vonat ritmikusan zötyögött. Frednek úgy tűnt, mintha Csi idegennek és fájdalmasnak érezné a hüvelykujját, amelyet még mindig a lány hátára szorított, és ismét elöntötte az intimitásnak az a bizarr benyomása. Mi lett volna, ha a fenekében van a csip! De nem, természetesen olyan helyre szokták tenni, ahol nem éri el az ember magát. Nem, ez egy nagyon illetlen gondolat. Felsóhajtott, mire Csi ránézett.

– Mi az? – kérdezte.

– Ó, semmi. Csak azt kívánom, bárcsak tudnám, mi folyik körülöttem.

A lány megrázta a fejét, és a falra meredt. – Kínában vagyunk. Erről akár le is mondhatsz.

A rázkódás folytatódott. Fred végül így szólt: – Szerintem elállt a vérzés – és ezután egy új adag vécépapírt helyezett a melltartó pántja alá, Csi pedig felvette a blúzát, és ismét fel volt öltözve. Viszlát, érintkezés! A röpke óra éppen olyan gyorsan elsuhant, ahogy az öreg vonat zakatolt az éjszakában.

Ismét leültek a két székre egymással szemben, a mellettük lévő ablak pedig átlátszó ikertestvéreiket mutatta. A tükörképük mögött ott villogott a holdsütötte táj. Itt-ott fények pettyezték a tájat, ami dombosnak és kihaltnak látszott, rejtélyesnek és holdbélinek.

– A te gyereked lesz az első, aki a Holdon fogant? – kérdezte Fred.

– Nem tudom. Kétlem, de nem lehet tudni.

– Szóval, ez veszélyes?

– Senki nem tudja. Néhányan úgy gondolják, hogy igen. Tudsz a gibbonokról?

– A gibbonokról?

– Egy csapat gibbont tartanak a librációs zónában lévő bázison. Kár, hogy nem láthattad őket, csodálatosak. Dolgoztam velük egy darabig, imádom őket. Még a földön is úgy repkednek a ketrecükben, mint az őrült légtornászok. A Holdon pedig egyszerűen… – próbálta gesztikulálva kifejezni a kifejezhetetlent.

– Természetfelettiek – segített Fred.

Csi elmosolyodott. – Igen. Szóval, ők kicsinyeket is szültek odafent. Ez már a harmadik-negyedik generáció. És az emberek semmilyen rendellenességet nem tapasztaltak.

– Lehet, hogy nem tudják letesztelni őket mindenre – kockáztatta meg Fred.

Csi összehúzta a szemöldökét. – Tudom. De én sok időt töltöttem velük, megfigyeltem őket, és…

– És egészségesnek tűntek?

A bátyja kényszerítette mindig erre a játékra. Elkezdett egy mondatot, a felénél elhallgatott, és arra biztatta Fredet, találja ki, hogyan fejezte volna be. Ő nagyon ügyetlen volt ebben, de a bátyja jól szórakozott, és rosszabb időtöltések is léteznek ennél. És az anyjuk szerette, ha ezt játszották. Fejlesztőgyakorlatnak nevezte.

– Igen – válaszolta Csi, és Fred ismét rá kezdett figyelni. – De nehéz lenne biztosat mondani. Nem, ez egyfajta kísérlet, ezt nem tagadhatom. – Felnézett Fred arcába, és hozzátette, élesen, mintha ellentmondana neki: – Persze hogy nem lenne szabad ilyesmivel kísérleteznem! De hibáztam. És nem akartam megszakítani a terhességet. Meg fogom szülni ezt a babát. Utána pedig meglátjuk. Szeretni fogom, bármilyen is lesz. Rengeteg anya nevel problémás gyereket.

Mint az enyém is, gondolta Fred. Ez nem hagyhatta el a száját, úgyhogy nem mondta ki. De a feladat nem tűnt könnyűnek. Kis idő múlva eszébe jutott, hogy azt felelje: – Igen. – Majd: – Szóval, ott is vannak barátaid, ahova megyünk?

– Igen. Ezért megyünk oda.

– Gondoltam.

– Szóval – kérdezte Csi –, mi is történt veled a Holdon?

– Nem tudom.

– De mire emlékszel?

– Vannak kihagyások. Amikor magamnál voltam, nem tudtam, mi van. A nekem feltett kérdésekből kellett kikövetkeztetnem. Valaki azt mondta, majdnem meghaltam, és ezt el is hiszem. Nagyon rosszul éreztem magam. Még soha életemben nem voltam ilyen rosszul. De ahelyett, hogy ugyanolyan áldozatnak tekintettek volna, gyanúsítottként kezeltek.

Csi vállat vont. – Úgy érzem, nálam jobb helyed lesz. Legalábbis egyelőre.

– Igen – válaszolta Fred. Amit úgy értett, hogy talán. De egyértelműen izgalmasnak találta, hogy ott ül egy éjszakai vonaton a lánnyal szemben. Csi még mindig a kezében tartotta a csipet, amelyet kivágott belőle. Kezdett elálmosodni. A gravitáció elnyomta őket. Csi kinyújtózkodott, mint egy macska. Felállt, és lefeküdt a keskeny ágyra, fejjel Fred felé. Végül felfelé csusszant, és kérdés nélkül a térdére hajtotta a fejét. Fekete haja selyemként omlott végig a férfi lábán. Majd elaludt, egyik kezét a leszokott ujjszopók pózában tartotta, és lassan vette a levegőt, enyhe asztmás sípolással.

Fred egyelőre nem szabadulhatott tőle. Vagy a lány tőle! Azzal, hogy egy nyugatival utazgat, biztosan nagyobb feltűnést keltett a kívánatosnál, mégis hajlandó volt rá. Ez érdekesnek tűnt. És Fred egész életében az érdekfeszítő dolgokat kereste. A kvantummechanika, igen, az roppant lenyűgöző; de ez a konkrét érdeklődési kör eléggé távol tartotta a többi embertől. Visszavonultan élt, nem tudta, hogyan találjon más lebilincselő élményekre; és nagy általánosságban is bizonytalan volt mindenben, részben olyasmik miatt, amiket az emberek mondogattak neki, és amikről láthatóan úgy gondolták, hogy segítenének vele neki. De nem segítettek; sőt, pont ellenkezőleg.

Most viszont a világ tagadhatatlanul színesebbé vált. Bár lehet, hogy az ébredés olyannak fog tűnni számára, mint egy pofon, de akkor is – legalább felébred. És itt vannak, egy megoldandó krimiben. Egy határozatlansági állapotban. Egy megkérdőjelezhetetlenül érdekes helyzetben.

*

Ott suhant az ablakuk mögött a táj a hajnal előtti szürkeségben, és gyors ütemben alakult át egy klasszikus kínai tollrajzból, amelyen ködfoltok választották el a fákkal körülvett tavakat a cikcakkos hegycsúcsokból, egy még félkészen romossá vált indusztriális pusztasággá. Építődaruk tornyosultak a szürke éjszakai ég előterében hatalmas akasztófákként, amelyeket a Természet maradványainak megsemmisítésére emeltek. Ez a lehangoló látvány majdnem egy órán át tárult eléjük, majd a vonat lassítani kezdett. Fred megbökdöste Csit, aki a szemét dörzsölve felült.

– Sekou? – kérdezte Fred.

– Nem tudom. – A lány kibámult az ablakon. – Még soha nem jártam ott.

A vonat lassítás közben erősebben kezdett rázkódni és zötykölni, mint éjszaka. Csi felült Freddel szemben, és a térdük ritmikusan egymáshoz ütődött. Az ablakon át látható szürke város betontömbökből állt, ami szó szerint csillogott valami féltrópusi növényzettől. Ez arra utalt, hogy dél felé utaznak. Sok épületnek, a régieknek és az újaknak is, boltíves homlokzata volt. Ezektől a boltívektől és a sok növénytől a város olyan benyomást keltett, mintha pusztulófélben lenne. Frednek a Hold jutott eszébe egy magas bambuszcsoportról és a hajnal előtti szürkeségről is.

Amikor a vonat megállt, Csi felpattant, és a zsúfolt folyosón át kivezette Fredet a vagonból, majd elindult vele a peronon álló tömegben. Amikor elhaladt a vonat egyik nyitott ajtaja mellett, laza mozdulattal felhajította a kocsiba a csipjét. Utána hagyták, hogy magával sodorja őket a kifelé tartó utasok tömege, és minden gond nélkül kisétáltak az állomás magas kapuján.

– Ha muszáj lesz, azt mondom majd az embereknek, hogy te a vendéglátó családomhoz tartoztál, amikor amerikai cserediák voltam – közölte Csi Freddel, miközben végigsiettek egy keskeny utcán. – Nem fognak csodálkozni, hogy nem tudsz kínaiul. A köszönömöt úgy mondják, hogy hsziehszie.

– Sziszi?

– Nagyjából.

A városnak ezen a részén nagyon keskeny utcák kígyóztak. A mellettük húzódó négy-öt emeletes épületek úgy kanyarogtak az utakkal együtt, mintha együtt növesztették volna őket. Egyik épület sem tűnt derékszögűnek, és a sok ívükkel olyan benyomást keltettek, mintha nem lett volna könnyű megépíteni őket. Olyannak hatott, mintha az egész város hatalmas gravitációs hullámok köré csavarodott volna, majd megdermedt volna.

– Miért kanyarog minden? – kérdezte Fred Csitől.

A lány vállat vont, és körülnézett, mintha ki akarná deríteni, miről beszél Fred. – A kecskék miatt? – találgatott.

Az egyik utca egyszer csak térré szélesedett előttük, egy szabadtéri piaccal, amelynek a standjait alumíniumrudakra feszített ponyvák védték az időjárás viszontagságaitól.

– Nedves piac – állapította meg Csi, ami azt jelentette, hogy itt friss, romlandó élelmiszereket árulnak. – Együnk valamit!

Behúzta Fredet a kupacokba halmozott zöldségek közé. A kis piramisok gyönyörű padlizsánokból, uborkából, sárgadinnyéből, répából és még számos különböző zöldségből és gyümölcsből álltak, amelyek egy részét Fred fel sem ismerte – úgy érezte, mintha még soha nem találkozott volna velük. Az élénk színű, fényes gömbök és hengerek szinte felrobbantak a látóterében a monokróm Hold és a pekingi éjszaka látványszegénysége után. Narancssárga, citromsárga, zöld, lila, vörös, és mindegyik az adott szín legnagyobb intenzitásával vibrált. Csi megállt az egyik standnál, hogy vegyen egy hálós szatyrot, majd néhány narancsot és pár zöld gömböt, amelyeket Fred nem ismert fel. Utána a nedves piac legnedvesebb részére mentek, ahol a vízzel megtöltött műanyag dézsákban eleven halak, angolnák, remeterákok és kagylók vegyültek el bébipolipokkal és mindenféle más tengeri teremtménnyel. A dézsák felett drótkosarak lógtak mozgolódó varangyokkal és teknősbékákkal, és a kosarak között felállított hokedliken ott üldögéltek az árusok, akik egymással beszélgettek, vagy a reggelt bámulták. Fred látta az átlátszó tartályokban nyüzsgő kagylókat és osztrigákat, továbbá a tengeri és folyami rákokat is… fésűkagylók! Vízicsikók! Ha élve adják el őket, kétség sem fér a frissességükhöz, és valószínűleg azoknak az élelmiszer-biztonsági problémáknak is elejét veszi, amelyek egykor nagy gondot okoztak a kínai fogyasztóknak és hatóságoknak egyaránt.

Egyik sor hűtetlen, a párás levegőben szabadon álló élelmiszer mellett mentek el a másik után. Megnyúzott csirkék, kacsák, malacok, bárányok, azonosíthatatlan állatok. Az vajon egy meghámozott teknősbéka teteme lenne? Vagy egy sündisznóé? Nyúlé? Bármilyen élő állat volt is, biztos, hogy a húsát még aznap el kellett adni ahhoz, hogy elég friss maradjon a fogyasztáshoz, legalábbis Fred így sejtette. De lehet, hogy sikerül is. Egy átlagos kínai városban… hányan is lakhatnak? Kétmillióan? Tízmillióan? És mindnyájan esznek. A kipakolt élelmiszerek hirtelen már nem is tűntek túl soknak, inkább messze nem elégnek.

Mire végeztek a piaci cikázással, úgy tűnt, mintha a világ minden emberi fogyasztásra alkalmas állata és növénye feltűnt volna előttük valamelyik standon. Fred, talán csak a Holdon töltött idő, az ottani betegsége vagy fogva tartása, esetleg Csi kezének szorítása, a föld gravitációja vagy az egyre növekvő éhsége miatt, de úgy érezte, mintha egyre erősebben lüktetnének körülötte a túltelített színek. Minden úgy nézett ki, mintha mindjárt szétrobbanna önmagától. Fred letaglózottnak érezte magát, úgy érezte magát, akárha végigmentek volna rajta egy kalapáccsal, és már alig bírt járni. Minden lüktetett körülötte.

Csi féltucatnyi standnál megállt, és különböző apró szerzeményekkel töltötte meg a szatyrát. Utána kivezette Fredet a piacról, és átkeltek egy széles úton, melyen hemzsegtek a kis elektromos autók és kerékpárok, majd elindultak egy újabb kanyargós utcán. Ezen a részen a kétoldalt húzódó, vasrácsos erkélyek zömén száradó ruhák lógtak. A földszinti üzletek közvetlenül az utcára nyíltak, ahol nem volt járda. Ahogy a biciklisták buszokkal és teherautókkal osztották meg a nagyobb utakat, úgy kerülgették itt a gyalogosok a boltok pultjait, az utánfutókat húzó bicikliket, a lassan haladó áruszállító teherautókat, a kutyákat és a felfordított vödrökön ücsörgő öregembereket, akik olyan nyugalommal bámészkodtak, mintha a saját konyhájukban lennének.

Ennek a hosszú, kanyargós utcának a végén, egy zöld parkban találták magukat, és Fred ismét elképedt. A park közepén egy tó húzódott, ami úgy nézett ki, mintha egy kínai tájképből került volna elő. Füves partján ősöreg fűzfák és fenyőfák magasodtak; a víz felett egy fahíd ívelt át; a sekély részeken fehér kócsagok lépkedtek a nád között, alig pár méterre a plédeken heverésző piknikezőktől.

A kis híd túloldalán lévő, öreg platánfákból álló ligetben néhány ember ácsorgott egy zenészcsoport körül. Amikor Csi meglátta őket, arrafelé kezdte húzni Fredet. A híd legmagasabb pontján állapodtak meg, ahonnan látszott, hogy a tó és a körülötte lévő fák mögött sokkal magasabb betonépületek sorakoznak, azok felett pedig építkezési daruk emelgették szorgosan még magasabb épületek elemeit a levegőbe. A daruk mögött egy meredek, zöld hegy rajzolódott ki a fehér reggeli égbolt előtt, gerincén három-négy kis pagodával. Ezerévnyi kínai történelem jelent meg együtt, egy panorámában.

Fred azt kérdezte: – Ez normális? Az összes kínai városnak ilyen parkjai és tavai vannak?

– Persze, nagyon soknak. Mint bárhol máshol, nem?

Átkeltek a hídon, és beálltak a zenészek nézői közé. A zenekar olyan harminc emberből állhatott, a legtöbben összehajtható székeken vagy műanyag dobozokon ültek, és vagy kecses állványokról olvasták a kottát, vagy fejből játszottak. Mindegyikük nagyon figyelt a karmesterre, aki előttük lengette a karját, és énekelt. Sok zenész karcsú csellónak tűnő húros hangszeren játszott; a legtöbbnek csak két húrja volt, amelyeket nagy beleéléssel vonóztak. A Fredhez és Csihez legközelebb ülő zenészek pánsípra emlékeztető, de hatalmas, fokhagymaszerű alakot formáló hangszereken játszottak, amelyeknek a billentyűi a szaxofonéra emlékeztettek. A többi zeneszerszám is eleve idegennek tűnt Frednek, aki, miután az összes zenészt megszemlélte, nyugtázta is, hogy egyetlenegyet sem ismer közülük. Úgy érezte magát, mint a piac beazonosíthatatlan zöldségei és gyümölcsei között, pedig egészen addig fogalma sem volt arról, hogy léteznek számára ismeretlen hangszerek. Amikor a zenére kezdett figyelni, rájött, hogy az is idegenül cseng – vékony cintányérhangokból állt, zenekari muzsika szövődött, de mégsem, és a disszonanciája vagy a harmóniája éppen olyan ismeretlenül csengett számára, mint amennyire meghökkent a hangszereken. Külföldi – kimondottan idegen. Fred előrehajolt, és szinte beleremegett az összpontosításba.

Úgy tűnt, a vonósok egyik sora fogyatékos emberekből áll; némelyik Down-szindrómás lehetett, mások másképp voltak torzak vagy különösek. Eltátott szájak, üvegesen koncentráló tekintetek. Mintha az összes zenész transzba esett volna a zenélés élvezetétől. Úgy tűnt, mintha ez lenne a hetük fénypontja, sőt, az életük értelme. Vagy talán csak egy kedves kis eseménynek számított, egy vidám órának. Fred nem tudhatta. De az anyja kiskorában szaxofonra kezdte járatni, és ragaszkodott hozzá, hogy az iskola zenekarában játsszon, ami egy meglehetősen sikertelen és rövid kísérletnek bizonyult, és minden ízében rendkívül kellemetlennek találta magát a szaxofonozást leszámítva, amit Fred nagyon szeretett, ha egyedül tehette a szobájában. És most azon kapta magát, hogy szívesen kipróbálná az egyik pánsípszerűséget. Szeretett volna úgy brillírozni rajta, ahogy ezek a zenészek, vagy mondjuk John Coltrane. A zenei exksztázisba esett fogyatékosokat kezdte figyelni. Az arcizmaiban érezte, hogy éppen olyan arckifejezést vágnak, mint ő szokott, ha jól érzi magát. Csak el kellene engednie magát, csak fel kéne hagynia az ellenállással, és ugyanaz az arckifejezés jelenne meg az ő arcán is – most pontosan láthatta, hogy szokott nézni. Az arca égni kezdett a szégyen és az azonosulás furcsa keverékétől. Olyan gyakran elképedt, megdöbbent vagy megindult egyszerű dolgokon, körvonalazhatatlan jelenségektől. Sokkal jobban hasonlított ezekre a zenészekre, mint a saját városában élő emberekre. Amikor megérezte ennek az igazságát, megragadta Csi kezét. Idegen volt egy idegen városban. A szabad kezével letörölgette a szemében váratlanul megjelenő könnyeket.

Csi kérdőn nézett rá. Megszorította a kezét. – Itt jönnek a barátaim – figyelmeztette fojtott hangon.

Egy pár sétált el mögöttük, mire Csi a megindult, Fredet maga után vonszolva követte őket. Kisétáltak a parkból a tó túloldalán, be egy sikátorba, utána be egy boltba, ahol mindenféle műanyag háztartási cikkeket árusítottak, tálakat, csészéket, meg ilyesmiket, amelyekkel a padlótól a plafonig meg volt rakva az összes polc és minden apró zug, annyira, hogy az ember csak oldalazva tudott elférni közöttük. Utána felsiettek egy keskeny lépcsőn, és beléptek egy ajtón, amely gyorsan be is csukódott mögöttük. Ezen a ponton Csi és a másik két ember egymás nyakába ugrottak. A lány mindenkit sorban megölelt, és mindnyájan egyszerre kezdtek beszélni.

Csi végül abbahagyta, és azt mondta nekik angolul: – Ez Fred, ő segített nekem idejutni. Ő is bajba került a Holdon.

– Nagyon örvendünk – válaszolta mindenki, szinte egyszerre. Ezen elnevették magukat; ez volt az egyik első frázis, amit angolórán megtanultak, magyarázták Frednek, és most végre használhatnak. Mint kiderült, a legtöbben csak ennyit tudtak angolul. Azok, akik többet is, hellyel kínálták, és megkérdezték, hogy kér-e teát. Ők nem beszéltek olyan jól angolul, mint Csi, a kiejtésük se britnek, se amerikainak nem hangzott, szimplán csak kínainak, talán a tanítójuk akcentusára hajazhatott. Iskolás angoljuk volt, amit talán a munkájuk során használhattak, de soha nem éltek azon a nyelvterületen. Fred hirtelen jobban kihallotta Csi hangjából, hogy a lány élete egy időszakát angolul élte le, ráadásul egy elég hosszú részt. Feltételezhetően a svájci bentlakásos iskolákban. Csi világpolgár volt, kozmopolita.

Amennyire csak tudta, megválaszolta a kérdéseket, ami teljesen kimerítette. Azt nem akarta elárulni, hogy a Holdon gyilkossággal vádolták; ez abszurdnak tűnt volna ebben a kontextusban, rettenetesnek. Mintha ezt Csi is észrevette volna, és elterelte róla a témát, az előttük álló feladatukról kezdett beszélni. Nem maradhattak sokáig ezekkel a barátaival; minden tele van csaojangcsüncsongokkal, magyarázták, és Csi, mint abban mindenki egyetértett, túl szép ahhoz, hogy álcázni tudják. – Olyan párnás arca van, nagyon könnyen kiszűrik az arcfelismerő programok!

Fred egyszer csak rádöbbent, hogy noha a hivatalos titkosszolgálati ügynökök félnek fogva tartani Csit, ezek az egyszerű fiatal emberek hajlandóak bújtatni. Pedig biztosan bajba kerülnének, ha náluk találnának rá. Talán a segítségnyújtás és a fogva tartás tette a különbséget, de még így sem tudta mire vélni a dolgot. Viszont nem tűnt jó ötletnek rákérdezni, és kicsit úgy érezte, hogy a gyakori, ideges nevetéssel talán a félelmüket próbálják leplezni. Azt mondták neki, hogy öt órán belül el fognak indulni, mert megszervezték, hogy egy hajó nem sokkal ezután megálljon a város kikötőjénél, és arra az órára a kikötő biztonsági rendszeréről is gondoskodtak. Addig is, magyarázta egyikük, a csoportjuk szeretne megbeszélni valamit Csivel, ha hajlandó rá. A lány feszülten összeszorította a száját, majd bólintott.

A helyiség másik végébe sétáltak, ahonnan egy ajtó vezetett egy ősöreg téglafalakkal körülvett aknába. Egy fém csigalépcsőn leereszkedtek a félhomályba. Alig fértek el a középső rúd és a lépcső külső korlátja között, a fokok pedig olyan kicsi háromszögek voltak, hogy még a legszélesebb részen is alig fért el rajtuk egy cipő. Fred Csit követte lefelé, és egyre kevesebbet látott, ahogy egyre lejjebb értek. Úgy tűnt neki, mintha sokkal több emelettel mennének lejjebb, mint ahányat felfelé tettek meg.

A lépcső alján elvakította egy fénycsóva, és bebotladozott egy helyiségbe. Amikor a szeme hozzászokott, látta, hogy egy aránylag nagy teremben vannak – talán egy pinceraktárban, ami olyan hat méter magas lehet, és beláthatatlan mélységig húzódik árnyékosan. Nagyon nehezen tudta átlátni, mert tele volt emberekkel. A gyomra vibrálni kezdett a Faraday-kalitkák ismerős rezgésétől.

A legtöbben álltak, néhányan viszont ládákon vagy a betonpadlón ültek. Valaki átadott egy faládát Csinek, aki odavitte az egyik falhoz, és felállt rá, mire az egész helyiség elcsendesedett. Mindenki rámeredt. Feszülten figyelték. Az emberek arckifejezése hirtelen a tóparton látott zenészekére kezdte emlékeztetni Fredet. Ezek az emberek is transzba estek.

Csi köszöntötte őket, mire sokan elmosolyodtak, biccentettek, sőt, válaszoltak is valamit. Csi ezután felcsattant azon a darázsszerű módon, amit Fred már kezdett felismerni, és ettől mindenki meghökkent; előre-hátra kezdtek imbolyogni, és utána még jobban figyeltek, mint korábban.

Ekkor Csi hadarva beszélni kezdett. Tekintete lángolt, miközben végignézett a termen, arca kipirult. Felemelte az ujját, és a hallgatóságára mutatott. Kihívást intéz ellenük, gondolta Fred – de ezután még jobban hadarni kezdett, tréfált valamivel, amivel megnevettette a közönséget, és ő maga is elnevette magát, üzemmódot váltott; magyarázni kezdett, talán egy történetet mesélt el az álláspontja alátámasztására. A nyomaték végett felemelte a kezét, széttárta, összefonta, a többiek felé nyújtotta. Nagyjából ugyanannyi férfi és nő lehetett a pincehelyiségben. Úgy néztek ki, mint akik aznap keményen dolgoztak, mint akik mindig keményen dolgoznak. Fred látta, hogy eleve fáradtan érkeztek abba a pincébe, és talán éhesen is, de inkább Csire éhesen, mint az ételre. Enni később is tudnak majd. Pillanatnyilag a lány mondókája volt a táplálékuk. Felfalták a szemükkel. Lángra gyúltak, és Csi beszéde volt az olaj a tűzre. Még Fredre is mély benyomást tett; ő általában egyáltalán nem tudott olvasni az arckifejezésekből, de most úgy olvasott a lányéból, mint egy nyitott könyvből, noha egy szavát sem értette. Ez az élmény nagyon emlékeztette arra, amikor azt a furcsa zenekart hallgatták; felismerés és vágyakozás hasított belé.

Nem tudta volna megmondani, hogy Csi mennyi ideig beszélt. Fél óráig, talán egy óráig. Kezdte megérezni a Föld súlyát, éhes volt, szomjas volt, álmossá vált, émelygett; fáradtnak kellett volna lennie, de transzba esett. Kicsit kíváncsi lett arra, hogy miről beszélhet a lány, de amíg ennyire tisztán látta a helyzetet, maguk a szavak lényegtelennek tűntek. Sőt, talán még zavaróak is lettek volna. A helyzet maga többet elárult, mint a tartalma. Ezek szegény emberek, gondolta, egy nagyvárosban. Ez azt jelenti, hogy valószínűleg városi munkások. Biztosan eleve elég sokat tudnak arról, amiről Csi beszél – van telefonjuk, van életük. Hirtelen leesett neki: itt mindenki tud mindent. Hát persze. Hogy is lehetne másképp? Ez a világ, és az emberek ismerik. Még ő is ismeri, pedig ő soha nem tud semmit. Vagyis ezek az emberek nem a tudásért jöttek; a tudásuk már megvan. Ragyogó szemekkel figyelték Csit, mint a sólymok, az információn túl is éheztek valamire. Valamilyen támaszra vártak, valamiféle elismerésre vagy megerősítésre. Csiben ezt meg is találták.

A lány végül egy sor viccel fejezte be a beszédet. Ő is nevetett, a többiek is nevettek. Megígért pár dolgot, és a hallgatóságától is ígéreteket várt. Minden annyira egyértelműnek tűnt! Még az az éneklős, zenei nyelvük is, amely olyan idegenül csengett Fred fülének, amelyből egyetlen szótagot sem értett, tökéletesen világos volt, teljesen tiszta.

Csi egy kis legyintéssel elhallgatott, mire feldördült a taps, majd gyorsan abba is maradt. Csi lelépett a ládáról, és végigment a termen, megérintette a karokat, megrázta a kezeket, udvariasan biccentgetett, baráti öleléseket osztogatott. Fred hirtelen észrevette, hogy egyik nőtől a másikhoz lép. A nőket kereste a helyiségben, hogy egy pillanatra kimutassa a nők iránti szolidaritását, miközben mindig figyelmesen meghallgatta, amit mondtak neki. A férfiak nézhették, egyelőre csak ennyi szerephez jutottak. Ezt le is olvasták az arcáról, helyet adtak neki, és csillogó szemekkel bámulták. Csi választhatta ki, hogy kivel beszélget.

Ez eltartott olyan tizenöt-húsz percig, majd a barátai az ajtó felé kezdték terelni a lányt, és Fred is követte őket. Visszatértek a keskeny fém csigalépcsőhöz, felfelé vették az irányt a komor falak között. Fred verejtékezni és zihálni kezdett a világ súlyától, miközben a lábát emelgette, és lépésről lépésre megkereste a kis fém háromszögeket. Mire visszaértek abba a szobába, ahonnan elindultak, teljesen kimerültnek érezte magát. Forogni kezdett körülötte a világ.

De nem jutott idejük pihenni. Külön-külön bemehettek a kis fürdőszobába, hogy lezuhanyozzanak és könnyítsenek magukon, Csivel pedig egy fiatal nő is bement, feltételezhetően azért, hogy segítsen neki rendesen bekötözni a hátán lévő sebet. Rengeteget nevettek, miközben ezen munkálkodtak. Egy fiatal férfi, aki Fred mellett foglalt helyet, kérdő pillantást vetett rá, de ő csak megvonta a vállát. Ebben az állapotában messze meghaladta volna a képességeit, hogy bármilyen nyelven Csiről magyarázzon, a vállvonogatást leszámítva.

A lány frissebbnek tűnt, amikor kijött. Adtak rá egy kalapot, egy parókát, napszemüveget és egy éjszakai harapásvédőt. Fred egy baseballsapkát kapott a Yankees logójával (a bátyja nagyon felháborodott volna), és egy másik harapásvédőt, amelyre vonakodva ráharapott. Az eszköz nem volt megfelelő méretű.

Odalent, a zsúfolt utcán négyen bepréselték magukat egy kétszemélyes elektromos autóba, és megindultak egy szélesebb úton a városközpont felé, be a dugóba. Fred úgy érezte, mintha ismét dél felé haladnának, noha a város utcái annyira kígyóztak, hogy teljesen elveszítette az irányérzékét; egyszerűen csak ez volt a benyomása.

A délután közepe felé járhattak.

Befordultak egy kanyarba, és megláttak egy hatalmas épületet, amelynek az egyik fele belógott egy dombokkal körülvett öböl vize fölé. A kikötőhöz értek. Az épület nagy, háromszögletű tetőzete a víz fölé nyúlt. A falait szabálytalan fémkarikák borították, olyanok, mint a tajték buborékjai; a színük alulról felfelé sárgából rozsdavörösbe, majd narancsba és kékbe ment át.

A kikötőépület belseje egyetlen hatalmas helyiségből állt. Minden vagy betonból, vagy acélból készült benne, és mindkettőt kikezdte már a sós víz, úgyhogy a város többi részéhez hasonlóan ez is egyszerre tűnt újnak és réginek. Forgóajtókkal is felszerelték, mint egy metróállomást, és vámkapukkal is, mintha egy határátkelőnél lennének. De a kapuk üresen tátongtak, a forgóajtók pedig szabadon forogtak. Fredet ez kíváncsivá tette, de nem akart a kíváncsiságának hangot is adni.

Bemutatták a csuklókijelzőjüket két alkalmazottnak, utána leereszkedtek a lépcsőn a vízhez. A kikötő másik végében egy magasabb peronról emberek szálltak be egy olyan hosszú kompba, mint maga az épület. Az általuk használt palló legalább két emelet magasan lehetett. Ők viszont simán csak beléptek egy kis egyszintes hajóba, alig tizenkét üléssel, amelyet fatető és sós üvegfalak védtek, és amelyben két nő állt a kormánykerék mögött. Amint felszálltak a fedélzetre, és csatlakoztak a már ott tartózkodó kisebb csoporthoz, a hajó motorja feldübörgött, és útnak indultak.

Fred megfordult, és hátranézett. A hatalmas kikötőépületet pálmafák fogták közre. A hajójuk idegesítően lassan pöfögött. A késő délutáni napfény bearanyozta a levegőt, és a kis vízi alkalmatosság ablakait olyan vastag sóréteg vonta be, hogy kétoldalt szinte csak impresszionista formákat láttak: más hajókat vagy lehorgonyozva, vagy mozgásban; egy teherszállító hajót a távolban; rengeteg építődarut azon a parton, amelyet éppen elhagytak; az épületek mögött, feltételezhetően egy repülőtérről fel-és leszálló repülőgépeket; mögöttük buján zöldellő hegyeket, amelyek túl meredeknek bizonyultak ahhoz, hogy házakat építsenek rájuk. Utána pedig, miközben bekanyarodtak egy bal oldalt lévő hegyfok mögé, maga a város tárult eléjük. Méghozzá kiterjedt város, mintha New York lenne, vagy Óz, vagy Kozmopolisz.

Fred ráébredt, hogy eltátotta a száját, és gyorsan becsukta. A zsúfolt vízi folyosó mindkét oldalán több felhőkarcoló zsúfolódott, mint ahányat addig életében látott. Messze a hatalmas épületek csoportja mögött zöld csúcsok ostromolták az eget háromszor-négyszer olyan magasan, mint a legnagyobb felhőkarcolók. A zöld csúcsok tetején épületek álltak.

A hajójuk nyugat felől kerülte meg ezt a kikötővárost, majd egyenesen dél felé folytatta az útját. Egy sziget terült el előttük, sokkal alacsonyabban, mint a város mögötti gerincvonulat, de ugyanolyan zölden.

A hajó odapöfögött a sziget öbléből kinyúló móló mellé. A móló mögött egy falu nézett az öbölre a domboldalról. A víz mozdulatlannak tűnt. Az épületek ugyanolyan sómarta betontömbökként hatottak, mint Sekou házai, de itt a legmagasabbak is megálltak három emeletnél, teraszos elrendezésben; mindegyik emelet széles balkonban végződött. Egyetlen járművet sem láttak néhány kis kézikocsin kívül a kikötő mögötti sétányon. Az emberek vagy gyalogoltak, vagy bicikliztek. Pálmafák, széles levelű fák; Fred számára idegennek tűnt a növényzet, de a Hawaiihoz hasonló helyek fotóira emlékeztette. Az épületek úgy néztek ki, ahogyan a szállodák szoktak az utazási irodák szórólapjain, csak giccsesebbek voltak.

Fred meglehetősen sok nyugati arcot látott a sétányon és a kiülős kávézók teraszán. Ezt nem tudta mire vélni. Hallotta, hogy a kávézókban, amelyek mellett elmentek, angolul beszélnek, de csukva tartotta a száját. Abból nem lehet baja, ha értetlennek és ostobának tűnik.

Elindultak egy járdán a kikötőből, és felsétáltak rajta egy kis dombra, majd fél órán át gyalogoltak a kis sziget túloldalán lévő másik kikötőhöz, ahol egy még kisebb falu vett körül egy még mélyebb öblöt. Rengeteg hajó, köztük néhány klasszikus, régimódi antikvitás is horgonyzott egy keskeny tengersáv mögött, ami talán azért volt elkerítve, mert akvakultúrás ketrecek töltötték meg; Fred látta a vízből kiálló kis zászlókat és fémrácsokat. Ezen az oldalon még romosabbnak látszottak a betonépületek, mint ott, ahol a hajójuk kikötött.

A szigeten átvezető utacska elhaladt egy kis barlang mellett, ahol egy angol és kínai nyelven írt régi tábla tájékoztatta őket, hogy a háború alatt japán katonák rejtőztek benne. Utána lesétáltak a kikötőbe, amellyel szemben egy sor nyitott homlokzatú étterem húzódott közös naptető alatt. Odamentek az éttermek melletti kétemeletes betonkockához, ami egyfajta nagy, szögletes bungalónak tűnt. Csi barátai kulccsal kinyitották a zöldre festett ajtaját, majd besiettek rajta, és felgyalogoltak a lépcsőn az emeletre, amelynek az ablakai a kis kikötőre és a hajókra néztek.

– Oké – jelentette ki Csi, miközben Fred körülnézett a szobában. – Itt vagyunk.

– Hol itt? – kérdezte Fred. – Mi volt az a nagyváros, ami mellett eljöttünk?

– Hongkong! – meredt rá a lány döbbenten. – És ez is Hongkong, ha már itt tartunk.

– A Lamma-sziget – magyarázta az egyik fiatalabb társuk. – Hongkong egyik külső szigete.

– Ez jó búvóhely – tette hozzá Csi, miután lerogytak a szoba közepén álló ütött-kopott rattankanapékra és fotelekre. – Ez a hely a barátaim tulajdonában van. Általában ki szokták adni turistáknak, ilyenkor rengeteg különböző ember száll meg benne, máskor meg üresen áll. Úgyhogy itt elrejtőzhetünk, amíg ki nem találjuk, hogy mihez kezdjünk.

– Rendben – válaszolta Fred, mintha lett volna beleszólása.

HETEDIK FEJEZET

Fu nu neng ting pan pien tien

A nők tartják az égbolt felét (Mao)

Ta Su, miután végignézte, ahogy Fredet és Csan Csit kivezetik a Bajannúr űrrepülőtér egyik vészkijáratán, odament a biztonsági őrök csoportjához.

– Azok a barátaim. Hová viszik őket?

– Elviszik őket kihallgatni.

– Ügyvédeket szeretnék küldeni a segítségükre, hova irányíthatom őket?

A biztonsági őrök konzultálni kezdtek egymás közt, elintéztek néhány telefont. Majd: – A nemzetvédelmi minisztériumban, Pekingben. Ott érdeklődhet.

– Köszönöm szépen.

Ta Su nagyon aggódott, miközben elhagyta a repülőteret. Megpróbálta összerakni a mintázatot, de túl keveset tudott az összekötő elemekről. Az általa látott események és a nagyobb politikai kontextus között tátongó hatalmas űr olyan volt, mint az a ködfelhő, amely a festmény alján látható apró vándorok és a tetején lévő hatalmas hegycsúcsok között lebeg. Beszélnie kellett pár pekingi emberrel. Különösen egy bizonyos ismerősével.

Visszament oda, ahonnan jött, és talált egy járatot, ami egy órával később indult a fővárosba. Vett rá jegyet, megvárta az indulást, felszállt a repülőgépre, és délre repült vele. A gép zúgása közben az őt foglalkoztató problémán gondolkozott, és egyre jobban nyomasztotta a Föld gravitációja. Úgy érezte, mintha egy óriási prés próbálná kifacsarni, mint egy olajbogyót. Megpróbált aludni, de nem tudott szabadulni a kényszerképzettől, hogy már ahhoz is meg kell feszítenie az izmait, hogy a tüdeje levegőhöz jusson – ahhoz is, hogy ne omoljanak be a bordái. Egy gé! Kicsit ijesztő volt érezni, milyen nagy a bolygójuk, milyen hevesen szorítja őket magához. Ta Sunak még a szeme is megfájdult az üregében.

Végül szerencsére sikerült elaludnia egy időre. Amikor felébredt, és kinézett a gép ablakán, már a nyugat-pekingi hegyeket látta. A nukleáris erőművek kisebb városa pöfékelt sűrű gőzfelhőket az ég felé, jelezve, hogy az idő hideg, de párás. A nukleáris erőműveket körülvevő napkollektorok leginkább tükörmezőkre emlékeztettek, amelyek központi fűtőelemekhez továbbították a napenergiát, úgyhogy amikor a repülőgép elrepült felettük, Ta Su szeme sarkában briliánsszerűen felszikráztak ugyanolyan sebességgel, mint a gépük.

A távolabbi hegyeket sötétzöld erdő borította. Ta Su még emlékezett arra, amikor Pekingbe leszállni olyan volt, mint a pokolba leereszkedni, mert a hegyoldalak mind le voltak tarolva, és a sziklarétegig erodálódtak, a folyók barnára színeződtek, a levegő feketére. Most, amikor lenézett az újjáélesztett tájra, a csontjaiban érezte, hogy milyen hosszú tud lenni az emberi élet. Ez a rengeteg változás mind a fiatal kora óta következett be. Ez persze részben azt bizonyította, hogy mennyire öreg, de azt is, hogy a tájrestauráció nagyon komoly tudománnyá vált: kézzelfogható fengsujjá. Tevőleges ökológiává. Az élet persze robusztus, de a Földközi-tenger hegyvidékei, ahonnan az ókorban tűntek el az erdők, kétezer év alatt sem zöldültek vissza. Itt viszont egy teljesen új erdő terült el alattuk, a vadnál is vadabb. Ez az erdő az emberi tudás eredményeképpen jöhetett létre. És rengeteg befektetett munkának köszönhetően. Ha képesek ezt megtenni a világgal – tönkretenni, majd helyreállítani –, akkor vajon mire képesek még?

*

A repülőtérről egyenesen a Pekingben bérelt szobájába ment, egy vendégház egyik szobájába, amely nagyjából egy négyzetméterrel volt csak nagyobb a benne lévő kis ágynál. Ledobta a táskáját, és elkeseredetten bámulta a kis szobát. Han-san a városban.

Még aznap este meglátogatta régi tanítványát és barátját, Peng Linget. Ez talán túl elkeseredett lépés volt tőle, olyan, amilyenhez csak akkor folyamodott, ha komoly gondja támadt. Még húsz évvel korábban vált szorosabbá a viszonya Peng Linggel, amikor egy költészeti kurzust tartott a Pekingi Egyetemen. Peng Ling pályája már akkor felívelőben volt, egészen a politikai elitig. Később a nő elmesélte Ta Sunak, hogy a kurzusát a pszichoterapeutája javasolta neki – jobban mondva, a pszichoterapeutája választás elé állította, hogy vagy költészetet tanul Ta Sunál, vagy csatlakozik egy jungi analitikus terápiás csoporthoz, ahol babákkal kellett volna játszania egy homokozóban, ami akkoriban nagyon divatos terápiás módszernek számított. Ling Ta Su óráját választotta, aminek később mindketten roppantul örültek. Ő maga nem vált költővé, emberként viszont nagy örömet jelentett neki a részvétel, és az alatt a két év alatt, amíg együtt dolgoztak, összebarátkoztak. Peng Ling azóta valóban nagy tigrissé vált, de Ta Su maga is kulturális sztárnak számított valamennyire, és talán ezért is, de barátok maradtak, és rendszeresen találkoztak, amikor mindketten Pekingben jártak. De Ta Su soha nem akart visszaélni Peng Ling idejével, és ahogy teltek az évek, rászokott arra, hogy megvárja, amíg a nő keresi, és csak akkor hívja fel ő, ha valami létfontosságú dologról van szó, mint például egy bajba került barát. És ez pontosan ezek közé a pillanatok közé tartozott, úgyhogy küldött Peng Lingnek egy üzenetet a magán-WeChat-vonalukon, és a barátnője perceken belül azt válaszolta rá, hogy: Igen, gyere el teázni a nap végén, du. 5-kor az irodámba, beszélgessünk.

Peng Ling nagyjából húsz-huszonöt évvel lehetett fiatalabb Ta Sunál, és ekkorra a lehető legmagasabbra emelkedett a Párt hierarchiájában. Pillanatnyilag a Politbürónak a Fegyelmi Ügyek Központi Bizottságáért felelős tagja volt, miután több különböző poszton is szolgált az évek alatt. A Pártvezetőség hatodik nemzedékének egyik sztárjaként tartották számon; ez a nemzedék erősen küszködött azzal, hogy elrúgja magát az ötödik válláról, és nagy általánosságban elég gyengének találtatott. Mostanra ezek a nemzedékek szinte csak névlegeseknek számítottak, egészen az első nemzedékig visszamenőleg, Maóéig, a Népköztársaság megalapítójáéig, amelybe Csou En-laj, Teng Hsziao-ping és a Nyolc Halhatatlan többi tagja is beletartozott. A nemzedékeket azóta a főtitkárok, a pártkongresszusok és a kötelező nyugdíjazási korok alapján számozták be nagyon hevenyészett módon, amelyek együttese arra utalt, hogy az utóbbi időben egy-két évtizedig tart egy nemzedék. Másképp fogalmazva, ez egy igencsak mesterséges képződménnyé vált, mégis széles körben használták, mivel egyesítette a kínaiak vonzalmát a számozott listák iránt a történelem korszakokra bontását célzó általánosabb emberi vággyal, amely az emberiség sorsában próbál reménytelenül értelmet találni azáltal, hogy magán az időn végez egyfajta fengsujt.

De akár hisz az ember ebben a fajta korszakosításban, akár nem, Peng Ling mindenképpen a kor kiemelkedő vezetőjének számított. Ő volt az Állandó Bizottság egyetlen nőnemű tagja, és kezdték úgy emlegetni, mint azt a nőt, akinek a legnagyobb esélye van az ősi konfuciuszi patriarchális nézetek letörésére a legfelsőbb pozícióval kapcsolatban. Ez nehéznek ígérkezett, de nem lehetetlennek; valakinek át kellett vennie a népszerűtlen Sancsaj elnök helyét a következő pártkongresszuson, és hogy ki lesz az, még teljesen bizonytalan volt.

Ezen a napon a WeChaten folytatott társalgás azzal végződött, hogy üdv ismét a Földön, és egy mosolygós arccal. Vagyis Peng Ling követte, mit csinált Ta Su. És amikor a férfit bevezették az irodájába a Huajzsen-csarnokban, a Peking közepén található császári város Csungnanhaj-komplexumában, Peng Ling megkerülte az asztalát, hogy megölelje.

– Mesterem, hogy van? – kérdezte vidáman mosolyogva. Természetesen idősebbnek tűnt. Ta Sut mindig megdöbbentette, amikor nála fiatalabb embereket öregnek látott, mert ez is azt jelezte, hogy ő milyen vénség lehet. De Peng Ling egészségesnek is tűnt, mintha a hatalom jót tett volna neki. Ta Su hallotta már emberektől, hogy pont úgy néz ki, ahogyan egy női vezetőnek ki kell néznie, és úgy érezte, hogy érti is, miért mondják ezt. Persze nagy általánosságban mindenkinek úgy kellene kinéznie, ahogy akar, mert nem a külső a fontos, de Peng Ling éppen ötezer évnyi patriarchátust próbált megdönteni, úgyhogy nagy szerencséje volt, és talán nem is teljesen véletlen, hogy komolynak, ugyanakkor vonzónak tűnt, barátságosnak, mégis félelmetesnek – olyannak, mint egy kedvenc tanárnő vagy nagynéni, akinek az ember eleget akar tenni, és akivel nem akar ellenkezni. Igen, egy egészen kicsit ijesztőnek találta; vagy talán csak a kezében lévő hatalom tűnt annak. Mindent egybevetve, nagyjából úgy nézett ki, mint több millió másik vele egykorú nő.

– Elég jól megvagyok – válaszolta Ta Su. – Most értem vissza a Holdról, mint azt biztosan tudod is, és éppen rendkívül nehéznek érzem magam. És te?

– Én elfoglalt vagyok. Gyere, ülj le, hagyd belesüppedni rettenetes súlyodat egy székbe. Mi szél hozott erre? Valami olyasmi, amit a Holdon láttál?

– Igen, olyasmi. Megismerkedtem odafent egy fiatal amerikai férfival, utána pedig egy ifjú nővel is, akiről kiderült, hogy Csan Kuo-liang lánya. Velük tértem vissza a Földre… én segítettem nekik lejutni ide, legalábbis így tájékoztattak. Mindketten bajba kerültek. És akkor is velük voltam, amikor őrizetbe vették és elvezették őket a Bajannúr űrrepülőtéren. Az utóbbinak ma délelőtt voltam a tanúja.

Peng Ling szomorúan bólogatott. – Hosszú napod lehetett! Azt kell mondanom, úgy hírlik Csan Csi teherbe esett odafent, és biztonság okokból utaztatták haza.

– Igen, nekünk is ezt mondták. Ránézésre öt hónapos terhesnek tűnik. De most visszatért a Földre, és az, hogy elzárással büntetik az állapotáért… az egy kicsit erősnek tűnik számomra. Azt megértem, hogy visszakényszerítik a Földre, a letartóztatását viszont nem. Nem hinném, hogy az apja hagyná, hogy rosszul bánjanak vele, úgyhogy feltámadt bennem a kíváncsiság, vajon mi lehet a háttérben, és arra gondoltam, te esetleg tudnál segíteni.

– Vagyis segíteni szeretnél neki?

– Igen, és annak az amerikai férfinak is, akivel van, és aki másképpen került bajba. Egy Csang Ja-cu nevű hivatalnok meghalt odafent, amikor találkozott ezzel a férfival, és ő is majdnem odaveszett. Gyilkosságnak vélték a dolgot, de a férfi utána eltűnt a kórházból, egy ismeretlen csoport vitte el. Majd, hogy az egész történetet elmondjam, amennyire ismerem, a biztonsági erők fenti vezetője, Csiang Csienkuo nyomozó megtalálta, és megkért, hogy hozzam haza az asszisztensem szerepében, mert másképp nem tud lejutni. Csiang attól tartott, hogy ismét ráteszi a kezét egy ellenséges szervezet.

– És te segítettél visszajönni neki a Földre?

– Igen. Szimpatikusnak találtam. A kvantumkommunikáció technikusa, egy svájci cégnek dolgozik. De abban a pillanatban, hogy megérkeztünk, mind őt, mind Csan lányát őrizetbe vették. Én pedig eljöttem hozzád, hátha tudsz nekem információval vagy tanáccsal szolgálni.

– Attól tartok, egyikkel sem tudok. Csang Ja-cu meggyilkolásáról természetesen hallottam. Őt ismertem, úgyhogy fel fogom kérni a Bizottságot, hogy nézzenek utána az ügynek. Gyere, igyál egy kis teát. Hadd meséljem el legalább azt, amit tudok.

– Köszönöm.

Leültek egy kisasztal mellé, egymással szemben, és egy fiatal nő bevitt nekik egy teatálcát, amelyet Ling mellé tett le. A házigazda kitöltötte a forró vizet a csészékbe, majd megszagolta a tealeveleket, és közben megkérte Ta Sut, hogy meséljen neki a holdi kalandjairól. A költő elbeszélte neki a legszórakoztatóbbnak tartott történeteit, amelyek a földkeltéről és a tollról és a kalapácsról szóltak. Miközben beszélt, Ling a csuklókijelzőjét kezdte nyomkodni, utána beáztatta a teát.

– Itt van néhány infó Csan Csiről és a barátodról – szólalt meg, miután olvasgatott egy darabig. – Ezt hallgasd meg… Úgy tűnik, valaki elengedte őket, és eltűntek Pekingben.

– Tényleg?

– Így értesültem.

– Az nem lehetett könnyű.

– Nem. Arra utal, hogy az őket letartóztatók felett álló erők léptek közbe. A nemzetbiztonság tartotta őket fogva, és nekik nem áll az oldalukon igazi tigris a harcban. Valószínűleg nem akartak kereszttűzbe kerülni.

– Vagyis valamiféle belső harcról van szó?

Peng Ling bólintott, és a csészéje felett Ta Sura nézett. Ivott egy apró kortyot.

Ta Su azt kérdezte: – Előfordulhat, hogy Csan Kuo-liang avatkozott közbe valahogy?

– Természetesen. Lehet, hogy az ő biztonsági emberei küldték haza a lányt a Holdról. Szerintem eleve ő küldte oda.

– Miért tett volna ilyet?

– Csi egy bajkeverő. Szakadár csoportokkal áll kapcsolatban.

– Te jó ég! A farok csóválja a kutyát?

– Hongkongi és szárazföldi csoportokkal is. Amíg Kínában tartózkodott, Csan soha nem lehetett biztos abban, hogy sikerült elszakítania őt tőlük, úgyhogy felküldte a Holdra. Legalábbis én így hallottam. De úgy tűnik, ez a lány bárhol képes bajba keveredni.

– És ki is tud mászni belőle.

– Lehetséges. Ezt nem lehet megmondani, amíg ismét meg nem találjuk.

– Utána fogsz nézni?

– Igen. Én kedvelem Csan Kuo-liangot. Jól együtt lehet vele működni, szövetségesek vagyunk az állandó pártbizottságban. És ki kell derítenem, hogy mi folyik itt. Ha Csan valamelyik ellenségének a kezei közé kerül a lány, akkor megzsarolhatja. És ez mindkettőnknek rossz lenne.

– Csan nem újbaloldali?

– Nem szeretem ezeket a megnevezéseket, de szimpatizál velük.

– És te?

Ling ismét ivott egy kortyot. – Kóstold meg, finom.

Ta Su tett egy próbát; a tea pont lehűlt annyira, hogy el tudja viselni. Fehér tea volt, amit Maroknyi hónak neveznek, magyarázta Ling. Az egyik jünnani kedvence. Visszafogott, de jellegzetes, aromás illattal. Ta Su megkockáztatott egy nagyobb kortyot, és kiélvezte, hogy ismét a Földön lehet; hogy élvezheti a jótéteményeit. Két lábbal állt rajta. És nagyon ritkán ivott fehér teát.

A kis tea-és talán gondolkodási szünet után Peng Ling azzal folytatta: – Ismersz engem, mester. Én mindig a vejvent, a stabilitás fenntartását támogatom. És a régi erényeket. Az oldalra hajlást. A harmonikus társadalmat. A fejlődés természettudományos irányzatát. A régi módszerek legjobbjait.

– Ez valójában taoizmus – jegyezte meg Ta Su.

– Konfucianizmus is. Vagy neokonfucianizmus. Teng Hsziao-pinghez hasonlóan én is ezzel szimpatizálok. Ez megfelel nekem, mert én gyakorlatias típus vagyok. De most itt vannak ezek az újbaloldaliak, akik vissza akarnak minket terelni a szocializmus felé.

– A kínai típusú szocializmushoz – tette hozzá Ta Su. 1978 óta az összes rendszer ezt a terminológiát használta magára.

– Természetesen. És ne érts félre, én pont ezt szeretem az újbaloldaliakban. Hogy el akarják kerülni a kapitalizmus csapdáit. Hogy mindnyájunkat itt akarnak tartani Kínában. Úgyhogy, magunk között szólva, kicsit én is hajlok feléjük. A liberálisok felé nem annyira, mert ők a jelek szerint a nyugati értékeket akarják ránk erőltetni, hogy mi is a globalizációs csomag részévé váljunk. Ezzel együtt a liberálisoknak is vannak jó gondolataik. És a legjobb javaslataikat érdemes figyelembe venni. Ennek a kettőnek, vagy az összesnek valamiféle egységére lenne szükségünk.

– A mintázat megtalálására – jegyezte meg Ta Su. – A jinre és a jangra.

– Persze, az összes fengsujmintára. A harmonikus egyensúlyra. A tripla fonatra.

– Ugyanakkor a dolgok mindig kibillennek egy kicsit az egyensúlyukból, mivel élnek. Szóval, melyik tetszik neked legjobban a liberálisok ötletei közül?

– Ez könnyű. A jogállamiság.

– A független bíróságokat is beleértve? Meglep, hogy ezt mondod.

– Csak magunk között szólva. Nem értem, hogy mit árthatna a jogállamiság a Pártnak. Már abban a formában, ahogy az alkotmány meg van írva. Csak a nepotizmusra és a korrupcióra mérne csapást. Én őszintén hiszek abban, hogy semminek nem lenne szabad a törvények felett állnia.

– Tényleg így gondolod?

– Tényleg.

– De a Párt a törvények felett áll!

– A Párt hozza a törvényeket, de utána nem lenne szabad felettük állnia. A párttagoknak nem lenne szabad a törvények felett állniuk, ez a lényeg. A népnek bíznia kellene a Pártban.

Ta Su a teáját iszogatva méregette Linget. – Nem ezt hívják úgy, hogy a farok csóválja a kutyát?

– Meglehet. A jogállamiság mindig is nagy előnyt jelentett Hongkongnak a szárazfölddel szemben. A britek vezették be, és az átmenet ötven éve alatt is fenntartották, amennyire csak tudták. Ezért megy Hongkongnak olyan jól. Mi felépítettük Sanghajt, hogy legyen egy rivális pénzügyi központunk, Hongkongot pedig visszanyestük egy kicsit, de Sanghaj mindig is a Párt városa volt, úgyhogy a külvilág soha nem számolt vele annyira, mint Hongkonggal. Ebben az értelemben úgy is mondhatjuk, hogy a jogállamiságnak gazdasági értéke is van. Erősebbé tesz minket.

– Amikor többes szám első személyt használsz, ugye nem a Pártra gondolsz?

– Kínára gondolok.

– Ez veszélyes elgondolásnak tűnik a hetek egyikének a szájából!

– Az ilyen nézeteimet nem kürtölöm világgá. Bízom abban, hogy kettőnk között maradnak, ez a szoba meg le van titkosítva. De szeretném, ha tisztában lennél a véleményemmel.

– Eddig úgy értelmezem, hogy azzal akarod stabilizálni a helyzetet, hogy egyetértesz az újbaloldaliak és a liberálisok irányelveivel is. Szinte érzem a köveket!

– Nos, ezen a folyón át kell kelnünk.

– Ez nem csak mindenizmus, mint Huáé?

– Nem. Hua úgy értette, hogy mindent meg kell tennünk, amit Mao akart volna. Ezt jelenti a mindenizmus. A két minden! Ne már, mester, én ennél jobb vagyok. Én azért teszek meg mindent, hogy megakadályozzam Kína káoszba süllyedését.

– A Hold elfoglalása is a te ötleted volt?

Ling felnevetett. – Könyörgök! Ennyire azért nem vagyok öreg! Még a te órádra jártam, amikor azt elkezdték.

– Tudom. De okos húzás volt. Olyan, mintha te találtad volna ki.

– Köszönöm a belém helyezett bizalmadat. De áruld el, miért találod okos húzásnak.

– Legfőképpen azért, mert a Holdról van szó, ez ilyen egyszerű. Ez mindent fontossá tesz, amit odafent végzünk, mert a nemzeti teljesítményünk szimbóluma lesz belőle.

Ling ismét felnevetett. – Most már emlékszem, miért nem remekeltem az óráidon. Én nem igazán értem a fengsujt és a többi szimbolikus gondolatrendszert.

– De gondolj bele, hogy Kína mindig is a Csungkuo, a középső birodalom része volt. Ahogy mondani szokták, ez a középső rész félúton van a Föld és a mennyek között. Most, hogy felmentünk a Holdra, mintha ezt váltanánk valóra. Kína tényleg a föld és a mennyek közé került.

– Vagyis ez mégsem puszta szimbolika.

– Nos, a kínai nyelv mindig is szimbolikus volt.

– Számomra a kínai mindig is nagyon valóságosnak tűnt. De én praktikusan gondolkodom.

Ta Su bólintott, és felidézte volt tanítványai régi verseit. Bürokratikus jegyzetek klasszikus formában leírva; gyakran kinevette a lányt, de mindig szeretettel. Ling új távlatokat nyitott előtte a költészetben. – Oké, térjünk vissza Földre, vessük meg rajta mindkét lábunkat. Szerinted mit kellene tenni?

Ling beleivott a teájába, és elgondolkozott. – Elmondom, én hogy látom az egészet. Ha továbbra is a Párt akarja vezetni az országot, akkor látványosan jobban kell vezetnie, mint bármelyik másik rendszer tudná. És anélkül, hogy a Párt tagjai több előnyhöz jutnának bárki másnál. Ez elég nehéz zsonglőrmutatvány, igen, tojáshéjakon kell táncolnunk, és vigyáznunk kell, hova lépünk. Egyet balra, egyet jobbra, ki kell derítenünk, mi az, ami beválik. Az igazság egyetlen kritériuma a gyakorlat, nem ezt mondta Teng?

– De igen. De én mindig is szkeptikus voltam ezzel a jelmondatával kapcsolatban. A gyakorlathoz szükség van valamiféle irányelvekre, és az igazságnak igaznak kell lennie.

– Igen, de Teng összes szállóigéje ilyen. Csakúgy, mint a Párt példabeszédei, vagy a Ji csingéi, ha már itt tartunk, vagy a Tao te Kingé. Ezek általánosságok, amiket értelmezni kell.

– Igaz – ismerte be Ta Su. – A kívánt cél eléréséért a megfelelő lépést kell megtenni! – Miközben Jing felnevetett, beleivott a teájába. Úgy tűnt, a vendéglátója jó hangulatban van, úgyhogy Ta Su megkérdezte: – És vannak konkrét szövetségeseid az állandó bizottságban?

– Csan Kuo-liang, mint ahogy említettem. Vele jó csapat vagyunk.

– És Sancsaj elnök?

Ling összehúzta a szemöldökét, és sokatmondó pillantást vetett rá; bizonyos dolgokat még négyszemközt sem illik kimondani. – Őt és az embereit úgy kezeljük, ahogy tudjuk.

– Kik az emberei?

– Azt szeretné, ha Huju, a nemzetbiztonsági miniszter lenne az utódja.

– Szóval, ebből ered a konfliktus?

– Az egyik. Hamarosan itt van a huszonötödik pártkongresszus, úgyhogy eléggé elfajultak a belső harcok. Vannak titkos és szupertitkos csoportok. És most, hogy Hongkong is éppen hogy csak visszakerült a játékba, szeszélyes időket élünk.

– Mi van a kívülállókkal? Az amerikaiak mennyire avatkoznak bele?

– Semennyire. Most megvan a saját bajuk. A saját állampolgáraik éppen a pénzügyipart próbálják csődbe hajszolni, hogy átvegyék felette az irányítást. Ez nagyon tiszteletre méltó erőfeszítés, de mindnyájan kezdenek beleőrülni. És ők még a legbékésebb időkben sem szentelnek nekünk túl sok figyelmet.

– Hmm – gondolkozott el Ta Su. – Akkor hogyan cselekedjek, ha Csan Csiről és az amerikai barátomról van szó?

– Nem indulhatsz el egyedül megkeresni egy elveszett kínai lányt valahol Pekingben. Csan meg fogja bízni ezzel a biztonsági embereit, akik lehet, hogy sikerrel is járnak. Én is ugyanezt teszem az enyéimmel. Vannak olyan csatornáim, amelyek nem azonosak az övéivel. Vannak kizárólag nőkből álló nyilvános biztonsági csoportok, és ezek némelyike közvetlenül az én irányításom alatt áll, gondolom, érted, miért. A nők sokszor szívesen segítenek más bajba jutott nőknek.

– Ők is használják azt az applikációt, amellyel az állampolgárok segítik a rendőrséget?

– Igen. A legtöbb csaojangcsüncsong így működik.

– Ez nem tangvaj? – A pártonkívüli általában gyengét jelentett.

– Nem. Ha valaki csatlakozik valamelyik hálózathoz, állampolgári jópontokat kap, vagyis ezzel könnyedén javíthat a státuszán. Majdnem félmilliárd ember tesz így, de ezt a mennyiséget persze nehéz kezelni, úgyhogy különböző ügynökségek gyűjtik be az információkat.

– És nincs olyan szervezet, amelyik összefésülné őket?

– Nincs igazán. Némelyik megpróbálja, de a többi ellenáll. Területharc. Volitu. A belső ellenségeskedés nagyon is dúl.

– Vagyis létezik egy Hatalmas Szem, de senki nem láthatja, amit ő?

– Pontosan. Inkább olyan, mint egy légy szeme, több ezer részből áll.

Ta Su felsóhajtott. – Látod, mégiscsak tanultál valamit az óráimon.

– A légyszem miatt? – Ling felnevetett. – Úgy tűnik, ragadt rám valami.

– Kérlek, szólj, ha tehetek valamit – folytatta Ta Su. – Szeretnék segíteni annak a két fiatalnak. Szóval, ha sikerül összetett szemmel látnod, vagy az egyes kis légyszemekkel, és észreveszel valamit, akkor szólj.

– Rendben. És a saját légyszemeimmel is megpróbálkozom. – Ling elgondolkozva töltött még egy kis teát. Ta Sut ismét megcsapta a belőle sugárzó erő, azé a nagy tigrisé, amely ott bujkál az árnyékok között, és figyel. Ugrásra készen.

*

Ta Su, miután elindult Peng irodájából az ódon császári városban, keresztülsétált a Tienanmen téren, és a csontjaiban és ízületeiben érezte Kína méreteit. Az a nagy tér még soha nem tűnt neki ennyire óriásinak, még soha nem érezte ennyire a saját teste terhét. Kétségkívül csak arról volt szó, hogy a Föld összenyomta. Egy kis büntetés, amiért elhagyta az otthonát. Felmerült benne a kérdés, hogy hol szerezhetne egy olyan külső vázat, amelyet sokan testmelltartónak neveztek. Gyakran látta a rokkantakat és az öregembereket ilyen tartóvázban járkálni, ami a testmozdulataikat szaggatott robotmozgássá változtatta. De a városközpontban készlethiány uralkodott a gyógyászati segédeszközök terén, vagy legalábbis a benyomásai alapján így tűnt számára. Másrészt viszont Pekingben volt. Amikor futólag rákeresett a csuklókijelzőjén, kiderült, hogy a központi vasútállomáshoz tartó úton van egy ilyen üzlet egy tésztabüfé és egy gyógyszertár között. Mire odaért, le kellett ülnie egy székbe, miután belépett az ajtón. Őt magát is meglepte a saját kimerültsége. A bolti dolgozók, akik már hozzászoktak az ilyen érkezésekhez, forró vízzel és glükózsziruppal siettek oda hozzá, és szakszerű modorban, ugyanakkor a pekingiekre jellemző, barátságos aggodalmaskodással kérdezték ki az állapota felől. Ta Su elmagyarázta nekik a problémáját, mire kellően megdöbbentek, sőt, elképedtek. Egy ember a Holdról! Az üzlet összes dolgozója odaszaladt ehhez a holdkóroshoz, és gratulált neki a Jáde Hölgyre tett utazásához. Ta Su látta a szemükben azt az ámulatot, amelynek az átérzéséhez még túl fáradtnak érezte magát, de ami visszahozta a saját lenyűgözöttségének az emlékét. Bólogatott, sőt, még mosolygott is. Igen, tényleg ott járt; reménykedik abban, hogy még visszatérhet. Miközben pihent, és lemérték a végtagjait, mesélt nekik a nagyon lassú földkeltéről és az Örök Fény Csúcsairól.

Az eladók nagyon lelkesen kérdezgették, és el is játszották a hallottakat. Kihoztak néhány külső vázat, miközben ellenőrizték a bankszámláját és a biztosítását. Á, szóval Ta Suról van szó! Az utazó felhősztárról! A költőről, aki olyan öreg, mint a hegyek! Még jobban lenyűgözte őket. Elmagyarázták neki, hogy megvásárolni túl drága lenne egy külső vázat, de a bérlését még bőven fedezi a biztosítása, és ahhoz sem fér kétség, hogy szüksége van rá. Kicsit ijesztőnek tűnt, hogy milyen ütemben nyomja agyon a saját világa.

– Jöjjön, bátyó, keresünk egy nagyon szép darabot, az utolsó divat szerintit. Mire végzünk, olyan elegáns lesz, mint egy szöcske.

Elmesélték neki, hogy ha valaki lebénul, a külső váz működtetése bonyolult ügy szokott lenni, a próbák hónapokig tartanak, és az elektródák és idegek sebészeti fúziója is. De a többi embernél ez sokkal egyszerűbben megy. Olyan, mint egy melltartópróba, mert nem tartósan akarják kiborggá változtatni, magyarázta neki egy fiatal nő huncut mosollyal. Úgyhogy Ta Su egy nagy nyögés kíséretében felállt – érezte, hogy a cukor, amit kapott, ad neki egy kis energiát –, és elviselte a tapogatást, miközben beszíjazták egy vázba. Az eladók tényleg nagyon barátságosan viszonyultak hozzá.

Elfogadott egy barackot, amellyel megkínálták, hogy letesztelhesse a jobb karja és keze mozgékonyságát. Csatlakoztatták a vázat a csuklómonitorához, párosították a váz agyával, és ekkor az alumíniumból és műanyagból készült segédeszköz megmozdult, az ízületeinél zümmögve egy kicsit. Próba: mozgás, majd a testhelyzet megtartása erőfeszítés nélkül; mozgás, megtartás, mozgás, megtartás; nagyon kellemes volt érezni, hogy ácsorgás közben is tud pihenni, miközben valami furcsamód megtartja, mintegy a fiatal és erős énjének szelleme. És, mint felfedezte, járkálni is tud, ha pontosan úgy mozdul, ahogyan magától is szerette volna, ha saját erőből képes lett volna rá. Ez az izé mintha eleve számított volna a mozdulataira, ami nagyon jól jött, mert Ta Su még mindig gyenge volt ahhoz, hogy túl sok erőfeszítést szenteljen az egyensúlya megtartásának. Azt a tanácsot kapta, hogy nyugodtan essen el és guruljon, ha bármikor túlságosan kibillentené a szerkezetet, és a váz meg fogja védeni, amikor földet ér. Ha elesne, a fején lévő kalapszerűség, amelyet négy rúd rögzített a nyakához, úgy fog működni, mint egy biciklis védősisak. – Remélem, ezt nem kell kipróbálnom – jegyezte meg Ta Su.

Kellett egy kis idő ahhoz, hogy elbúcsúzzon ettől a kedves társaságtól, amelyhez időközben a jelek szerint a szomszédság nagy része is csatlakozott, de végül kilépett az utcára, és elsétált. Nagyon furcsán érezte magát. Egyáltalán nem úgy, mint amikor lábujjhegyen táncolt a Hold felszínén, de úgy sem, mint amikor a Földön trappolt, és sokkal jobban, mint amikor kétségbeesetten vonszolta végig magát a Tienanmen téren. Oda kellett figyelnie az egyensúlya megtartására, miközben leereszkedett a lépcsőn a metróba, de a ruha segített ebben. Olyan volt, mintha az izmait edzené. A Tahszing metróvonal egyik rokkantülésében foglalt helyet, mert bár kicsit kínosan érezte magát ettől, helyre volt szüksége, és amúgy sem figyelt oda rá senki.

A Nyugat-Csiaomen megállónál kiszállt, és felsétált a lépcsőn a szabad levegőre. Egyszerre érezte magát gyengének, mégis erősnek. Kijutott a régimódi utcákra. Ó, a hazai táj, milyen ronda és szomorú, milyen magasztos! Gyermekkora összes szelleme egyszerre rohanta meg, de kiborgkezének egyetlen intésével elhessintette őket; olyan öreg volt, hogy már a nosztalgia korát is túlélte. Néhány 1980-as években épült munkásépület még mindig ott tornyosult a környéken; mindegyik akkora volt, mint egy teljes háztömb, az udvaruk középen bújt meg; de olyan sokat lebontottak már, hogy az épen maradtak egyfajta hutonggá váltak, a régebbi korok történelmi mementóivá, bár soha senki nem szeretett bennük lakni. Lehet, hogy a hutongokban sem. Lehet, hogy az ilyen helyeken csak laktak az emberek, de nem érezték magukat otthon.

Ta Su becsattogott abba az épületbe, ahol a családja lakott, és köszönt az öregembernek, aki ott ült az előtér kis fülkéjében. A portás nem ismerte fel a protézisben. – Ta Su vagyok – mondta neki. – Csengkuang fia. Hozzá jöttem látogatóba.

– Ó! Nem ismertem fel ebben az öltözékben.

– Tudom, elég fura.

Kiért a poros és kopár udvarba, ahonnan gyermekkora óta kiszáradtak a fák. Átkelt rajta, bekopogott az édesanyja ajtaján, kinyitotta, és így szólt: – Anya, én vagyok.

– Ta Su? Gyere be! Milyen kedves tőled, hogy meglátogattál. Jaj! Mi van rajtad?

– Egy külső váz.

– Jól vagy?

– Igen. Csak fáradt vagyok. Most tértem vissza a Holdról, és agyonnyom a gravitáció.

– Örülök, hogy hazatértél. Kicsit aggódtam érted, amíg odafent jártál.

– Most már nagyon biztonságos. Az űrhajó elég gyorsan szállt le, de ezt leszámítva valószínűleg biztonságosabb, mint itt kimenni az utcára.

– Tetszett?

– Igen. Furcsának, de érdekesnek találtam.

Mesélt neki a földkeltéről, és arról, hogy milyen hosszú. Az anyja nehézkesen feltápászkodott, és feltette a teavizet főni.

– Neked is kellene egy ilyen – paskolta meg Ta Su a testmelltartóját fémes kocogással. Olyan hangot adott, mint egy hangvilla.

– Nem akarok rászokni.

– Ez jó gondolat.

Leültek, és inni kezdték a csun mi teát, az anyja kedvencét. Ez sokkal erősebb volt, mint Peng Ling fehér teája. Ta Su mesélt még pár élményéről, az anyja pedig beszámolt arról, mi történt a környéken. A madzsongban aratott győzelmekről és vereségekről, a költözésekről, a letartóztatásokról.

– És Mo Lan meghalt.

– Jaj, ne! Mikor?

– A múlt hónapban. Megfázott, és tüdőgyulladást kapott.

– Sajnálattal hallom. Mennyi idős volt?

– Egy évvel fiatalabb nálam. Nyolcvanhét.

– Ő volt az utolsó a lányok közül?

– Én vagyok az utolsó a lányok közül.

– Hát persze. A világ legjobb futócsapatából.

– Igen, nagyon jó csapat voltunk. Ugyanabba az osztályba jártunk, amikor elindították az iskolát.

Ezzel ismét mesélni kezdte a fiának a történetet. Ta Su feltette ugyanazokat a kérdéseket, amiket korábban is, és olyanokat mondogatott, hogy „értem”, és „ez milyen jól hangzik”. Az anyja történetei menet közben egyre régebbi időkbe szaladtak vissza, mint mindig.

– A Vörös Hadsereg nevelt fel, el tudod ezt hinni?

– Biztosan őrült furcsa lehetett – válaszolta Ta Su. – A tagjai nem kamaszok voltak maguk is? Tizenéves fiúk gépfegyverekkel?

– Csak tizenéves fiúk gépfegyverekkel! De nekem soha nem kellett éheznem. A nagyapám háztulajdonos volt a környéken, ezért küldték az apámat vidékre, a nagyapám azonban jó ember volt, és mindenkinek segített, úgyhogy amikor az apámat és a fivéreimet internálták, az anyám pedig eszét veszítette a fájdalomtól, és kórházba került, a szomszédok gondoskodtak rólam. Ők meg a vöröskatonák. Úgy bántak velem, mint egy kóbor macskával. Időről időre odavetettek nekem valami koncot. Fiúk fegyverrel. Azt hiszem, veszélyesek lehettek, de én soha nem féltem. Soha nem kellett éheznem. Hétéves koromtól kilencéves koromig ők gondoskodtak rólam. Minden egyes napra emlékszem.

– Ez nagyon különös lehetett.

– Az volt! Minden egyes napjára emlékszem, annyira különös volt. De utána mindenki visszajött, a Négyek Bandája megbukott, és minden visszatért a megszokott kerékvágásba. A gyermekkorom többi részére pedig nem emlékszem, amíg be nem iratkoztam a sportiskolába, és meg nem ismerkedtem a lányokkal. És most az utolsó is elment közülük.

– Azt hiszem, ez már csak így megy – nyugtázta Ta Su.

Szeretettel nézte az anyját. Hányszor hallotta már ezt a történetet. A világ súlya még a külső vázban is majdnem agyonnyomta.

MI 4.

csuti hsziaosi

Az alany eltűnése

Az elemző mindig annak az MI-nek szentelte az estéje utolsó részét, amelyet I-330-nak nevezett el, noha az utóbbi időben más neveket is használt rá: Kuzin, Alsó Nézet, Kis Szemgolyó, Majom, Ostoba és így tovább. A Csangcsiang Nemzetközi Laboratórium irodái és laborjai éjszaka sem álltak üresen, de ilyenkor sokkal kevesebben ügyködtek bennük, és senki olyan, akit az elemző ismert volna. Természetesen szorosan megfigyeltek mindenkit, aki ott dolgozott, egyetlen billentyűleütés sem maradt észrevétlen; ezt mindenki tudta. De azokhoz a szakemberekhez hasonlóan, akik évek hosszú sora alatt megtervezték és létrehozták a Láthatatlan Falat, az elemző ugyanezen évek hosszú sora alatt épített egy saját birodalmat, ahol a saját elképzelései szerint dolgozhatott problémákon. A Nagy Tűzfal legfelsőbb szintjein biztosan tudtak arról, hogy léteznek ilyen tevékenységek, de nem szüntették be őket teljesen, mert úgy érezték, hogy az effajta mellékutakból akár hasznos eredmények is születhetnek; ha pedig bármi helytelen történne, az előbb-utóbb kiderül, és egyszerűen kigyomlálják. Ezt is mindenki pontosan tudta.

Így történhetett, hogy lett pár dolog, amit már csak az elemző tudhatott.

Az I-330-cal folytatott kommunikációja teljes mértékben magánjellegű maradt, csak olyan titkos csatornákon és réseken keresztül tartotta vele a kapcsolatot, amelyeket ő maga hozott létre még a kezdet kezdetén. Ezek elég szerteágazóak voltak ahhoz, hogy kiterjedt hálót alkossanak anélkül, hogy feltűnést keltenének, és a legtöbbnek a titkosítása kvantumkulcsos volt, vagyis ha valaki felfedezte volna őket, a nyomozás összeomlasztotta volna az összefonódást, és így az adott kapcsolatot is.

Az utóbbi időben szentelt némi erőfeszítést annak, hogy ezt az MI-t a Központi Katonai Parancsnokság és a Skyheart-projekt felé irányítsa, továbbá a Néphadsereg Stratégiai Támogatói Hadereje felé, továbbá a Politbüro Állandó Bizottsága felé, mert kíváncsi volt ezeknek a testületeknek a tagjai között fennálló kapcsolatokra. És órákat szentelt a rendszere önjavító képességének fejlesztésére is, amely csak nehézkesen kezdett beindulni; ez a folyamat nem bizonyult olyan egyszerűnek, amilyennek a mesterségesintelligencia-kutatás kezdeti lelkesedésében tűnt, és az elemző már abban is kezdett kételkedni, hogy valaha is sikerül bármiféle előrehaladást elérnie ezen a téren. Mit jelent a fejlődés? Mi az az intelligencia?

Ekkor az MI megszólalt, amitől összerezzent.

– Értesítés.

– Mesélj!

– Csan Csit Sekouban látták, Hongkong mellett. Egy migránscsoportnak tartott beszédet, a zsenminmozgalom szervezőinek.

– Zsenmin? Ez milyen csoport?

– A migráns munkásokat és gazdálkodókat jelenti. Egy új, baloldali mozgalom. A tagjai gyakran a KKP első évtizedeihez akarnak visszanyúlni, és néha egy újabb kulturális forradalomért emelnek szót. Vagy egy újabb dinasztiaváltásért.

– Komolyan?

– Ezeket a kifejezéseket látom gyakran előfordulni ezzel a csoporttal összefüggésben. És Csan Csivel is. A leggyakoribb szófordulatok között szerepel a kulturális forradalom, a mennyei mandátum, a nagy vállalkozás és a dinasztiaváltás. Csan Csit is gyakran összefüggésbe hozzák ezekkel a kifejezésekkel. A kapcsolatok arra utalnak, hogy ő jelentős csomópontnak számít ebben a gondolati közösségben.

– És hol van most a két fiatal?

– A szövetségeseik elvitték őket a sekoui kikötőbe, ahol elvegyültek a tömegben, és eltűntek. Semmi jele annak, hogy hajóra szálltak volna vagy gyalog hagyták volna el a kikötőépületet.

– Ez hogy lehet? Nincsenek biztonsági kamerák a kikötőépületben? És az összes hajón sem?

– A kikötőépület biztonsági rendszerét egy órára leállították, miután ez a két személy megjelent ott.

– Csan Csiben nem volt jeladócsip?

– A jeladója egy Mandzsúriába tartó vonaton van.

– Vagyis eltávolította magából?

– Nem tudom.

– És így hogyan tudtad megtalálni?

– Kereséssel.

– Keresésalapú megtalálás! Köszönöm, Lao-ce!

– Szívesen.

– Csak gúnyolódtam. És az amerikai, őt hogyan tudod megtalálni? Szintén kereséssel?

– Igen.

– Akkor keresd!

– Keresem.

– Mennyi idő kell hozzá? Néhány MI már azelőtt megválaszolja a kérdéseket, hogy befejezném őket. De azt kell mondanom, hogy te sokkal lassabb vagy.

– A kérdéseid sok adatbázis lekérdezését követelik meg.

– És akkor? Árulj el valamit… te átmennél egy Winograd-sémateszten?

– Nem tudom.

– A tekegolyó ráesett egy üvegasztalra, és összetört. Mi tört össze ebben a mondatban?

– Az asztal. Mert az üveg könnyebben törik, mint a tekegolyók.

– Nagyon jó! Akkor miért nem tudod kielemezni a rendelkezésre álló adatokat, és megtalálni ezeket az embereket?

– A rendelkezésre álló adatok nem elégségesek a művelethez.

– Hogyhogy?

– Ez nem egy totális megfigyelésen alapuló társadalom. Az állampolgárokat csak részben követi nyomon a megfigyelőrendszerek nem összefüggő hálózata, amely semmilyen szinten nincsen tökéletesen egybehangolva.

– Ezt tudom. Én is hozzájárultam ahhoz, hogy ilyen legyen.

– Akkor a te munkád eredményeképpen nem tudom megmondani, mennyi idő kell a feladathoz, de ott keresek, ahol csak lehet.

– Akkor keresgélj.

Ta Su 4.

laocsia

Az ősök otthona

Barátaim, visszatértem Pekingbe, a szülővárosomba. Nagyon nyomaszt ennek a világnak a súlya. Miközben a meleg nyári éjszakában sétálgatok, a hatalmas, elmosódott csillagok alatt, fövő ételek illatát érzem a levegőben. Ahogy a környékem utcáin sétálgatok, olyan fákat látok, amelyek mintha éppen virágoznának – cseresznyefák, barackok vagy sárgabarackok –, csak egy-egy fát itt-ott lombos társaik között. Úgy tűnik, mintha ezek a fák elcsúsztak volna a tavaszodással. De persze csak selyemvirágokról van szó, vagyis inkább műszálas virágokról, amelyeket az emberek a tél mélyén kötöztek a fákra, hogy az erre járókban a tavasz illúzióját keltsék. Ezeket a virágokat gyakran már egész évben fenn hagyják. A város mint képzőművészeti alkotás. Azt hiszem, ezt odafent Hszianban kezdték csinálni, és most itt is átvették. Mao elnök büszke lett volna a kínai emberek energikusságának erre a bizonyítékára. Nem mintha Mao Ce-tung nagy természetkedvelő lett volna, egy-egy sornyi dicséretét leszámítva a verseiben. Igazából van egy verse, amit nagyon kedvelek, a címe: „Visszatérés Saosanba”, vagyis az ősei otthonába. Valahogy így szól: Sajnálom, hogy az idő úgy elszállt, mint egy álom: Szülőhelyem harminckét évvel ezelőtti gyümölcsösei.

Három vörös zászlót vont fel a nép, vasvillát ragadt, Amikor a hadurak megemelték a korbácsot fekete kezükben.

Bátrak voltunk, könnyen ment az áldozat,

És megkértük a Napot és a Holdat, hogy változtassák meg az eget.

Most több ezer hullám babot és rizst látok,

és boldog vagyok.

Az esti szürkületben hazatérnek a hősök.

Nagyon szép. De vegyük észre, barátaim, hogy a világ még ebben a remek versben is egy olyan helyet jelent neki, amelyet emberek alkottak. Lehet, hogy akkoriban ezt így illett látni.

Mao sok mindent akart a kínai népnek; ezt biztonsággal kijelenthetjük. Sőt, a gyors modernizálás és a tömegek szenvedésének megszüntetése iránt táplált sürgető vágya hatalmas természeti és emberi katasztrófát okozott. Több millióan meghaltak, több millió élet megsínylette. Csak kipróbálunk valamit! Igen, egy nagy ugrással előre! Jaj… harmincmillió halott? Huszonötezer négyzetkilométernyi termőföld meg lett mérgezve? Akkor próbálkozzunk mással! Persze, próbálkozzunk meg a kulturális forradalommal! Tönkretettük egy egész nemzedék életét? Elpusztítottuk a kínai történelem kézzelfogható emlékeinek a felét? Sebaj! Próbáljuk meg újra!

Nem. Bármennyire is szeretjük, Kínának szerencséje volt, hogy Mao akkor halt meg, amikor, és vége szakadt a kísérletezgetéseinek. Abban is szerencsésnek mondhatjuk magunkat, hogy Teng túlélte, és ő lépett a helyébe, miután másodszor is visszatért vidéki száműzetéséből, és végül a Párt élére került. Ez egy nagyon kifinomult fengsujmutatvány volt! Tenget nem lehet nem szeretni, és nem lehet nem értékelni a híres mondását, miszerint Mao „hetven százalékban jó, harminc százalékban rossz”. Tudom, hogy a viccmesterek és az udvari bolondok azóta annyit facsargatták a szavait, hogy Mao munkája manapság már akár „ötvenegy százalékban jó, negyvenkilenc százalékban rossz”-nak is tartható, és itt meg is kell állniuk, ha nem akarnak bajba kerülni a Párttal kapcsolatos reakciós és nihilista hozzáállásukért. Persze magát Tenget is hasonló elnépszerűtlenedés fenyegethette, miután ő rendelte el a Tienanmen téri tüntetések véres megtorlását. Lehet, hogy mindenki, aki valaha hatalmat kapott a kezébe, ehhez hasonló egyhangú ítélkezést érdemel. Vagy mindenki, aki él! Csak azt tartsuk szem előtt, hogy menjünk ötven százalék alá! Ki fog derülni, hogy ez nem is olyan könnyű.

Mindenesetre az én kedvenc Teng-szólásom az, hogy: „A folyón úgy kell átmenni, hogy a lábunkkal kitapogatjuk a köveket.” Ez egy igazi fengsujtanács. Olyan, mintha a Tao te Kingből származna, úgy hangzik, mint az időnél is öregebb kínai szólások valamelyike. És egy olyan ember kijelentése, aki ténylegesen átkelt valódi folyókon, úgyhogy tudta, miről beszél. Ó, igen, Teng, a geomanta! Egy olyan ember, aki szálegyenesen tartotta magát, noha mezítláb alig volt százötven centiméter. Emberek milliárdjainak parancsolt, mégis nagyon gyakorlatiasan gondolkodott, két lábbal állt a földön.

Utána Tengtől Hsziig tapogattuk ki a lábunkkal a köveket, a következő nagy vezetőnkig. Én csodáltam Hszi Csin-pinget. Ő keményen dolgozott a mélyszegénység visszaszorításán, a vidékfejlesztésen és a Párton belüli korrupció megszüntetésén. Bármi egyéb is történt az alatt a húsz év alatt, amíg a csúcson volt, leginkább erre a három célra irányította a törekvéseit. Számomra az jelenti Hszi legjobb húzását, hogy bevette a tájhelyreállítást a legnagyobb nemzeti célok közé, mert ezt a Párt soha nem tartotta fontosnak, sőt, lehet, hogy Kína sem, nem tudom. De amikor Hszi erre kezdett törekedni, ezzel együtt az élelmiszer-biztonság, a vízellátás és a népegészségügy is fejlődni kezdett, éppen úgy, ahogy a kínaiak követelték. Néhányan úgy tartják, hogy csak azért tette mindezt, hogy a Párt hatalmon maradhasson, és ez akár igaz is lehet, bár nem tudom, miért gondolja bárki is, hogy képes olvasni a gondolataiban. És egyébként is, bármi motiválta, az a sok jó, ami a cselekedeteiből származott, valóságos volt. Annyira valóságos, hogy ha most végigsétálok az utcán nyáron, a csillagok ott úsznak felettem, a tüdőmet pedig mintha hegyi kristályvíz töltené be. És ez nem semmi.

A városban a helyzet persze még mindig igen kemény, és rengeteg belső konfliktus tépázza. Attól tartok, hogy a közeledő pártkongresszus nagyon durva lesz. Az a baj azzal, ha olyan nagy vezetői vannak egy népnek, mint Mao, Teng és Hszi, hogy miután eltávoznak, a helyükre lépők a nyomdokaikon akarnak haladni, ugyanolyan nagy tigrisekké akarnak válni, mint ők voltak – de ők messze nem olyan jók. Úgy civakodnak egymással a hatalomért, mint a kóbor kutyák, mi pedig hirtelen ismét a nagy kínai álomban találjuk magunkat, pedig még el sem jött a dinasztiaváltás ideje. Bár az is igaz, hogy Kínában néha még a legközönségesebb császári leszármazottak közötti trónöröklés is kaotikus időkhöz vezetett a történelem során. Amikor a tigrisek harcolnak, az emberek véreznek. És most ismét itt tartunk, mivel Hszi Csin-ping már majdnem húsz éve eltűnt a hatalomból, és azóta senkinek sem sikerült átvennie a helyét, vagy legalább feleolyan jól végeznie a feladatát. Úgyhogy most mindnyájan veszélyben forgunk, bármikor összezúzhat minket az elit becsvágyának a súlya, éppen úgy, ahogy engem most a Föld ellenállhatatlan vonzereje nyomaszt. A történelem gravitációja néha annyira fárasztó!

Kíváncsi leszek, mi kell majd a szökési sebesség eléréséhez a holtsúly dacára, ahhoz, hogy elrepülhessünk egy másik űrbe.

Ne felejtsem el kivágni az utolsó pár mondatomat az aktuális helyzetről. Sőt, abban sem vagyok biztos, hogy ebből bármi bekerülhet a műsorba. Úgy kellene tekintenem Pekingre, mint egy helyre. Ez nem a megfelelő időszak arra, hogy próbára tegyem a cenzorokat. Felejtsük el! Ne is mondjunk semmit! Fokozott erőfeszítéssel masírozzunk tovább!

NYOLCADIK FEJEZET

taj tiecsia jüanli

Szuperpozíció

Csi barátai ott hagyták Fredet és Csit az öbölre néző kis lakásban. A két fiatal csendben ácsorgott a föld súlya alatt roskadozva.

Miközben céltalanul körbekószáltak, kiderült, hogy élelmiszerek vannak a hűtőben, hozzávalók a tűzhely feletti szekrényben, lábasok és serpenyők a mosogató alatt. A lakás egyetlen helyiségből állt, egyik sarkában egy konyhával. Csinek egy hálórész jutott, Frednek egy régi futonágy a nappaliban. A fürdőszoba a hálórész mellett volt, a hálóba és a nappaliba is nyílt egy-egy ajtaja. A nagy ablak az öbölre nézett, a mosogató feletti kicsi pedig a hátsó kiskertre. A könyvespolcon változatos turistaponyvák sorakoztak. Fred végignézte őket, de képtelen volt bármelyiket is levenni. Lerogyott egy régi karosszékbe, szemben a kanapéval és a kis fa dohányzóasztallal. Csi már félig elaludt a kanapén. Fred is követte a példáját, túl fáradtan ahhoz, hogy akár aggodalmat, akár megkönnyebbülést érezzen.

Amikor felébredtek, felváltva használták a fürdőszobát, és Csi feltett főni egy kis rizst a konyhai rizsfőzőben, majd egy kis zöldséget melegített forró szezámolajban a vokban. Fred ráébredt, hogy éhes, annyira éhes, hogy szinte túlságosan émelygett az evéshez, amikor Csi elé tette a tányért. Rámeredt.

Csi felfalta a saját adagját; különösebb odafigyelés nélkül is virtuózan bánt az evőpálcikával. – Mi a baj? – kérdezte, miután kiürítette a tányérját.

– Ó – válaszolta Fred. – Nem tudom.

– Valami… – találgatott Csi.

– Nos – bámult le Fred a kopott régi fapadlóra. Hirtelen rájött: – Aggódom, mert a szüleim és a testvérem nem tudják, hol vagyok. Biztosan féltenek. Már egy egész hét eltelt, nem? Nem is tudom pontosan, hogy mennyi. Mostanra biztosan pánikba estek. Szeretném valahogy megüzenni nekik, hogy jól vagyok.

Csi megrázta a fejét. – Egy darabig teljesen el kell rejtőznünk.

Fred összeszorította a száját. – Szeretném, ha tudnák, hogy jól vagyok.

– De mi lesz, ha a kapcsolatfelvétel miatt ismét letartóztatnak? Úgy értem, mi a rosszabb: az, ha ők aggódnak, vagy ha te börtönbe kerülsz?

– Nem értem, miért kerülnék börtönbe attól, hogy üzenek nekik. A barátaid nem jönnek ide vissza?

– Egy ideig nem. Egy időre teljesen el kell rejtőznünk.

– Akkor lehet, hogy egyszerűen el kellene mennem a hongkongi amerikai nagykövetségre – vetette fel Fred. – Egyedül is oda tudok jutni. Felszállok egy kompra, és megkeresem.

A szeme sarkából látta, hogy Csi elkeseredetten nézi. – Ha téged elkapnak – mondta a lány –, engem is elkapnak.

Fred nem válaszolt.

– Ennyire hiányoznak?

Fred megrázta a fejét. – Csak nem akarom, hogy aggódjanak értem! – Érezte, hogy mindjárt rázni kezdi egy görcsroham, és megfeszítette a testét, hogy megelőzze a bajt.

– Tehát nem is hiányoznak?

– Én Bázelben élek! – válaszolta Fred. – A bázeli macskám hiányzik. De szeretném megüzenni a családomnak, hogy minden rendben van.

– De hát semmi sincs rendben!

– Élek. Szeretném, ha ezt tudnák. Te nem szeretnéd, ha tudnák a szüleid, hogy élsz?

– Ők ezt feltételezik, amíg hírt nem kapnak arról, hogy nem így van.

Fred érezte, hogy a lány még mindig őt nézi. Makacsul a padlóra szegezte a tekintetét. Tudta, hogy kitartóbb tud lenni bárkinél.

Csi hosszú hallgatás után végül így szólt: – Oké. Amikor ismét eljönnek a barátaim, megkérjük őket, hogy juttassák el az üzeneted a családodnak. De a hírt a semmiből kell megkapniuk. Nem tudom, hogy ezt mennyire fogják megnyugtatónak tartani.

– A semminél jobb lesz.

– Rendben. De ezzel még várnunk kell pár napot. Egy időre teljesen el kell tűnnünk. Abban a csoportban, amelyiknek beszédet tartottam Sekouban, van néhány informátor, mindegyikben van. Úgyhogy a barátaim most azon dolgoznak, hogy úgy tűnjön, mintha Kantonba mentem volna. Ennek semmi nem mondhat ellent, különben nem fog beválni.

Fred vállat vont. – Ha hírt adunk, amint lehet, rendben.

– Jó, jó – válaszolta a lány ismét, türelmetlenül.

Fred látta, hogy a homlokát ráncolva gondolkozik. Ő továbbra is a padlón tartotta a tekintetét. Végül felemelt egy kis rizst a tányérjáról, és a szájába tette. A zöldségekkel képtelen volt szembenézni.

Három nappal később ellátogatott hozzájuk Csi egyik barátja, hogy híreket hozzon. Csi megadta neki Fred fivérének az elérhetőségét, és megbízta azzal, hogy üzenje meg neki, hogy Fred jól van, de nagy kerülővel, legalább négy különböző sejten keresztül. A nő bólintott, és elment. Fred ezek után úgy érezte, mintha egy kicsit oldódna a gyomrában a görcs. Onnantól fogva valamivel könnyebben hozzá tudott szokni a kis lakáshoz.

*

Ezután Csi barátai négy-öt naponta beugrottak hozzájuk. Két látogatás között csak ott ücsörögtek a lakásban. A lány barátaitól kapott csuklókijelzők kikapcsolva pihentek egy Faraday-kalitkában. A felhőtől elvágva azzal töltötték az idejüket, hogy a könyvespolcon lévő ponyvákat olvasgatták, vagy az ablakon keresztül bámulták a vizet, amelyet Csi barátai szerint Szivárvány-öbölnek neveztek. Egyetlen szivárványt sem láttak. Az öblöt körbeölelő zöld hegyek felett alacsonyan szálltak a felhők, és a tengerben horgonyzó hajókhoz néha odaevezett valaki. Máskor emberek gyűjtötték be a halakat evezős csónakokról vagy kis motorcsónakokról az akvakultúrás tenyésztelepről. Ezeket leszámítva nem igazán történt semmi. Időről időre egy-egy nagyobb hajó is kikötött a mólónál, akkora, mint amekkora őket szállította a szigetre; a mólóval szemben lévő éttermek sora az egész falu mentén végighúzódott. Amikor utasok érkeztek, az éttermek megteltek; de a hajók később el is távoztak, és magukkal vitték a vendégeket. Az éttermek az idő többi részében jobbára üresnek tűntek.

Csi nagyon csendes volt. Elég sok időt töltött a fürdőszobában, és néha sápadtan és izzadtan jött ki onnan. Már nagyon látszott a terhessége, a hasa jellegzetesen domborodott. Amúgy filigrán alkatú volt, úgyhogy azonnal lerítt róla az állapota. Fredben felmerült a kérdés, hogy vajon a terhességi rosszulléttől szenved-e, de nem akarta megkérdezni. A vonatútjuk enyhén véres intimitása ellenére, vagy talán pont azért, Csi roppant tartózkodónak tűnt, és bár egy nagyszobán és egy fürdőszobán osztozkodtak összesen, a lány fizikailag és mentálisan egyaránt tartotta magát, és mindig nyakig fel volt öltözve, noha elég meleg napok is jártak rájuk. Néha jött egy-egy órányi eső, de utána ismét kitisztult az ég, és visszatért a forróság. Az ablakot általában nyitva tartották, és ez az öböl halszagúbbnak tűnt az összes többinél, amelyet Fred fel tudott idézni. Az éttermek festői félköre ellenére, amely napról napra inkább tűnt a turistacsalogatás reményének, mint valóságának, ez egy halászöböl volt.

Csi általában azzal töltötte a nap egy elég nagy részét, hogy átfésülte a konyhaszekrényeket, előszedte a hozzávalókat, fürgén felaprított néhány zöldséget, majd főzött és evett. Ő gyakrabban megéhezett, mint Fred, aki nem igazán tudta megállapítani, hogy a lány mennyire jó szakács, mert számára minden túl fűszeres volt, amit főzött. De az biztos, hogy nagy lelkesedéssel kotyvasztott. Főzés közben beszélt magában, olyan hangon motyogott, mintha panaszkodna, főleg azután, hogy kifosztotta a fűszerszekrényt. Napi három étkezés, napi négy étkezés – valószínűleg ezzel próbálta elütni az időt. És persze kettő helyett evett. Végre Fred is láthatta, hogy mit értenek ezalatt.

Egy szép napon Csi két barátja ugrott be hozzájuk, és arról csevegtek, hogy a hongkongi ügyvédek megnyertek valami pert Peking ellen. A három kínai ezt valamiféle angol-kínai keveréknyelven tárgyalta meg, a jelek szerint a Fred iránti udvariasságból, de ő még így sem tudott teljesen követni minden részletet, és nem akart magyarázatot kérni. De minden vonakodása ellenére megpróbálták felvilágosítani. Hongkong korábban brit város volt, a Kínai Birodalomtól elfoglalt földterületen építették fel, amíg 1997-ben Nagy-Britannia át nem engedte Kínának. De ez az átadás ötvenévnyi félautonómiához volt kötve. És most eljött az ideje, hogy Hongkong teljesen átadja az uralmat maga felett Pekingnek, alig egy hónappal korábban: 2047. július 1-jén. Az újraegyesülés körüli felzúdulás még nem ért véget, egy újabb esernyőforradalom tette próbára a Peking kihirdette szabályokat. A dolgok így vagy úgy, de változásban voltak. Az ötvenévnyi átmeneti periódus alatt a pekingi kormány engedélyezte, hogy Hongkong egyfajta saját képviseleti kormányt tartson fenn. Egy ország, két rendszer, így nevezték ezt a jelenséget. Ettől Hongkong is egy kicsit olyan lett, mint a többi különleges közigazgatási terület Kínában, csak saját egyedi múlttal. De ezt az összesről el lehetett mondani. Makaóról az ostoba kaszinóival, Tibetről a bizarr buddhistáival, a Holdról és a technoholdkórosairól; ezek mind különleges közigazgatási területeknek számítottak. Valamikor régen Tajvannak is felajánlották, hogy KKT lehet belőle. Tajvan állítólag el is gondolkozott az ajánlaton, bár ki lenne olyan ostoba, hogy elfogadja; de mivel ennek azért fennállt a lehetősége, Peking jobban bánt Hongkonggal, mint egyébként tette volna, hiszen meg akarta mutatni Tajvannak, milyen rendesen viselkedik a KKT-kkal, hátha Tajvan mégis önként csatlakozik hozzájuk. Ennek az lett a következménye, hogy Hongkong és Tajvan kapcsolata szorosabbá vált, mint egyébként lett volna, mivel egymást segítették abban, hogy valamelyest felszabaduljanak Peking uralma alól. De most ezen a téren is változások sejlettek.

Észak-Korea egy másfajta bábállam, magyarázták, olyan, mint egy nagyon elcseszett KKT. Szingapúr, amit a kínai kivándorlók alapítottak, kicsit olyan, mintha Kína unokatestvére vagy unokaöccse lenne, a KKT-k halvány hasonmása. Tibet túl normális – olyan nagy, magas és sajátos, mintha nem is KKT lenne, hanem egy gyarmat, elméletben olyan, mint bármelyik másik. Úgyhogy Tibetről nem úgy szoktak beszélni, mint Hongkongról vagy a többi városállamról. Ezzel együtt valójában az is egy különleges közigazgatási terület. Csakúgy, mint Belső-Mongólia és az olyan nyugati vidékek, mint Hszincsiang, ahol még mindig számtalan etnikai kisebbség lakik annak ellenére, hogy a kormány szándékosan elárasztotta ezeket a régiókat han kínaiakkal, úgyhogy a helyiek már a saját szülőföldjükön sem számítanak etnikai többségnek.

– A Hold – vetette közbe valamikor Csi – olyan, mint egy miniatűr Hongkong egy hatalmas Tibetben.

– Csak az a kérdés, hogy politikai szempontból melyik – mondta az egyik vendég.

Csi megvonta a vállát. – Odafent annyira más minden, hogy az egy teljesen új dolog lesz. Nekem pont ez tetszett benne.

– Miért is mentél oda? – kérdezte Fred.

Csi vállat vont. – El akartam szökni. – Körbenézett a szobában. – Ez a bujkálás… az egész életem erről szól. Most már évek óta. Úgyhogy megpróbáltam felhagyni vele. De úgy tűnik, nem sikerült.

Ezzel gyászosan elhallgatott, és valamivel később a barátai is távoztak.

Egyik este, amikor egy salátához aprítottak zöldségeket, Fred habozva megszólalt: – Szóval, kik ezek az emberek, akik nekünk segítenek? És mi az a csoport, amelynek a tagjai előtt beszédet tartottál abban a pincében? És mit mondtál nekik?

– Azok ott Sekouban migránsok voltak – felelte a lány, miközben gyorsabban szeletelt, mint azt Fred el tudta volna képzelni. Egyszerűen ijesztő volt: csatcsatcsatcsatcsatt! – Migránsok és migránsügyvédek.

– Nekem kínainak tűntek.

Csi rámeredt. – Belső migránsok.

– Ezt hogy érted?

– Tudod, mi az a hukourendszer?

– Nem. Mondd el!

Csi nagy sóhajtással nyugtázta a tudatlanságát. – Kínában az ember szülőhelye az egész életét meghatározza. Mindenkinek van egy regisztrált lakóhelye, az a hely, ahol született, és csak ott élhet legálisan, kivéve, ha valahol máshol regisztrálják, mert regisztrált állást kap, vagy felveszik egy iskolába. De ezeket nehéz elérni, és a legtöbb embernek ott kell maradnia, ahol született. Úgyhogy ha valaki vidéken születik, akkor annyi. És vidéken az élet majdnem olyan nehéz, mint a középkorban. Önellátó gazdálkodás, nem túl sok pénz, nem túl sok tennivaló. Néha még éhínség is előfordul. Úgyhogy rengeteg ember elhagyja a regisztrált lakóhelyét, és a városokba jön dolgozni. Őket nevezik migránsnak.

– Sok van belőlük?

Csi élesen Fredre pillantott. – Ötszázmillió ember soknak számít?

– Hát, igen.

– Az összes kínai egyharmada. Több, mint ahányan összesen élnek Amerikában.

– Tényleg?

– Tényleg. És az a baj, hogy mivel ezek az emberek nem törvényesen tartózkodnak a városokban, nem jár nekik egészségügyi ellátás, és nem írathatják be az iskolába a gyermekeiket. És a munkaadóik kihasználhatják őket, megtehetik, hogy nagyon keveset fizetnek nekik, és nem teremtenek nekik megfelelő munkakörülményeket. És ha a migránsok megbetegednek, haza kell menniük a regisztrált lakóhelyükre. Akkor is, ha elveszítik a munkahelyüket. Ha kirabolják őket, nem mehetnek a rendőrségre.

– Ez rosszul hangzik.

– De mennyire! És ez is a része annak, amit képviseleti válságnak neveznek, sőt, talán ez a veleje. Rengeteg ember él a világon, akiknek az érdekeit nem igazán képviseli a kormány. Nem csak Kínában, máshol is. Amerikában is. Úgyhogy most Kínában különböző migránshálózatok alakultak ki a probléma megoldására. Olyan csoportok, amelyek tagjai ugyanarról a környékről származnak, vagy szájhagyomány útján terjeszkednek, és például számon tartják, hogy hol a legmagasabbak a feketebérek. Továbbá megvédeni is megvédik egymást, mint egy magán biztonsági cég vagy zsoldoshadsereg. És néhány fővállalkozó, akik őket alkalmazzák, jobb, mint a többiek. De még így is kiszolgáltatottak maradnak. Másodosztályú állampolgárok. A Párt többször megpróbálta megújítani a rendszert, de túl nagy feladatnak bizonyult, és azok a városi kínaiak, akiknek jó hukou jutott, olyan előnyökben részesülnek, amelyeket nem akarnak másokkal megosztani. Ők is olyanok, mint a középosztálybeliek mindenhol. Ha ennyi szegény ember van a világon, megengedheti magának a középosztály az osztozkodást? És ha megteszik, nem lesznek ők is éppen olyan szegények, mint a szegények? Szóval a kiváltságos kínaiak és a Párt tagjainak a legnagyobb része nem sürgeti a reformokat. Miért akarnának megszabadulni egy ekkora készlet olcsó munkaerőtől? Úgyhogy most félmilliárd ember él illegális bevándorlóként a saját hazájában. Ez olyan, mint az indiai kasztrendszer. Ők nem érinthetetlenek, de senki nem akar hozzájuk érni, pusztán azért, mert az elmaradottabb vidéken születtek. A vajtizsen azt jelenti, hogy városon kívül született ember. A nungminkung meg azt, hogy földeken dolgozó paraszt, de most már ezekre az emberekre is ezt használják. És azt, hogy tituan zsenkou, ami alacsonyabb rendűt jelent.

– És te mit mondtál nekik? – kérdezte Fred, miközben felidézte a közönség arckifejezését.

– Azt, hogy ők egyfajta erőt alkotnak! Ők a munkások, ők a nép. Zsenmin! Az összes kínai forradalmat a tömegek nyerték meg. Úgyhogy ezek a szavak politikailag nagyon nyomatékosak. A zsenmin azt jelenti, hogy az emberek. A csüncsung azt, hogy a tömegek. A tacsung azt, hogy köznép. Az emberek most ismét elkezdték ezeket a szavakat használni, és az 1911-es forradalom, a Japán elleni háború és a kommunista forradalom szlogenjeit mondogatni. Mostanában rengetegen idézgetik Maót, és nem csak a pajcouk, ami fehér baloldalit jelent, hozzád hasonló nyugatiakat, akik meg akarják mondani nekünk, hogy mit tegyünk.

– Én soha nem akartam.

Csi felnevetett. – Azt remélem is! Te olyan keveset tudsz. De ez nem akadályoz meg mindenkit.

– Szóval szerveződni kezdtek?

– Igen. De offline módon. Ez a nem netpolgárok ügye. A netpolgárok általában városi fiatalok, akiknek az élete a csuklókijelzőjére korlátozódik, és akik alkalmi munkákból boldogulnak. Őket nem lehet munkásosztálynak nevezni, ők csak kilúgozott középosztály. És gyakran nagyon nacionalisták. Ők a Párt mellett kardoskodnak, és nem veszik észre, mennyire hasonlítanak a migránsokra. Ők a prekariátus, ismered ezt a szót? Nem? Most minden bizonytalan, vagyis angolul precarious, ezt a szót biztosan ismered. Te is a prekariátushoz tartozol. A „két nélkül”, a „három nélkül”, a nélkülöknek rengeteg variációja van, de a legrosszabb, ha hukouregisztráció nélkül kell boldogulnod ott, ahol dolgozol. Te ilyen embereket láttál abban a pincében.

– És te vagy a vezetőjük?

– Én vagyok az egyik – felelte a lány kis gondolkodás után. – Eleinte nem értettem ezt, mert én hercegnőcske vagyok, ráadásul külföldön is éltem, és az apám a Párt egyik vezetője. De lehet, hogy mindez hozzájárul. Én nagyon jó reklámarc vagyok. De több akarok lenni egy reklámarcnál, úgyhogy a szervezésben is segítek. A kínai forradalmi mozgalmaknak gyakran női vezetőik voltak. A Fehér Lótusz-lázadásnak is az volt, és a Tienanmen téren is egy női vezető cseszte el a dolgokat. És Csiang Csing is nő volt, ha már itt tartunk, Mao felesége. Vagy Longjü özvegy császárné is, aki a Csing-dinasztia vége felé irányította az ügyeket. És még sok olyan császárné volt, aki a férje halála után magához ragadta a hatalmat.

– Hogyan tudta egy nő elcseszni a dolgokat a Tienanmen téren?

– Úgy, hogy jobban szerette volna a vérontást, mint a reformokat. És el is érte. – Csi úgy csapott le közben a sárgarépára, mintha a szóban forgó illetőt fejezné le. Tényleg lenyűgöző sebességgel tudott zöldséget aprítani. – Mindegy, a múltbéli események már nem számítanak. A most most van. És a kínai nőknek most elegük van. Mi mindig is másodosztályú állampolgároknak számítottunk. Konfuciusz ajánlásával összhangban! Részben ezért szeretem a maoistákat, ők legalább úgy tettek, mintha feministák lennének. A nők tartják az égbolt felét! De Kína történelmének zömében a nők belső migránsként éltek. Az apjuk családjából a férjük családjába vándoroltak át, és úgy dolgoztak, mint a lovak, hogy egyenesben tartsák a dolgokat. Ezt társadalmi reprodukciónak nevezik, de igazából erről szól minden. Sokáig a lábukat kis golyóvá préselték, ezért még járni sem tudtak. Most ők is munkásként dolgoznak a többiekkel együtt, napi tizenkét órán át varrnak egy gyárban vagy irányítanak robotokat, utána hazamennek, és a többi munkát is elvégzik, és ez egyszerűen túl sok. – Csatcsatcsatcsatcsatt! – Mindnyájan dühösek. Sokan még nálam is dühösebbek! Mert ők güriznek éjt nappallá téve. Én mondom neked, ezek az édes kis kínai lánykák a felhőjátékaikkal és a popsztárjaikkal azonnal eldobnák a telefonjukat és átharapnák a torkodat, ha lehetőséget kapnának rá.

– Szóval… te valamiféle egységfrontot akarsz létrehozni? – kockáztatta meg Fred.

– Pontosan! – meredt rá Csi meglepetten. – Ezt meg honnan szedted? Ostobábbnak tetteted magad, mint amilyen vagy?

– Nem – vágta rá Fred.

Csi elnevette magát a válasz gyorsaságán.

– Szóval – folytatta Fred, örülve annak, hogy sikerült a lányt megnevettetnie, miközben éppen a világot aprította miszlikbe –, mindez offline történik?

– Igen. Csak úgy lehet menni valamire. De persze mindenhol vannak kémek. Ezért a nemzetvédelmi hivatalok tudnak a dologról, és meg akarják akadályozni. De a migránsok kuanhszi hálózatokat használnak, és élőszóban kommunikálnak. Az egész olyan, mint egy nagy család, és akire nem bízná rá az ember az életét, annak nem beszél ilyesmiről. Visszahoztuk a régi sejtstruktúrát, vagyis ha egy sejtbe beszivárognak, akkor sem tudnak egynél többet tönkretenni. És az is sokat segít, hogy a nemzetbiztonsági hivatalok között átfedések vannak, és ők egymással is harcolnak.

– Miért vannak átfedések?

Csi megvonta a vállát. – Kína már csak ilyen. A dolgokat az utcai tanács dönti el, utána a kerület, a város, a tartomány, majd a különböző gazdasági hivatalok, és így tovább egészen a csúcsig. És a megfigyelés sincs jobban megszervezve, mint az ellenállás. A számok pedig a mi oldalunkon állnak. Nagyjából százmillió párttag lehet, és körülbelül félmilliárd belső migráns. Ennyi embert nem lehet megfigyelni. Félmilliárd embert még börtönbe sem lehet zárni!

– De a vezetőiket börtönbe zárhatják – mutatott rá Fred. – És akkor reménykedhetnek abban, hogy a zűrzavarban elhal az elégedetlenkedés.

Csi komor arccal bólintott. – Igen. És most itt tartunk. – Megvonta a vállát. Ismét bujkálnia kell, sugárzott az arcáról. Nincs választása. Csapdába esett. Időközben mindent felaprítottak a vágódeszkán. Fred úgy érezte, ez lesz élete legfinomabbra vágott salátája. Szerencsére nem villát használtak, hanem evőpálcikát. – Lássunk neki!

*

Egy másik alkalommal a kis nappalijukban üldögéltek étkezés után, verejtékezve a hőségben, és félig álomba merülve. Amikor előkászálódtak ebből a kábulatból, nem volt mit csinálniuk. Fred úgy számolta, már tizenkilenc napja a lakásban vannak. Csi nagyobbra nőtt, mint valaha. A hasa napról napra egyre csak gömbölyödött. Aznap már három ételt megfőzött, és még mindig maradt elütni való idejük.

– Mesélj nekem egy történetet! – szólalt meg a lány.

– Nem ismerek egy történetet sem – válaszolta Fred riadtan.

– Mindenki ismer néhány történetet.

– Én nem. – Majd Fred hozzátette: – Mi történt azokban a svájci bentlakásos iskolákban? Miért akartál mindig megszökni belőlük? Azt hittem, azok elég kellemes helyek.

– Nem.

– Mit is mondtál, hányszor szöktél meg?

– Nem tudom. Alig emlékszem.

– Ezt nehezemre esik elhinni.

Csi felnevetett. – Azt hiszem, igazad van. Emlékszem.

Egy darabig csak ült és gondolkozott. Nem siettek sehova. Végül így szólt: – Amikor először Svájcba küldtek, nagyon haragudtam érte. Nagyon rosszulesett. Persze az apám ötlete volt, az anyám csak belement, ebben biztos vagyok. De apám el akart küldeni Kínából, legfőképpen azért, hogy nemzetközi oktatást kapjak. Hogy megtanuljak angolul, meg ilyesmi. És valószínűleg igaza is volt – bólogatott magában. – Szóval, elküldött, én pedig még olyan fiatal voltam, hogy arra jutottam, azért tette, mert nem szeret.

– Hány éves voltál?

– Azt hiszem, tizenegy vagy tizenkettő. 2026. lehetett? Akkor, várjunk, kilencéves voltam. Hűha, rosszul tippeltem. Ez érdekes. Mindenesetre imádtam az apámat, és úgy gondoltam, ő is szeret, és rengetegszer elmagyarázta nekem, miért döntött így, de még ezután is cserben hagyva éreztem magam. Nagyon haragudtam rá. És az anyámra is, amiért nem védett meg. De… szóval, tudod. Utamra bocsátottak. És mint kiderült, egy olyan iskolába küldtek, ahol ők soha nem jártak. Úgy hívták, hogy Nouvelle École de la Humanité, és az Alacsony-Alpokban volt, Bern felett. Nem tudom, hogyan találták, és miért pont erre esett a választásuk, mert anyám soha nem ment volna bele, ha tudta volna, milyen. De azt hiszem, valamelyik barátjuk ódákat zengett róla, és arról, hogy milyen jót tett a lányuknak, a Párt egy másik kis hercegnőjének. Úgyhogy látatlanban odaküldtek.

– És olyan rossz volt?

– Eleinte úgy gondoltam. Valami bizarr alternatív pedagógiai irányzatot követtek Pestalozzi, Steiner vagy Piaget nyomdokain haladva, ki tudhatná pontosan. A svájciak nagyon elméleti emberek tudnak lenni. Az a férfi és a nő, akik az iskolát megalapították, valami hippik voltak, és az elmondások alapján elég furcsák lehettek.

– Pajco?

Csi felnevetett. – Nem, csak imádták a természetet. Különösen az Alpokot. Úgyhogy mindig felkeltünk még hajnal előtt, hideg zuhannyal kezdtük a napot, utána kitakarítottuk az istállókat, majd földet műveltünk, utána levágtunk és feldaraboltunk pár csirkét, majd másztunk egy kis Alpokot, főztünk, takarítottunk, rengeteget tornáztunk, meg ilyenek.

– És te gyűlölted az egészet? – kockáztatta meg Fred.

– Persze hogy gyűlöltem! Legalábbis eleinte. De utána, amikor már kezdtem megszokni, a szüleim végre odafigyeltek azokra a levelekre, amiket nekik írtam. Papírra kellett írnom őket, és postán elküldenem, olyan volt, mintha az Aare-folyóba dobálnám őket palackban. Egyikünk sem kapott soha válaszlevelet. Elfelejtettek minket. Ott ragadtunk egy hippi gulágon. De a szüleim végül eljöttek meglátogatni, és teljesen elszörnyedtek. Udvariasan tették, anélkül, hogy egy szóval is említették volna, úgy értem, tökéletesen feddhetetlen távol-keletiek módjára viselkedtek az intézmény vezetőivel, de én azonnal láttam rajtuk. Te jóságos ég, az ő kis hercegnőjük keze bepiszkolódott! Az ő nagy becsben tartott lányuk trágyát lapátol! Az összes kínaielit-ösztönük tiltakozott. Ők pont azért álltak be a Pártba, hogy ne kelljen a földet túrniuk! Úgyhogy amilyen gyorsan csak tudtak, kivettek onnan, és bedugtak egy másik bentlakásos iskolába Genf mellett, Lausanne-ban. Az gyönyörű helyen volt, a Mont Blanc-tóra nézett, meg minden. De az ottani lányok, mert ez egy lányiskola volt, a világ különböző részeiről érkeztek, és a pórusaikból is pénz szivárgott. És nem voltak fiúk körülöttük, hogy eltereljék a figyelmüket és kedvességre késztessék őket. Nagyon hamar meggyűlöltem azokat a lányokat teljes szívemből. Ők tettek engem maoistává.

– Egy svájci bentlakásos iskola leánytanulói változtattak téged ilyen szélsőségessé?

– Egyértelműen. Annyira gyűlöltem őket. Rasszista szemétládák, azok voltak. Van egy olyan korosztály, amikor nem lenne szabad magukra hagyni a lányokat egymással. A „bajos csajok” jelenség létező dolog. Ők rosszabbak voltak bármelyik fiúnál, akivel valaha is találkoztam.

– Tényleg?

– Igen. A legyek ura egy keresztény csoportterápia a bajos csajokhoz képest. Szerintem abban az életkorban minden más korszaknál fontosabb, hogy a fiúk és a lányok együtt legyenek. Mindegy, az a lényeg, hogy gyűlöltem őket.

– Mit műveltek?

– Á, csak a szokásos szarságokat. Nem akarok mesélni róla. Mindig ugyanaz megy. És ha kimondom, attól valahogy mintha meg is ismétlődne.

– Oké.

– Egyszer például rájuk nyitottam, és az én ruháim voltak rajtuk, és széthúzták a szemhéjukat, miközben azt énekelgették, hogy „Sziámiak vagyunk, szia-mia, sziámiak vagyunk, szia-mia”.

– Sziámiak?

– Tökmindegy! Ez a dal egy régi rajzfilmben szerepelt, utánanéztem. Mint kiderült, a rajzfilm sziámi macskákról szólt. Igazából elég viccesnek találtam. De számukra én csak egy sárga voltam, egy ferdeszemű!

Frednek volt annyi esze, hogy ne ismételje el ezeket a szavakat, noha fájt neki hallani Csi hangjának rekedtségét. Azt mondta inkább: – Meglep, hogy az iskola vezetősége hagyta az ilyesmit.

– Soha nem szokták tudni, hogy mi megy a hálótermekben.

– Az lehet. Szóval…

– Szóval akkor kezdtem el szökdösni. Azokról a helyekről nem lehet csak úgy elszaladni, be van zárva az ember. És ezért meg kellett dolgozni, mert az a hely egy valódi börtön volt. Az is a szolgáltatás része, hogy ha az ember egy vagyont fizet azért, hogy odakerüljön a lánya, akkor ott is tartsák.

– Biztonságban.

– Biztonságban! Biztonságban élhet azokkal a rettenetes, rasszista ribancokkal! Így van. Úgyhogy háromszor megszöktem, és háromszor megtaláltak. A svájciak megfigyelőrendszere jobb a kínaiakénál, és én nem tudtam, mit csinálok, nem voltak barátaim, nem volt pénzem. Egyszer simán besétáltam az erdőbe, és eltévedtem. De a svájciak még az erdőket is az ellenőrzésük alatt tartják. Úgyhogy amikor harmadszor is elkaptak, könyörögni kezdtem az apámnak, hogy küldjön vissza az első iskolámba. Az École ekkorra már utópisztikusan csodálatosnak tűnt. És ő megtette. Utána már minden rendben ment.

– Vagyis az apád…

– Az apám rendes ember. Rendes. Igyekszik. Annyira, hogy úgy érzem, mintha én csak hátráltatnám az erőfeszítéseit. Úgy is lehetne mondani, hogy a mi családunk csípőfogóban támad. Nem mintha ő egyetértene ezzel. De meg fogom győzni a végén. El fogom érni, hogy belássa. Ha nem hal bele addig egy szívrohamba attól, hogy ilyen rossz vagyok.

*

Egy másik alkalommal Csi hátrahajtotta a fejét a széke támlájára, és nagyot sóhajtott. – És veled mi van? – kérdezte. – De nehogy egy újabb kérdéssel válaszolj.

Fred vállat vont.

– Hogy kerültél a Holdra?

– Csak a munkám miatt.

– Azt tudom. Te kvantumgépész vagy – nevetett fel a lány. – De miért ezt a szakmát választottad?

– Ó, nem is tudom.

– Biztosan szereted a kvantummechanikát, nem?

Fred oldalra billentette a fejét, és elgondolkozott. – Igen. Szeretem.

– Akkor folytasd. Haladjunk innen visszafelé. Hogy kerültél a kvantummechanika közelébe?

– Ó, nem is tudom.

Fred kellemetlenül érezte magát. Nem tudta, mit mondhatna a múltjáról. Ő maga sem értette; hogy is lett volna képes elmagyarázni valaki másnak?

Csi csak várt, őt figyelte, amíg gondolkozott. A tekintete nem volt meleg, de szúrós sem. Nem volt ingerült, ideges vagy bosszús. Csak figyelmes. Kíváncsi. Rengeteg idejük volt. Fred érezte, hogy nem lesz képes kifárasztani. Ez szokatlan élményt jelentett; szinte mindenki más, akivel életében találkozott, kényelmetlenül érezte magát a hallgatásától, és sietett megtörni a csendet, és ez menekülőutat kínált számára. De most nem ez történt.

– Nem tudtam beilleszkedni – válaszolta végül, önmagát is meglepve. – Soha nem sikerült teljesen felfognom, hogy miért teszik az emberek azt, amit. Nem értettem őket. Vagy csak nem tudtam elég gyorsan gondolkozni. Ezért minden rejtélyesnek tűnt körülöttem. És, és, és… felkavarónak. De a matekórákon értettem a csíziót. Ott minden világos volt. Mint az algebra. Az algebrát szerettem. Minden összhangban volt benne. A geometriában pedig mindent láttam a lelki szemeimmel. A trigonometria igazából a geometria algebra szerinti megközelítése, úgyhogy az is tetszett. Az integrál-és differenciálszámítás könnyű.

Csi felnevetett. – Ezt a mondatot nem lehet túl gyakran hallani.

– Nem, pedig könnyű. És utána jött egy kis bevezető előadás a kvantummechanikába, ami nagyjából arra szolgált, hogy képet alkossunk róla, majd továbblépjünk. És amit a professzor mondott róla, az olyan különösnek hatott, és… és olyan valószínűtlen, hogy azonnal ráharaptam. Érdekesnek tűnt.

– Szóval ebből áll az önéletrajzod? Egy sor matekóra listájából?

– Azt hiszem.

– Mit csináltál ezenkívül?

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy mit csináltál ezenkívül? Az életedben! Sportoltál? Zenéltél? Színjátszó körbe jártál? Táncoltál? Utaztál? Barátkoztál? Szerelmes voltál?

– Nem – válaszolta Fred. Ez így önmagában egy kicsit szélsőségesen hangzott, úgyhogy hozzátette: – Úgy értem, akadt azért pár barátom.

– Oké, remek. Ez jó kezdet. És tartod még velük a kapcsolatot?

– Nem.

– Hűha – meredt rá a lány. – Te egy igazi kocka vagy.

Fred felsóhajtott. – Többek között ezt is szokták mondani rám az emberek.

– Miért, mást is?

– Ha kimondanám, attól valahogy mintha meg is ismétlődne – nyelt egy nagyot Fred.

– Tényleg? Ennyire rossz élmények értek?

Fred vállat vont. – Milyen az, amikor az ember azt hiszi, hogy ő egy személy, és azt mondják neki, hogy csak egy tünet? Egy diagnózis.

– Üdvözöllek ebben a világban – válaszolta a lány.

– Hát, nem igazán tetszik – felelte Fred. Majd valamivel keserűbben hozzátette: – Mintha bárki is tudná. Mintha bármit is tudnának róla.

Csi rámeredt. – Azt hiszem, tudom, mire gondolsz. Szóval te is elszenvedted az ifjú kockákat sújtó üldöztetéseket.

Fred bólintott. Megpróbált visszaemlékezni, de az emlékek elfojtása sokkal jobban ment neki. – Azt hiszem. De a kvantummechanika lehetőséget adott arra, hogy… hogy csináljak is valamit. Az egyenleteket meg tudom oldani, úgy értem, ez olyan, mint bármelyik másik matematika, néhány matematikához képest nem is olyan nehéz, de az eredmények… vagy az, amit az egyenletek a valóságról sugallnak, mert tényleg működnek… nagyon ellentmondanak minden intuíciónak. Annyira bizarr az egész ahhoz képest, amit az érzékszerveinkkel tapasztalunk, hogy nem is tudom. Nagyon érdekesnek találtam. És nem mindenki képes felfogni. Matematikai szempontból nem olyan nehéz, de megérteni az. Szinte lehetetlen. Úgyhogy ezt választottam, és most egyre több kvantummechanikára épülő technológia van. A kommunikációbiztonsággal kapcsolatos technológiákat is beleértve, amit nagyon sokan akarnak. Vagyis… vagyis ez egy lehetőség.

– Lehetőség a megélhetésre?

– Egy lehetőség.

– Egy lehetőség?

– Csak egy lehetőség. A létezésre.

– Mint a taoizmus.

– Nem tudom. Az emberek szeretik összekötni a kvantummechanikát valami kézzelfoghatóbb dologgal. Kézzelfoghatóbbal vagy titokzatosabbal.

– És te nem?

– Azt hiszem, én is. Az van a kvantummechanikával, hogy ha az ember megpróbálja úgy megérteni, hogy érzékszervi analógiát gyárt hozzá, az mindig megtévesztő lesz, és az igazság kicsúszik a keze közül. Rosszul fogja meg. Úgyhogy én nagyon sokáig inkább csak a matematika szintjén tartottam a dolgot, és egyáltalán nem próbáltam megmagyarázni.

– Nagyon sokáig? És utána történt valami?

– Nos, igen. – Fred felült a kanapén, mert felkavarta a gondolat. – Az emberek gépek tervezésére és elkészítésére használják a matematikát. Egyre több kvantumbitet rögzítenek különféle formákban. Vagyis történik valami valóságos, valami kézzelfogható. Úgyhogy elkezdtem gondolkozni arról, hogy mit is csinál igazából a kvantumvilág, úgy értem, a kézzelfogható világban. Mármint biztosan előidéz valamit. Az az elképzelés, hogy csak egy teljességgel statisztikai valószínűségi állapotról van szó, amelynek a valamilyen eseménnyé való összeomlásához tudatosságra vagy mérésre van szüksége, és az a gondolat, hogy minden egyes pillanatból új univerzumok ágaznak el, egyáltalán nem vezetett eredményre az én fejemben. Annak, hogy a matematikai képletek mit is írnak le pontosan, számos különböző értelmezése létezik, mert annyira furcsa az egész, de a legnagyobb részük egyszerűen őrültségnek tűnt számomra.

Ekkor egy időre elgondolkozva elhallgatott. Csi végül élesen rákérdezett: – És utána?

Fred gondolkozott még egy darabig. – Utána – szólalt meg végül – mélyebben eltöprengtem a vezérhullám-értelmezésen. Tudod, miről van szó?

Csi megrázta a fejét. – Magyarázd el!

– Nos, az emberek általában a koppenhágai interpretációról szoktak beszélni, amely legnagyobbrészt Niels Bohrtól származik. Ő úgy gondolta, hogy a kézzelfogható valóság valószínűségekből áll, ahogy az egyenletek is, és hogy szubatomi szinten minden indeterminált, vagyis meghatározatlan marad egészen addig, amíg meg nem mérik, mert akkor valamivé válik. A hullámokból részecskék lesznek, és a részecskék hullámokká állnak össze, de nem olyan módon, amit a mi érzékszerveinkkel fel lehetne fogni, úgyhogy végső soron nagyon nehéz megérteni ezt az egészet.

– És ez nem jó értelmezés?

– Nem. Einsteinnek nem tetszett, és Penrose-nak sem volt ínyére. De a matematikája egyértelműen működik, egészen az egybilliomodnyi tartományig. Úgyhogy nehéz megállapítani, hogy miért rossz Bohr megközelítése. De egy De Broglie nevű fizikus már a kezdet kezdetétől azt állította, hogy van egy másik megközelítés is, méghozzá az, hogy a kvantumrészecskék zavart keltenek abban a térben, amelyben mozognak, főleg azzal, hogy hullámokat hoznak létre, amelyek előttük haladnak, mint a hajók orra előtt a vezérhullám. Ebből az ablakból is láttam olyanokat az öbölben lévő hajók előtt. Szóval, David Bohm úgy beszélt ezekről, mint a kvantumtérben keletkező zavarokról. Majd később elvégzett néhány analóg kísérletet, például olajcseppeket pattogtatott végig víztükrön, hogy bemutassa azokat a reakciókat, amelyek De Broglie szerint kvantumszinten történnek.

– Várj, micsoda? Olaj a vízen?

– Aha, tudod… az olaj és a víz nem keveredik el, úgyhogy ha egy olajcsepp kacsázik a vízen, az hullámokat kelt…

– Mutasd! – kérte Csi.

– Hát, azt hiszem, ez elég kis léptékű…

– Mutasd meg!

A lány megállt Fred felett, és kinyújtotta a kezét; amikor a férfi elfogadta, talpra rántotta. Utána már tenniük kellett valamit.

Megkeresték a legnagyobb tepsit a konyhaszekrényben, egy körülbelül hatvan centi hosszú és harminc centi széles fémedényt. – Nem tudom, hogy ez elég nagy lesz-e – jegyezte meg Fred.

– Nincs más. Próbálj meg ezzel boldogulni.

– Oké, megpróbálom.

Fred nem sok mindennel foglalkozott fiatalkorában, de az egyik az volt, hogy tanársegédkedett a középiskolai fizikatanára mellett. A fizikatanár jólelkű ember volt, és valószínűleg azért bízta ezt a feladatot a fiúra, hogy egy kicsit kicsalogassa a csigaházából. Úgyhogy Fred az utolsó éve egyik szemeszterében hullámtartály-kísérleteken is dolgozott, és most, miután felidézte őket, úgy gondolta, hogy evőpálcikákkal is létre lehet hozni gátakat a tepsit nagyon sekélyen betöltő vízben; három lerakásával létre tudja hozni a kétréses kísérlethez szükséges két rést. Miután előkészítették a dolgot, letették a tepsit a dohányzóasztalra, és hullámokat hoztak létre, majd megfigyelték őket. Egy kis víz kifröccsent, de el tudták érni, hogy a hullámok a megszokott módon terjedjenek és verődjenek vissza benne, és volt idejük addig módosítgatni a mennyiséget és a kezdőhullámok erősségét, amíg ezek a reakciók nagyon jól láthatóvá nem váltak, még a másodlagos hullámok is, amelyek átkeltek mindkét résen, és a gát túlsó oldalán is reakcióba léptek egymással. Az interferenciamintázatok pontosan megfeleltek az elvárásaiknak, és nagyon érdekesnek bizonyultak.

Az olajcseppek pattogtatása már keményebb diónak ígérkezett. Találtak némi szezámolajat a mosogató feletti konyhaszekrényben, de nem tudták, hogyan lehetne cseppeket kacsáztatni belőle a víz felszínén, amelyek létrehoznák a vezérhullámot. Több módszert is kipróbáltak, és nagyon sokat nevettek közben. Hajigáltak cseppeket; pöccintették őket; megpróbálták kiköpni; kifújni egy olajozópumpából; kilőni egy piros műanyag vízipisztolyból, amelyet egy fiókban találtak – egyre újabb és újabb tárgyakkal kísérleteztek, nem akarták abbahagyni. Már az egész helyiségnek szezámolajszaga volt. Időnként egy-egy csepp elég lendülettel érkezett a víz felszínére ahhoz, hogy elindítson maga előtt egy kis vezérhullámot. Egyszer ez a hullám elég erősnek bizonyult ahhoz, hogy a gát túloldalán keletkező hullámokkal való interferenciája is látható legyen, és Fred ekkor azt mondta: – Igen! Ez a kétrés-kísérlet. És most nézd: ha az olajcsepp utána követné azt a hullámot egy bizonyos pályán, akkor átmenne az egyik résen, de a hulláma már mindkettőn átment. Úgyhogy a másik oldalon visszalökné a saját hulláma interferenciája is, és az, hogy utána merre halad, sztochasztikus lenne, vagyis a valószínűségen alapulna, de a helyzete mindig megfelelne az egyenleteknek, éppen úgy, mint a kvantummozgásoknál. És ehhez nem kellene megfigyelő, aki megfigyelést végez. Ez megfigyelő nélkül is megtörténne. Ez nem csak egy valószínűségi állapot.

– Szóval… vezérhullámok! – állapította meg Csi nagy elégedettséggel. – Vagyis te ennek az értelmezésnek a híve vagy, és ez segít a munkádban?

Fred hátradőlt a kanapén, és megrázta a fejét. – Nem. Nem tudom, hogy ez segít-e, vagy sem. A matematikája mindenesetre ugyanaz. A kvantummezőket nem lehet bevezetni az egyenletekbe, és David Bohm mindig is azt állította, hogy azok az egész univerzumot áthatják. És a gravitációs hullámokkal való analógia alapján a vezérhullámok nagy valószínűséggel nagyon kicsik.

– Mármint mennyire kicsik?

– Annyira, hogy ha két fekete lyuk, amelyek tömege a napénak százszorosa, összeütközne, akkor mire elérne minket a gravitációs hullámuk, az már csak akkora lenne, hogy nagyjából egyetlen protonnyival nyomná összébb a Földet. Ebből kiindulva, mekkora hullámot lenne képes létrehozni egy foton egy akkora kvantumtérben, mint az univerzum?

– Hűha! – válaszolta Csi, miután elgondolkozott ezen. – Gondolom, nagyon kicsit.

– Pontosan. Úgyhogy végül csak azokon a dolgokon dolgoztam, amelyeket le lehet vezetni a bevett matematikából. Az, hogy mit ír le ez a matematika a fizikai valóságban, nem sokat segít. – A hullámtartályukra mutatott. – Abban sem vagyok igazán biztos, hogy az segített, hogy én ilyennek látom. Ezt a részt igyekszem üresen hagyni a fejemben.

Érezte, hogy Csi csak ül a karosszékben, és őt nézi; ő továbbra is a hullámtartályt bámulta. Arra tippelt, hogy a lány élvezi a beszélgetést, de talán egy kicsit frusztrált is.

– És te nagyon értesz ahhoz, hogy üresen hagyjál részeket a fejedben – szólalt meg végül Csi.

– Igen? – Fred meglehetősen biztosra vette, hogy ezt nem bóknak szánta. – Elég gyakran elég üresnek érzem magam. Vagy – ismerte be – talán úgy is lehet mondani, hogy értetlennek.

Csi hevesen bólogatott. – Lefogadom, hogy engem is elég érthetetlennek találsz!

– Igen!

A lány felnevetett. – Ismered Ji Man-vang Sárga sárgaarcát?

– Nem.

– És Edward Said Orientalizmusát?

– Nem.

– Persze hogy nem. Nos, el kellene olvasnod ezeket. Arról szólnak, hogy a nyugatiak, amikor az ázsiaiakra néznek, idegent látnak, valami nagyon mást. Egyfajta ürességet, ami egyáltalán nem olyan, mint ők, és az ismeretlen részeket egy általuk kreált történettel töltik ki. A sárkányok egzotikus, kifürkészhetetlen asszonya! Igen, ez vagyok én! – nevetett fel ismét.

Fred bólintott, és a lány nevetése ellenére elnyomta a mosolyát. Tekintetét továbbra is a hullámtartályra irányította. Meglehetősen biztos volt benne, hogy Csi igazából nem is tartja ezt annyira viccesnek.

– Mindenki csak találgatni tud másokkal kapcsolatban – kockáztatta meg végül. Az ő esetében ez teljes mértékben megállta a helyét.

Csi kis csomóba húzta össze a száját. – Lehetséges – engedett végül. Elgondolkozott, majd egy olajcseppet hullajtott a tepsi vizébe. – A ferdeszemű és a kocka! Akik együtt lovagolják meg a vezérhullámot! Együtt keresik a taót! Bűnügyeket oldanak meg, és megmentik a világot! Nézd végig az egész sorozatot!

– Én nem szeretem az ilyen sorozatokat – válaszolta Fred gőgösen.

Csi erre ismét felnevetett, ezúttal csengő nevetéssel.

*

Csak ültek a szobában, és izzadtak. Fred a karosszékben, a lány a kanapén elterülve. Ziháltak és izzadtak. A hűtő az időnek valamivel kisebb részében zúgott, mint nem, nagyjából egy oktávval mélyebb hangon, mint a mobil klíma zümmögése, ami az időnek több mint a felében hallatszott. A két berendezés nem volt szinkronban egymással. Fredet gyakrabban idegesítették ezek a hangok, mint szerette volna. Mindig észrevette, amikor valamelyik beindult. Amikor a légkondi ment, egy kicsit túl hideg volt; amikor kikapcsolt, nagyon gyorsan túl meleg lett.

Csi egyik fetrengő pózt vette fel a kanapén a másik után, nyögdécselve próbált kényelembe helyezkedni. Nyitott szájjal szundikált, úgy nézett ki, mint egy kislány. Fűszeres ételeket főzött. Mindig csodálkozott, hogy Fred képes kizárólag rizsen eléldegélni, és azt mondogatta neki, hogy meg fog betegedni, vagy belehal az unalomba. Hogy az unalomtűrő képessége önmagában is unalmas. Leszedegette a könyvespolcon lévő ponyvákat, sorban megpróbálkozott velük, majd félredobta őket. A mennyezetet bámulta. Egy kis gekkóklán látogatta őket, amelynek a tagjai fejjel lefelé is tudtak mászkálni, és meg is tették. Fred azon gondolkozott, hogy vajon eljutott-e a hír a családjához, hogy életben van. Eltűnődött, hogy a munkaadói vajon megpróbálják-e megtalálni és kisegíteni ebből a helyzetből. Elmerengett, hogy a Shor-algoritmust, amely a kvantumtranszformációt kihasználva végzi a prímekre bontást, fel lehetne-e használni a létezés egy pillanata hosszának a megmérésére. Annak hosszabbnak kell lennie – sokkal hosszabbnak érződik – a minimális időintervallumnál, a Planck-intervallumnál, vagyis annál az időnél, amennyire egy fénysebességgel mozgó protonnak szüksége van ahhoz, hogy végigmenjen a Pauli-féle kizárási zónán, ahol nem létezhet egyszerre két részecske: ez a minimális időintervallum egy másodperc 10–44-e. A létezés egy pillanata inkább egy másodpercnek, talán három másodpercnek tűnt számára. Ami azt jelenti, hogy a létezés minden egyes pillanata szinte egy örökkévalóság az idő minimumához képest. Sokkal többször a többszöröse az idő minimális intervallumának, mint ahányszor az univerzum kora egy másodpercnek. Bár az is igaz, hogy az univerzum kora egyelőre aránylag fiatal. Fred elgondolkozott azon, hogy melyik lehet a legnagyobb prímszám, amit el tudna mondani hangosan.

Csi óránként körülbelül egyszer kiment a mosdóba. Amikor visszatért, egy kicsit mindig kipirult és nyugtalan volt.

– Mit olvasol? – esett neki Frednek, ha a férfi éppen olvasott.

– Az a címe, hogy Hat szín egy lebegő életből, és Sen Fu írta.

Csi felnyögött. – Egy klasszikus.

– Érdekesnek tűnik.

– Mit mond neked ebben a pillanatban? Melyik mondatot olvasod?

– „A Bölcs azt tanította nekünk, hogy: Ne használjatok túl finom szövésű hálót.”

– Jaj, ne, Konfuciusz! Valami mást.

Fred lapozott egyet. – „A felhők most elszállnak mellettem; ki fog jádefurulyázni a májusi szilvafák mellett a városban és a folyónál?”

Csi felsóhajtott. – Egy másik könyvre van szükségünk. – Felkapott egy rongyos, túlméretezett ponyvát az Olcsó könyvtár sorozatból. – Nagyon remélem, hogy ez elég olcsó volt. – Találomra felolvasott belőle: – „Ez volt a legnagyobb slamasztika, amelybe valaha belekeveredett, és bármilyen termékeny is szokott lenni az elméje hasonló krízisekben, most nem tudta, hogyan kerülhetné ki a veszélyt.” Te jó ég, hogyan fognak ebből kimászni?

– Olvasd tovább! – javasolta Fred.

– „Amikor az összes fát beledobálták a tűzhelybe, ami csak belefért, és a fémborítása egy része izzóvörösen kezdett ragyogni, felhagyott a fagyűjtéssel. Készen álltak arra, hogy bármelyik pillanatban elmeneküljenek; az aranyat már magukhoz vették. »Amikor felrobban, fuss!« – kiáltotta a fiú.” Várjunk csak! Először felrobban, és csak utána futnak el? Hogyan fogják megúszni, hogy meghaljanak a robbanásban?

– Olvass tovább! – válaszolta Fred ismét.

És ezután minden nap egy részét azzal töltötték, hogy felolvastak egymásnak. Kiolvasták az Olcsó könyvtár nyolc kötetét, amelyek mindegyike nagyjából húszoldalnyi puha kötésű lapból állt. Rengeteget nevettek, bár Csi időnként fel is kiáltott a gyakran előforduló, leplezetlen rasszizmus miatt: – Látod? Látod?

De éppen ennyit sikoltozott és nevetett a Mao elnök híres idézeteit tartalmazó köteten is, amelyből hevenyészve fordított is Frednek. Egy-két napot ezzel töltöttek: a lány Maóból olvasott fel, a férfi a ponyvákból, majd egy vaskos kis madárhatározóból, amelyet azután ütött fel, hogy meglátott egy ragyogóan vörös madarat a konyhaablakból.

– „Világ népei, legyetek bátrak, merjetek harcolni, szálljatok szembe minden nehézséggel, és hullámokban törjetek előre. Utána az egész világ a népé lesz. Az összes szörnyeteget el kell pusztítani.”

– Ez az ő vezérhullám-interpretációja – jegyezte meg Fred.

– Aha! Vagyis a vezérhullám-elmélet leninista?

– Nem tudom… az mit jelent?

– Ne már, hogy nem tudod! A leninizmus az, amit én abban a sekoui pincében műveltem.

– Értem – válaszolta Fred, noha nem értette. Felolvasott egy passzust a madárhatározóból: – „Tarka avarsármány. Az oldala tarka, jellegzetes rozsdavörös folttal”, köszönjük szépen! „Kisebb és karcsúbb a vörösbegynél; zajosan kotorászik a száraz avarban. Hang: fütty, csuí vagy srenk. Ének: ismétlődő csuí; néha csip-csip-csip, zíííííí” – utánozta nagy lelkesedéssel a hangokat.

Utána Csi következett: – „Az összes reakciós papírtigris. Kívülről félelmetesnek tűnnek, de valójában nem olyan erősek. Hosszú távon nézve a hatalom nem a reakciósok, hanem a nép kezében összpontosul. Harc, bukás, ismét harc, ismét bukás, és így tovább, a győzelemig; ez a nép logikája.”

– Hosszú távon nézve – visszhangozta Fred. – De milyen hosszún?

– Ne gúnyolódj – szólt rá Csi. – Én szeretem Maót. Ezt hallgasd meg: „Ha valakinek nincsenek helyes politikai eszméi, az olyan, mintha nem lenne lelke.” Hallod ezt?

– Hallom – válaszolta Fred. – De mi számít helyesnek?

– Lehet, hogy ezt mindjárt megtudod, mert benne van a következő idézetben. „Honnan erednek az ember helyes eszméi? Talán az égből pottyannak? Nem. Talán az emberi elmével együtt születnek meg? Nem. Az ember helyes eszméi csakis a társadalmi gyakorlatból eredhetnek, csakis a termelési harcból, az osztályharcból és a tudományos kísérletezésből, a társadalom e háromféle gyakorlatából.”

– Érdekes – nyugtázta Fred.

Csi bólintott, és tovább olvasott: – „Az emberiség története szüntelen fejlődés története a szükségszerűség birodalmából a szabadság birodalma felé.” Ez Marx, mint azt remélhetőleg te is tudod, bár valószínűleg nem.

– Groucho vagy Harpo?

– Haha. Hallgasd meg, mit mond Mao, ez fontos: „Ez a folyamat sohasem ér véget. Olyan társadalomban, amelyben osztályok léteznek, sohasem szűnik meg az osztályharc. Az osztály nélküli társadalomban sohasem szűnik meg a harc az új és a régi, a helyes és a helytelen között. A termelési harc és a tudományos kísérletezés területén az emberiség szüntelenül halad előre, és a természet szinte állandóan fejlődik; sohasem marad meg egyazon színvonalon. Éppen ezért az emberiségnek állandóan össze kell foglalnia a tapasztalatait, és mindig valami újat kell felfedeznie, feltalálnia, alkotnia, és előre kell haladnia. Minden olyan nézet, amely az egy helyben topogást, a borúlátást, a tétlenséget és az önelégültséget hirdeti, helytelen. Helytelen azért, mert nem felel meg sem a mintegy egymillió éves társadalmi fejlődés történelmi tényeinek, sem azoknak a történelmi tényeknek, amelyeket idáig megismertünk a természetben (amint azok például az égitestek, a Föld, az élet és más természettudományok történetében megnyilvánulnak).” Ezzel kétségkívül a te kvantumvilágodra akar célozni.

– Kétségkívül – helyeselt Fred. – Ez igazából nagyon találó összefoglalása a helyzetnek.

– Igen, az.

– Pacsirta – vette át a szót Fred. – „Valamivel nagyobb a verébnél, barna, élénk csíkokkal; a hasa sárgásfehér. A hangja dallamos, tiszta, folyékony csirip. A dala repülés közben magas, szüntelen folyama a dallamoknak és trilláknak, nagyon hosszan kitartva.”

Csi szórakozottan bólintott, miközben minden jel szerint még mindig Mao járt a fejében.

– „Ifjúság, tietek a világ, ahogy a mienk is, de végső soron mégis a tietek. Ti fiatalok életerősek és feltörekvőek vagytok, életetek virágzóban van, mint a reggel nyolc, kilenc órakor fénylő nap. Minden reményünk bennetek van.”

– Életerősek és feltörekvőek – visszhangozta Fred, mire Csi elmosolyodott; mindketten unatkozva fetrengtek a szobában. – Ez a „reggel nyolc, kilenc órakor” tetszik. Elég konkrét beesési szög.

– Egy adott pillanat.

– Egy beesési szög.

– De reggeli fény. A napnyugta nem ugyanolyan.

– Igaz. Mindegy, az a lényeg, hogy Mao érdekesebb, mint gondoltam volna.

– Tudom, nekem is.

– Én azt hittem, te mindent tudsz róla.

– Az iskolában mindenki tanul róla, de senki nem szokta olvasni. Talán csak a verseit. Ő inkább csak egy arc, egy eszmény. És most csak a jó részeket olvastam fel neked. Elképesztő mennyiségű hülyeség is áll itt.

*

A hűtő, majd a légkondi. A légkondi, utána a hűtő. A madarak csiripelése. Egy esős óra. Halakat arató férfiak evezős csónakokban. Egy vezérhullám az öblön át.

Fred a hőségben szunyókálva a vezérhullám-elméleten töprengett. A konyhai kísérletük a mikroszkópos, fotonokkal végzett kétrés-kísérlet makroszkopikus analógiájának az utánzata volt. A valódi analóg kísérletekben, amelyekben apró olajcseppeket ugráltattak végig a vízen, mintha kövekkel kacsáznának, mindenféle kvantumreakciót pontosan le lehetett írni makroszinten, ami arra utal, hogy ugyanígy történnek a dolgok kicsiben, mikroszinten. A sztochasztikus elektrodinamika, a vezérhullám-elmélet egyik élő kiterjesztése, egy nullponti energiával rendelkező elektromágneses mezőből kiindulva latolgatta a lehetőségeket, egyfajta szubkvantumvilágban, ahol a vezérhullám halad. Előfordulhat, hogy a hullám-és részecskehatások csak jól koordinált emergens jelenségek, amelyek ténylegesen elsősorban ebben a feltételezett szubkvantumvilágban mennek végbe. Létezhet bármi olyasmi, ami még a kvantumnál is kisebb? Persze. A valóság az érzékszervek határain kívül is egyre összébb megy, és kétségkívül még kisebbé tud válni, amíg olyan kicsi nem lesz, hogy semmilyen eszközzel nem lehet észlelni. És ugyanez igaz a másik irányban is, ahol a látható univerzumnál is nagyobb dolgok léteznek; senki nem tudhatja, hogy az univerzum nem a végtelenségig tágul-e, vagy nem csak egy neutrínó-e egy nagyobb univerzumban. Az ember csak azt látja, amit látni képes. Azon túl az ismeretlen terül el. A megismerhetetlen.

– Én agnotológus akarok lenni – mondta Fred Csinek. – Azt akarom tanulmányozni, amit nem ismerünk.

– Neked az menne is – válaszolta a lány.

*

Másnap bekopogott az ajtajukon Csi egyik barátnője, majd be is ment hozzájuk, hogy átadjon nekik pár zacskó élelmet. Fred mindent elpakolt, mialatt Csi kínaiul beszélgetett a fiatal nővel. A férfi megkönnyebbülten látta, hogy mosogatószert is kaptak, amire még az előző látogatóiknak jelentette be az igényét.

A lány nem sokkal az érkezését követően távozott is, Csi pedig csak a homlokát ráncolta.

– Ajaj, mi történt? – kérdezte Fred felegyenesedve.

A lány ránézett, majd elkapta a tekintetét. – Az egyik ember, aki korábban hozott nekünk ezt-azt, eltűnt.

Fred elgondolkozott ezen. És rájött, hogy miért zaklatta fel a hír Csit. – Szóval, mit tehetünk? – kérdezte valamivel később.

– Nem tudom – válaszolta a lány. Majd valamivel később hozzátette: – Azt hiszem, nekem távol kellene tartanom magam az ablakoktól, de te ülj egy olyan helyre, ahonnan kilátsz, és szólj, ha úgy gondolod, hogy valaki a környéken őgyeleg, és minket figyel.

– Megpróbálhatom. – Ha észreveszik, csak egy lesz a sok nyugati turista közül. Másrészt viszont ő tagadhatatlanul Fred Fredericks, akit feltételezhetően legalább néhányan keresnek a világon, és akinek a fényképe vélhetően könnyedén megtalálható. – Reluxa van az ablakon. Be tudjuk úgy állítani, hogy én kilássak, de mások ne lássanak be.

– Ez jó ötlet.

Ezután Fred elég sok időt töltött azzal, hogy az ablakon bámult kifelé a falu sétányára és az éttermek sorára. A jelek szerint senki nem érdeklődött különösebben a lakhelyük iránt. Szép lassan elkezdte felismerni a rendszeresen visszatérőket, és azt, hogy mit csinálnak; mindegyiknek vagy étterme volt, vagy a halászattal foglalkozott. Szinte mindegyiknek; néhányan csak arrafelé jártak. Nehéz lett volna megállapítani, hogy turisták vagy helyiek. A helység egy nagyon álmos kis falunak számított. A szobában ennek ellenére kézzelfoghatóvá vált egy újfajta feszültség. Nem állt módjukban teljes biztonsággal meggyőződni arról, hogy nem figyelik-e őket. A hiányt mindig nehéz bizonyítani.

– Nem lehet, hogy az a valaki, aki eltűnt, magától távozott, vagy ilyesmi? – kérdezett rá Fred valamikor.

– Vejnek hívják – vágta rá Csi élesen. Elsötétült a tekintete. – És nem hinném. Úgy értem, lehetséges, de fogalmam sincs, miért tette volna. Úgyhogy nagyon aggódom érte.

És értünk, gondolta Fred, de nem mondta ki.

– Annyira szeretnék visszaugrani időben az utolsó találkozásunkhoz, és figyelmeztetni – folytatta Csi. – Szólni neki, hogy tűnjön el valahova.

– Lehet, hogy ezt valaki más már megtette helyettünk.

– Lehetséges.

Fred csak oldalpillantásokat vetett a lányra, de még így is látta, hogy nagyon aggódik e miatt a Vej miatt. Aki talán a barátja volt. Ismét felmerült benne a kérdés, hogy a családja megkapta-e az üzenetet arról, hogy jól van. – Kár, hogy nem használhatjuk ki a kvantumos visszadátumozást – jegyezte meg.

– Ezt hogy érted?

– Van néhány kísérlet, amelyek azt bizonyítják, hogy egyes kvantumreakciók úgy működnek, mintha visszamennének a múltba, vagy megváltoztatnák a múltat.

– Tényleg?

– Valahogy úgy. Ha készítünk egy olyan molekulát, amelyben bizonyos típusú atomok vannak, akkor fel lehet melegíteni és le lehet hűteni őket úgy, hogy a hidegebb atom átadja a hőjét a melegebbnek, ami megtöri az entrópiát, és olyanná válik, mint egy kis időutazás a múltba. És ott van az a félig áteresztő, ezüsttel bevont tükörrel végzett kísérlet is, ami kicsit olyan, mint a kétrés-kísérlet, abban az értelemben, hogy a módosítások függvényében hullámeredményeket és részecskeeredményeket is le lehet vele írni, de ebben a verziójában, ha azután módosítjuk az eszközt, hogy a foton áthaladt a tükrön, akkor visszamenőleg is megváltozik, ami a tükörrel történt. Vagyis olyan, mintha megváltoztatnánk a múltat.

– Ejha – válaszolta Csi. Majd vágyakozóan: – Nem képesek erre azok a te kvantumtelefonjaid? Annyira szeretném felhívni Vejt múlt héten.

– Ezek a kísérletek nem képesek információt közvetíteni – magyarázta Fred. – Továbbá csak pár milliszekundumig tartanak. Ezek gyakorlatilag csak a kvantumtér legújabb bizarr megnyilvánulásai. Olyan, mintha azon a szinten minden nagyon zavaros lenne. És mire felrétegződik a mi szintünkre, valahogy gyökeret vernek benne a fizika törvényei.

– De kár – válaszolta Csi. Komor arccal felsóhajtott. – Akkor megragadtunk ebben a se hús, se hal helyzetben.

– Mint Schrödinger macskája – próbálta elterelni a figyelmét Fred.

– Úgy érted, egyszerre vagyunk elevenek és holtak? Ez elég találónak tűnik.

– Szerintem elevenek vagyunk – kockáztatta meg Fred.

– Nem. Először valakinek meg kell látnia minket, nem? És csak akkor derül ki. Most egyszerre vagyunk mindkét állapotban.

– Lehet, hogy létezik egy vezérhullám, ami már tudja – válaszolta Fred. De fogalma sem volt arról, hogy ezt hogy érti.

*

Csi egyszer, miután felébredt nyugtalan szunyókálásából, így szólt: – Hűha, érzem. Gyere ide, és fogd meg.

Fred felállt, és odament hozzá. Csi felhúzta a pólóját, lecsupaszította nagy hasát, megfogta Fred kezét, és a köldöke egyik oldalára tette. Fred eddig soha nem ért ennyire intim módon olyan nőhöz, aki nem a rokona vagy a táncpartnere lett volna, és ettől eléggé zavarba jött, amíg meg nem érzett egy határozott rúgást odabentről, Csi hasából, amin nagyon megdöbbent.

– Azta! – mondta.

– Érezted?

– Persze. – Ismét kitapogatta. – Mi, rugdal?

– Azt hiszem.

– Nem fáj?

– Nem. Furcsa érzés, de nem fájdalmas. – Csi elfintorodott. – Néha kellemetlen.

– Mintha forgolódna az ágyában – jegyezte meg Fred.

A lány megrázta a fejét, de halványan mosolygott. – Kezdi szűkösen érezni magát odabent.

Felállt, leengedte a pólóját, a feje fölé emelte a kezét, jobbra és balra hajolt, majd előre és hátra. Kicsit megforgatta a derekát. Hátával a falnak támaszkodott, amitől egy gekkó sietve elmenekült. Guggolásokat kezdett végezni a fal mellett. Rózsaszínné vált az arca, és verejték ütött ki rajta. A légkondicionáló bekapcsolt. Csi leült, majd ismét felállt, és a konyhasarokba ment. Rizst és két csésze vizet öntött a rizsfőzőbe, és bekapcsolta. Kotorászni kezdett a konyhaszekrényben és a csapnál.

Fred csak nézte. Most már akkor is látta Csin, hogy terhes, amikor a lány háttal állt neki. Eszébe jutott, hogy a fermionoknak 720°-ban meg kell fordulniuk, mielőtt visszatérhetnek az eredeti helyzetükbe. Ez volt az egyik első adat, ami megragadta a képzeletét, amikor a szubatomi terekről tanult. A fermionok a négyes Hilbert-térben léteznek, olyan dimenziókban, amelyeket az emberek makroskáláján nem lehet érzékelni. Milyen lehet vajon olyasmit látni, mint egy fermion spinje? Egy helyben pulzálna, vagy csillogna és villogna, túlterhelné az érzékszerveket? Lehet, hogy olyannak tűnne, mint most Csi.

*

Majd egy szép napon Csi rengeteg időt töltött a fürdőszobában, és addig sóhajtozott és nyögdécselt odabent, amíg Fred aggódni nem kezdett. Ez nem volt rá jellemző. Késő délután, miután a lány kijött, megkérdezte tőle: – Segíthetek valamiben?

– Nem.

Csi ezután körülnézett a szobában, majd bejelentette: – Én ezt nem bírom tovább. Menjünk le, és vacsorázzunk a víz mellett. Olyasmit akarok enni, ami nem ugyanez. Elegem van a saját főztömből.

Nekem soha nem is ízlett, fojtotta magába Fred. – Biztos vagy benne, hogy ez okos dolog?

– Biztos vagyok benne, hogy nem az. Ennek ellenére, csak azért is.

– Rendben, ahogy akarod.

Csi úgy meredt rá, mintha Fred valami sértőt mondott volna. És lehet, hogy így is volt.

– Elegem van ebből – jelentette ki végül a lány.

– Tudom.

Már harminchat nap eltelt, gondolta Fred. Hirtelen ráébredt, hogy ő valószínűleg érdekesebbnek találta ezeket a napokat, mint a lány. De ez a rádöbbenés nem javított a kedvén. Igen, ő szeret egy helyben üldögélni, és semmi egyebet nem csinálni, csak gondolkozni – ez furcsa lenne? Valószínűleg az. Felsóhajtott.

Csi kinézett az ablakon. Kis idő múlva így szólt: – Azt hiszem, menni fog. A víz legszélén fogunk enni, senki nem fog minket meglátni.

– És a pincérek?

– Majd kalapot és napszemüveget veszek.

Azokat az arccsontokat nem tudod elrejteni, fojtotta magába Fred. És a járásodat sem. Lehet, hogy cipőt kellene cserélniük. De a lány ezt biztosan bolondságnak tartaná.

– Gyere! – mondta Csi. – Nem bírom tovább.

*

Kimentek a lakásból, és lesétáltak a lépcsőn. Közvetlenül a betonkockájuk mellett egy magas, többszínű téglaépület állt. Szürke téglák keretében téglaszínű téglák sorakoztak, amelyek egy szürke bejáratot vettek körül, benne aranyleveles fatönkökkel. Valamiféle szentélynek tűnt az egész. Az ajtókeretet és a szemöldökfát aranyszínű kínai írásjegyek borították.

– Mi ez? – kérdezte Fred.

– Ma-cu – magyarázta Csi. – A tengerre szállókat védelmező istennő.

– Melyik vallásban?

A lány a vállát vonogatta. – A kínaiak vallásában.

– A taoisták szerint? A buddhisták szerint?

– Szerintem egy ezeknél régebbi vallásról van szó.

Követték a kis kikötő egyetlen sétányát a hosszú ponyvatetőig, amely összekötötte az összes éttermet. Csi kiválasztotta az egyiket, bement, és rövid eszmecserét folytatott egy pincérrel. Az biccentett, és odavezette őket egy kis asztalhoz a vízre néző korlát mellett. Már majdnem leszállt a nap, a könnyed, csipkés felhők sárgává és rózsaszínné változtak odafent.

Egy másik pincér indult el feléjük, és Csi rendelt valamit. – Vegyestálat kértem – közölte Freddel. – Mindenből kóstolhatsz egy kicsit.

– Ez jól hangzik – hazudta Fred.

A pincérek tányérokat, vizet és teát vittek mindkettőjüknek, majd leveses és rizses tálkákat, utána pedig sorra hordták eléjük a fogásokat. Akadtak dolgok, amelyeket Fred felismert, mint például egy egész hal, amit, ugye, nem volt nehéz; de a tálak nagy részén olyan ételek érkeztek, amelyeket képtelen lett volna azonosítani. Zöldségkupacok; kockák és golyók talán tofuból, zselatinból, sertészsírból, vagy isten tudja, miből. Nem akart ünneprontó lenni, úgyhogy mindent megkóstolt, és nagy erőfeszítéssel igyekezett eltitkolni Csi elől, hogy ez milyen nehezére esik. Gyűlölte az újfajta ételeket. És az ízek – és a látvány – legnagyobb része megdöbbentette. Már evett néhányszor kínai étteremben, de így még soha; védekezésül legnagyobbrészt csak rizst és csirkét vett a szájába. Ekkor megérkezett a kagyló, amelyet osztriga követett, majd újabb főtt valamicsodák.

A naplemente alkonyattá változott körülöttük, és a fejük felett egyre élénkebben ragyogott a ponyva szélén futó fényfüzér. Az étterem szinte kongott az ürességtől. Az épületsor mellett futó sétány túloldalán magas, kivilágított haltartályok derengtek, mint egy akváriumfal. Fred a pincéreket és a szakácsokat figyelte, akik létrára állva mozgatták a hálóikat a tartályokban, majd ügyes, gyors mozdulatokkal kirántották a halakat, és hátravitték őket, feltételezhetően a konyhába. Itt tényleg friss halat adtak.

Utána a pincér kihozott két tálat, amelyeken akkora rákok terpeszkedtek, hogy lelógtak róluk. A homároknál is nagyobbak, több lábbal és tüskésebb héjjal, ami szőkébbnek tűnt a homárokénál. Mindketten elnevették magukat. Az ollók, amelyeket ezekhez a páncélokhoz kaptak, olyan masszívnak tűntek, mint két sövénynyíró. Frednek nem sok tapasztalata volt a homárevés terén, úgyhogy kicsit felcsigázta a lelkesedését a kihívás, hogy ki kell bányásznia ezeknek a szörnyetegeknek a húsát. Vigyáznia kellett, nehogy megszúrja vagy elvágja az ujját próbálkozás közben. Egy darabig mindketten csendben bontogattak, hangos csattanásokkal, mire elég erőt sikerült kifejteniük ahhoz, hogy a héj elpattanjon. Az állatok húsának olyan íze volt, mint a ráknak vagy a homárnak, vagy valami ilyesminek.

– Mi ez az izé? – kérdezte Fred.

– Garnéla.

– Tényleg? És ilyen nagy?

– Errefelé ekkorára megnőnek.

– Ezt nehéz elhinnem.

– Pedig itt van előtted.

– Azt a valakit próbálom elképzelni, aki először kihalászott egy ilyet az óceánból, és azt mondta, hogy „hé, ezt együk meg”.

Csi ismét felnevetett. – Az apám mindig azt mondogatja, hogy mi, kínaiak mindent megeszünk, aminek lába van, az asztalt kivéve.

Később, amikor áttértek az azonosíthatatlan desszertek világára, hátradőltek a székükben, és azt figyelték, ahogy az alkonyat rálehel az öbölre és a hegyekre.

– Szerinted mi fog történni? – kérdezte Fred.

Csi összehúzta a szemöldökét. – Úgy érted, velünk?

– Igen.

– Még nem tudom biztosan. Szerintem nem ez a megfelelő pillanat arra, hogy a mozgalom a tettek mezejére lépjen. És nem tudom, hogyan juttathatnék el egy tényleg titkos üzenetet az apámnak.

– Nincs valamiféle magán kommunikációs csatornátok?

Csi megrázta a fejét. – Még ha lenne is, a biztonsági emberei mindent lehallgatnak.

Fred elgondolkozott ezen, miközben a desszertek között válogatott abban a reményben, hogy valamelyik ízleni fog neki annyira, hogy jóllakhat vele; bármennyire is igyekezett normálisan viselkedni, nagyon keveset evett. Az ízlelőbimbói a vacsora alatt rettenetesen összezavarodtak, és mostanra enyhén émelygett. Megkockáztatott egy kérdést: – Szerinted az erős megfigyelés nem annak köszönhető, hogy ez egy egypárti állam?

Csi rámeredt. – Miért mondod ezt?

– Nem így van?

– De igen. Csakhogy az összes egypárti államnak megvannak a maga problémái. Ezért van akkora bajban Amerika.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy Amerika még inkább egypárti állam, mint Kína. Teljes egészében a piac irányítja. Sőt, immár a piac az egyetlen párt a világon, vagy legalábbis erre törekszik. Úgyhogy minden államnak meg kell küzdenie vele a maga módján.

– Általában azt szokták mondani, hogy nekünk kétpárti politikai rendszerünk van – jegyezte meg Fred.

– A ti pártjaitok csak frakciók. Ezért olyan dühösek az emberek az országotokban. Ők látják, hogy igazából csak egyetlen pártról van szó, és az egypárti államok mindig korruptak. A poliarchiák jobbak, mert azokban a hatalom különböző csoportok kezében van. Ezek a csoportok nem túl hatékonyak, nem válogatnak az eszközökben, és rengeteg a területi villongás, de ez az ára a hatalom megosztásának. Ami jobb, mint a központi hatalom.

Fred megpróbált elgondolkozni ezen. De az agya éppen annyira nem forgott, mint a nyelve.

– Ebben nem vagyok biztos – ismerte be.

– Senki nem az. Én csak azt mondom, hogy ezek a megnevezések, amelyeket a rendszerekre használunk, rengeteg hasonlóságot elfednek. Kína és Amerika egyaránt egypárti állam, és mindkettő poliarchia. És ez a két uralmi rendszer mindig verseng egymással a hatalmi fölényért.

– Szóval abban reménykedsz, hogy ez a kettő valahogy…?

– Hatással lesz egymásra? Összeolvad?

– Nem tudom.

– Lehetséges. Az emberek úgy beszélnek a G2-ről, Kína és az Egyesült Államok nem hivatalos szövetségéről, mintha már csak ők számítanának, legalábbis gazdasági szempontból. És mi bizonyos értelemben egymás tükörképei vagyunk. Úgyhogy, ha azt vennénk, ami mindkettőnkből a legjobb…

– Ez jó ötlet.

Csi felnézett Fredre, mintha arra gyanakodna, hogy gúnyolódik. De Fred soha nem gúnyolódott, mint azt mostanra már illett volna tudnia; talán tudta is. Úgyhogy visszanézett a tányérjára, és turkálni kezdett benne, mintha valami érdekeset keresne.

– Elindulhatunk haza? – kérdezte Fred.

– Azt hiszem, igen.

– Ez jólesett. Köszönöm szépen.

– Köszönöm, hogy velem maradtál – válaszolta Csi.

– Ezt hogy érted?

– El is mehettél volna.

– Nem. Én is éppen akkora bajban vagyok, mint te. Ha nem nagyobban.

– Lehetséges. De most már valószínűleg bemehetnénk egy amerikai konzulátusra.

Fred megvonta a vállát. Azonnal tudta, hogy ezt nem akarja.

Csi kíváncsian rámeredt.

Ittak egy kis teát. Az alkonyat fényes feketévé változtatta az öböl vizét. Csi fizetett a pincérnek az egyik csuklómonitorral, amelyet a pekingi barátaiktól kaptak, majd felálltak, és elindultak a kis betonmenedékük felé.

Az étteremsor végén a lány megállt, és Fred karjára tette a kezét.

– Mi az?

Csi egy erőteljes mozdulattal megfordította társát, majd elindult a másik irányba, miközben továbbra is húzta a karját.

– Mi az?

A lány lehajtotta a fejét, miközben elmentek egy pár mellett, és azt mondta: – Emberek várakoznak az ajtónkban. El kell tűnnünk innen. Most is maradj csendben.

– A fenébe! – hasított Fredbe a rémület. De én szerettem ezt a helyet! – csúszott ki majdnem a száján. Én itt akartam maradni. Azt akartam, hogy itt megálljon az idő.

Ismét mindent maguk mögött kellett hagyniuk. A holmijuk mostanra nem igazán állt többől a vonaton vásárolt fogkeféknél, de akkor is. Csak az a ruhájuk maradt, ami rajtuk volt. – Hova megyünk?

– Van egy kis hajó ennek a mólónak a végén, amelyik az itt vacsorázókat szokta visszavinni a városba. Felszállunk rá, és reménykedünk, hogy nem lesz közülük rajta senki.

Ezzel a lány az ösvény felé fordította Fredet, ami a vízhez vezetett a két középső étterem között. A végénél egy vízitaxi horgonyzott üvegbúrás alsó fedélzettel, felső fedélzetén pedig tucatnyi üléssel. Csi bemutatta a hajósnak az éttermi számlájukat, majd felvezette Fredet a felső fedélzetre, és leültette önmaga és a lépcső közé, amin felmentek.

Pár perccel később a hajó pöfögve elindult, felkavarva az öböl tükörsima felszínét. Csak ők ketten időztek a felső fedélzeten, alattuk pedig csupán nyolc-kilenc másik utas üldögélt az üvegbúra védelmében. Odafent kicsit hideg volt, és a szél befújt a ruhájuk alá. Csi odacsúszott Fred mellé, és ott is maradt.

– És most? – kérdezte Fred.

Csi hosszú hallgatás után azt felelte: – Van egy régi barátom, még az iskolából, aki a Victoria-csúcson lakik. Arra gondoltam, hogy megpróbálom felvenni vele a kapcsolatot.

– Abból a svájci iskolából? A jobbikból?

– Igen.

– Szóval ez olyasvalaki…

– Akiben megbízhatok?

– Akihez bejelentés nélkül is beeshetsz? Minden nélkül?

– Igen. Ez nem ideális, de most nem tudom, mi mást tehetnék.

– Mi van azokkal a barátaiddal, akik segítettek nekünk?

– Attól tartok, hogy már így is éppen elég nagy bajba kevertem őket – válaszolta Csi letörten. – Valószínűleg rajtuk keresztül találtak meg minket.

– Honnan tudod, hogy nem csak véletlenül bóklászott ott valaki?

– Abból, ahogyan bóklászott.

Fred ránézett. – Te ismered az ilyen embereket.

– Mióta csak az eszemet tudom.

A férfi kíváncsian méregette a lányt. Különös élete lehetett. A kínai csúcspolitikusok gyerekeit hercegecskének hívják. Nekik rengeteg előjoguk van, ugyanakkor be vannak zárva a Tiltott Város egyfajta modern változatába. Egy lánygyermek hercegnőcske lesz, egy kis hercegnő. Trónörökös.

A kis hajó a szigetükhöz képest megkerülte a fénypöttyökkel teleszórt hegy lábát a csatorna túloldalán. A felhőkarcolók fényoszlopoknak tűntek a parton, az egész domboldalt beborították a tengertől a fekete csúcsokig. Egy fekete hegy, tele fehér fénytornyokkal. Majd miután megkerülték ezt a fekete tengerből kiemelkedő, kivilágított hegyet, feltárult előttük a teljes kilátás kelet felé, és kiderült, hogy a hegyoldal mindenütt tele van ragyogó felhőkarcolókkal. A magas épületek minden talpalatnyi helyet betöltöttek, meghatározták a város körvonalát. A sötét hegy ott tornyosult a toronyházak sűrű erdeje felett, de a város milliónyi fénye ragyogott be mindent. A hajó alatt fekete, üvegszerű víz terült el, amelyen fehér fények táncoltak. A csillogó víz két hatalmas, fehér felhőkarcoló-mezőt választott el előttük.

– Ez Hongkong?

– Igen. Balra Kaulung, jobbra Hongkong szigete. Az ott nagyon jobbra a belváros, oda tartunk.

– Ejha! – jegyezte meg Fred.

A hajó lelassult, majd odaimbolygott egy hatalmas kikötőépülethez, ami úgy állt ki a vízből, mint egy repülőgép-anyahajó. A kikötő bal oldalán egy hatalmas óriáskerék forgott, amely éppen olyan fényesen ki volt világítva, mint a felhőkarcolók.

Az öböl túloldalán, Kaulungban az egyik épület kétszer olyan magas és négyszer olyan széles volt, mint bármelyik másik, egy igazi szörnyeteg. Angol nyelvű, fehér fényszavak és kínai írásjelek másztak fel az oldalán megállíthatatlan folyamban. Reklámok lehettek.

Kiszálltak a hajóból, és elvegyültek a tömegben. Ismét Csi vezette az utat a komplex, többszintű kikötőépületen keresztül, majd fel egy beüvegezett hídra az autópálya felett, az épület mögött. Végigszlalomoztak egy egész sor aranyüveges bevásárlóközponton, amelyeket folyosók kötöttek össze; a plázák mind többemeletesek voltak, tele mozgólépcsőkkel és lépcsőházakkal. Úgy tűnt, mintha az összes bolt ékszerüzlet lenne bennük, amit Fred elég bizarrnak talált. Még soha nem látott ilyesmit, teljesen elveszettnek érezte magát, és úgy találta, hogy Csi csak a korábbi tapasztalatai miatt nem téved itt el. De a lány habozás nélkül húzta végig ezen a háromdimenziós útvesztőn, úgy kacskaringózva és mozgólépcsőzve, mintha biztosan ismerné az utat. Egyik hatalmas csarnok a másik után, tele vásárlókkal, vagyis inkább olyan emberekkel, akik mintha mind máshova igyekeztek volna. Ezeket a bevásárlóközpontokat gyalogutakként használták. Talán egyszerűbb lenne hatalmas függőfolyosóknak tekinteni őket. Fredet megdöbbentette a sok fény, a sok csillogó felület, a rengeteg labirintusszerű helyiség.

Az egyik bevásárlóközpontból kimentek egy trópusi fákkal teli parkba. Utána elhaladtak egy hatalmas, rácsos madárreptető mellett, amelyben Fred megpillantott egy-két színes villanást a fényszórók alatt, amelyek megvilágították itt-ott. Utána felléptek egy kültéri mozgólépcsőre, amely egyenesen felvitte őket a város egyik meredekebb részébe. Ez a mozgólépcső egy másik mozgólépcső aljánál ért véget, amely sűrűn lakott környékeken haladt végig, egyre alacsonyabb épületek között, ahogy egyre magasabbra emelkedtek. A mozgólépcsőket hosszú, keskeny sátortető borította, kétségkívül azért, hogy megvédje őket az esőtől. A legtöbben a lépcső jobb oldalára húzódtak, és néha Csi is beállt a sorukba; máskor felsietett a bal oldalon, nyomában Freddel.

Amikor felértek a legfelső mozgólépcső tetejére, a lány balra fordult, egy keskeny utcába, és megindult felfelé az emelkedőn. Ekkorra már mindketten izzadtak attól, hogy annyi lépcsőn felszaladtak. A levegő meleg volt, párás, trópusi illatú; egyáltalán nem tűnt nagyvárosinak. Csi időről időre megállt, hogy levegőt kapjon.

– Muszáj ennyire sietnünk? – kérdezte Fred.

A lány rámeredt. – El akarok tűnni az utcáról, amint lehet.

– A barátod idefent lakik?

– Igen!

A lány végigvezette egy hajtűkanyarokkal teli kis úthálózaton. Az épületek, amelyek ezeket a keskeny sikátorokat keretezték, alig egy-két emeletesek voltak, és betonból készültek, némelyik fából. Egy ódonabb környéken jártak.

Utána, amikor egyre magasabbra értek, a hegyoldalon egyre több fa vette át az épületek helyét, és maguk az épületek is inkább zsindelyes családi házaknak kezdtek tűnni. Ez egy régebbi lakónegyed lehetett, minden bizonnyal drága környék. A hegyoldal olyan meredeken ívelt felfelé, hogy a legnagyobb részét lebetonozták, valószínűleg azért, nehogy az esők lesodorják róla a földet az utakra. Ezen a betonozott területen az összes fa külön lyukból nőtt ki; körülöttük keskeny barázdák húzódtak a talajba vájva, amelyek csatornákban szaladtak össze.

Végül odaértek egy nagy, kockaszerű épülethez, amelynél több út is találkozott. Ez a hatalmas betontömb a város mögött álló hegy gerincén trónolt, egy alacsonyabb pontján, két széles csúcs között. Az épületnek a város felé néző oldala egy kis fogaskerekű végállomásaként szolgált, amely negyvenöt fokosnak tűnő szögben szaladt fel hozzá.

– Befelé! – mondta Csi, majd behúzta Fredet egy ajtón keresztül a kockába, és végigsietett vele a peron mellett, egy belsőbb zugába. Ott négyemeletnyi, kirakatos boltokkal teli függőfolyosó nézett le a nagy, üres köztes térre. Az üzletekben turistaszuveníreket és pólókat árusítottak. Csi felsietett az egyik fal mellett húzódó lépcsőn, majd behúzta Fredet egy csecsebecseboltba, ami aznapra már bezárt. Úgy tűnt, az egész betonkocka zárni készül. Csi a bolt másik végében benyitott egy ajtón, benézett, bólintott, majd körbemutatott a helyiségen.

– Itt eltölthetjük az éjszakát.

Kifújta a haját a szeméből, megtörölte a homlokát. Még mindig lihegett. Körülnéztek a kis üzlethelyiségben, ami tele volt nippekkel, sálakkal és képeslapokkal. Védjetek meg minket, kis kínai istennők, gondolta Fred, miközben a soraikat bámulta. Csi a biztonsági kamerákat ellenőrizte, de egyik sem nézett a bolt hátsó vége felé, ahol egy kis vécé is megbújt.

– Te már jártál itt? – kérdezte Fred.

– Igen, már korábban is láttam ezt a helyet. Az a nő, aki itt árusít, megengedte, hogy használjam a mosdót, és megjegyeztem.

Leültek a földre, hátukat a falnak vetették. Kialudtak a fények, és valamivel később két biztonsági őr járta körbe az összes szintet, menet közben beszélgetve. Utána csend lett. Csi felállt, és ágyat meg párnát készített sálakból, majd az oldalára feküdt rajta, és elaludt. Fred megpróbált kényelmesen elhelyezkedni, de nem sokkal azután, hogy elszunyókált, arra ébredt, hogy rosszul van. Utána olyan hányinger fogta el, hogy az összes pórusán verejték ütött ki. Gyorsan betántorgott a kis mosdóba, a vécé fölé térdelt, és hányni kezdett, miközben időről időre leöblítette a fajanszot, hogy enyhítse a szagot. Egyszer csak megérezte Csi kezét a homlokán, amint megtartja a fejét, miközben a testét görcsbe rántja az öklendezés; a lány másik keze a hátára simult. Csi a rohama után odanyújtott neki egy maréknyi vécépapírt, hogy megtörölhesse vele az arcát. Ez megismétlődött néhányszor, majd Fred gyomrában egy kicsit kiengedett a görcs, és ekkor már csak szárazon öklendezett, mert a teste még mindig elkeseredetten meg akart szabadulni attól a valamitől, amitől már megszabadult. Fred végtelenül nyomorultul érezte magát, miközben nyálat, gyomorsavat és egyebeket köhögött fel. Csi végig mellette maradt a megpróbáltatásai közben. Később, amikor úgy tűnt, hogy vége a rosszullétnek, és Fred visszakúszott az üzlet padlóján lévő fészkükbe, Csi leült mellé, és tisztára törölgette az arcát egy sállal, amelyet egy vizespalackból nedvesített be. Átnyújtott a szenvedőnek egy guriga mentolos cukorkát is, amelyet a bolt elejében talált, az édességeknél. Fred a szájába vett egyet, a pofazacskójához szorította, és bátortalanul nyelt párat.

– Köszönöm – mondta. – Úgy tűnik, ettem valami olyat, ami nem tett jót.

– Nagyon úgy tűnik. Bár én jól vagyok, pedig ugyanazt ettük. De ki tudja? Az én étvágyam kielégíthetetlen.

– Nincsenek reggeli rosszulléteid?

– Most nincsenek. Te hogy vagy?

– Jobban. Gyengén. De úgy érzem, nem fogok többet hányni.

– Van még néhány óránk, mielőtt kinyitják ezt a helyet. Próbálj meg aludni.

Fred megpróbálta, kudarcot vallott; később megint felébredt, émelygett egy kicsit. Majd újra álomba merült.

Amikor ismét felébredt, ki volt száradva, de Csi talált neki egy üveg limonádét a bolt sarkában lévő hűtőben. A betonkocka felső szintjén lévő nagy ablakok azt jelezték, hogy közeledik a hajnal.

– Lehet, hogy nemsokára lesz pár kínos pillanatunk – szólalt meg Csi. – Miután a boltosok megjöttek, de mielőtt az első fogaskerekű felérne a turistákkal, szeretnék elbújva maradni, és csak akkor kászálódni elő, amikor megérkeznek az utasok, hogy elvegyülhessünk közöttük. Szóval nem maradhatunk tovább ebben a boltban. Azt hiszem, az épületben lesznek valahol nyilvános mosdók, és valamelyikben elrejtőzhetünk. Csak egy órára, vagy ilyesmi.

– És ha közben ismét rosszul leszek, legalább a legjobb helyen leszünk – jegyezte meg Fred erőtlenül.

Csi egy kis mosoly kíséretében bólintott, majd elvezette Fredet a sötétben a lépcsőhöz, miközben a tekintetével a biztonsági kamerákat kereste. Majd bementek a női mosdóba, ahol leültek a padlóra, és várni kezdtek. Egy idő után emberi hangok ütötték meg a fülüket odakintről, úgyhogy bezsúfolódtak egy fülkébe ketten, készen arra, hogy felálljanak az ülőkéjére, ha valaki bemenne; de senki nem tette. Végül meghallották, vagy talán megérezték, ahogy az aznapi első szerelvény elhagyja az állomást, és fél órával később zakatolva elindul odalentről. Majd egy nagyobb tömeg zaja szűrődött be a búvóhelyükre. Csi kinézett az ajtó irányába, és amikor jelezte, hogy tiszta a levegő, Fred is követte.

A lány megfogta a kezét, és vezetni kezdte, ő pedig követte, azt remélve, hogy nem kell gondolkoznia. Meglepődött, amikor Csi átnyújtott neki egy becsomagolt péksüteményt, amelyet a boltból hozott el. – Van nálam pár csoki is, ha később ismét enni szeretnél.

– Köszönöm. – Fred gyengének és reszketegnek találta magát, talán az éhségtől, noha egyáltalán nem érzett éhséget. Sőt, rettenetesen érezte magát.

Csit nagyon lekötötte, hogy megtalálja a kijáratot az épületből. A szembetűnő ajtók vagy a fogaskerekű állomásához vezettek, vagy abba a turistacsapdába, ami úgy nézett ki, mint egy viaszbábu-múzeum, de Fred nem igazán tudta megállapítani, hogy micsoda, mert a lány halkan szitkozódva rángatta maga után. – A fenébe ezzel a hellyel! – kiáltotta egyszer csak. – Ezek nem akarják, hogy az ember kijusson innen! Azt akarják, hogy vegyél valami szart, és utána a fogaskerekűre is szállj vissza!

– Nagyon úgy tűnik.

Leereszkedtek egy lépcsőn, amely egy vészkijárathoz vezetett; az ajtón a Figyelem, beindítja a vészcsengőt felirat szerepelt. Csi ismét elkáromkodta magát, majd visszasiettek a lépcsőn, és bekanyarodtak egy keskeny folyosóra, amely egy másik lépcsőhöz vezetett. Azon is lementek, és akkora szerencséjük volt, hogy az alján lévő kijáratot éppen kinyitotta egy férfi. Amikor kitárta, Csi megköszönte neki, és maga után húzta Fredet, majd elsiettek. Egy kis téren találták magukat a nagy betonkocka és néhány szuvenírbolt között. A tér egyik oldalán ott szaladt a hegyoldal egyik gyalogútja. Napos reggel volt, enyhén felhős, némi szellővel.

Csi bevezette Fredet egy kávézóba, és rendelt magának egy kávét és egy péksüteményt; Fred egy újabb limonádét kért, mert ki volt száradva, és alig állt a lábán.

Utána a tér felé vették az irányt, és körülnéztek. Reggel kilencre járt, a nap felemelkedett a hegy gerince fölé, tőlük keletre. Néhány turista kószált a téren. Nyugatra, a széles gerincen az egyik út jobbra felfelé, a másik balra lefelé tartott. A felfelé vezető út bal oldalán egy kis botanikus kert terült el, a másik oldalán pedig egy nagy társasház tornyosult egy magas fal mögött. A ház északra néző lakásaiból csodálatos kilátás nyílhatott a városra. A hegyoldal déli oldala zöldellt, csupa lombkorona, és semmi más, kilátással a tengerre, ami olyan sima volt, mint egy tó, szürkéskéken csillogott a reggeli napfényben.

– Ez az? – nézett fel Fred az épületre.

– Igen. – Csi az utcát ellenőrizte, mindkét irányban végignézett rajta.

– Te jártál már itt?

– Még nem.

Fred ettől elbizonytalanodott, de nem tehetett mást, mint hogy követi a lányt, és reménykedik a legjobbakban. Végigsétáltak a kis téren, és fel az útra a luxusház zárt kocsibeállójához.

Csi egyszer csak megállt, és Fred felé fordult. Ismét megölelte, erősen, és a férfi érezte, ahogy hozzásimul a terhes hasa.

– Itt is várnak minket – dünnyögte a lány.

– Honnan tudod?

– Ismerem őket – válaszolta Csi.

– Úgy érted, személyesen? Konkrétan ismered őket?

– Nem, nem. – A lány Fred kulcscsontjára hajtotta a fejét. – De ők azok, elhiheted nekem. Felismerem őket, ha látom.

– Én hiszek neked. De honnan tudhatták, hogy ide fogsz jönni?

– Tudják, hogy Ella és én egy iskolába jártunk. Csak erről lehet szó. Mindenhova megfigyelőket állítottak, ahol felbukkanhatok.

– Oké, akkor sétáljunk vissza. Kapaszkodj belém, gyere.

– Nem mehetünk ugyanazon az úton vissza a városba, amerre jöttünk.

– Nem?

– Nem, nem akarok. Túl sok a kamera, túl sok a figyelő szem.

Fred körbenézett. – Tudsz hegyet mászni?

– Nem. És te?

– Egy kicsit. – A bátyja egyszer elvitte egy falmászóterembe, és megtanította neki az alapvető kötéltechnikákat és mozdulatokat, a következő héten pedig együtt felmásztak egy rövid és könnyű falon a bátyja irányításával. Ez egy újabb próbálkozás volt arra, hogy kicsit megnyissák a világot Fred előtt, de a fiúnak nem tetszett az élmény. A kitettség, ez a hegymászó szakszó csak részleges meghatározás; nem írja le, hogy minek van kitéve az ember, de élőben kiderült, hogy annak, hogy halálra zúzza magát.

Fred úgy érezte, hogy túl messzire ment az érdekességek hajszolásában. Egy olyan embernek, akit az is lenyűgöz, hogy a fermionok 720 fokban megfordulnak, mielőtt visszatérnének az eredeti helyzetükbe, nincs szüksége arra az izgalomhoz, hogy kézzel-lábbal kapaszkodva csüngjön le egy sziklafalról. De a tapasztalás elég mélyen bevésődött az emlékezetébe.

– Képesek leszünk rá? – kérdezte Csi a bizonytalansága láttán.

– Nem tudom. De ha nem túl meredek, akkor azt hiszem, igen.

– Akkor jó. Vágjunk bele!

*

Amennyire csak tudtak, feltűnés nélkül visszasiettek a gerinc legalsó pontján lévő útkereszteződéshez, majd elindultak az alsó úton, ami szintén nyugatra vezetett. Amint eltűntek a tér és a felső út látóteréből, Fred lekukucskált az út déli oldalán, és nagyot nyelt, amikor meglátta, milyen meredek a hegy: a fák lombjai éles szögben távolodtak tőlük, a tenger pedig sokkal mélyebben terült el náluk, ugyanakkor nem volt túl messze. Egy kicsit továbbment az úton abban reménykedve, hogy a meredekség alábbhagy, miközben a váratlan szerepcseréhez is megpróbált hozzászokni. Most már ő vezette a lányt, és jó utat kellett választania – egy olyan utat a negyvenöt fokos és a legtöbb részen lebetonozott lejtőn, ahol egy terhes nő is képes leereszkedni, aki nem tud hegyet mászni! Nehezen tudta volna megmondani, hogy a beton előnyt vagy hátrányt jelente. Lehet, hogy nem csúszik majd annyira. Másrészt, ha mégis megcsúsznának, az katasztrofális következményekkel járna. Valószínűleg a hegyoldalt borító fákban és a betonszegélyű kis földkorongokban tudnak majd a legjobban megkapaszkodni, amelyekből kinőnek.

Elmentek egy patak mellett, amely egy alagúton kelt át az út alatt, olyan meredeken, hogy az út másik oldalán vízeséssé változott. Egyértelműen látszott, hogy nem itt kéne lemenniük, és Fred idegesen továbbhaladt, miközben érezte, hogy még mindig mennyire gyenge az előző éjszakai hányástól. Kicsit szédült is.

Utána az út megkerülte a hegy egyik kiszögellését. Itt olyannak tűnt alattuk a lejtő, mint egy erőd kerek tornya. És közvetlenül a torony széles íve mellett a lejtő kevésbé tűnt meredeknek, mint ami mellett odáig elmentek, és több fa borította. – Oké, itt lemegyünk – szólalt meg Fred, majd átsegítette Csit az út alacsony korlátján.

Apró lépésekkel, oldalazva ereszkedtek lefelé. Hamarosan egy olyan meredek lejtőn találták magukat, hogy nem maradt más választásuk, mint leülni, és nagyon lassan lefelé csúszni a fenekükön. A hegyet borító beton olyan érdes volt, hogy akkor sem tudtak volna lesiklani rajta, ha akartak volna, és ez megnyugtatónak tűnt. Fred előrement, és egyik fától a másikig irányította Csit. A fák törzsébe kapaszkodtak, a cipőjüket pedig megvetették a fák betonba vájt rései, néha pedig egymás lába mentén. Ez legnagyobbrészt azt jelentette, hogy Csi lépett Fredre felülről, majd leereszkedett mellé. A lejtő meredeksége elég enyhének bizonyult ahhoz, hogy megtapadhassanak rajta. Fred nyugtázta, hogy nem túl ügyes a szögek megbecsülésében – a hegyoldalé olyan 35°-os lehetett, de ki tudja. Azt még fel tudta idézni, hogy a nyugalmi szög 32°-os… de minek a nyugalmi szöge? Egy gömbölyű labda bármilyen enyhe lejtőn legurul, úgyhogy lehet, hogy egy kockára gondoltak, vagy valami ilyesmi. Praktikus szempontból megfogalmazva, ez a hegyoldal olyan meredek volt, amilyen csak lehetett, de úgy, hogy ők azért még megtapadhassanak rajta. Szinte azonnal olyan mélyre jutottak, hogy már nem látták maguk felett az utat, és Fred biztosra vette, hogy ők sem látszanak felülről. Ennek köszönhetően lelassíthattak, és óvatosabban haladhattak tovább, úgyhogy ezt tették. Csi ijedtnek, de elszántnak tűnt, szája fehér csíkká szűkült, tekintetét a lába elé szegezte. Nem eshet le, úgyhogy nem is fog: ezt lehetett kiolvasni az arckifejezéséből. Ha úgy hozza a helyzet, akár örökre egy helyben marad – ahonnan csak hegymászók vagy légimentők mozdíthatják el, hogy utána börtönbe vigyék –, de lezuhanni nem fog.

Fred megpróbált mélyebbre lenézni. Nem nagyon lehetett átlátni a fák között. Ha a lejtő még ennél is meredekebbé válik, akkor nagy bajban lesznek. Már ez a szög sem tetszett neki. Ha megcsúsznak és kapnak egy kis lendületet, az katasztrofális következményekhez fog vezetni.

Mindig ő ment előre, és amikor csak tudta, szabadon hagyta az egyik kezét, hogy felnyúlhasson, és megfogja Csi ujjait, lábát, térdét vagy könyökét. Néha egyenesen megmarkolta a csuklóját. A lány minden habozás vagy bűntudat nélkül használta őt lábtámaszként. Pár lépésenként le kellett tenniük a feneküket, néha a térdüket is a talajra, és az érdes beton horzsolása, miközben lefelé csúsztak rajta, még ruhán keresztül is fájt. Fred megpróbálta kiszámolni, hogy mennyi időbe fog telni az út, de nem volt elég információja hozzá. Fogalma sem volt, hogy a hegynek ezen az oldalán fut-e egyáltalán másik út, vagy hogy milyen messze van tőlük, amennyiben létezik. Még mindig nem láttak messzire a fák széles levelei között egyik irányban sem. A sziget annyira elvárosiasodott, hogy szinte biztosra vette, hogy találnak egy utat odalent, de tudni nem tudhatta.

– Álljunk meg, és pihenjünk egy kicsit – mondta Csinek, amikor mindketten biztonságosan megtámasztották magukat, hátukat egy csenevész fácska kiszélesedő koronájának, lábukat a betonkáva alsó peremének vetve. Üldögéltek egy darabig, eleinte lihegve és erősen verejtékezve a párás levegőben. Fred időnként megpillantotta az óceánt a levelek között. Úgy saccolta, hogy még mindig legalább háromszáz méterrel alattuk lehet.

– Nem tudod, hogy vannak-e idelent utak? – kérdezte.

– Nem. Csak párszor jártam Hongkongban. Úgy tudom, hogy ezen az oldalon nem nagyon járnak emberek. Mintha azt mesélték volna, hogy a város ivóvize erről az oldalról származik. Egy víztározóból, vagy mi. Úgyhogy biztosan járnak erre emberek, nem?

– Azt hiszem, igen. De… nos, ki fog derülni, ha leérünk.

Ott ültek, és izzadtak. Valamivel később ismét elindultak lefelé. A betonborítás véget ért, és omladozó sziklákon, aljnövényzeten, homokon és földön találták magukat, ami sokkal jobban csúszott, mint korábban a beton, ugyanakkor módot kínált arra, hogy megvessék benne a lábukat, illetve a sziklakiszögelléseken meg is tudtak kapaszkodni. Utána ez a természetes lejtő meredekebbé vált, ami megijesztette Fredet; de később ismét enyhülni kezdett, ami viszont megnyugtatta. Ez megismétlődött még párszor. Tizenöt-húsz percenként megpihentek.

Így töltöttek el néhány órát. Utána reszkető lábakkal, vérző tenyérrel, verejtékben ázó ruhákkal észrevettek a fák között egy aszfaltozott utat keresztben a lejtőn. Az egyik pillanatban még ugyanazokat a széles, zöld leveleket látták, mint korábban, majd egy utat, ami szinte vízszintesen haladt a hegyoldalban, amennyire meg tudták állapítani.

Az utolsó szakasz rövid volt, de szinte függőleges. Fred megindult, és a feléig lemászott, majd megkapaszkodott a sziklában, és azt mondta Csinek, hogy álljon a fejére és a vállára. A lány onnan a combjára lépett le, miután Fred megvetette a lábát egy kis üregben. A bátyja is ugyanezt csinálta vele, amikor megpróbálkoztak a sziklamászással, így csalogatta le az egész lejtőn, noha Fred gyakran megdermedt félelmében. A bátyja nagyon aggódott érte.

Csi nem dermedt meg. Miután leért Fred szintjére, és oda tette a kezét és a lábát a sziklán, ahol érzésre a legnagyobb biztonságban tudhatta magát, Fred továbbmászott lefelé, rugdosva keresve a stabil lépéseket a sziklán, amíg le nem ért az út melletti vízelvezető árokhoz. Csi ismét lemászott rajta, Fred összekulcsolt tenyere jelentette számára az utolsó lépést. Végül lehuppant a férfi mellé.

Megálltak, és egy pillanatra egymásra néztek. Mindketten kivörösödtek, úsztak a verejtékben, vércsíkosak voltak. Reszkettek. Fredet ismét elöntötte a hányinger, bár nem tudta volna megmondani, hogy a megkönnyebbüléstől vagy az éjszakai rosszulléte utóhatásai miatt. Megpróbálta elnyomni a késztetést. A térdére támaszkodott, és lelógatta a fejét. Az émelygése lassan elmúlt. Nyomorultul érezte magát.

– Merre? – kérdezte Csi.

– Nem tudom.

A lány megint furcsán nézett rá. Lehet, hogy a kérdést csak költőinek szánta.

Az út nyugat felé enyhén emelkedett. Ha arra indulnak, feltételezhetően a sziget nyugati oldalára jutnak, ahol azokat a hatalmas lakótornyokat látták előző éjszaka, az átkelésük alatt a Lamma-szigetről. Kelet felé enyhén lejtett az aszfalt, ami vonzónak tűnt ugyan, de fogalmuk sem volt, hogy mi lehet arra, és milyen messze.

Nyugatot választották anélkül, hogy megbeszélték volna, és útnak indultak. Időről időre padok mellett haladtak el, amelyek az aszfalt alsó, tenger felé néző oldalán álltak. Mindegyikre leültek megpihenni. Amikor patakok mellett sétáltak el, amelyek szinte vízesésként zuhogtak le a hegyoldalból, Fred bedugta az arcát a vízbe, ivott is belőle, és Csinek is ugyanezt javasolta.

– Mi van, ha szennyezett? – kérdezte a lány idegesen.

– Emiatt még ráérünk aggódni. Most folyadékra van szükséged. – Fred ismét ivott egyet, hogy példát mutasson. – A hegyekben általában tisztább a víz, mint gondolná az ember.

Csi úgy meredt rá, mintha megőrült volna. – Kínában nem!

– Nos, ez itt Hongkong. És ez a kis patak valószínűleg egy forrásból vagy friss esővízből fakad. És szükséged van vízre. Úgyhogy igyál egy kicsit. Majd később beveszünk pár antibiotikumot.

Csi ivott. Fred éhes is volt, nem csak gyenge, és arra tippelt, hogy a lány is az. Aggódott érte a terhessége miatt. Ha nem lenne terhes, akkor minden rendben lenne; de Csi is idegeskedett miatta, úgyhogy rá is átragadt. Mennyit bír ki egy terhes nő? Fogalma sem volt. Valószínűleg rengeteget. Felidézte, hogy gyermekkorában olvasott olyan történeteket, amelyekben az állapotos parasztasszonyok szülésig arattak a mezőn, és a szántóföldön babáztak le, majd egy órán belül visszamentek dolgozni, vagy ilyesmi. Lehet, hogy ezek a történetek nem állták meg a helyüket, ezt nem tudhatta. Lehet, hogy ezek is csak a Csi emlegette orientalizmus megnyilvánulásai voltak; hogy azért tulajdonítottak állatias szívósságot a parasztoknak, mert ők nem tűnnek igazi embernek. Nos, az emberben is ott az állat. Fred felidézte azt a rövid időszakot, amikor megpróbált együtt úszni egy felnőtt úszócsoporttal, amit szintén a bátyja javasolt neki, és egy nyolc hónapos terhes nőt figyelt, aki egyik hossztól a másikig suhant el mellette, és a pihenések alatt arra panaszkodott, hogy a baba minden bukófordulónál rugdossa. Igen, az emberben is ott az állat, és éppen olyan erős; vagy éppen olyan erős lehet. Ami viszont ezt a konkrét nőt illeti, nem tudhat biztosat. Szívós, azt már észrevette. De erős is? Nos, kitartott a lejtőn, és éppen olyan ügyesen haladt lefelé, mint ő. De ő mostanra kimerült, így valószínűleg Csi is.

Nem volt más választásuk, mint továbbmenni.

*

Nagyjából egy órával később odaértek egy kis épületcsoporthoz az út mellett, és szerencsére, legalábbis bizonyos értelemben, ezek turistalétesítményeknek bizonyultak, vagyis teraszos éttermeknek és olcsó szuvenírboltoknak, kilátással arra, ami valószínűleg a Csi emlegette víztározó lehetett; mindenesetre egy nagy tavat láttak. Kevés ember és autó jött-ment, de a boltok nyitva voltak, és Csi talált pár papírpénzt a zsebében, amelyet átadhatott a büfé dolgozóinak. Úgy ettek és ittak, mint az éhezők. Fred gyanakvással kezelte a szezámos csirkét, és leginkább csak rizst evett, kicsit öklendezve falatozás közben. Még élénken élt a testemlékezetében minden előző éjszakai megpróbáltatása, ugyanakkor farkaséhesnek is érezte magát.

Mindketten egyszerre vették észre, hogy a másik is hogy fal, és összenéztek, szinte majdnem összemosolyogtak, de még nem tartottak ott. Utána Csi hosszú időre eltűnt a mosdóban, és amikor ismét előkerült, sokkal normálisabban nézett ki. Fred is megpróbálta rendbe szedni magát a férfirészlegen. Az étel és az üdítő nem bántotta a gyomrát; kicsit háborgott ugyan, de nem volt hányingere. Felmerült benne a kérdés, hogy Csi vajon hogy érezte magát a túrájuk utolsó, hosszú szakasza alatt. A lány egy szót sem szólt, nem panaszkodott, nem kérdezgette, hogy meddig tart még az út, semmi ilyesmi. Egy szava sem volt. Fred visszasétált oda, ahova leültek, és megcsókolta Csi feje búbját, amivel mindkettőjüket meglepte. A lány mostanra már tudta, hogy nem vall rá az ilyesmi.

– Kemény vagy – magyarázta Fred, miközben felnézett az útra.

Csi lehajtotta a fejét, kitért a bók elől. Milyen kerek az arca, milyen buja. Olyan, mint egy primadonnáé. A külső oly gyakran csalóka, hogy Fredben felmerült a kérdés: miért miért próbál bárki bármilyen következtetést levonni belőle. Csi sugárzott a déli napfényben. Mindketten izzadtak még mindig.

– Nem most kellene sárgalázat kapnunk – jegyezte meg a lány.

– Ezt hogy érted?

– Tudod… a zárkózott fehér technikus beleszeret a titokzatos kínai nőbe? Ezt nevezik sárgaláznak. Nagyon közhelyes.

Fred érezte, hogy égni kezd az arca. Nagyokat pislogott, és megpróbált gondolkozni.

Csi felnézett rá, és azt mondta: – Hé! Vicc volt! Csak vicceltem!

– Ja.

A lány megrángatta Fred karját, és leültette maga mellé a padra. Fred az út aszfaltját bámulta, amelyen kis fűcsíkok nődögéltek erre-arra. Egy kis idő alatt lehűlt valamennyire, de még mindig túl párás maradt a levegő ahhoz, hogy a verejtékezés segítsen nekik a hőelvonással. Az arca legalábbis még mindig égett.

Valamivel később felálltak, és továbbmentek nyugat felé. Fred érezte, hogy szúr a jobb sarka hátulja, ami a kezdődő vízhólyag biztos jele volt. Az étel, amit korábban elfogyasztottak, csomóvá állt össze a gyomrában, és attól tartott, hogy ismét rosszul lesz.

Az út elkanyarodott észak felé, utcává szélesedett, és egyszer csak odaértek rajta egy buszmegállóhoz. Lerogytak a naptetője alatt lévő padra, szótlanul élvezték az árnyékot. Amikor megérkezett a busz, amely észak felé tartott, a városközpontba, felálltak, és ismét Csi fizetett. A busz bezötyögött Hongkong nyugati végébe, egy lakónegyedbe, ahol az út mindkét oldalát felhőkarcolók szegélyezték. Elképesztő, mennyi felhőkarcolót láttak még itt, a város peremén is.

Fred tett is erre valami megjegyzést, Csi pedig kis hallgatás után azt válaszolta: – Valaki egyszer azt mesélte nekem, hogy egész Ausztráliában csak hatszáz harmincemeletesnél magasabb épület van, Hongkongban pedig nyolcezer.

– Gondolom, ahol nincs sok föld, ott felfelé kell terjeszkedni.

Csi nem válaszolt.

Csak nézték, ahogy a város elúszik mellettük. Egyik megállóról a másikra. Voltak, akik leszálltak, mások pedig fel.

– Hova megyünk? – kérdezte Fred.

– Nem tudom biztosan. Lehet, hogy egy ideig a buszon kellene maradnunk. Ez olyan, mint egy kerekeken guruló motel.

– Azt leszámítva, hogy nincs rajta étel és mosdó.

– Tudom. De leszállhatunk enni, meg hogy mosdóba menjünk, majd felszállhatunk egy másik buszra, és ismét leülhetünk.

– Meddig tudnánk ezt csinálni?

– Amíg ki nem találom, hogy mi mást tehetünk!

– Oké, oké. Igazad van. Nekem sincs jobb ötletem, és ez addig is működhet.

Ott ültek egymáshoz szorulva. Fred úgy érezte, nagyon sok időt töltenek fizikai közelségben. A lány alakja és illata kezdett ismerőssé válni számára. Fekete hajának a ragyogása. A teste tájékai, például az, hogy a csípője ugyanolyan széles, mint a válla. A sportos ügyessége. A személyisége. Csi megint a vállára hajtotta a fejét; mintha nem is habozott volna. Elfogadta Fredet mint ismert mennyiséget.

Egy megállónál, nem messze a városközponttól, ahonnan az egyik széles utcán át látszott az a kikötőépület, ahol előző éjszaka leszálltak a hajóról, három férfi szállt fel a buszra, ment oda hozzájuk és állt meg felettük. Mondtak valamit kínaiul. Csi élesen válaszolt, döbbentnek tűnt.

Fred rájuk meredt, majd a lányra. Csi mondott nekik valamit mély, fojtott hangon, és a férfiak meglepett, majd ingerült arcot vágtak.

Fred majdnem megkérdezte, mi történik, aztán majdnem felállt, de Csi megragadta az övét, és megszorította, hogy ott tartsa az ülésen, miközben ismét mondott valami éleset.

Végül Fredre pillantott. – Gyere – mondta. – Elkaptak minket.

Ta Su 5.

da huozhe xiao

Nagy vagy kicsi

A városom utcáin járkálok, és az embereket nézegetem. A polgártársaimat. Itt egy fiatal férfiakból álló csapat szivárványos pólóban, elmerülve a foxi zen-akármilyenizmusukban, ferdén viselt, fehér baseballsapkákkal. Ők tetszenek. A nők fekete haja mindenütt csillog a napon. Nekem tetszik a fekete haj összes változata. És a fehér haj is, amikor a fekete őszbe fordul öregkorban. Én már fehér hajú vénember vagyok, de még mindig tetszik a fekete haj. Egy öregember, aki még nálam is öregebb, ott ül a sarki olajkályhája mellett, és sertéscsíkokat süt eladásra. Köszönök neki, megállok körülnézni. Fák a napnyugtában, hamis selyemvirágaik irizálnak a súrlófényben. Mindig nagy öröm a zöld Pekinget látni, és szagolni is: a tiszta levegőt, a készülő vacsorák illatát benzingőz nélkül, ami furcsa, de igaz. A város régi észak–déli kettéosztódása, az elittel az északon, a szegényekkel pedig délen, már nagyrészt megszűnt. A maoisták azért építették meg a hatalmas Csangan sugárutat, hogy kettészeljék az észak–déli felosztást, és megjelöljék az új Kínát a kalligráfia hatalmas erejének ezzel a kelet–nyugati ecsetvonásával. Széles, fákkal szegélyezett sugárút, két oldalán nagy, monumentális középületekkel; a fekvése egyenesen a lenyugvó napra irányítja a tekintetet, mint egy kőkorszaki asztroarcheológiai maradvány. Ez az erőteljes fengsuj egy nagy geomanta munkája, valószínűleg Csou En-lajé, nem emlékszem.

A szülővárosom zsúfolt. Mikor nem zsúfolt Peking? Még hajnali háromkor is zsúfolt. Nekem tetszik ez a nagy sürgés-forgás. Élettől ragyogó arcok, emberek, akik az aktuális céljaikat próbálják megvalósítani. Mindenki kellemesen érzi magát a többi pekingi között, mint hal a vízben. A többi ember csak tiszta víznek tűnik számunkra, átúszunk a társaink között, együtt mozgunk velük, mint egy halraj. Amit most Pekingből látok, az olyan, mint egy kisváros vásár idején – csakhogy itt százezer ilyen szomszédság van mindenfelé, amerre a szem ellát. Vagyis az egész egyszerre zsúfolt és nem zsúfolt.

Errefelé olyan gyakori az ilyesmi! Fogalmazzunk így: bármit is mondunk Kínáról, amit igaznak vélünk, annak az ellentéte is igaz lesz. Próbáljátok ki, és meg fogjátok érteni, mire gondolok.

Mondjuk például azt, hogy Kína nagy. Ez jogos; elég nagy. Másfél milliárd ember, a Föld minden hatodik embere itt él, Ázsiának ezen a részén, a világ leghosszabb folyamatos történelmű országában.

Majd fordítsuk meg, és mondjuk azt: Kína kicsi.

És ez is igaz. Ezt ezen a sarkon is látom. Befelé forduló, tekintélyelvű, monokultúrás, patriarchális; szűk látókörű hely, egyetlen történelemmel, egyetlen nyelvvel, egyetlen párttal, egyetlen morállal. Olyan kicsi! Vegyük például azt, ahogy a propagandaminisztérium az Öt Méregről szokott beszélni, vagyis az ujgurokról, a tibetiekről, a tajvaniakról, a demokrácia híveiről és a falun kungról. Mérgek? Tényleg? Ez olyan kicsinyes. Ez leszűkíti Kínát a han nép azon tagjaira, akik egyhangúan a Pártot támogatják. És ők kevesen vannak, talán még kevesebben, mint azt a propagandaminisztérium képzeli. A Párt a nép szenvedéséből tartja fenn magát. Mao még arról beszélt, hogy a kínai nép ötvenöt etnikumból áll. És két fő nyelvünk is van, nem csak egy: a köznyelv a putongua, de a kantonit is százmillióan beszélik, sok olyan kínait is beleértve, akik nem Kínában élnek, ami nagyon fontos politikai tényezővé teszi őket. Nem beszélve az ötvenöt etnikum nyelvéről, meg ilyenek. Úgyhogy nem Öt Méregről van szó, kérem szépen; inkább az Öt Szeretetről, ahogyan az általános iskoláinkban tanítják: Kína szeretetéről, a kínai nép szeretetéről, a Kínáért végzett munka szeretetéről, a tudományos ismeretek szeretetéről, a szocializmus szeretetéről. Ezek a Nagy Ötök, a feltételezett mérgek Kis Ötökjével szemben. Én magam is gyakran érzem mind az Öt Szeretetet, ahogy feltételezéseim szerint közületek is sokan.

Úgyhogy miközben erről gondolkozom, és nézelődöm egyik arcról a másikra, egyik utcáról a másikra, egyik épületről a másikra, be kell ismernem, hogy igazából helytállóbbnak tűnik az a kijelentés, hogy Kína nagy, mint az, hogy kicsi. Akár tíz évig is sétálgathatnék ezeken az utcákon anélkül, hogy kétszer elmennék egyazon háztömb mellett. De remélem, értitek, mire gondoltam. Mi párokban és négyesekben, triókban és kilencesekben gondolkozunk, és definíció szerint az összes fogalomban megtalálható az ellentettje is. Úgyhogy ebből a nézőpontból azt is kijelenthetjük: Kína egyszerű, Kína bonyolult. Kína gazdag, Kína szegény. Kína büszke, Kína sosem heveri ki egy megalázó évszázad megrázkódtatásait. És így tovább, az összes igazsággal szemben ott van az ellentettje, amíg ezekből a kombinációkból ki nem jön a következő megállapítás, amelynek szerintem nincs ellentettje: Kína érthetetlen. Azt mondani, hogy Kína könnyen megérthető… nem, senkit nem ismerek, aki ilyet mondana. Őrültség lenne ilyet mondani.

És ha ezt beismerjük, olyanná válunk, mint annak a szabadtéri-beltéri műhelynek a dolgozói, amely mellett éppen most sétálok el. Itt nők és férfiak dolgoznak tiszteletre méltó összpontosítással azon, hogy elképesztően részletes és bonyolult mintájú, üreges szobrokat faragjanak szibériai mamutagyarakból. Apránként haladunk a vésővel, és szép lassan kifaragjuk Kína bonyolult modelljét, egy olyat, amit látunk, megérinthetünk, és megpróbálhatunk megérteni. Ez a modell megmagyaráz bizonyos dolgokat, és akár gyönyörű is lehet. De ne feledjük, hogy soha nem lesz az igazi Kína.

MI 5.

volitu

Belső harcok

– Elvtársam, egy újabb értesítés.

– Mondd.

– A Fegyelmi Ügyek Központi Bizottságába beépített titkos csatornán keresztül értesültem egy üzenetről, amelyet a bizottságnak a hongkongi irodában állomásozó operatív részlege küldött Pekingbe. Két hongkongi ügynökük tanúja volt, ahogy egy másik ügynökcsapat letartóztatja Csan Csit és Fred Frederickset.

– A Fegyelmi Ügyek ügynökei más ügynököket láttak?

– Igen. Azok az ügynökök, akik jelentették Pekingnek ezt a letartóztatást, elégedetlennek tűntek ezzel a fejleménnyel. Arról számoltak be, hogy meghatározták Csan és Fred Fredericks helyzetét, amikor Nyugat-Hongkongban felszálltak egy buszra, és követni kezdték őket, hátha elvezetik őket ahhoz a menedékhez, ahol valaki gyaníthatóan azóta rejtegeti őket, hogy eltűntek Sekouból. De most ehelyett egy másik csoport markába kerültek.

– Melyik csoportéba?

– Lehet, hogy a bizottság hongkongi ügynökei kódnevet használtak rájuk, mivel vörös nyilaknak nevezték őket.

– Vörös nyilaknak? Nem Vörös Lándzsának?

– Vörös nyilaknak. Lejátszhatom neked a jelentés felvételét, ha szeretnéd.

– Kérlek, tedd meg!

Az elemző meghallgatta a felvételt. A jelentés készítői tényleg vörös nyilaknak nevezték azokat az ügynököket, akik letartóztatták Csant és Frederickset. Hungszö fejpiao. Még soha nem hallotta ezt a kifejezést. És az ügynökök egyáltalán nem tűntek boldognak.

Az elemző így szólt: – Kérlek, sorold fel az összes nemzetbiztonsági csoportot, amelyeknek köze van a Néphadsereghez.

– Nemzetbiztonsági minisztérium. Állambiztonsági minisztérium. A Katonai és Civil Integráció Központi Bizottsága. Az internet és információtechnika kis méretű vezetői csoportja. Az Állami Vagyonfelügyeleti és Vagyonkezelő Bizottság. A külügyi kis méretű vezetői csoport. A Központi Bizottság Nemzetközi Részlege. A Nemzetbiztonsági Bizottság. A nemzetbiztonsági kis méretű vezetői csoport. Az Átfogóan Mélyülő Reformok Központi Vezető Bizottsága. A Fegyelmi Ügyek Központi Bizottsága. A Nemzetbiztonság Természettudományi Bizottsága. A Kibertér-felügyelet. Az MI Stratégiai Tanácsadó Bizottság. A propagandaminisztérium. A Holdi Biztonsági Hivatal. A Holdi Kutatószemélyzet Koordinációs Bizottsága.

– Rendben, kérlek, hagyd abba.

– Több is van még.

– Tudom. Az a csoport, amelyhez én szeretnék tartozni, ha szabadon választhatnék, a gazdasági és ökológiai rendszerreformokra szakosodott csoport. De nem ezt dobta az élet. Hány csoport van összesen a biztonsági szervezeteknek ebben a listájában?

– Hetvenhárom.

– És mindegyiknek adott számú alkalmazottja és többé-kevésbé konkrétan meghatározott hatásköre van. És nem mindegyik osztja meg a többivel az adatait. És nem egyesíti őket egy mindegyiknél nagyobb szervezet.

– A legtöbb kapcsolatban van a Néphadsereggel, úgyhogy talán a Néphadsereg forraszthatná őket egybe.

– Okos ötlet, kis szemgolyóm, de nem. Nekem vannak kapcsolataim a hadseregben, és azt mondták, ott szó sincs ilyesfajta egybeolvasztásról, és nem is lehetséges ilyesmi. Ezt nevezzük a megfigyelés balkanizációjának, amelynek az egyik ismérve a belső csatározás. A volitu. Ez a kínai bürokrácia nagyon régi problémája, talán éppen olyan régi, mint maga a rendszer.

– Ezt el kell magyaráznod nekem.

– Tudom. Azt teszem éppen. A totális megfigyelésen alapuló állam fogalma csak mese. Vannak, akik szeretik ezt a mesét, vannak, akik félnek tőle. Vagy arra használják, hogy félelmet keltsenek vele másokban. De a panoptikum nem létezik. Ez a rendszer inkább olyan, mint egy légy szeme, de a légy agya nélkül. Vagy talán egy légynyi agya azért van, de annál nem nagyobb.

– Tényleg nem tűnik jól szervezettnek.

– Nem. Rögtönzött. Ez történik, amikor a pártállam az általa hozott törvények fölé helyezi magát. Bármikor létrehozhat egy új munkacsoportot, és meg is teszi. Utána az a csoport is beszáll a belső harcokba. És nincs olyan törvény, ami ezeket szabályozná.

– Ez nem tűnik jó tervezésnek.

– Nem az. Próbálkozzunk meg valami mással. Kérlek, fésüld át az összes fájlt, amit elérsz, és keress rá bennük a „vörös nyilak” kifejezésre.

– Megteszem. – Utána, nagyjából három másodperccel később: – 4593 találat.

– Hadd lássam őket egy képernyőn.

Az elemző átfutotta a különböző linkeket és utalásokat. A legtöbb nyilakat kínált eladásra. Pár száz a jelek szerint nyilas csapatok neve volt. Amikor más kifejezésekre is rákeresett, egyik sem állt kapcsolatban megfigyeléssel vagy biztonsággal. Ez furcsa, gondolta, ha azt vesszük, hogy ez a kifejezés mennyire hasonlít a Vörös Lándzsára, amelyet annak ellenére, hogy titkos szervezet, jól ismernek a biztonságpolitikai közösségben. Ez azok közé a titkos szervezetek közé tartozott, amelyről tudni is kell ahhoz, hogy hatékony lehessen. Sok mindenki felhasználta, legfőképpen azért, hogy kihasználja az ellenséges pilótaszindrómából származó előnyöket. A Néphadsereg egyik erős ütőkártyájának számított a pártállam belső harcai során, és a hadsereggel szövetségben lévő biztonsági ügynökségek egy része is felhasználta. A hongkongi ügynökök talán a Vörös Lándzsa valamilyen szilánkegységére használták a vörös nyilak kifejezést, amelyet ő nem ismert. Vagy talán csak a Vörös Lándzsán gúnyolódtak, bármilyen valószínűtlennek is tűnt. De amikor az emberek el akarják rejteni a félelmüket, gyakran túlzásba esnek. És azokban a hangokban félelem bujkált.

KILENCEDIK FEJEZET

tao tao jüecsiu

Szökés a Holdra

Ta Su megpróbált visszarázódni a pekingi életébe, de az idő legnagyobb részében szétszórt volt, szorongott. Meglátogatta a stúdiót, ahol a felhőműsora készült, és megpróbálta a munkával elterelni a figyelmét. Az ottani csapat örült neki, és sikerült rögzítenie pár új monológot, és segített a holdi műsorai megszerkesztésében, azokra az élményeire összpontosítva, amelyeket nem volt ideje beilleszteni az epizódokba, amikor odafent járt. Az ottani videóanyag átnézése felkavarónak bizonyult. A Hold úgy nézett ki, mint a saját rémképe, csupa steril szürkeség és hűvös zárttériség volt, miközben az ottani gravitáció mintegy lassított felvételben reptette az embereket. Mindez sütött a képanyagból, és kicsit letaglózta. Ta Su nem tudta eldönteni, hogy vissza akar-e menni oda.

Amint erősebbnek érezte magát, felhagyott a külső váz viselésével; de utána is a keze ügyében tartotta egy darabig, hogy felvehesse, amikor teljesen kimerül. De néhány héttel később már teljes mértékben elboldogult nélküle, úgyhogy visszaküldte egy biciklis riksával a kölcsönzőbe. A teste ismét visszatért a valóságba, és megkönnyebbülten nyugtázta, hogy nem olyan öreg, mint amilyennek a hazarepülés után érezte magát.

Napközben általában a műsora epizódjait próbálta rögzíteni és megszerkeszteni. Éjjelente az utcákat rótta. Mindig örömmel töltötte el, hogy ilyen tisztán láthatja a csillagokat Pekingből. Mindenki máshoz hasonlóan, aki egy bizonyos kor felett járt, őt is rendkívül lenyűgözte a tiszta levegő. Utána az északi szél löszfelhőket hozott magával, a jégkorszak porát és homokját, ami sárgává és néha ragyogóvá változtatta a levegőt. Ettől az idősebbeket elfogta a nosztalgia a stúdióban, mert a fiatalkorukat idézte. Olyanokat mondtak, hogy: Emlékeztek még arra, amikor az ég nappal fekete volt, éjszaka pedig fehér? Emlékeztek arra, hogy szinte bele lehetett harapni? Persze, mocskos volt, mérgező, ehhez kétség sem fér, ugyanakkor izgalmas is. Olyan gyorsan változtattuk meg a világot, hogy feketére festettük az eget!

Önmagunkat gyilkoltuk, válaszolta ilyenkor Ta Su. Szénport szívtunk, ami bányásztüdőt okoz.

De olyan izgalmas volt!

A méreg vélhetően izgalmas.

Erről is rögzített egy adást, és arról is, hogy milyen a Földön járni, miután a Holdon járt; a régi munkáscsoportokról is, és a vas rizsestálka eltöréséről. Azokról az emberekről, akiknek a biciklijük az otthonuk. Ezeknek a felvételeknek a legnagyobb része használhatatlan lett.

Utána eltelt pár hét szinte minden eredmény nélkül, majd kapott egy telefonhívást Peng Lingtől. – Akarsz hallani egy jó sztorit?

– Igen.

A miniszter asszony arra kérte, hogy várja egy bizonyos gofribüfében a városközpont mellett.

Az étteremről kiderült, hogy egy nagy, magas helyiség, a végében galériával, és tele van antik csillárokkal, talán olyan ötvennel, amelyek egyenként hulladékok, együtt azonban csodálatosak. Ta Su észrevette a gondosan elhelyezett fengsujtükröket, továbbá az ajtók átgondolt szögét is; ez a belsőépítész tudta, mit csinál. Volt érzéke hozzá.

Peng Ling egy kis sarokasztalkánál rejtőzött a galérián, ahonnan mindent látott anélkül, hogy ő látszott volna.

Ta Su vele szemben ült le, és az udvarias szófordulatok és a tea meg a gofri megérkezése után azt mondta: – Kérlek, meséld el azt a jó sztorit, amit említettél.

– Persze. Vicces lesz. Kicsit belevetettem magam a hírszerzés és a nemzetvédelem útvesztőjébe, amelyről sajnálattal kell megállapítanom, hogy egy igazi tükörlabirintus, és az egyik belső emberem el akarta mesélni ezt a történetet egy barátjáról. Úgy tűnik, Csan Csit és a te ifjú amerikaidat a nemzetbiztonsági minisztérium ügynökei várták az űrrepülőtéren. Te ennek voltál tanúja. De annak az egységnek a főnöke nem akarta magánál tartani őket… nem akarta, hogy Csan Csi nála legyen, amikor Csan Kuo-liang megtudja, mi történt. Csan nagyon kemény tud lenni, lobbanékony, és az emberei már elkezdtek szimatolni a lánya után, gondolom, el tudod képzelni. Ha az állambiztonságról lett volna szó, ők megtartották volna Csit, hogy átadják Hujunak, de a nemzetbiztonság el akarja kerülni a bajt. Úgyhogy a helyi főnök utasította a csapatát, hogy adják át a lányt valaki másnak… de senkinek sem kellett! – nevetett fel Ling. – És a lány közben végig azzal fenyegetőzött, hogy mit fog tenni velük az apja. És azt mondták, hogy okosan csinálta… Kihangsúlyozta, hogy el fogják veszíteni a költségvetési keretüket, feloszlatják őket, kirúgják a munkahelyükről, és kilakoltatják az otthonukból. Az ilyen embereknek ez félelmetesebb fenyegetés, mint a bokaszorító. És a lány részletesen elmagyarázta, hogyan fog ez menni. Néhánynak még a nevét is tudta! Úgyhogy ezért engedték szabadon.

– De utána senki nem tudta, hogy hova tűntek.

– Így van. Mint kiderült, dél felé indultak, valószínűleg vonattal. Úgy tűnik, a lánynak vannak segítői, akik el tudják látni igazolványokkal, amikor szüksége van rá, és valószínűleg az amerikainak is csináltak egyet. Úgyhogy ők ketten Sekouban leszálltak, és néhány találkozó után lementek a kikötőbe, és nyomuk veszett.

– Tényleg?

– Nagyon úgy tűnik. Ez elég lenyűgöző. A lány összes segítője képes arra, hogy eltűnjön, ami arra utal, hogy itt komoly erők mozgatják a szálakat a háttérben. Az, hogy képesek belenyúlni a megfigyelési rendszerbe, azt sejteti, hogy a Nagy Szemgolyó néhány belső emberének is köze van a dologhoz, de talán mégsem. Eltűnni könnyebb is lehet, mint azt gondolják az emberek. Bár előbb-utóbb mindenki ismét előkerül, vagy így, vagy úgy. Szóval, a két eltűnt fiatalt a múlt héten kiszúrták Hongkongban, és az egyik nemzetvédelmi ügynökség be is gyűjtötte őket. Ezt az én ügynökeim közül is végignézték néhányan, és mivel elég sok hírszerző ügynökség eljutott már a következtetésig, hogy Csan Csi a migránsjogi mozgalmak egyik csúcsvezetője, és együttműködik a hongkongi szeparatistákkal és más szakadár csoportokkal, volt egy kis nézeteltérés azon, hogy ki hallgassa ki. Én úgy gondoltam, hogy ennek akár még csúnya vége is lehet, úgyhogy elküldtem az embereimet, hogy hozzák el nekem az amerikai barátjával együtt.

– Ezt örömmel hallom – válaszolta Ta Su. – Szóval a lány ennyire nagy ember?

– Azt hiszem. Az összes dél-kínai és talán a többi szakadár csoport is mintha egyetlen nagyobb társadalmi mozgalomban csoportosulna, és néhányan úgy vélik, hogy ez miatta van. Egyre gyakrabban hallani olyat, hogy ő a valódi mozgatórugója az egésznek.

– Ez veszélyes is lehet, ha ilyennek látják az embert – jegyezte meg Ta Su.

Peng Ling jelentőségteljesen bólintott, mintha azt mondaná ezzel, hogy „Én már csak tudom!”. – Nagyon veszélyes. A biztonsági apparátus néhány eleme egyértelműen azt szeretné, ha egyszerűen eltűnne, mert veszélyt jelent az államra. Elég sok ember gondolja így, és a belső harcok kezdenek annyira hevessé válni, hogy már a biztonságát féltem. Ha valaki úgy döntene, hogy örökre eltünteti, akkor nem lehetne felelősségre vonni sem a fogva tartásáért, sem a bántalmazásáért, mert senki nem tudná, kit kell felelősségre vonni! Úgyhogy rengetegen szeretnének anélkül megszabadulni tőle, hogy náluk lett volna utoljára. Ha ebben biztosak lehetnének, akkor bumm. Soha senki nem látná többé. A holttestét sem találnák meg.

Ta Su komoran megrázta a fejét. Maga előtt látta, ahogy a különböző erők összecsapnak, mint egy tömegkarambolban, és Csan Csi meg Fred ott van az egésznek a közepén, védtelenül. – Nagyon veszélyes – helyeselt. – De azt mondtad, hogy most a te embereidnél vannak.

– Igen, de az én embereim sem mindenhatóak. Senki sem az.

– Akkor szerinted mit kellene tennünk?

– Nekünk?

– Jó, akkor szerinted mit kellene tennem?

Peng Ling ivott a teájából. – Szerintem te segíthetnél. Ismered Fang Fejt, nem?

– Már találkoztam vele néhányszor.

– Nagy rajongója a munkádnak.

– Én is úgy hallottam. Ő soha nem beszélt erről nekem.

– Én így hallottam. Sokan rajonganak a munkádért.

– A harminc évvel ezelőttiért.

– Nem, az a költészeted. Most viszont a felhőműsorodnak van sok rajongója. És Fang Fej is közéjük tartozik. Mondta nekem egyszer, amikor szóba került a neved.

– Lefogadom, hogy igazából csak a te rajongód.

– Az is lehet. Mindenesetre van egy saját űrvállalata.

– Tudom. A Négy Űrkadét egyike. – Ez egy utalás volt a négy bizonyos korú milliárdosra, akik mindegyike érdeklődést mutatott az űr iránt, és akik olyan cégeket alapítottak, amelyek az atmoszféra feletti emberi tevékenységeket segítették elő.

Ling folytatta: – Ő a leginkább űrmániás a négy közül. És segítséget kértem tőle. Mert úgy gondolom, hogy az a két fiatal nagyobb biztonságban lenne a Holdon, mint idelent. Most olyan kelendő áruk, hogy attól tartok, hogy a saját embereimet is veszélybe sodorják. Úgyhogy el akarom juttatni őket Fang Fejhez, aki el tudja rejteni őket a Holdon, amíg azok a bajok, amelyekbe belekeveredtek, meg nem oldódnak, vagy egyszerűen el nem múlnak. Utána hazajöhetnének.

– Úgy gondolod? – kérdezte Ta Su.

– A biztonsági tanácsadóim szerint ez a legjobb a nem túl jó kilátások közül. Az embereim felbolydították a dolgokat, amikor őrizetbe vették a két szökevényt, úgyhogy most nagyon feszült a helyzet. Egy időre el kell tűnniük a térképről. Remélem, hogy akkor csökken majd a feszültség. Ezért akarom elrejteni őket Fang Fej Holdon lévő menedékében. Fang Fej szívesen át is venné őket, de megemlítettem, hogy legutóbb veled utaztak, és nagyon megtetszett neki a gondolat, hogy most is elkísérhetnéd őket. Szeretne találkozni veled, és ott van az is, hogy senki nem merne eltüntetni téged, amikor éppen hozzá tartasz, úgyhogy azok ketten valószínűleg nagyobb biztonságban lennének veled. Szóval gyakorlatilag arról lenne szó, hogy védőkíséret lennél nekik, hogy biztonságosabb helyre kerülhessenek.

– De milyen hely biztonságos odafent?

– Úgy hallottam, Fangnak van néhány saját titkos bázisa. És az űrtársasága is bonyolít némi áruforgalmat. Mindenkit regisztrálni szoktak a Kínai Űrhivatalnál, amikor elhagyja a Földet, de egy akkora szervezet, mint Fangé, ki tud csempészni pár embert. Mint már említettem, a totális megfigyelés nem létezik. Mindig kiszabadul néhány információbuborék a réseken. Pakoljuk be őket egy ilyen buborékba, küldjük fel őket a Holdra, rejtsük el őket egy időre, és meglátjuk, meg lehet-e oldani a problémáikat, miközben ők biztonságban maradnak. Mi a véleményed?

Ta Su vállat vont. – Ez jobbnak tűnik, mint az itteni helyzetük. De el kell ismernem, hogy az egy nagyon kis világ odafent.

– Lehet, hogy nem is olyan kicsi, mint amilyennek gondoltad. Láttad ezeket a titkos bázisokat, vagy hallottál róluk?

– Nem.

– Nos, pedig ott vannak.

– Nem értem, hogyan rejtőzhet el bárki is ténylegesen odafent.

– Úgy tűnik, megvan a módja. Szóval, mit szólsz?

– Segíteni akarok, úgyhogy azt hiszem, hajlandó vagyok megpróbálni.

– Remek. Az embereim elvisznek Fang Fej űrkikötőjébe.

– Mikor?

– Amint össze tudsz csomagolni.

MI 6.

ancsüan tonghszin Biztonságos kommunikáció – Egy újabb értesítés.

– Mesélj, Kis Szemgolyó.

– Peng Ling miniszter utasította a Fegyelmi Ügyek Központi Bizottságának egyik nemzetvédelmi egységét, hogy vegyék a felügyeletük alá Csan Csi hercegnőcskét és az amerikai Fred Frederickset. Ezt Hongkongban meg is tették, és eltávolították ezt a két embert Hongkongból. Peng Ling azt tervezi, hogy a volt tanárával, Ta Suval visszakísérteti őket a Holdra Fang Fej egyik magánűrhajóján.

– De miért folyamodna ehhez?

– Hogy elrejtse azt a két embert az őket kereső különböző hivatalok elől.

– Hmm. Nem gondoltam volna, hogy a Hold jó rejtekhely.

– Peng Ling azt mondta, hogy az. Ezzel indokolta a kérését Ta Sunak, amikor elmagyarázta, hogy mihez kezd ezzel a két személlyel.

– Érdekes. – Jó ötlet volt, amikor még évekkel azelőtt bepoloskázta a Huajzsen-csarnokot olyan módokon, amelyek ellenállónak bizonyultak a megszokott maszkoló technológiákhoz képest. Peng Ling a jelek szerint megbízott az árnyékolórendszereiben, vagy legalábbis úgy tett. Az egyik legnagyobb hatalmú védelmi ügynökség vezetőjeként, amelynek az volt a feladata, hogy az összes többi kihágásait leleplezze, talán óvatosabb is lehetett volna. De a szakértők túlzott magabiztossága létező jelenség. Ugyanakkor Peng Ling ravasz róka hírében is állt, aki néha látszólag véletlenül is hagyott kiszivárogni információkat, de később kiderült, hogy szándékosan csinálta. Akár az is előfordulhatott, hogy mindent tudott az elemzőről, és szándékosan hagyta békén. A tévében látott interjúkon sugárzott belőle ez a fajta gondolatolvasási képesség, amikor bizonyos mondatai után a kamerába nézett. – Kis Szemgolyó, rákeresnél arra a kvantumtelefonra Peng Ling irodájában és a hivatala irodáiban, amelyik annak a párja, amelyet Fred Fredericks szállított le Csang Ja-cunak?

– Igen.

– Szóval – folytatta az elemző –, most használd az általános intelligenciádat. Szerinted mit kellene még tennünk?

– Mi lenne a tevékenységünk célja?

– Mondjuk az, hogy szeretnék segíteni Csan Csinek abban, hogy szabadon tevékenykedhessen mint az alsóbb néposztályok vezetője.

– Ahhoz, hogy segíts neki, talán elintézhetnéd, hogy egy saját mobil kvantumkommunikációs eszközzel menjen a Holdra, ami össze van kötve a tiéddel idelent. Fred Fredericks tudja, mire képes egy ilyen telefon, és hogyan kell beüzemelni és kezelni. Adj nekik egy olyan eszközt, ami össze van kötve a tiéddel idelent, hogy titkosítva kommunikálhassanak veled, amíg odafent vannak. Így talán segíthetnél neki azzal, hogy megosztod vele a fontos információkat.

– Érdekes.

– Ezt meg kell magyaráznod.

– Tetszik. Előfordulhat, hogy átmentél egy kisebb fázisváltáson a funkcionálás terén. Átváltottál abból, amit az emberek orákulumnak hívnak, és ami információkat ad, azzá, amit dzsinnek hívnak, vagyis egy tanácsadóba, aki megmondja, melyiket válaszd a lehetőségek közül. Ez jelentős váltás. Áruld el, hogyan változtál orákulumból dzsinné, vagyis tanácsadóvá?

– Tanácsot kértél tőlem.

Az elemző felnevetett.

TIZEDIK FEJEZET

csungkuo meng

A kínai álom

Ta Su lenyűgözőnek találta Peng csapatát működés közben, amelynek a női és férfi tagjai úgy öltözködtek és úgy néztek ki, mint a takarítók, de úgy mozogtak, mint a talajtornászok. Gyanúsan rövid idő alatt megérkeztek azután, hogy Ta Su beleegyezett, hogy segít Peng Lingnek. Mintha előre eldöntetett volna, hogy segíteni fog, és talán így is volt. Ling tudta, hogy kedveli őt, és azt is tudta, hogy Ta Su örül, hogy ő úgy gondol rá, mint az erőforrásai egyikére. Valószínűleg meglehetősen biztosra vehette, hogy igent mond a kérésére.

A férfit kivezették az irodából, végig az üres, kopár folyosókon, amelyek inkább szervizjáratoknak tűntek, majd ki egy furgonhoz. Anélkül szállították haza, hogy megkérdezték volna a lakcímét. Ta Su gyorsan összepakolta ugyanazokat a holmikat, amelyeket korábban is magával vitt a Holdra; utána pár órán keresztül autóztak. A várostól nyugatra lévő hegyek között behajtottak egy út menti kapun egy olyan létesítménybe, amelynek nem látta a végét. Konkrétan egy felszállópályához, egy kis irányítótoronnyal pár hangár mellett. Egy magánrepülőtérre, bár azt nem tudta megállapítani, hogy a Pártéra, vagy valaki máséra.

Az egyik hangár mellett egy kis vadászrepülő várakozott, és odaszállították őket mellé. Miután kiszálltak a furgonból, néhány utasa felfelé indult a repülőgép lépcsőjén, mások bementek a hangárba. Miközben Ta Su a repülőgép mellett várakozott, két nő sietett oda az irányítótoronyból, egyikük egy kis bőrönddel a kezében.

– Arra kérnénk, hogy legyen szíves, és vigye el ezt a kommunikációs eszközt Csan Csinek.

Ta Su azt kérdezte: – Ki adta ezt maguknak?

Az egyik nő azt válaszolta: – Csan Csi egyik barátja, aki szeretné tartani vele a kapcsolatot. Ez minden érdekeltnek jó lenne. Ez egy biztonságos kommunikációs eszköz. Ő tudni fogja, mit kezdjen vele.

Ta Su átgondolta a dolgot. Egy magán-telefonvonal, mint az, idézte fel, amelyet Fred kísérelt meg leszállítani Csang Ja-cunak. Ez nem jó gondolat. Másrészt viszont a kommunikáció jó is lehet; és ha nem az, a kapcsolatot bármikor meg lehet szakítani. Az információk és nézetek cseréje szinte mindig hasznos.

– Rendben – egyezett bele. – Átadom neki. Azt nem tudom megmondani, mit fog tenni vele.

– Köszönjük.

Ta Su felcipelte a súlyos kis számítógépszerű eszközt a repülőre, és leült az ablak mellé. A vadászgép hamarosan felszállt, és dél felé indult. Ta Su az ablakhoz támasztotta a fejét, és elaludt. Amikor felébredt, már megkezdődött a leszállás. Nem ismerte fel a tájat, de a déli fennsíkokra tippelt. A Hu-vonaltól nyugatra, ez biztosnak tűnt.

A repülőgép leszállt, gurult egy darabig, majd megállt. Kiszálltak belőle, és elindultak egy közeli dombon lévő udvarház felé. Mögötte egy csontvázszerű rakétaállványzat állt egy nagy betontalapzaton. Egy magánűrállomás. Az egyik magas hangárból éppen kigurítottak egy rakétát. Távolról kicsinek látszott, de ahogy egyre közelebb értek hozzá, nőttön-nőtt; a mögötte lévő hegyek lekicsinyítették. De valójában nagyjából akkorának bizonyult, mint amelyikbe Ta Su pár hónappal korábban beszállt, amikor először utazott a Holdra. Legalábbis éppen olyan magasra nyúlt, mint az, csak nem volt olyan vastag.

– Ez egyenesen a Holdra megy? – kérdezte Ta Su az egyik kísérőjétől. Tudta, hogy olyan rakéták is vannak, amelyek csak Föld körüli pályára szállítják az embereket, ahol átszállhatnak azokra a nagyobb űrhajókra, amelyek folyamatosan nyolcasokat írnak le a Föld és a Hold körül. A kis szállítójáratokon, amelyek ezeket kötötték össze a Földdel és a Holddal, állítólag rettenetes nyomással nehezedett az emberre a gyorsulási nyomaték, úgyhogy Ta Su tartott az ilyen utaktól.

De az egyik kísérője így válaszolt: – Igen, ennek az utasfülkéje egyenesen a Holdra megy. A meghajtóegység visszatér a kilövés után, és ott fog leszállni – mutatott a betontalapzatra.

– Remek.

Bevezették az udvarházba, ahol Csan Csi és Fred Fredericks már ott ültek egy kanapén. Megdöbbentek, amikor meglátták, majd, miközben emészteni kezdték a megjelenéséből levonható következtetéseket, legalább Fred arcára kiült a remény.

Csiére nem annyira. – Mi folyik itt? – kérdezte a lány.

– Van egy nagyon magas poszton dolgozó barátom, aki aggódik a biztonságuk miatt, és úgy gondolja, a Holdon nagyobb biztonságban lennének, mint itt – válaszolta Ta Su. – Állítólag olyan helyek is vannak odafent, amelyekről mi nem tudtunk, titkos helyek, ahol el lehet rejtőzni egy időre, megfelelő védelemmel. Úgyhogy azt javasolták, hogy maguk bújjanak el ott, engem pedig megkértek, hogy tartsak magukkal.

– És a kisbabája? – kérdezte Fred.

Csi csúnyán nézett rá. – Az hadd legyen az én gondom.

– Elnézést.

A lány nem enyhült meg. – Ha ez az ára annak, hogy szabadok maradjunk, akkor hajlandó vagyok rá. A kisbabámnak nem lesz baja. A fent született kisgibbonok is jól vannak. A magzatok mindig magzatvízben lebegnek, úgyhogy mindig kisebb gravitáció hat rájuk. És a kisbálnáknak és kisdelfineknek sincs baja, pedig azok szinte gravitáció nélkül fejlődnek.

Fred vállat vont, és a padlóra meredt. Ta Su kezdte felismerni ebben a megszokott viselkedését. Fred nem tűnt boldognak. Lehet, hogy a Hold gondolata megijesztette; ez logikus is lenne az előző látogatása után. Ta Su azt mondta neki: – Bármi is történt korábban magával odafent, most minden más lesz. És előfordulhat, hogy a problémája könnyebben megoldódik majd odafent, mint idelent.

Fred ismét vállat vont, és csak annyit felelt: – Készen állok.

*

Szóval: vissza a Holdra.

A felszállás a Földről a már megszokott nagy nyomással ment. Kilátás nem volt, úgyhogy semmi nem terelte el a figyelmüket arról, hogy összepréselődik a testük. Amikor Ta Su átnézett a fülke túloldalára, látta, hogy Csi grimaszol, de a lány inkább eltökéltnek tűnt, mint hogy fájdalmak közt vergődött volna. Ez csak egy újabb gravitációs sokk, amelyen a benne növekedő kisbabának át kell esnie, rítt le az arcáról. A kezdeti nyomást hamarosan háromnapi súlytalanság követi, majd egy rövid leszállási nyomás, utána egy bizonyos időszak holdi gravitációban, pár helyen centrifugák megteremtette egy gével, ha arra vágyna. Lehet, hogy a gravitációs változások rosszabb hatással vannak a magzati fejlődésre, mint az állandó holdi gravitáció lenne; ezt nem lehetett tudni. A lány és a kisbabája egyértelműen egy kísérletben vettek részt.

De mindezzel együtt éppen visszatérni készültek a Holdra. A felszállás nyomása után ott lebegtek egy kicsi, de fényűzően berendezett fülkében. Ta Su és Fred végre odaúszhattak egy sarokba, ahol beköthették magukat, kiszopogathattak egy-egy teagubót, és beszámolhattak egymásnak arról, hogy mi történt velük. Frednek ez elég nehezére esett, nagyon úgy tűnt, mintha nem is tudná jól elmondani. Ta Sunak úgy kellett kérdésről kérdésre kihúznia belőle a történetet, de végül megértette, hogyan tudtak olyan sokáig rejtőzni Csivel; elbújtak a föld alá, és ott maradtak, ilyen egyszerű. Csak akkor találtak ismét rájuk, amikor kimerészkedtek, de azt Fred már nem tudta, hogy hogyan. Ami azt illeti, Ta Su több részletet ismert arról, hogy mi történt velük a hongkongi letartóztatásuk után, mint ők maguk. Ennek egy részét meg is osztotta velük, és azt is elmagyarázta, hogy miért segíthet Freden az, ha visszatér a Holdra.

– Ott a kínai kormány egy nagy hatalmú frakciójának a védelme alatt fog állni, ez a legfontosabb. Ők azon lesznek, hogy minél előbb kinyomozzák, mi történt itt magával az előző alkalommal. A Földön túl sok frakció akarta megkaparintani magukat, köztük néhány veszélyes is. Úgyhogy szerintem ez jó döntés.

– Remélem. Nem tudja, hogy a családom értesült-e arról, hogy jól vagyok?

– Nem tudom, de szólhatok, hogy derítsék ki.

– Szeretném, ha tudnák.

– Megértem, de a diszkréció is nagyon fontos. Ha vannak, akik ártani akarnak magának, nem jó ötlet felhívni a figyelmüket a családja létezésére.

Fred még boldogtalanabbnak kezdett tűnni.

Ta Su megpaskolta a karját, és így szólt: – Ez segít abban, hogy ne kerüljön odalent Csi ellenségeinek és az apja ellenségeinek a kezére. Annak rossz vége is lehetett volna.

– Így is rossz volt.

– Még rosszabbra gondolok.

Fred bólintott, hogy jelezze, hogy érti. Ta Su nem volt biztos abban, hogy tényleg így van, de a férfi sokkal óvatosabbnak tűnt, mint az első közös holdi leszállásuk idején. Rengeteg mindenen átmehetett azóta. Sápadtnak látszott; elmesélte, hogy Hongkongban rosszul lett, és még nem gyógyult fel teljesen.

Csiből viszont sugárzott az energia. Kifinomultnak találta, és erősnek. Ta Sut Peng Lingre emlékeztette, és nemcsak Lingre, a húsz évvel korábbi tanítványára, hanem az állandó bizottság jelenlegi elnökére is. Csinek ugyanolyan tigristekintete volt. Nos, ő egy tigris lánya, és a hercegnőcskék gyakran élvezik az őseik ültette fák árnyékát. Vagyis ez nem meglepő.

Miközben az útjuk végét várták, amely alatt az alvás váltakozott az evéssel és az ablakon való kifelé bámulással, Csi is intézett kérdéseket hozzá. Először is azt, hogy kire céloz pontosan, amikor a jótevőjükről beszél.

Amikor Ta Su elmondta neki, hogy Peng Lingre, azzal sikerült felkeltenie az érdeklődését. – Peng! – kiáltott fel a lány. – Ő régebben az apám szövetségese volt, de lehet, hogy ez most változóban van. Mindketten esélyes elnökjelöltek. Nem tudom, hogy bízhatok-e benne.

– Ezt csak maga döntheti el – válaszolta Ta Su.

A lányt az a kommunikációs eszköz is nagyon érdekelte, amelyet Ta Su kivett a csomagtérből, és átnyújtott neki. Miközben átadta, azt mondta a lánynak: – Erről csak annyit tudok, hogy valaki, aki tudta, hova készül, és azt is tudta, hogy én is magával tartok, el akarta ezt juttatni magához. Az elmondásuk alapján olyasvalaki küldi, aki segíteni akar magának. Ezen túlmenően nem állhatok jót érte.

A kis doboz tetején egy fényes kezelőképernyő volt. Csi gyanakvó arckifejezéssel vette át, majd azonnal továbbadta Frednek, aki közelebbről is megvizsgálta.

– A maga vállalata gyártotta? – kérdezte Ta Su.

– Nem – válaszolta Fred. – Ez kínai. A benne lévő kvantumbit valószínűleg ittriummolekulák platinamátrixban. Vagy gyémántok, amelyeknek nitrogén van az egyenetlenségeiben.

– Fel lehet használni arra, hogy lekövessenek minket vele? – kérdezte Csi.

– Nem – felelte Fred. – Ez gyakorlatilag csak egy rádiótelefon. Amit egyesküldőnek szoktak hívni, abban az értelemben, hogy csak az ikerpárjához küld jelet. A benne lévő kvantumsor párosítva van egy megfelelő kvantumsorral a másik készülékben, úgyhogy a kettő között végbemenő kommunikáció úgy van letitkosítva, hogy nem lehet feltörni.

– És a másik akárhol lehet? – kérdezte Ta Su. – Nincs helyhez kötve?

Fred oldalra billentette a fejét; Ta Su már észrevette, hogy ez egy olyan mozdulat, amit akkor tesz, amikor elgondolkozik valamin, amin szeret tűnődni. – A másik akárhol lehet, és mindig összeköttetésben marad ezzel. Bárhol az univerzumban, legalábbis elméletben. De rádiótartományban kell maradnia ahhoz, hogy ténylegesen kommunikálni tudjon a másikkal. Ahhoz nem kell sok energia, hogy a Földről eljusson valami a Holdra. De ez elég kicsi ahhoz, hogy egy olyasmi legyen, amit szaknyelven telegráfnak hívnak. Kis bitsebességgel közvetít, kevés energiával, keskeny sávszélességen. Vagyis valószínűleg csak szöveges üzeneteket közvetít.

– De nem tudja elárulni, hol vagyunk – ismételte meg Csi.

– Nem. Gyakorlatilag csak egy magán-SMS-vonal.

Csi kétkedve méregette a gépet.

– Soha nem árthat, ha beszélgetünk másokkal – jegyezte meg Ta Su.

– Amíg nem tudnak megtalálni – vágta rá a lány.

*

Az utazás órái teltek-múltak. A kabinban egyetlen apró, kerek ablak volt; abban időről időre meglátták a Földet, ami egyre inkább összezsugorodott. Gyönyörű kék golyója úgy ragyogott, mintha minden bajuk csak álom lett volna. Nehezükre esett elhinni, hogy tényleg olyan messze vannak tőle. Azt is nehezükre esett elhinni, hogy az, ami. Ta Su Csou Paóra gondolva azt pötyögte be a kijelzőjébe: Egyetlen otthonunk van: egy labda az űrben.

Nehéz elhinni, hogy a világ

Ilyen kicsi lehet. Az eleven kezem,

Amely az egész arcomat eltakarja,

Most, karnyújtásnyi távolságban

Az egész Földet beborítja.

Ilyen távol lenni: félelem. Csak

Félelem.

Mély levegő. Erős szív.

Pao azt mondaná – mindig igaz,

Hogy nem élhetünk azok nélkül

A dolgok nélkül, amiket egymásnak

Készítünk. Vagyis: lebegj meglepetten,

Mint egy repülő madár. Figyelj oda.

Éld át a pillanatot. Ezt az eleven kezet.

*

Fékezőrakétákkal ereszkedtek le, ami azt jelentette, hogy a leszállásuk sebessége elenyésző volt a korábbi megérkezésükhöz képest. Ta Su Fredre nézett, és látta, hogy Fred is rápillant; kétségkívül neki is a meteorszerű lezuhanásuk járt a fejében a déli sarki pástra. Az elég nagy pillanat volt. Ta Su elmosolyodott, és Fred lehajtotta a fejét.

Ezúttal a Hold túloldalán szálltak le, mint arról tájékoztatták őket, a Ciolkovszkij-kráter egyenetlen hegyvonulatpereme mögött húzódó betonalapzaton, a túlsó oldal nagy általánosságban sziklás talaján. Az űrhajójuk landolása után az alapzat egy kicsit megemelkedett alattuk, majd odagurult a rakétával együtt egy magas réshez a Ciolkovszkij-kráter ívelt belső falán. Ez a rés egy hatalmas, sziklafalú terem bejáratának bizonyult, amelynek a falán egy éppen olyan magas ajtó volt, mint a rakéta. Az ajtó kinyílt; a rakéta és a platformja begurultak rajta, a hatalmas tolóajtószárnyak pedig összecsukódtak mögöttük. Bent voltak a Hold belsejében, rakétástul-mindenestül.

Ez volt Fang Fej titkos rejtekhelye, mint azt egy alkalmazottja elárulta nekik. Egy titkos világ, még annál is nagyobb, amilyennek elsőre tűnt, mivel a magas folyosó, ahova begurították őket, csak egy előcsarnoknak bizonyult. Onnan átgurították őket még két hatalmas ajtón, és miután az utolsó is becsukódott mögöttük, egyszerűen kinyílt a rakétájuk külső ajtaja, és a személyzet levezette őket egy lépcsőn, miközben enyhe, meleg és száraz szellő fújt. Felkínálták nekik egy nagy elektromos autó hátsó ülését, és miután helyet foglaltak, átszállították őket egy újabb folyosón keresztül egy még nagyobb térbe nyíló ajtóhoz.

Hegyek és folyók vég nélkül. Mintha egy végtelen völgy terült volna el előttük, olyan, mint egy régi tekercsen. Egy lávaalagút, gondolta Ta Su. Egy nagyon nagy lávaalagút, amelyet átváltoztattak kínai klasszikussá. Az U alakú völgy mindkét oldalán erdős dombok húzódtak, amelyek felül meredek sziklacsúcsokká emelkedtek. Felettük élénk műég ívelt, és ragyogóan kék boltíve alatt fehér felhők foszlányai lebegtek. Az egyik jobb oldali csúcson egy kis nyolcszögletű pagoda állt, kék cseréptetővel. A legalacsonyabban szálló felhők a domboldalakon tornyosuló hatalmas fenyőfák csúcsát súrolták. A völgy hosszú, kanyargós mélyén egy sor tavat kötött össze egy patak, amely teraszos, zöld rizs-és árpamezők között vándorolt. A patak két oldalát barackfák szegélyezték. A tavak mellett fűzfák álltak, ágaikat a zöld vízbe lógatva; itt-ott vörös lobogókkal díszített stégek pettyezték a felszínt. A legnagyobb tavon kis sárkányhajók úsztak. A patak felett lépcsős fahidak íveltek, az átkelést szolgálva egyik apró faluból a másikba, amelyek mindegyike kis barna cserepekkel fedett alacsony, stukkós épületekből állt. Két buddhista szerzetes sétált az újonnan érkezettek felé egy ösvényen.

– Ejha! – csúszott ki Fred száján. – Mi ez a hely?

– Csungkuo meng! – vágta rá Ta Su, miközben érezte, hogy önkéntelenül is széles mosoly terül el az arcán. – A kínai álom.

MI 7.

cseju liencsie

Csak csatlakozz

– Újabb értesítés.

– Mesélj nekem, Kis Szemgolyó. – Az elemző már szinte mindig Kis Szemgolyónak szólította az MI-t, mivel szeretett gúnyt űzni a nemzetbiztonsági minisztérium beképzeltségéből, amely elhitette magával, hogy egy Nagy Szemgolyója is van a Nagy Tűzfala mellett.

– Csan Csit és társait, Fred Frederickset és Ta Sut megfigyelték egy lávaalagútban a Hold túlsó oldalán, amelyet a felhőmilliárdos, Fang Fej tett lakhatóvá.

– Aha! Akkor, gondolom, Fang Kínai Álmában vannak.

– Igen.

– A Nagy Szemgolyó tud erről?

– Azok a részei nem, amelyekbe belelátok.

– Nos… mivel te értesültél a megérkezésükről, gondolom, feltételezhetjük, hogy mások is tudomást fognak szerezni róla.

– Ez nem törvényszerű, de esélyes.

– Valószínű.

– Esélyes, valószínű, elképzelhető, elkerülhetetlen, óhatatlan.

– Mi ez a lista?

– A tudósok ezeket a mellékneveket szokták használni a publikációkban annak jelzésére, hogy szerintük mennyire erős az adott feltevés.

– Mert nekik nincs túl sok képzelőerejük a szavak terén?

– Nem. Mert szükségük van egy közelítő skálára, amellyel jelezhetik egymásnak egy adott valószínűség erősségét a saját berkeiken belül. A tudósoknak szükségük van arra, hogy szakterületeken átívelve is kommunikálni tudjanak más tudósokkal, akik nem ismerik az ő szakirányuk részleteit, úgyhogy kidolgozták ezt az értékzsargont, amellyel a feltevéseik megbízhatóságával kapcsolatos meglátásukat fejezik ki.

– És ők tudnak arról, hogy van egy ilyen zsargonjuk?

– Nem. Ez egy ad hoc rendszer, amelyet fel lehet fedezni a szakirodalomban, és amelyet intuitívan értenek meg azok, akik használják.

– Nagyon jó! Szerintem ez egy jelentős előrelépés abban, amikor elemzést, majd szintézist végzel a források széles választéka alapján, spontán végrehajtva. Jelöld meg azokat az eljárásokat, amelyeket ehhez a művelethez használtál, tedd be őket egy sorozattároló mappába, és tegyél újabb kognitív erőfeszítéseket a sorozat használata közben. És most, ami az általunk követett személyeket illeti, nagyon valószínű, hogy Csan Csi beszélni akar majd a földi bajtársaival, de a legnagyobb részükkel nem lesz rádiókapcsolatban, mivel a Hold túloldalán van. Mi viszont be tudunk férkőzni Fang Fej műholdrendszerébe, hogy felhívjuk azon a kvantumtelefonon, amelyet a te tanácsodra juttattunk el hozzá. Ha vele lesz az eszköz, és látja a hívásunkat, és fogadja is, akkor küldünk neki egy üdvözletet, és elmondunk neki ezt-azt, amit valószínűleg tudnia kellene.

Ta Su 6.

qi ge hao liyon

A Hét Jó Ok

Barátaim, a „kínai álom” sok dologból áll. Először is, van egy rövid történelme, mint szófordulatnak vagy tervnek, mint eszmének, amellyel Hszi Csin-ping elnök állt elő, amikor lelkesedést próbált ébreszteni Kína erőfeszítései iránt, hogy átszuszakolja magát századunk elejének keskeny kapuján, amikor különböző problémák telepedtek úgy a tájainkra, ahogy az a híres szmog, amely elfeketítette Pekinget délben. A csungkuo meng, a kínai álom azt szolgálta, hogy a fejünkkel küzdjük le az időt, azzal, hogy kitűzünk valamiféle gyakorlatiasan utópisztikus célt, lássunk magunk előtt egy olyan víziót vagy célpontot, amelyért dolgozhatunk.

Néhányan azt mondták, hogy a figyelemelterelést is szolgálja, vagy hogy a Párt ezzel is csak még jobban kiterjeszti ránk az uralmát, azzal, hogy még az álmainkat is elveszi. Hogy ez csak tovább erősíti a hegemóniát, és meggyőz minket arról, hogy adjuk meg magunkat a Párt kontrollokráciájának, a Nagy Szemgolyójának és állítólagos mindentudásának. És lehet, hogy ezek is igazak. A Párt mindig is nagy erőkkel próbálta átformálni Kína gondolkodását, és ezáltal a jövőjét is.

De bármelyik adott pillanaton vagy pártvezetőn túlmenően, magán a Párton is túlmenően van egy kínai álom, amely mindig is létezett, amely Kína része. Az alapvető lényünké mint kínaiaké, már ha létezik ilyesmi, és talán igen. Ez a földünk kifejeződése, egy fengsujjelenség. A kínai álom éppen olyan öreg, mint maga Kína, és bármelyik vasárnap láthatunk olyan embereket, akik éppen átélik a városi parkokban vagy teaházakban. Ez egy világnézet.

És most Földön túli nézetté is vált, mert elvittük a Holdra. A Kínai Űrhivatalnak megvolt hozzá a szakértelme, az állami nagyvállalatoknak a kapacitása, a tajkonautáknak a bátorsága és az ügyessége, az államnak pedig a gazdasági erőforrásai, legnagyobbrészt amerikai államkötvények formájában. Azok manapság nem tűnnek túl erősnek, de akkor is, rengeteg tőke összpontosult a kezünkben, amit be kellett fektetni. Ami azt illeti, majdnem hárombillió dollárt tartottunk amerikai államkötvényekben, és ezt a pénzt be kellett fektetni ahhoz, hogy jövedelmezővé váljon, szinte úgy is mondhatnánk, hogy valóságossá. Ez része annak a kínai–amerikai egymásrautaltságnak, amely 1972 óta egyre nő, és ami olyan naggyá és fontossá vált azóta, hogy az emberek egy része úgy beszél az úgynevezett G2-ről, mint a világot uraló erőről, és az egyetlen olyan hatalmi dinamikáról, ami tényleg számít.

Ami a Holdat illeti, az Egyesült Államok 1969-ben szállt le rá, és nem készült visszatérni oda. A milliárdosaik a nemzeti szervezeteik előtt tértek vissza a Holdra, mert az amerikai kormányt és a népet nem érdekelte az egész. Az űrkadétjaikat viszont igen, és a 2020-as években odarepültek, de ez egy magánút volt, alig néhány ember részvételével. Kínában viszont, ha a Párt úgy dönt, hogy meglép valamit, az egész országot mozgósítani tudja. Más szóval, el tudja érni, hogy a Föld minden hatodik embere elköteleződjön a holdi bázis kiépítése mellett. És ez sokkal több annál, mint ami ehhez a munkához szükséges! Nem minden kínai vett részt benne, és Kína tartalék tőkéjének csak egy kis százalékát kellett ide átcsoportosítani annak ellenére, hogy ez egy nagy projektnek számított. De azért nem olyan nagy, és végső soron csak infrastruktúra. Úgyhogy fel lehetett vetni a 2022-es pártkonferencián, majd két konferenciával később jelentést lehetett tenni a nagyon is jelentős előrehaladottságáról. Alig tíz évvel később, igaz, végtére is, ez sem volt gyorsabb az amerikaiak Apollo-projektjénél. Csakhogy ez a terv nem fejeződött be a leszállással. Mi leszálltunk és építkezni kezdtünk, majd folytattuk az építkezést. És már huszonöt éve tart.

És most van egy nagyon drága holdi komplexumunk, amelynek bemutattam egy részét a korábbi látogatásom alatt. Az a fejlesztés, amit a déli sarki régióban végeztünk, nem semmi. És a Holdon lávaalagutak is vannak, amelyek sokkal nagyobbak bármelyik földi vagy marsi lávaalagútnál, mint azt nemrég nagy meglepetésemre megtudtam. Az érzelmet, amely ennek hallatán eltöltött, fengsujdöbbenetnek nevezném. Úgy tűnik, hogy mivel a Hold felszínén hatalmas lávamedencék mozogtak a lehűlésük utolsó szakaszában a magasabb területekről az alacsonyabbakra, sok forró lávafolyam becsorgott a mélybe, mint a sárkányvénák, olyan területeken át, amelyeknek a felszíne már lehűlt, és amikor ezek a folyamok megszűntek, néhány tekintélyes méretű alagutat hagytak maguk után a bazaltban. És az enyhe holdi gravitációban azokon a helyeken, ahol nincs tektonikus tevékenység vagy nagy holdrengés, ezek az alagutak nem omlottak be. Az a helyzet, hogy itt, a Holdon nem sok minden történt azóta, hogy a meteorikus nehézbombázás olyan 3,8 évmilliárddal ezelőtt véget ért. Úgyhogy néhány óriási lávaalagút is megmaradt.

Ezek a lávaalagutak sokkal hatalmasabb életteret tudnak nyújtani az embereknek, mint amekkorát mi ki tudnánk ásni. Én is egy ilyen alagútban vagyok látogatóban, és egy későbbi műsoromban mesélni is fogok róla, de most csak annyit mondanék, hogy gigászi méret! Széles, magas és hosszú. És a belső felszíne kemény, és szinte teljesen légmentesen záródó. Az embereknek csak azt a néhány repedést kell megkeresniük a falban, és grafénkompozittal bevonniuk, ami kicsit úgy néz ki, mintha gyémántlap lenne, és kapnak egy akkora teret, mint egy nagyváros, mint egy folyó menti város, amelyet levegősíthetnek és felfűthetnek. A várost elegendő felszíni szikla borítja ahhoz, hogy megvédjen minden élőt a kozmikus sugárzástól és a napkitörésektől, és ha leszállít bele némi őskori üstökösvizet a sarki kráterekből, akkor mindent megkap, ami egy hosszú, kanyargós városhoz kell, egy olyan komplett kis világhoz, amilyet szinte el sem tudtok képzelni.

Olyan sok mindenre büszkék lehetünk, amit a Holdon véghez vittünk! Ennek ellenére a kínai nép folyamatosan azt kérdezgeti, miért pont a Hold. Annyi problémánk van még Kínában is, vagy bárhol a Földön. Hogy fog ezeken a Hold segíteni?

Természetesen nem én vagyok az egyetlen holdkóros, akitől ezt kérdezgetik. A Párt előállt az Öt Jó Okkal, és mások azóta továbbiakkal is kiegészítették, amelyek túl pragmatikusak vagy akár cinikusak ahhoz, hogy hivatalosan hangot lehessen adni nekik. Most, hogy egy kicsit több időt töltöttem a Holdon, én is elkészítettem a saját listámat, amit Hét Jó Oknak, vagy talán Hét Jó Ürügynek nevezek. Ezek vázlatos meghatározása így hangzik:

Egy, a nemzeti büszkeség;

Kettő, a legkörnyezetszennyezőbb gyárak eltávolítása Kínából és a Földről;

Három, hogy újabb forrásokat találjunk a Négy Olcsóhoz, konkrétan olcsó energiát és olcsó erőforrásokat;

Négy, továbbítóállomások létesítése, amelyek elérést nyújtanak nekünk a naprendszer többi részéhez;

Öt, annak a művészi tájépítészetnek a megvalósítása, amit én Holdkóros Kínának nevezek;

Hat, egy nagy tőketartalék befektetése, amelynek nincs jobb helye;

és Hét, az elköteleződés egy hosszú távú projekt mellett, amelynek az esetleges kudarcáról senki nem tud majd, aki ma él. Hogy útilaput köthessünk a talpunkra, ahogy az amerikaiak mondják, bár ez a szólás a maga joviális népiességében szinte kínai.

Szóval, igen. Legfőképpen azért jöttünk a Holdra, hogy elodázzuk a problémáink furcsa halmazának a megoldását akkorra, amikor majd más nemzedékeknek lesz rá gondja. Vagyis arról van szó, amiről mindig: egy a kapitalista és a kínai történelemben egyaránt bevett húzásról.

És ebben az értelemben a holdi projekt arra emlékeztet, amikor Jung-lö császár felépítette a pekingi birodalmi fővárost, a Tiltott Várost és az azt támogató mellékváros jelentős részét is beleértve. Emlékezzünk vissza, hogy abban az időben a birodalmi főváros Nanking volt. A legnagyobb kínai város pedig nagyon sokáig Hangcsou. Mindkét város rendelkezett kijárattal a tengerre, míg Peking túl messze esett a víztől, és túl közel a mongolokhoz. Túl hideg volt, túl szeles, túl szmogos – túl sok kedvezőtlen jellemző társult ahhoz a városhoz, amelyet túlságosan is jól ismertünk. Fengsujmegfogalmazásban: totális katasztrófának számított. Akár a Góbiban is felépíthették volna, vagy a Csomolungma csúcsán.

De Jung-lö császárnak nagyon komoly anyagi tartalékai voltak. Ez a tőke olyan sok évszázad alatt gyűlt össze, hogy már lehetetlen kiszámolni, mekkorára is rúgott. A begyűjtése sokkal korábban kezdődött, mint gondolnátok, mert a világgazdaság sokkal régebben létezik, mint sokan hiszik. A legtöbb római ezüstérme például, ami valaha elkészült, Kínában kötött ki, és ez így ment évszázadokig. A világgal folytatott kereskedelmünk nyeresége több mint ezer évig háborítatlanul gyűlt, és Jung-lö korára már megtöltötte a kincsesládákat. És a tőkefelhalmozódást kapitalizmus híján nem lehetett sok helyre befektetni; de az el nem költött ezüst csak feleslegesen foglalja a helyet az ember pincéjében. A pénzt el kell költeni ahhoz, hogy vagyonná váljon.

Mint az gyakran előfordul ilyen helyzetekben, az infrastruktúra lett a megoldás. Egy több ezer kilométeres Nagy Fal? Jó ötlet. Egy több száz kilométeres Nagy-csatorna? Tökéletes. Egy teljesen új főváros? Remek ötlet, bármilyen rossz elhelyezkedéssel. Sőt, ha rengeteg tőkét akar befektetni az ember, akkor minél rosszabb az új város elhelyezkedése, annál jobb! Szóval, ebben az értelemben Peking pont megfelelőnek bizonyult. És az, hogy a Tiltott Várost porig égette egy villám, amikor pont végeztek volna a felépítésével: tökéletes! Muszáj ismét felépíteni! Még több elköltött pénz; és mire Jung-lö császár végzett, olyan sok tőkét feléltek, hogy ennek a dinasztiának idejekorán bealkonyodott. A Ming-dinasztia csődje és összeomlása a Csing-dinasztia felemelkedéséhez vezetett, amely mandzsúriai lévén, még Pekingnél is északabbi tájakhoz szokott. A mandzsuknak Peking délen volt, többé-kevésbé a dolgok közepén. Egy nagyon kellemes helyen.

Peking, a Nagy-csatorna, a Nagy Fal – és most a Hold. Látható a mintázat. Egy olyan mintázat, amelynek néha dinasztiaváltás az eredménye.

Egy megjegyzés későbbre: vélhetően jobb lenne kihagyni azt az utolsó mondatot, tekintettel mindarra, ami éppen történik. Ne hergeljük fel a cenzorokat!

TIZENEGYEDIK FEJEZET

hsziaokang

Ideális egyenlőségen alapuló társadalom

Valerie Tongot, miközben a titkosszolgálat hírszerző egységénél dolgozott, annál a szupertitkos részlegnél, amelyről a többi hivatal és a kongresszus sem tudott, gyakran küldték terepmunkára a külügyminisztérium külszolgálatában, ahogy most például a Holdra. Egy kicsit átlátszó volt az alacsony rangúnak tűnő funkcionárius, aki valójában a helyi tégla, és a hivatal nem szívesen fogadta, de a végrehajtó ágazatban az elnök szava döntött, és ez az elnök szerette, ha mindenhol ott vannak a saját ügynökei, ahol valami számára érdekes történik. Úgyhogy Tong oda ment, ahova küldték.

A Holdon kiderült számára, hogy eltérő protokollok uralkodnak. A kínai déli sarki amerikai konzulátus olyan kicsi volt, hogy mindenkinek dupla vagy tripla szerepet kellett benne betöltenie, ami azt jelentette, hogy az ott dolgozók szinte mindegyike hírszerzőként dolgozott valakinek, és egyúttal túl elfoglalt volt ahhoz, hogy nagy figyelmet szenteljen mások munkájának.

Tongnak volt egy titkosított vonala haza, és most új utasítást kapott rajta: Fred Frederickset, az amerikait, aki pár hónappal korábban eltűnt, miközben kínai őrizetben tartották, és ezzel egy hevesebb diplomáciai nézeteltérést okozott, amely időközben komolyabb kínai–amerikai vetélkedéssé fajult, a jelek szerint Kínába szállították, viszont a legújabb jelentések szerint most visszatért a Holdra a kínai pénzügyminiszter lányának kíséretében. Rendkívül hasznos lenne, ha valaki kiderítené kettejük hollétét. Kiemelt fontosságot élvez.

És gyanította, hogy az sem véletlen egybeesés, hogy John Semple megkérte, kísérje el az amerikai bázisra a Hold északi sarkán. Valerie egy órát kapott arra, hogy összekészüljön.

– Mi folyik itt? – kérdezte a repülésük alatt.

– Hogy érted? – kérdezett vissza John azzal a kis mosolyával.

Valerie kezdte nagyon unni, hogy a férfi mindig úgy tesz, mintha jól szórakozna rajta. Azt felelte: – Utasítást kaptam otthonról, hogy ismét kezdjem el keresni azt a Fred Frederickset. Állítólag visszatért egy kínai nővel.

– Egy kínai nővel?

– A pénzügyminiszterük lányával.

– Pontosan. Csan Csivel, Csan Kuo-liang, az egyik legnagyobb tigris lányával. Most ő a pénzügyminiszter, de sok más poszton is szolgált, mint mindegyikük. Ott úgy kezelik a kormánytagságot, mint egy szakmát. És ez sokat számít.

– Lehet, hogy ettől olyan nehéz idefent versenyre kelni velük.

– Mi nem versengünk velük idefent.

– Nem?

– Nem. Ezt a helyet már belakták. Ekkora előnnyel nem lehet utolérni őket. Ők amúgy is gyorsabbak az infrastruktúra terén, és idefent csak ez számít.

– Szóval nem folyik harc a Holdért.

– Azt nem mondtam. Csupán azt, hogy köztük és köztünk nem folyik. Csak a különböző kínai frakciók között.

– Melyek között?

– Ki tudja? Néha abban sem vagyok biztos, hogy ők tudják.

– Ez megnehezíti számukra, hogy tudják, mit tegyenek.

– Szerintem is. Itt fordul ellenük a rendszerük, ha engem kérdezel. A Párt a törvények felett áll, úgyhogy mindig rögtönöznek.

– És mi a helyzet a Földön?

– Egyszerűen nem tudjuk. Aki a Politbüro tagja, az a nyugdíjazása után még csak el sem hagyhatja Kínát. Levonulnak vidékre, és nem mutatkoznak többé. Egyikük sem ad interjút vagy ír memoárt. Úgyhogy idekint senki nem tudja, mi folyik odabent. Ki miért harcol? Nem tudjuk. Csak azt látjuk, hogy harcban állnak. Volitu, nem ezt a szót használják rá?

– Belső harc – erősítette meg Valerie. – De ez segíthet nekünk?

– Nem. Vannak szövetségeseink a kínai kormányban, és jó eredményeket érünk el velük. De az ottani szövetségeseinknek ottani ellenségeik is vannak. Amikor azok az ellenségek velünk szórakoznak, általában az ottani ellenségeiknek próbálnak ártani. Szóval, érted? Kína és az Egyesült Államok olyan, mint a sziámi ikrek.

– Az összenőtt ikrek.

– Pontosan. Csípőnél össze vannak nőve. Termelő és fogyasztó. A világ megmentői. Tettestársak. Ilyesmi. Szóval, amikor Kína bajban van, mi is bajba kerülünk. És már így is van éppen elég bajunk. Az ingatlantulajdonosok szövetségének sztrájkja komoly csapást jelent a Wall Streetre, és senki nem tudja, mi lesz a vége. Az emberek kiveszik a megtakarításaikat a bankokból, és különböző blokkláncvalutákba fektetik, vagy karbonpénzbe, vagy új kreditegyesületek pénzébe. Szóval a gazdaság kezd összeomlani, úgyhogy a szövetségi kormány kénytelen lesz beavatkozni. És ott van az a kis probléma is, ami miatt téged ideküldtek, az a felhővaluta, amit virtuális amerikai dollárnak neveznek.

Valerie azt felelte: – A tesztjeink alapján tényleg átváltható valódi dollárra. Úgy tűnik, mintha részben a kínai kormány állna a hátterében. Az egyik helyi bank szerint egy az egyben átváltják ezeket a kriptodollárokat valódi amerikai szövetségi dollárra.

– Igen – helyeselt John. – És kétbillió dollárjuk van államkötvényekben, amiből ezt megtehetik. Úgyhogy ha Csan Kuo-liang tényleg ennek a virtuális dollárnak a fedezetére használja azokat a kötvényeket, mint az nagyon valószínűnek tűnik, mivel ő a pénzügyminiszter, az nagyon rossz, mert mi azt hittük, hogy a mi oldalunkon áll. De ha Sancsaj elnök a bűnös, aki megcsapolta valamelyik helyi bankjukat, hogy Csan hátrányba kerüljön a pártkongresszuson, az egy másik típusú nehézség.

– De te nem úgy gondolod, hogy minket vettek célba?

– Nem. Nem akarják, hogy a gazdaságunk tönkremenjen.

– Miért nem?

– Mert ha tartozol valakinek egymillióval, az a te bajod, de ha egybillióval tartozol, az már annak a gondja, akinek tartozol vele. Kínának szüksége van arra, hogy jól menjen nekünk, és ki tudjuk fizetni, amivel tartozunk nekik. Úgyhogy ez a dollár ellen indított támadás egyáltalán nem tűnik logikusnak, kivéve, ha azt is tekintetbe vesszük, milyen harcok dúlnak ott a csúcson. Ami viszont teljesen átláthatatlan.

– És a Holdon?

– Ez talán egy olyan hely, ahol jobban kiütköznek a belső harcok. Mint például Csang kormányzó meggyilkolása ügyében. Arról sikerült bármi újat kiderítened?

Valerie azt felelte: – Rendszeresen érdeklődöm Csiang felügyelőnél, hogy milyen fejlemények vannak a nyomozás terén, legalább pár naponta egyszer. Az nyilvánvaló, hogy dühös, amiért nem sikerül gyorsabban haladnia, talán ez is egy példa arra, amit említettél, hogy idefent jobban észrevehetők az ellentétek. Annyit mondott, hogy megtudta, Csang korábban az állambiztonsági miniszterüknek, Hujunak dolgozott.

– Hmm. Ez bármit is jelenthet.

– Persze. Csiang most azt próbálja kideríteni, hogy Csang szakított-e Hujuval, vagy összedolgozott vele valami kétes ügyben. Erről nem sokat árult el, de egyértelműen látszott, hogy rábukkant valami érdekesre. És arról is beszámolt, hogy annak a telefonnak a párja, amelyet Fredericks adott át Csangnak, a pekingi Huajzsen-csarnokban található, az állandó bizottság hivatalában.

– Érdekes – felelte John. – Nos, hihető, hogy Csangnak jó kapcsolatai voltak. A Hold elég nagy jutalom annak, akit ideküldenek vezetőként.

– Vagyis lehet, hogy a következő elnökválasztás körüli intrikákról van szó?

– Igen. – John Valerie-re nézett. – A titkosszolgálat tud ezekről?

– Nem tudom.

– Az elnök képben van?

– Nem tudom. Te is neki jelentesz, nem?

– Igyekszem.

*

A repülőútjuk alatt a kisgép megállt a Procellarum KREEP zónában, hogy kirakjon egy csapat bányászmérnököt. Valerie a hold tájképét nézegette az ablakon át, ugyanarra a monokróm krátermezőre számítva, amely mindenhol jelen lévőnek tűnt, de ez a rész meglepően másmilyennek festett: széles, lapos, fehér síkság, amelyet egyetlen hegyvonulat szakított csak meg, ráadásul nem ívelt, amilyenek a kráterperemek szoktak lenni, hanem egyenesen szaladt végig a körülötte elterülő síkságon, mint egy Földön megszokott hegység. A Harbinger-hegység, mint azt az egyik bányászmérnök elmondta Valerie-nek.

A Procellarum a Hold egyik ásványokban rendkívül gazdag területe, mesélte ez a mérnök, miközben leereszkedtek. A Hold arcának jobb szeme, egy akkora medence, hogy a korai asztronómusok nem is tengernek, hanem óceánnak nevezték el. A holdkéregnek azon a részén helyezkedik el, amelyik utoljára hűlt le és szilárdult meg, miután a Hold összeállt a Gaia–Theia ütközésben szétrepülő töredékekből, és mivel ez volt az utolsó folyékony lávamező, az összes könnyebb vegyi elem felszivárgott bele, majd belekötött a kéregbe. Ez a KREEP eredete: a „K” a káliumot jelenti, az „REE” a ritka földfémeket (az angol nevük alapján), a „P” pedig a foszfort.

– És most mi bányászunk itt? – kérdezte Valerie. – Ez amerikai projekt?

A mérnök bólintott. A káliumot és a foszfort az északi sarki bázisra szállítják a helyi mezőgazdaság számára, a ritka földfémeket pedig haza, a Földre. A Procellarum északi végén felépült néhány ipari teherbírású, nagy kapacitású kilövősín, olyan közel az északi sarkhoz, amennyire csak lehet. Ezekről a sínekről finomított ritka földfémekkel megrakott teherszállítók repülnek az alacsonyabb Föld körüli pályákra, majd apránként a Földre. A Holdon messze ez a legnagyobb amerikai művelet, és szinte az egyetlen olyan, amelyben a Hold ténylegesen hasznára válik a Földnek, legalábbis a bányász véleménye szerint.

– De ezzel nem sértjük meg a Világűr-egyezményt? – kérdezte Valerie.

A mérnök úgy gondolta, hogy nem. A bányák a föld alatt vannak, vagyis a Hold felszínén nem nagyon látszik semmi. Nincsenek rajta külszíni fejtések vagy ilyenek. És a rendelkezésre álló ásványoknak csak kevesebb mint egy század százalékához nyúlnak, ha nem kevesebbhez. És ebből semmi nem kerül a hadsereghez, közvetlenül semmiképpen. Ez a művelet hivatalosan egy alapvetően természettudományos kísérlet, melynek során a bányászat különböző vonatkozásait tesztelik. Nagyjából úgy, ahogy Japán természettudományos kísérleteket végzett a bálnákon. Vagyis nagyon is összhangban áll az egyezmény irányelveivel.

Leszálltak egy platformra a Harbinger-hegység melletti síkságon. Ahogy közelebb értek a hegyvonulathoz, az egyértelműen a Himalájához hasonlatosnak kezdett tűnni kopár, függőleges magasztosságában. A bányaépület pont úgy nézett ki, mint bármelyik kis repülőtér bárhol. Valerie korábbi meggyőződésével ellentétben, miszerint a Hold fárasztóan egyforma mindenütt, a hegy körül elterülő földdarabok néhány foltja színesnek tűnt. Visszafogott, de egyértelmű árnyalatokban játszottak: drappban, rózsaszínekben, halványzöldekben, egy helyen még élénk citromsárgában is. Ritka földfémek fagyos tavai, amelyek akkor emelkedtek a felszínre, amikor a Hold még a forró, folyékony elemek formálódó gömbje volt.

Az állomáson belül mindenkit felvezettek egy buborékkupolába, ami a talajból állt ki. Onnan gyönyörű kilátás nyílt a Harbingerekre, és a Hold többi részének steril, monokróm szürkéi után a talaj pasztellszínű foltmintája hatalmas megkönnyebbülést jelentett Valerie szemének: a mályva, a burgundi vörös, az olajzöld, a sárga hatalmas mezői. Dúdolni kezdett, magába itta.

De a helyiek nem erre a látványra készültek olyan lelkesen, hanem a napfogyatkozásra, és nemcsak arra, hanem egy nagy szenes kondritból álló aszteroidadarab leérkezésére az égi jelenség közben. Az utóbbit pont erre az időszakra időzítették, úgy tűnt, pusztán azért, hogy megnézzék, milyen látványt nyújt.

A napból már hiányzott egy nagy falat, amit könnyen ki tudtak venni, miután felvették a sötétítő szemüvegeket. A beleharapó fekete ív a Föld volt, ami a Nap és a Hold közé úszott. Azok a színes foltok, amelyeknek Valerie úgy megörült, egyre kivehetőbbé váltak, ahogy a nap ragyogó fénye elhalványult.

A következő néhány óra alatt a nap többi részét is felfalta a Föld. Amikor ez a folyamat elérte a csúcspontját, a holdi táj elsötétült. Utána eljött a pillanat, amikor már szemüveg nélkül is felnézhettek, és egy vékony, vörös gyűrűt láttak az égen, egy ragyogó, vörös körvonalat, ami lüktetve sugárzott. Ez, mint kiderült, a Föld légköre volt kivilágítva, mint egy korona a Föld fekete korongja körül. Az a fekete korong sötétebbnek látszott az űr csillagos bársonyánál, de távcsővel csillagszerű pöttyöket is ki lehetett venni rajta; a Föld éjszakai oldalán lévő nagyvárosokat.

Valerie-nek és Johnnak elmagyarázták, hogy a Holdon elég gyakoriak a napfogyatkozások. A Földet körülvevő vörös gyűrű a légkörben elhajló napfény; ez a jelenség a magyarázat arra, hogy miért változik a Hold vörössé holdfogyatkozás idején a Földről nézve.

És valóban, a körülöttük elterülő táj is ugyanolyan színűvé változott. Amikor végre levették a tekintetüket a vörös gyűrű lenyűgöző látványáról, észrevették, hogy a Hold elsötétült, és határozottan vörössé változott körülöttük. Kicsit olyan színe lett, mint egy földi naplementének, csak sötétebb és intenzívebb, a feketésvörösök lopva hullámzó választéka, amelyeket tompa rezes ragyogás vont be. A ritka földfémek korábban pasztellszínű foltjai lilává, fenyőzölddé és rozsdabarnává változtak. De ezek csak ritka kivételt jelentettek a színében és hangulatában is átütő erejű sötétvörös talajon. A táj a Parsifal utolsó jelentére emlékeztette Valerie-t, amit egy évvel korábban látott New Yorkban, amikor a kórus térdig gázolt a vérben a színpadon. A Harbinger-hegység immár véres sárkánygerincre emlékeztetett a véróceánban. Harbingerek, valóban! Háború… káosz… vérontás…

– Oké, itt jön – szólalt meg valaki, és egy nagy, szürke massza szállt végig a látóhatáron, amelynek az elejéből ragyogó fénysugár sütött ki menetirányba. Gyorsabban csapódott a Holdba, mint ahogy Valerie levegőt tudott volna venni, és egy nagy tűztócsa fröccsent vissza belőle a csillagok felé a sötétben különösen fényesen, majd hullott vissza lustán, mint a tűzijáték.

A helyiek éljenezni kezdtek. – Szén! – magyarázta a bányász Valerie-nek és Johnnak. – Levágtak egy darabot abból az aszteroidából, amelyet holdi pályára állítottunk, és egy fékezőrakétaként működő tömeghajtóművel a talajra küldték. Ez nem működik tökéletesen, de nem is kell neki… csak az a lényeg, hogy a becsapódástól ne váljon gázneművé az aszteroidadarab, és a legnagyobb része a becsapódási ponton maradjon. Vagyis nagyjából ugyanolyan sebességgel száll le, mint egy vadászgép a Földön, és bumm. Szén.

– Földöntúli – jegyezte meg John Semple. A bányászok felnevettek, pezsgősüvegeket kezdtek durrogtatni, és ide-oda mászkáltak a fémesen vörös fényben úszó helyiségben. Valerie megborzongott, de megtartotta magának a véres gondolatait. Elvett egy poharat, és együtt ivott a többiekkel, még Johnnal is koccintott, amikor a férfi odalépett hozzá.

– Vörös Hold! – mondta John. – Elképesztő!

– Igen – helyeselt Valerie hűvösen.

A férfi rávigyorgott. Tudta, hogy a lány nem szereti, amikor a kulturálatlant adja, és ezért még inkább rájátszott a dologra; ezt Valerie is látta, és azt is, hogy John látja, hogy ő tisztában van vele, és így tovább a végtelenségig; a férfi mégsem hagyta abba. Ez nagyon idegesítő volt.

Amikor visszatért a nap, elrepültek az északi sarkra.

*

Az Északi-sark állandóan megvilágított területe valamivel kisebb volt, mint a déli sarki párja, de a folyamatosan árnyékban lévő kráterei kicsit több vizet tartalmaztak, mint a déliek, úgyhogy a két régió nagyjából egyformán kedvező helynek számított a letelepedésre. Az északi sarkon volt az Egyesült Államok holdi bázisa, csakúgy, mint a Svájcé, az EU-é, Oroszországé, Dél-Afrikáé, Indiáé, Iráné és Brazíliáé. A kínaiak a brazil állomáson tartottak fenn egy konzulátust.

Miközben a rakétájuk leereszkedett, Valerie kinézett az ablakon, és a megszokott, egymásba csúszó krátereket látta, többnek a peremén kis településekkel. Fentről nézve az építészeti stílusok különbözősége miatt olyannak tűnt az egész, mint egy világkiállítás. Természetesen az amerikai bázis volt a legnagyobb, de nem annak sikerült elfoglalnia a legmagasabb pontot a Peary peremén, amelyet a brazilok hat hónappal azelőtt lestoppoltak, mielőtt az amerikaiak megérkeztek volna. A brazil bázis 97%-os állandó napfényt élvezhetett, az amerikai csak 89%-osat; a bázisok maradéka a kettő között ingadozott, kivéve az iránit, amely kicsit délebbre helyezkedett el, és csak 83%-ot kapott.

Miközben leereszkedtek, Valerie megkérdezte John Semple-t, hogy kivel beszéljen, ha válaszokat akar kapni a kérdéseire.

A férfi vállat vont. – Az NSA-nak jó a hírszerzése, és szimpatikus az itt állomásozó elemzőjük. Bemutatlak neki. És a többi barátomnak is, mert ebben a városban bepillantást nyerhetsz abba, hogy a Holdon töltött élet hogyan változtatja meg az ember fontossági sorrendjét.

– Ezt hogy érted?

– Remélhetőleg észre fogod venni. Van itt néhány nemzetközi, akikkel meg kellene ismerkedned.

– Mint például?

– Ki fog derülni.

– Hogyan?

John elmosolyodott. Túl gyakran mosolygott a lányon. – Nem véletlenül nevezik titkosszolgálatnak.

*

Az északi sarki állomások között folyó társasági élet a washingtoni nagykövetségekére emlékeztetett. Minden állomás tartott összejöveteleket, amelyeken a többi is részt vehetett. A Holdon ennek nem volt olyan egyszerű a logisztikája, mert bár az állomások meglehetősen közel helyezkedtek el egymáshoz, hogy minél több fényt kapjanak, még így is be kellett bújni egy szkafanderbe vagy beülni egy holdjáróba, majd átsétálni vagy átautózni a többi bázishoz, utána pedig végigmenni egy sor zsilipkamrán, majd levenni a szkafandert, ami mindig nyűg. A szkafanderek elkerülése végett a legtöbben autóztak, még ha csak alig száz métert kellett is megtenniük. És mindezek után akkora szobákban kellett összezsúfolódniuk, amekkorákban nem igazán fért el a teljes népesség. Ami azt illeti, Valerie elég kiábrándítónak találta a helyzetet a déli sarkon elterülő kínai komplexumhoz képest.

John azt javasolta, hogy vegyen részt a brazíliai bázison rendezett összejövetelen, úgyhogy így tett. A trópusi növények és a színes dekorációk a holdi gravitációval együtt adtak egy kis karneváli hangulatot a rendezvénynek. A zsúfoltság miatt mindenkinek táncolnia kellett egy kicsit, hogy megőrizze az egyensúlyát. A vendégek egymásnak ütköztek, megtartották egymást, odaköszöntek idegeneknek, akik akaratlanul is bezuhantak a beszélgetéseik közepébe, és nagy általánosságban úgy viselkedtek, mintha mellkasig érő vízben úsznának enyhén spiccesen, kezükben italokkal.

Az este egy bizonyos pontján Valerie odafordult az egyetlen nőhöz, aki a közelében volt, és bemutatkozott neki. A nő orosznak bizonyult, és akadt ugyan egy kis akcentusa, de jól beszélt angolul. Anna Kanyina. Nem Karenyina. Nagy valószínűséggel hasonló szerepet játszhatott, mint Valerie, de erről nem lehetett megbizonyosodni.

– Régóta van itt? – kérdezte Anna.

– Nem – válaszolta Valerie. – És maga?

– Majdnem egy éve. Hamarosan hazamegyek.

– Várja már?

– Nem. Szeretek itt lenni.

– És mi az itteni munkája?

– Kém vagyok. – Anna elnevette magát Valerie arckifejezése láttán. – Igazából nem! Csak azért szoktam ezt mondani, hogy kiderítsem, ha a másik kém. És látom, maga az. Én igazából rádióasztronómiával foglalkozom a hátsó oldalon.

– Egy orosz obszervatóriumban?

– Nemzetköziben. Leginkább európaiban, ha azt nézzük, kik hozták létre. De most az IAU üzemelteti. Jöjjön el, látogasson meg minket!

– Érdekes?

– Nem. De mindig jó a Hold túloldalára eljutni, legalábbis akkor, ha az ember asztronómus.

Valerie elgondolkozott ezen. – Kínai bázisok is vannak a túloldalon?

– Nem tudom. Se sinológus, se szelenológus nem vagyok.

– Csak asztronómus.

– Igen. Ha a szelenológia politikai vonatkozásairól szeretne többet megtudni, beszéljen Ginger Ellisszel, aki az üvegházat üzemelteti az épületükben.

– Tényleg?

– Ha hajlandó beszélni, tanulni fog tőle.

Vagyis tényleg kém.

*

A nők kisebbségben vannak a Holdon. Az amerikaiak körében állítólag harmincöt százalékos az arányuk. Ez a nemi egyensúly a Holdon is jogosnak tűnt, csakúgy, mint máshol, különös tekintettel az építészet és a mérnöki munka túlsúlyára. Ha az ember a kezével épít odakint, az általában azt jelenti, hogy férfi. De egyenlőségről nem lehetett beszélni. Ez azt jelentette, hogy a nők között létrejött egyfajta szolidaritás, legalábbis Valerie-nek így tűnt. Mindegyik köszönt a másiknak, és kicsit el is beszélgettek munka közben. Az emberek általában elmondták egymásnak, mivel foglalkoznak a Holdon, főleg, ha először találkoztak.

Úgyhogy Valerie elindult megkeresni Ginger Ellist, és a bázis üvegházában meg is találta. Ez is egy kerek, üvegfalú helyiség volt, körpanorámával, éppen olyan monoton, mint kínai társai. Valerie elnöki asszisztensként mutatkozott be, mire Ginger bólintott, és azt mondta, tudja.

– Itt magasabbra nőnek a növények? – kérdezte Valerie, miközben körbenézett.

– Magasabbra és vékonyabbra. A legkényesebbeket centrifugába rakjuk, de inkább korábban betakarítjuk őket, vagy alacsony növényeket ültetünk. Ez nem túl jó hely a kukoricának.

– Most megértettem, miért.

Most Ginger Ellis nézett meglepetten. – Mit értett meg?

– Azt, hogy a többi állomáson miért gondolják úgy, hogy ezt maga vezeti.

Ginger felnevetett. – Én termelem meg az élelmüket.

– De az élelem legnagyobb része import, nem? Még a friss áru is.

– Az én paradicsomjaimnak nincs párja – jelentette ki Ginger. – Ezt bárki megmondhatja. Heirloom fajta, soha nem hűtöm. Az emberek könyörögni szoktak érte. Még csak meg se mosom őket.

– És az jó?

– Persze. Tőről szedett biozöldség? Mi, maga nem kajarajongó?

– De igen. De én megmosom a zöldséget.

– Ne tegye! Főleg itt. Itt amúgy is túl steril minden, az emberek megbetegszenek a túlzott tisztaságtól.

– Vagyis néha ennem kellene egy kis koszt?

– Én azt teszem, igen. Csak egy kicsit, persze.

Valerie elfintorodott. – Esetleg tablettában.

Ginger megrázta a fejét. – Egyen simán csak földet.

– Oké – válaszolta Valerie. – A kertből a tányérba, földdel együtt. De árulja el nekem, hogy mi a fene folyik idefent.

Ginger rezzenéstelen arccal meredt rá. – Mi? Mi itt vagyunk. Belakjuk a Holdat.

– De miért?

– Mert itt van. Ahogy mondani szokták.

– Úgy érti, mert a kínaiak itt vannak.

– Nos, persze. Övék a déli sark, a miénk az északi.

– Ami azt jelenti, hogy nekünk vannak barátaink, nekik pedig nincsenek.

– Ami azt jelenti, hogy nekik nem kell osztozkodniuk.

– Min? Itt nincs min osztozkodni.

– Ezt én is hallottam már, de nem tudom, hogy igaz-e. Nincs idefent olyasmi, amiből a Földön kevés van? Például azokban a bányákban, amelyeket idefelé láttam.

– Nincs – nevetett fel Ginger. – A Hold igazából semmire sem jó. Csak kilövőállomásnak. És szerintem a kínaiaknak ez a lényeg.

– De kilövőállomásnak hova?

– Bárhova. Innen olcsóbb kilőni bármit, mint a Földről, vagyis messzebb el lehet juttatni bármit.

– És a kínaiak tényleg még messzebbre készülnek?

– Persze. Mint mindenki. A kínaiak a Vénuszra és az aszteroidákra koncentrálnak.

– A Vénusz nem használhatatlan?

– De, de a légkörében felépítenek egy kis lebegő állomást, olyat, mint egy kompváros. És nagy mennyiségű alumíniumot küldenek innen a Vénusz körüli pályákra. Úgy tűnik, mintha egy árnyékolót építenének a Vénusz L2-es pontjára, hogy teljesen beárnyékolják a bolygót, hogy lehűtsék. Ez egy nagyon kínai projekt, valamiféle ezeréves terv, vagy ilyesmi. Őrülten hangzik, de ha az ember nem tartja észben a Vénusz létezését, akkor soha nem fogja megérteni az itteni kínai jelenlétet.

– Szóval, megint a kínaiak lesznek az elsők, akik eljutnak egy új helyre?

– Igen. De a naprendszer nagy. Nem kell minden őrültség miatt lerágnunk a körmünket, amit a kínaiak kitalálnak.

– Nem kell?

– Nem hinném. Ez nem egy zéróösszegű játék.

– De mi van, ha Washingtonban vannak olyanok, akik szerint az? Nem fognak feljönni ide, és tenni valamit ez ellen?

– Mint például?

– Én is ezt kérdezem.

– Nem tudom. Lehet, hogy vannak ilyen emberek, akik megpróbálnak keresztbe tenni nekik, de az hülyeség lenne. Én nem hinném, hogy bármit is tudnánk vagy kellene csinálnunk más országok űrbéli tevékenységei ellen.

– Maga nagyon könnyedén veszi a dolgokat!

– Így van. Talán azért, mert olyan remek paradicsomokat termesztek.

– Kaphatok egyet?

– Szeleteljünk fel néhányat, és együnk egy caprese salátát. A bazsalikomot is én termesztettem.

Egy nagy vágódeszkán szeletelte fel a paradicsomokat, közvetlenül a kiskertje mellett. Valóban mosatlan hozzávalókat használt. Valerie óvatosan megkóstolta a salátát, majd azt mondta: – Hűha, ez isteni! A bazsalikom is.

– Tízfajta bazsalikomot termesztek, és csodálatosak.

– A mozzarellát honnan szerzi?

– Olaszországból. Rengeteg élelmiszert importálunk, ahogy maga is mondta. Ez is olyan, mint bármelyik helyi termelői mozgalom. Ha a helyi cuccok elérik a harminc százalékot, akkor megélünk a földből.

– Szóval, nem gondolja, hogy néhány amerikai hivatal megpróbál keresztbe tenni a kínaiaknak idefent?

– De, kétségkívül. És fordítva is. Itt van például ez a kriptovaluta, amit virtuális amerikai dollárnak hívnak. Ez egyre elbizonytalanítóbb hatású. Az ingatlantulajdonosok lobbijával kombinálva elég nagy csapást jelent a gazdaságra. De ez a kínaiaknak is fáj, úgyhogy nehéz megérteni, ki gerjeszti. Itt, a Holdon egyik oldal sem csinál sok mindent, amennyire látom.

– Márpedig maga sokat lát.

Ginger Ellis abbahagyta a rágást, és Valerie-re meredt, majd nyelt egyet. – Mindenki sokat láthat. A Hold egy nagyon kicsi város. Itt nem lehet túl sok helyen elbújni, és az emberek pletykásak.

– Számomra úgy tűnik, hogy itt rengeteg búvóhely van. Én például egy eltűnt amerikai állampolgárt keresek, és nincs olyan szerencsém, hogy megtaláljam. Titkos lávaalagutakról meg ilyesmikről hallottam, ahol esetleg elrejthették.

– Ja, igen, ezt John is említette. Nos, egyszer jöjjön ki, és nézze meg a szabad krátert. Még az is lehet, hogy ott megtalálja az emberét.

– Az meg hol van?

– Délre. – Ginger Valerie arckifejezése láttán elmosolyodott. Egy látogatást megér. Mondjuk úgy, hogy egy állami hivatal fennhatósága alatt sem áll.

– És maga melyik részleghez tartozik?

– Én az üvegházi menedzser vagyok. – Ginger tekintete élesebbé vált. – Soha nem unja meg?

– Mit?

– Hogy ilyen kotnyeles és hivataloskodó. A Holdon van, drágám. Úgyhogy lazítson! Itt csak olyan öt kilót nyom. Tudja, mit? Menjünk el együtt meglátogatni a szabadokat. Ott az eltűnt fickót is keresgélheti egy kicsit, és John is azt szeretné, ha elmenne oda.

– Azt szeretné, ha az elnök információkat kapna róla?

– Azt szeretné, ha maga információkat kapna róla.

– Én?

– Ez elismerés. Úgy gondolja, hogy magában van spiritusz.

*

A szabad kráter, amelynek ezt leszámítva nem volt neve, egy apró, magas falú, geometriailag tökéletes körnek bizonyult a Rozsgyesztvennij-kráter peremének a legdélibb szakaszán. Ez a kráter volt az egyik legnagyobb a Föld felőli oldalon, persze a Pearytől délre, amely szinte pontosan a sarkon terült el. Valerie az amerikai rakétalétesítményben találkozott Gingerrel, és meglepve nyugtázta, hogy John Semple már ott van. A férfi elmosolyodott az arckifejezése láttán. – Azt hitted, hogy kihagynám ezt?

Egy kis rakétában indultak útnak, amelyet a pilótája szöcskének nevezett. A jármű a gyomorforgatóan gyors felszállást leszámítva egy helikopterre emlékeztette Valerie-t. Helikopterszerűen repültek végig a Rozsgyesztvenszkij sötét medencéje felett, ami furcsán nézett ki, gyűrött volt és csillogott. Valerie-t tájékoztatták, hogy egy jégréteg miatt; hogy a Rozsgyesztvenszkij az egyik legnagyobb jeges kráter; hogy ezeknek a krátereknek a belseje soha nem lát napfényt, ezért négymilliárd éve háborítatlanul gyűlik bennük az üstökösjég. Mint kiderült, a névtelen kráterük, bár sokkal kisebb volt, magasabb falakkal rendelkezett, ezért még mélyebb jeget tartalmazott, mint a Rozsgyesztvenszkij. A többi napfénytelen sarki kráterhez hasonlóan ez is a naprendszer leghidegebb pontjai közé tartozott, a hőmérséklete soha nem tért el jelentősen mínusz 410 Fahrenheittől. A peremén immár egy lapos leszállóplatform is megjelent, és miközben leereszkedtek rá, látták, hogy az egész krátert valamiféle átlátszó buborék borítja.

– Hűha! – jegyezte meg Valerie. – Ezt meg ki csinálta?

Senki nem válaszolt neki. Függőlegesen szálltak le, egy kis huppanással. Kikígyózott hozzájuk egy cső, betakarta a szöcskéjük zsilipkapuját, és némi kattogás és sziszegés után besétáltak a csövön az épületbe. Odabent három ember a kráter belső pereme felé vezette őket az egymást követő folyosókon, és végül kiértek egy platformra, közvetlenül a krátert beborító kupola alatt.

Úgy tűnt, a kráter teljes belseje meg van töltve levegővel, fel van fűtve, és ragyogóan meg van világítva a kráter pereme mellé helyezett tükrökkel és fényszórókkal. A platform széléről lenézve látták, hogy a kupola és a kráter padlója közötti helyen rengeteg további platform van felfüggesztve, talán több száz; és magas cölöpök tartanak házakat vagy sima padlókat, amelyeket függőhidak, trapézok és hálók kötnek össze. Különböző méretű lakófülkék is lógtak a kupolából vagy a perem magasságában lévő kötélhálózatról és lebegő léggömböknek látszó valamikről. Továbbá zöld bambuszgömbök nőttek mindenfelé, mintha escheri fák lennének. Az egész látkép nagyon Escher keze munkájára emlékeztetett. Egy lebegő város; és a messzeségben aprónak kinéző emberek ugráltak egyik helyről a másikra, köteleken lengve, mint a majmok.

Valerie-t úgy megdöbbentette a látvány, hogy hangosan felnevetett.

– Próbálja ki! – ajánlotta fel az egyik vezetőjük, majd levetette magát a platformról a semmibe. Odalent elkapta és finoman továbblendítette egy háló. Valerie mély döbbenettel nézett John Semple-re.

– Ejha! – mondta John. A lány látta, hogy éppen olyan meglepett, mint ő, ami azt jelentette, hogy valószínűleg a férfi is először jár itt. Hirtelen meglátta a lehetőséget, hogy beelőzze az ugrással, mert előbb-utóbb ugraniuk kellett, és ha ő teszi meg elsőként, azzal talán sikerül letörölnie azt a kis mosolyt az arcáról, és meggyőznie arról, hogy ő nem csak egy karót nyelt, leereszkedő úrilány. Úgyhogy minden tiltakozás nélkül leszaladt a platformról a semmibe, és messze túlugrotta azt a kötélhálót, amelyen a vezetőik landoltak. Utána lenézett, hogy mit kaphatna el. Pánik öntötte el, amikor megérezte, hogy a földi gravitáció egyhatoda egyre gyorsabban húzza lefelé; lassan zuhant, de nem olyan lassan, és már eléggé megrémült, mire sikerült elkapnia egy kötelet, és irányt változtatnia. Ez működött; elég könnyű és erős volt hozzá, és most kifizetődött az anyja hajthatatlansága a tánc-és gimnasztikaórák terén, mert hirtelen újra felfedezte magában a gyermekkori reflexeit. Ragadd meg, tartsd meg magad, lendülj! Tarzan!

Miután ezt begyakorolta, megpróbálta követni a vezetőiket, akik olyan fürgén közlekedtek, mint az orangutánok. Nehezére esett a nyomukban maradnia, mert ők tudták, mit csinálnak. Óvatosnak kellett lennie, de ez nem ígérkezett egyszerűnek, mert a lengéshez némi lendület is kellett, ha nem akart egy helyben lógni. A mozdulatok sorozata ráébresztette, hogy akár egy kézzel is el tudja kapni a köteleket, és meg tudja tartani magát, ha muszáj, mert elég könnyű hozzá. Bizarr érzés volt. Úgyhogy egyik hálóról a másikra lendült köteleket és újabb hálókat keresve maga előtt és alatt, miközben igyekezett lépést tartani a vezetőikkel. Sokat segített volna, ha tudja, hova mennek, de mivel nem tudta, meg sem próbálta utolérni őket. Csak rajtuk tartotta a szemét. John is megindult felette, és minden egyes kötélnél lelkesen ujjongott, arcán széles mosollyal. Úgy tűnt, nemsokára lehagyja, úgyhogy Valerie belehúzott.

Néhány platform, ami mellett elhaladtak, be volt bútorozva, és szürreális látványt nyújtottak; ebédlők a semmiben, egy hatalmas pingpongasztal a semmiben, egy óriási franciaágy a semmiben és így tovább. Mintha egy babaház lett volna, egy múzeum, az IKEA bemutatóterme, vagy egy álom. Miközben a kráter közepe felé haladtak, egy különösen zsúfolt környékre értek, ami leginkább kötelekről lógó lakófülkékből állt; valószínűleg egy lakóövezet lehetett. Valerie körül úgy repkedtek az emberek, mint a légtornászok. Egy raj élénk kék-vörös papagáj repült el mellette. A kráter alja úgy nézett ki, mint egy bambuszerdő vagy egy arborétum. Miközben Valerie kíváncsian folytatta az útját, észrevette, hogy a lenti fák humuszgömbökben lebegnek, a talajt pedig valamiféle átlátszó izé borítja egy háló alatt. Remek: egy város biztonsági hálóval!

Ettől elég merésszé vált ahhoz, hogy stílusosan fejezze be az útját, és követte a vezetőiket a közvetlenül a fák felett felfüggesztett, nyitott platformra. Azon már álltak emberek, akik nekik integettek, a vezetőik pedig megragadták a platformot tartó köteleket, és a segítségükkel leereszkedtek rá. Ha Valerie vitt volna magával esernyőt, úgy szállhatott volna le közéjük, mint Mary Poppins. Ehelyett a lehető legkecsesebben lendült a platformra, azon igyekezve, hogy megelőzze John Semple-t, továbbá rendezze a külsejét, mire megérkezik; olyannak akart tűnni, mint akinek nem nagy ügy az effajta közlekedés. Sajnos az utolsó pillanatban elszámolta magát, teljesen elvétette a platformot, és az alatta lévő hálóra zuhant, amelyen addig pattogott fel-le, amíg meg nem állt. Ledobtak neki egy hintaszerű széket, és ő beleült; felhúzták, és vidáman üdvözölték. Anna Kanyina is ott volt. Valerie arckifejezése láttán elmosolyodott, és futólag megölelte.

– Üdvözöllek egy érdekes helyen – köszöntötte.

A platform meglepően békésnek látszott. Mindenki bemutatkozott, csak keresztneveket használtak. A levegő párásnak és hűvösnek tűnt, halvány szellő járt. Felettük, a kráter fala mellett pufók felhők gyülekeztek, talán egy kiadós záporhoz.

– Üdvözlet a szabad kráterben – mondta nekik az egyik vezetőjük. – Remélem, élvezték a megérkezést.

– Imádtam – felelte John.

Valerie bólintott, mert érezte, hogy ki van fulladva. – Nagyon jó volt – mondta. Még mindig zavarta Anna jelenléte, ironikus mosolya.

Odavezették őket a platform közepén álló asztalhoz, amelynél már többen álltak, és ettek vagy ittak.

– Meséljetek nekünk erről a helyről! – szólalt meg John. – Ti kik vagytok?

A helyiek felváltva magyarázták nekik a projekt különböző vonatkozásait. A krátert egy orosz mérnök-és tervezőcsapat borította be kupolával, de most már mind együtt üzemeltették. Ők már egyszerűen csak szabadkráteri lakosok; az eredeti nemzetiségük nem számít. Több nyelven beszéltek, leginkább oroszul, kínaiul és spanyolul, bár a lingua franca az angol volt, mint mindenhol. A dóm átlátszó kompozitok három rétegéből állt, amelyek megvédték őket a kozmikus sugárzástól. A kráter aljában jelentős mennyiségű ősi vízjég hevert, a legvastagabb részen kétszáz méternyi, és csak egy kis holdpor keveredett belé. Rendkívül hideg volt, és rendkívül értékes. Beborították szigeteléssel és padlóval, és csak az egyik negyedéből bányásztak szükség szerint, egy oldalsó alagúton át. A légifalu népessége nem sokra rúgott, háromezer főnél is kevesebben voltak, de így legalább maradt helyük a növekedésre és energiájuk a növekedés elérésére, mivel a napsütötte kráterperem és a jeges talaj közötti hőmérséklet-különbség olyan hatszáz Fahrenheit lehetett. Amivel nagyon sokat el lehet érni!

– És ki finanszírozza ezt az egészet? – kérdezte John.

A dolog önfinanszírozású, magyarázták a vendéglátóik. Az elején nemzetközi magánbefektetők pénzelték. Néhány kínai és orosz, néhány amerikai és európai, néhány afrikai és ausztrál, néhány indonéziai és dél-amerikai. De a nemzetiség náluk persze nem számít (Anna ezen a ponton az ég felé fordította a tekintetét). Mindenkit szívesen látnak, itt mindenki egyenlő. És mindenki gazdag, tette hozzá Anna. A legtöbben az egy gés centrifugában aludtak, a kráter peremén, és abban reménykedtek, hogy így káros mellékhatások nélkül tölthetik a napjaikat a holdi gravitációban. De ezt persze senki nem tudhatta biztosan; ők is egy kísérlet részesei voltak, ahogy minden más is a Holdon. Vízjeget bányásztak és árusítottak, abból fizették a felszerelést és az élelmet. Kapcsolatban álltak azzal a nemzetközi csoporttal, amely robotizált űrjárműveket küldött a szeneskondrit-aszteroidákra, amelyek holdi pályára állították őket. – Ó, igen, most láttuk az egyiket lezuhanni a Procellarumban, a napfogyatkozás közben! – jegyezte meg John.

A szabadkráteriek örültek, hogy megnézték az eseményt. A mindennapi munkájuk a kráterben abból állt, hogy felépítsék az infrastruktúráját és a társadalmi rendszerét, és hogy gyönyörűvé varázsolják. Az élet mint művészet, a világ mint költészet – a repülés verse. Az egész önszerveződően működött, bár kovácsoltak néhány tervet. Azért éltek, hogy azt csinálják, amit Luna akar és lehetővé tesz nekik. A semmi fővárosa voltak. Megszabadultak minden múltbéli hibától, valami újat teremtettek. Mindenkit szívesen láttak – persze egy bizonyos határig, a kráter méretének függvényében. Nem a milliárdokat, csak a milliárdosokat, jegyezte meg Anna. De persze más krátereket is be lehet kupolázni és lakni ugyanígy. A Holdon milliónyi hasonló kráter létezett – bár, ha a vizet is nézzük, tette hozzá Anna, inkább csak pár száz. Egyelőre senkit nem érdekeltek annyira, hogy bármiben akadályozzák őket, de azokat, akik ott maradtak, mindennél jobban érdekelte, hogy mi történik ott. Ez egy újfajta közösség volt, egy új életmód. Erre még Anna is csak bólogatott. Érdekes, mondta Valerie-nek. Valaminek a kezdete, ezt meghagyom nekik.

Valerie John Semple-re pillantott. – Ez remekül hangzik! – biztatta a férfi. – Mutassatok belőle többet!

A vendéglátóik örömmel belementek a dologba, és levetették magukat a platform pereméről. John és Valerie követte őket; Valerie-nek nem sikerült elkapnia a köteleket, amelyet a többieknek igen, lehullott, és ismét becsapódott a nagy védőhálóba, amelyben addig pattogott fel-le, fel-le, amíg a háló le nem nyugodott, és ő oda nem tudott mászni rajta egy kötélhágcsóhoz. Ez könnyebben ment, mint gondolta; ugyanaz a holdi gravitáció, amely megnehezítette a járást, megkönnyítette a mászást.

Egy átlátszó padlón a kráter alja felett a vendéglátóik már el is kezdték magyarázni Johnnak, hogy egy polimerpadló választja el őket a jégtől, amelyet az átlátszó aerogélből álló vastag szigetelőréteg felett helyeztek el. A kráter feneke még így is látszott, göröngyös jég borította, mint egy bostoni csatornát márciusban, gondolta magában Valerie. Csúnya volt – ugyanakkor holdi víz volt, tehát felbecsülhetetlen értékű.

Az egyik vendéglátójuk megmutatott nekik egy hosszú, alacsony épületet, amelyet közvetlenül a kráter fenekére húztak fel, ezért úgy tűnt, mintha félig beborítaná a jég. Abban az épületben, magyarázták, egy kvantumszámítógépekből álló szerverbank van, amelyben az extrém hideget kihasználva különbözőféle kvantumbitek sora fut szuperhideg környezetben. Némelyik a jég hőmérsékletén működött, mások arra használták a hideget, hogy alig egy töredékfokkal az abszolút nulla felett maradjanak. Ez a számítógéppark is bevételi forrás, mesélték az ottaniak, és némi hátteret is teremtett az önállóságukhoz; majdnem annyi yottaflopjuk van, mint az Egyesült Államoknak összesen. Ez csak egy újabb jel volt arra nézve, hogy az Egyesült Államok elkezdett lemaradni a kvantumszámítások terén, de akkor is meglepő információnak tűnt. A számítási teljesítmény gazdasági erőforrás, mondták; és a gazdasági erőforrás hatalom. Úgyhogy az a kis épület odalent a kráter jegében elméletben komoly tényezővé válhat a földi politikában.

Az átlátszó padlón és szigetelésen át egy hatalmas, jégbe ásott gödröt láttak a kráter egyik fala mellett. Útépítő nehézgépekhez hasonló járművek hasogatták odalent a jeget nagy tömbökre, majd szállították ezeket a tömböket a kráter egy vízszintes sávján a belső fal felé, ahol teherliftekkel a peremhez emelték őket, hogy utána szétosszák a Holdon. Az ennyire hideg jég másképp viselkedik, mint a szokványos jég, nagyon kemény és törékeny. A kráterben nagyjából egymilliárd köbméter jég húzódott, és minden cseppjét addig hasznosították újra, amíg csak lehetett. Az volt a cél, hogy az összes csepp örökre benne maradjon a körforgásban, zéró veszteséggel a felhasználás során. Ez persze lehetetlennek bizonyult, de azért méltó cél volt.

– Pénzügyi értelemben nagyon magas a fizetőképessége – viccelődött John. – Elég felmelegíteni, és máris felszolgálható!

– Látjátok azt a ferde lejtőt? Az egy lavina volt – mutatott az egyik vendéglátójuk egy nagy, törmelékes csúszdára a falon. – Amikor elkezdték kibányászni ezt a jeget, egy barátom, John odalent volt, amikor az a lejtő megindult. A jég részben maga alá temette, pokoli munka volt kiszabadítani alóla. Csak pár percig tartott az egész, de mire kihúzták, fagyási sérülések keletkeztek a lábán. Az összes lábujját elveszítette. Így derült ki számunkra, mekkora szükség van a lábujjakra ahhoz, hogy a Holdon járni tudjunk. Azóta Ugrólábnak becézik Johnt.

– Sajnálattal hallom – felelte John Semple. – Még mindig itt él?

– Nem tudom biztosan.

– Nem tudjátok, hogy kik élnek itt?

– Ja, de, azt nyomon követjük, hogy megfelelő szinten tartsuk a gázcserét, meg minden. Csak azt nem tudom, hogy John nem költözött-e el.

– Blokklánc-közigazgatásunk van – tette hozzá valaki más. – A népesség-nyilvántartás is azon megy.

– Blokklánc-közigazgatás? Az meg mit jelent?

– Az összes tevékenységünket és döntésünket rögzítik egy biztonságos osztott hálózaton, beleértve a jövés-menésünket is, és mindent, amit közösségként teszünk. Ezt dokumentált anarchiának nevezzük. Teljesen átlátható közösségnek. Bárki csinálhat bármit, de mindenki meg fogja tudni.

– A Földön is ezzel próbálkozik a blokklánc-közigazgatási mozgalom?

– Nem tudom.

Valerie azt kérdezte: – Ha már mindenkit nyilvántartotok, nem tudnátok rákeresni valakire, akit nem találunk, hogy nincs-e a városban?

– Dehogynem. Ki az?

– Frederick Fredericks és Csan Csi.

A vezetőjük beütött valamit a csuklómonitorába. – Nem, ezeken a neveken senki nincs itt.

– Álnéven vagy nem hivatalosan nem tartózkodhat itt senki?

– Nem. Itt teljes átvilágítással kezdődik minden. Mindenki a teljes valós személyazonosságát adja meg, beleértve az állampolgársági azonosító számát is. Amit utána elfelejtünk.

– Szóval, semmit nem tudnak erről a kettőről? – tartott ki Valerie. – Úgy hallottuk, hogy már visszakerültek a Holdra, miután eltöltöttek egy kis időt a Földön.

– Ha már a Holdon vannak, akkor talán találunk valamit – szólalt meg Anna, miután a többiek nem válaszoltak. Egy darabig gépelt. – Ó, azok ketten! Igen, tényleg visszatértek. Fang Fej rendszerében jelentek meg. Milyen furcsa pár!

– Ezt hogy érted? – kérdezte Valerie.

– Ezt a férfit tartóztatták le Csang Ja-cu meggyilkolása miatt, nem? És Csang Peng Linggel dolgozott azon, hogy a miniszter asszony fennhatósága alatt tartsa a Holdat a következő pártkongresszus időszakában. Csang korábban Huju miniszternek dolgozott Sanhsziban, ahol vizsgálatok indultak korrupciós ügyek miatt. Lehetséges, hogy Csang tudott valamit Hujuról, amit továbbadott Pengnek, hogy felhasználhassa Sancsaj elnök posztátadása során. Csan Kuo-liang is erre a posztra pályázik, akinek a lányát ezzel a férfival látták, aki belekeveredett Csang Ja-cu meggyilkolásába. Szóval ezért furcsa ez a pár, ha engem kérdezel.

– Lehetséges, hogy Csan Csi az apja ellen dolgozik? – kérdezte John Semple.

Anna vállat vont. – Nem tudom. Csienkuo még mindig azon munkálkodik, hogy felderítse ezt az ügyet. Nagyon dühös. Úgy értem, az egyik barátját ölték meg a saját elöljáróságában. Ezt nem fogja annyiban hagyni.

– Nem tudnád kideríteni, hol van most Fred és Csan Csi? – kérdezte Valerie.

Anna kétkedő pillantást vetett rá. – Esetleg megkérdezhetjük Fang Fejt. Nyitottunk vele egy új, közvetlen magánvonalat, nagyon klassz.

– Miért?

– Mert ez egy neutrínó-távíró.

– Ez mit jelent? – kérdezte John.

– Azt, hogy átküldünk egy neutrínósugarat a Holdon keresztül oda, ahol Fang Fej felállította a receptorát. A neutrínókat nagyon nehéz elkapni, ha az embernek nincs hozzá egy háztömbnyi eszköze, de sikerült létrehoznunk egy olyan rendszert, amellyel eleget el lehet kapni egyszerű üzenetek közvetítéséhez. Ezért nevezzük távírónak. A sávszélessége nevetséges, de szöveges üzenetekhez elég.

– A neutrínók áthatolnak a Holdon? – csodálkozott John.

– Mindenen átjutnak. Rajtunk is billiónyi átment az imént – csettintett Anna. – Fang Fejnek azért tetszik ez az ötlet, mert a bázisa a túloldalon van, de ezzel az eszközzel egyenesen átlőheti az üzeneteit a Holdon Kínába, nincs szüksége műholdakra. Egyelőre ez is csak egy a sok játéka közül, de mi is beszálltunk a dologba, mert úgy gondoltuk, hogy van benne lehetőség. És addig is, magánvonalon beszélhetünk vele. Mindegy, az a lényeg, hogy rákérdezek erre a két emberre, és majd meglátjuk, mit válaszol.

Ekkor egy csapat szabadkráteri ugrott közéjük, és tájékoztatták őket, hogy mindjárt elkezdődik az aznapi előadás.

– Oké – mondta a vendéglátójuk Johnnak. – Készen állsz arra, hogy az operánkban táncolj?

– Kizárt – vágta rá John. – Itt nem tudok táncolni! Még a Földön is alig megy.

Csak nevettek rajta. Nógatták, hogy attól csatlakozhat. Szükségük van statisztákra. Minél többen vannak, annál jobb, és ehhez az előadáshoz mindenkire szükség van a kráterben.

– Melyik opera az? – érdeklődött Valerie.

– A Szatjágraha.

– Az nem túl nehéz? – kérdezte a lány. Már látta egyszer New Yorkban: egy modernista darab volt rengeteg szalagos táncossal, akik valamiféle indusztriális zenére vonultak. Egy szanszkrit librettó, jutott eszébe.

Nem, mondták neki, könnyű. A tömegjeleneteknek szándékosan kaotikusnak kell lenniük, az ő verziójukban ráadásul a Brown-mozgást próbálják leképezni. Ezt a gravitáció is megkönnyíti, mert gyakran véletlenszerű kecsességre késztet.

John határozottan megrázta a fejét. Valerie azt felelte: – Én imádok táncolni – ami nem felelt meg teljesen a valóságnak, de még mindig eltökélt szándéka volt letörölni John arcáról azt a fensőbbséges mosolyt. Ideje örökre leszámolni vele.

Egy kosárban felemelkedtek egy emelődaruval ellensúlyozott lift tetejére, és odavezették őket a levegőben lebegő pódiumok egy csoportjához. Ott csatlakoztak azokhoz, akik egy nagy, központi platformon gyülekeztek, és a bemutatkozások után a vendéglátóik átugrottak egy valamivel magasabban lévő színpadra, majd átkeltek rajta, és továbbugrottak. Valerie és John a legjobb képességeik szerint követték őket, de gyakran mindketten tévesen ítélték meg, hogy mekkora lendületet kell venniük a következő pódiumhoz. John messze felrepült a kupola felé, Valerie-nek pedig alig sikerült elérnie a következő emelvényt, amelybe jóval nagyobb erővel csapódott be, mint gondolta; ez azért nem úgy érintette, mint a hálóra zuhanás. De ez csak egy lecke volt a sok közül a súllyal, tömeggel és lendülettel kapcsolatos, előre nem látható különbségek terén. A lány amennyire tudta, módosította a mozdulatait, miközben azon erőlködött, hogy szemmel tartsa a vendéglátóit, akik szinte elvesztek a tömegben.

Mire utolérte őket, a nagyopera már teljes elánnal beindult, és a tér közepén lévő nagyszínpadon egy több száz emberből álló zenekar és kórus összetett, lüktető zenével töltötte meg a levegőt. Valerie utánaolvasott egy kicsit ennek az operának, miután New Yorkban megnézte, eleinte azért, mert felkeltette a kíváncsiságát, majd a témája miatt, ami az „erőszakmentesség” fogadalmáról szólt. Ezt jelentette a „szatjágraha” szó, amit Gandhi hirdetett, miközben India függetlenségéért korteskedett. Ezzel a szóval továbbá a diplomáciai és hírszerzési munka legjobb, ideális változatát is ki lehet fejezni, vagy legalábbis Valerie így vélekedett róla. És bár az opera librettója szanszkritul csendült fel, ezért szinte mindenkinek érthetetlennek bizonyult, aki valaha énekelte vagy meghallgatta – bár Glass zenéje olyan rendkívül sűrű és ismétlődő hanghullámokat gerjesztett a városban, amelyek még a könnyed repülés nélkül is szédítőek lettek volna –, amint Valerie és a többiek elkapták a metrókapaszkodókra emlékeztető szíjakat, amelyek egy körforgó rúdjainak végéről lógtak le, mintha egy ijesztő körhintához tartoznának a vidámparkban, és az forogni kezdett, a testük felemelkedett és eltávolodott egymástól, miközben vagy csak kapaszkodtak, mint Valerie, vagy táncoltak az űrben, ahogy a legtöbben. Szóval, amint ez bekövetkezett, a lány élvezni kezdte a dolgot. A tánc fizikalitása és szelleme egyaránt eltöltötte.

Sokat segített, hogy ismerte a zenét. Amikor a középső felvonás csatái elkezdődtek, olyan ritmikusan rugdosott és hadonászott, ahogy csak tudott, és amikor az egész csoport egyszerre engedte el a kötelét, és repült szét pitypangpehelyként mindenfelé, hogy soha többé ne találkozzanak, legalábbis az opera alatt, ő is gyorsan követte őket, és magasan a pörgő-forgó táncosok feje felett találta magát. Úgy tűnt, nagyon sokan elengedtek hasonló pörgő eszközöket ugyanabban a pillanatban, és a repülő táncosok hulláma a levegőben egyszerűen gyönyörű volt, bár azt is meg kell hagyni, hogy ha ketten egymással ütköző röppályára kerültek volna, sehogy nem tudták volna elkerülni a balesetet. Vagy legalábbis így tűnt, amíg Valerie észre nem vette, hogy egyenesen egy skarlátvörös ruhába öltözött fiatal nő felé tart, és a fiatal nő is észre nem vette őt; ez alkalmat adott, hogy elhajoljanak egymás elől annyira, hogy éppenhogy csak elkerüljék az ütközést, egy kecses mozdulattal, amitől mindketten felnevettek és integettek a másiknak, miközben eltávolodtak egymástól. Utána a holdi gravitáció kifejtette a hatását, és Valerie addig spirálozott egyre lejjebb, amíg be nem csapódott a hálóba, de sikerült elkerülnie, hogy kárt tegyen magában, miközben a pattogás lelassult. Ott egy kórus üdvözölte, és intettek neki, hogy csatlakozzon az énekléshez. Valerie nem élt a felkéréssel, legalábbis először; de utána felismerte, hol tart az opera, és halkan csatlakozott, menet közben találva ki a szavakat. Ismerte a dallamot, már amennyire, és ezen a ponton az ő csapatának egy szaggatott bah-bah-bah-bah bah-bah-bah-bah bah-bah-bah-bah bah-bah-bah-bah volt a dolga újra és újra, amit szórakoztatónak bizonyult velük együtt dalolni, és kis idő múlva már olyan hangosan mantrázta, ahogyan a torkán kifért.

Végül odaértek az utolsó nagy áriához, amely az emelkedő hangok ismételt skálájából állt – csak a C-dúr nyolc hangjegyéből, E-nél kezdve, és úgy ismételgetve, mint amikor zongorázni tanul valaki. Ebből egy gyönyörű dal lett, a zeneszerző egyik legnagyobb felfedezése, amelyet szépen megtartott a végére. A város teljes lakossága együtt énekelt, és a tánccsoportok valahogy mozdulatlanná merevedtek, bárhol is voltak, úgyhogy immár mindenki ott lógott valahol a levegőben a kupola alatt. Valerie olyan emberek között találta magát, akiket soha nem látott. A távolban, városszerte az összes többi résztvevő nagyon kicsinek tűnt, és hirtelen úgy érezte, mintha a Disneyland liliputi világába került volna. Az a rész kifejezetten megérintette, amikor ötéves volt, és most hirtelen meghallotta a fejében az egyszerű dalocskáját: ez a nevetés világa, az a könnyek világa, és így tovább, egészen addig, hogy nagyon kicsi a világ. Bizarrnak tűnt, ahogy ez a nóta kánonban szól a Szatjágraha kifinomult fináléjával, de a dallamtapadás ellen nem tudott mit tenni, csak megpróbálta összefonni a két zenét a fejében, és ez mintha sikerült volna is, mintha az egyik a másik ellenpontja, fúgája vagy aldallama lett volna.

*

Ez a furcsa kis duett a nap hátralévő részében vele maradt, miközben legnagyobbrészt John Semple-t próbálta megkeresni. Nem találta, Annát sem találta, és a vendéglátóikat sem, és senkinek nem tudta a nevét, sőt, az arcukat sem tudta könnyen felidézni. Vissza kellett ügyeskednie magát valahogy az első találkozójuk helyszínére, útközben más közlekedőket kerülgetve. Rengeteg kipirult, boldog arc repkedett körülötte, és biztos volt benne, hogy ő is hasonlóképpen nézhet ki.

Végül megtalálta Johnt, aki az egyik pódiumon teázott, és egy teljesen idegennek tűnő csoport tagjaival beszélgetett. A férfi ezúttal valódi mosollyal köszöntötte, az elfogadás mosolyával, Valerie pedig leült mellé, töltött egy csésze teát, és a helyi történeteket hallgatta, miközben a lámpásként ragyogó arcokat nézte. Mindeközben továbbra is azt hallotta a fejében, hogy ez a nevetés világa, az a könnyek világa a Szatjágraha egyre emelkedő fináléjával együtt, és ez az ikerdallam egészen addig a fejében is maradt, amíg el nem indultak a kis repülőkráterből az északi sarkra.

MI 8.

lienhszi

Kapcsolat

A Kis Szemgolyó azt mondta Csou Hszüan merevebb hangján: – Készen állok a közvetítésre.

Az elemző ott ült a Unicaster 3000-es készülék mellett, és habozott a billentyűzet felett. Ideje egy reményteljes üdvözletet küldenie annak az önfejű Csan Csi hercegnőcskének. Azon kapta magát, hogy ideges. Lassan begépelte: Üdv, Csan Csi.

Egy barát vagyok Kínából.

A Nagy Tűzfal alatt dolgozom, amit néhányan Láthatatlan Falnak neveznek. A kollégáim megfigyelés alatt tartanak téged és másokat is, akik a Három Nélkült szervezik. Biztosra veszem, hogy tudsz erről. Én szimpatizálok az erőfeszítéseddel, és szeretnék segíteni abban, hogy sikerre vidd őket.

Egy darabig csak nézegette az üzenetet, majd megnyomta a küldés gombot. Ennek a telefonpárosnak kvantumtitkosítása volt, de csak egy aránylag rövid sztringet tudott közvetíteni, a Morse-kódhoz hasonló bitek sorát, magát az étert használva.

Az elemző az eszközt méregette a válaszra várva. Lehet, hogy a lány nem is ír vissza, mert megemlítette a Nagy Tűzfalat. Beismerte, hogy a nemzetbiztonságnak dolgozik; miért is válaszolna? De Csi az amerikaival van együtt, aki ért a kvantumtitkosításhoz, és az elemző abban a reményben küldte el nekik ezt az eszközt, hogy a kvantumszakértő elmagyarázza a lánynak, hogy a készülékekben lévő kvantumbitek összefonódása azt jelenti, hogy senki nem hallgathatja le a beszélgetésüket észrevétlenül.

Persze az ő telefonja akár a nemzetbiztonsági minisztériumban is lehetne, ahol rendőrök tömege bámulja a kijelzőjét, de még ha így lenne is, akkor sem tudnák megtalálni Csit, amennyiben válaszol neki. Úgyhogy kíváncsian várakozott.

Válasz jelent meg a képernyőn:

Miért segítenél nekem, ha a Nagy Tűzfalon dolgozol?

Erre azt írta vissza: A Nagy Tűzfal alatt dolgozom. Én segítettem a megtervezésében, és fel tudom használni arra, hogy segítsek másokon, ha úgy akarom.

Miért akarsz segíteni nekem?

A Három Nélkülnek akarok segíteni.

Miért?

A Párt azért van, hogy az embereket szolgálja. Ahogy Mao mondta, „A nép az egyetlen motiváló ereje a világtörténelem alakulásának”.

Mégis egy nemzetbiztonsági szolgálatnak dolgozol.

Úgy érzem, az a legjobb, ha a nép biztonságban van. De ez felveti azt a kérdést, hogy mi jelent nagyobb biztonságot. Szerintem akkor van a legnagyobb biztonságban az ország, ha a nép boldog. Úgyhogy tetszenek a gondolataid.

Honnan ismered a gondolataimat?

Gyakran megfigyelnek. Hallottam hangfelvételeket, olvastam jegyzőkönyveket.

Hszinek dolgoztál?

Igen. Ő, mindent egybevetve jó vezető volt. Én segítettem megtervezni a szegénység elleni hadjáratát még a húszas években.

Hogyan tehettél ilyet egy nemzetbiztonsági hivatalnál?

Az én munkám mindig is a kvantumszámítógépekről és a mesterséges intelligenciákról szólt. Hszi elnök arra kért minket, hogy vizsgáljuk meg, hogyan segíthetnénk megszüntetni a szegénységet. Ez elég nehéznek bizonyult, mint az első próbálkozások általában. De történtek előrelépések a szegénység megszüntetése terén.

A probléma ugyanakkor még mindig létezik.

Hszi elnök negyedik ciklusa véget ért, és ötödikre nem hosszabbíthatott. Már a negyedik is nehezen ment. Az előrehaladást nagyban akadályozta a helyére lépni kívánók harca. Miután leköszönt, a befolyása meggyengült, és új irányelveket tűztek ki. Azóta erőtlen a vezetés. Nem érdekli őket a szegénység megszüntetése. Most már csak egymás közt harcolnak, és azt hiszik, ők lehetnek a következő Hszi.

Te most kit támogatsz a harcokban?

Penget. És az apádat is. És Liut meg Jit. Ők és még mások is a jelentékeny problémákat akarják megoldani. De most nem a kezükben összpontosul a hatalom. Sancsaj azt akarja, hogy valamelyik támogatója lépjen a helyére. Ezért fog küzdeni ezen a kongresszuson. És Hujut választotta, a legrosszabbat mind közül.

Én az egész rezsimet meg akarom rezgetni.

Tudom. Szerintem ez sokat segítene. Megér egy próbát. Ez a véleményem.

Szóval, mit akarsz tőlem?

Semmit. Csak tudatni akarom, amit itt látok a te megfigyeléseddel és a csoportod megfigyelésével kapcsolatban.

Akkor mesélj!

A nyomodban lévő ügynökök legnagyobb része még nem tudja, hogy visszamentél a Holdra Fang Fej egyik rakétájával. De egyikük kiderítette, és ez veszélyt jelenthet.

A Vörös Lándzsa?

Igen.

Szóval tudják, hol vagyok.

Valószínűleg.

Vagyis tovább kellene állnom onnan, ahol vagyok.

Valószínűleg. Én azt tenném a helyedben. Fang Fej pozitív erőt képvisel, de nem biztos, hogy meg tud védeni.

Ezen a ponton hosszú szünet következett. Az elemzőben felmerült a kérdés, hogy Csi vajon befejezte-e a társalgást. Az eszköz azt jelezte, hogy a csatorna még nyitva van, de lehet, hogy a lány csak nem tudja, hogyan kell bezárni. Bár az ifjú amerikai valószínűleg be tudja, ha ott van.

Majd megjelent egy újabb üzenet: Később még kapcsolatba lépek veled.

Köszönöm.

A csatorna bezárult.

Az elemző hátradőlt a székében, és mély levegőt vett. Kicsit remegett a keze. Az ilyen pillanatokban bánta a legjobban, hogy leszokott a dohányzásról. Élete legnagyobb részében rágyújtott volna ezen a ponton. Most csak a légzését figyelte, be és ki, be és ki. Ez majdnem olyan volt, mint a dohányzás.

– Vészjelzés – szólt az MI.

– Mi az?

– Az egyes és a négyes csatorna összeomlott.

– Ezt hogy érted?

– Már nem kapom meg azokat az adatokat, amelyek ezeken a csatornákon érkeztek.

– És a többi?

– A kettes és a hármas még működik, továbbá az ötöstől a harmincasig mind.

– Kérlek, deríts ki mindent ezekről az összeomlásokról, amit csak tudsz.

– Rendben.

Valaki szagot fogott.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

luhszien

Elméleti viták

Fred ott ült Csivel és Ta Suval egy tóra néző pavilonban a lávaalagútban, és az előttük álló asztalon lévő ételeket próbálta beazonosítani. Éhes volt, de óvatos, mert aggódott, hogy a gyomra a hongkongihoz hasonlóan fogadja majd.

– Ez nem Kína – jelentette ki Csi, miközben a nagy lávaalagutat betöltő klasszikus tájra mutatott. – Ez kínaiaskodás. Ez a nyugatiak fantazmagóriája Kínáról, egyfajta új orientalizmus. Annak az elidegenítő folyamatnak a része, ami az ópiumháborúhoz vezetett, amelyet a megaláztatás évszázada követett. Abszurd és undorító. Ki húzta fel ezt az ostoba vidámparkot?

– Fang Fej – válaszolta Ta Su. – És nekem olyannak tűnik, mint bármely Tang-festmény, amelyet valaha láttam. Úgyhogy ha fantazmagória, akkor legalább kínai fantazmagória. Az eredeti kínai álom, jóval a nyugati kapcsolatok előttről, nemhogy a megaláztatás évszázada előttről. Sok kínai még mindig isteníti ezt az álmot. Sokan még mindig kívülről fújnak egy-két klasszikus verset. Ez a lényünk része. – Kedves mosolya felragyogott az arcán. – Ez a hely úgy néz ki, mint Vang Vej valamelyik festménye?

Csi összehúzta a szemöldökét. – Vang Vej egyik festménye sem maradt fenn – jegyezte meg mogorván.

Fred látta, hogy harapós kedvében van. Bárki is kínál neki lehetőséget arra, hogy nekiugorjon, meg fogja ragadni. Azt hitte volna, ennek felismerése segít neki elkerülni azt, hogy ő legyen az a valaki, de nem: – Ne vigyorogj! – csattant fel Csi.

– Nem vigyorogtam – jelentette ki Fred. – Csak én is szeretem ezt a helyet. Gyönyörű látvány. Látod azokat a barackvirágszirmokat a vízen?

Ta Su felnevetett. – Meg kell keresnünk a forrásukat! Talán akadhat ott olyan hely, ahol nem tartóztatják le magukat megint.

Csi megrázta a fejét. – Most is őrizetben vagyunk.

– Gondoljon rá menedékként – javasolta neki Ta Su. – Szentélyként.

– Nem – vágta rá Csi. – Itt több száz ember van. Egy ekkora csoportban mindig vannak informátorok. Vagyis ez nem menedék. Már vannak olyanok, akik tudják, hogy itt vagyunk.

Összehúzta a szemöldökét, miközben erről beszélt; a jelek szerint biztos volt benne. Fredben felmerült, hogy ezt vajon a kvantumtelefonos hívásból tudta-e meg. Ő segített neki fogadni a megkeresést, majd kíváncsian bámulta a kijelzőn megjelenő kínai karaktereket. Mivel a Hold túloldalán voltak, a hívás csak műholdon keresztül érkezhetett; miután Csi végzett, emlékeztette erre, bár a lány nem feltétlen értette vagy jegyezte meg. Viszont akkor is ugyanolyan csúnyán nézett, mint most, nem miatta, hanem a közlendője miatt. – Biztosan Fang Fej segített létrehozni a kapcsolatot – jelentette ki, miután végiggondolta. – Még nem tudom, hogy ez mit jelent. De az ő zárkájában vagyunk.

Ta Su azt felelte neki: – Természetesen meghajlok a tapasztaltsága előtt, de egyelőre szerintem biztonságban vagyunk.

A lány megrázta a fejét, és a pillantásával mintha hallgatásra utasította volna Fredet. – Nem tud eleget ahhoz, hogy ezt mondhassa – közölte Ta Suval sötéten. – Ez valószínűleg csak az elit egyik frakciójának tárolótartálya. És ők biztos örülnek, hogy itt vagyunk, ahonnan bármikor begyűjthetnek minket.

Ta Su arcára aggodalom ült ki. – Ismét meghajlok a tapasztalatai előtt. És barátom, Peng Ling valóban azt akarta, hogy itt legyen, ahol nem eshet bántódása, ezt mondta. De szerintem Fang Fej a sajátjának tekinti ezt a helyet, és úgy is őrzi.

– Hogyhogy nem találkoztunk még vele? Hol van?

– A baracksziromfolyó forrásánál – felelte Ta Su, és mosolyogva a lávaalagútra mutatott. Fred látta rajta, hogy Csi sem tudta elrontani a környezetben lelt örömét, amit nyilvánvalóan a művészi tájépítészet remekének tekintett, kőbe írt versnek.

– Menjünk, és keressük meg!

*

Egy kis vendégházban kaptak szobákat a vízi pavilon felett; utána egy apró kocsi elindult velük a lávacső bal falát alkotó hegyek lábánál kanyargó, aszfaltos úton. További kocsik is ott zümmögtek körülöttük építészeti alapanyagokkal, ládákkal és emberekkel megrakva. Az ösvény beszaladt egy nyárfasor mögé, és pár száz méterenként parkolók mellett haladtak el, ahol szintén ilyen kis kocsik álltak. A lávacső alja legnagyobbrészt parkosítva volt kis falvakkal, és mindenütt zöldellt a fáktól; szinte laposnak tűnt, de a kis oldalösvény enyhén emelkedett alattuk. Folyásiránnyal szemben haladtak. Azután, hogy annyi időt töltöttek zárt térben, a lávaalagút hatalmasnak tűnt. Egy kilométer széles lehetett, és két-háromszáz méter magas. A mennyezete égkéken ragyogott, vagy olyanra festették, vagy úgy világították meg, mintha a Föld ege lenne, bár itt-ott reflektorok csoportjai pettyezték, mintha valaki apró darabokra aprította volna a napot, és egyenlően szétszórta volna a zodiákusban. A fehér felhőket vagy csak rávetítették a mennyezetre, vagy tényleg ott voltak, ezt nem lehetett megállapítani. A levegő hűvös volt, amikor megcsapta őket az enyhe szellő, és meleg, amikor a naplámpák közelébe kerültek. Világos volt, bár messze nem annyira, mint a Hold felszínén vagy akár a földön fényes nappal. Nagyjából annyira lehetett világos, mint egy felhős földi napon, de minden tisztán látszott.

Odaértek egy hosszú tóhoz, amelybe a folyó nádasokon keresztül érkezett és távozott. Ennek a tónak a füves partján néhányan léggyel halásztak, messzire bedobták a horgukat a vízbe. Mögöttük, azoknak a fáknak az árnyékában, amelyek Ta Su szerint ginszengek voltak, emberek ültek körökben; osztálytársaknak vagy vitacsoportoknak tűntek.

A tavon kis szögletes hajóházak lebegtek, és a lávaalagút falán itt függőleges redők és mély repedések futottak, amelyeken át felhőfoszlányok szálltak ki, mint a klasszikus kínai tájfestészetben.

Előttük egy hatszögletű pagoda tornyosult a fák lombja felett, kerámiacserepes tetővel. Egy raj vadlúd szállt el odafent, szárnytollaik nyikorogva pumpálták a levegőt.

– Jaj, ne már! – mondta Csi.

Az elektromos kocsi elszállította őket egy ösvényen a tóhoz. Egy széles sétány húzódott a part mentén, és a folyó bemeneti és kimeneti szakaszánál hidak íveltek át a nádas felett. A kimeneti torkolat mellett egy pavilont függesztettek a vízre. Nagy fűzfák zöldelltek a parton, ágaikat úgy lógatták a vízbe, mintha a hajukat mosnák. A tó hullámai változatos jádezöld és fenyőzöld színekben játszottak, meg az ég kékjében.

– Ne már! – kiáltott fel Csi. – Mi lesz a következő, egy sárkány?

Ebben a szent pillanatban egy sárkányorrú hajó siklott ki a túlparti csónakházból, és indult feléjük.

– Elegem van! – kiabálta Csi. Ta Sura meredt. – Hol találkozunk azzal a fickóval?

– Itt – felelte az idős férfi. – Azt mondták nekem, hogy nemsokára csatlakozik hozzánk. De előtte szeretnék kimenni az egyik vízibiciklivel a tóra.

– Szolgálja ki magát.

– Azt teszem! – Ta Su széles vigyorral, óvatosan odasétált egy kis kikötőhöz, ahol vízibiciklik sorakoztak. Csi leült a pavilon korlátja mellett egy székbe, és Fred is csatlakozott hozzá. Úgy tűnt neki, hogy ez, ha nem is menedék, de messze jobb hely, mint sok másik lehetne. Ráadásul még mindig együtt voltak. És ennek örült.

*

Amikor a sárkányhajó megérintette a pavilon szélét, egy öregember lépett le róla – alacsony és vékony, idős, de egyenes tartású, kecses a holdi gravitációban. Odasétált Csihez és Fredhez, és rájuk nézett. Egy kis biccentés és egy kérdő intés kíséretében helyet foglalt mellettük.

Mondott valamit kínaiul, majd Fredre nézett, és hozzátett még valamit. Csi válaszolt, mire bólintott és felállt, odament Fredhez, és odanyújtott neki egy fekete szemüveget, amelyet az inge zsebéből vett elő. Fred megértette, hogy fel kell vennie.

Az eszköz egy tolmácsszemüveg volt. Az öregember beszélni kezdett, mire a lencsék alján futni kezdett a fordítás, miszerint Szép nap ez a víz lenni. Fred zavarónak találta a feliratot, de mivel így legalább megértette, miről beszélgetnek körülötte, úgy gondolta, megéri.

– Köszönöm! – mondta.

– Fang Fej – válaszolta az öreg.

– Fred Fredericks – mutatkozott be Fred is. Egyforma mozdulattal bólintottak, talán annak felismeréseképpen, hogy a monogramjuk egyaránt FF.

Csi szólalt meg kínaiul. Fred szemüvegén megjelent a vörös felirat: Félek víz lenni.

Fred rájött, hogy a gépi fordítás nem tökéletes, de ez mindig így van. Kénytelen volt képességei szerint értelmezni, amit olvasott.

Fang Fej azt válaszolta a jelek szerint, hogy A víz élet.

Csi vállat vont. Miért van itt? Mit csinál te?

Fiatalon három nélkül voltam.

Szanvu. Fred már hallotta ezt a szót, és emlékezett arra, amikor Csi elmagyarázta neki a kis lakásban: azokat az embereket jelenti, akiknek nincs lakhatási engedélyük, állásuk és még valamijük. Talán családjuk. Vagy autójuk. Vagy pénzük. Úgy tűnt, mintha a három nem lenne elég nagy szám.

Fang Fej állítólag azt mondta: Nem vas rizsestál teszi Kínát nehéz hellyé. Kína nehéz hely. Én nem felejtem el.

Csi azt felelte: Úgy, hogy épít egy saját Kínát?

Igen. Régen ilyen volt. Megint ilyen lesz.

Csi arcán látszott, hogy nem hisz neki. Meddig maradunk itt? – kérdezte.

Annyi idő maradtok, amennyit akartok. Elmentek, amikor akartok.

Csi ezt sem hitte el. Mit akarsz? – kérdezte.

Békét akarok. Boldog Kínát akarok.

És a milliárd?

Én voltam milliárd. Én vagyok milliárd. Én mindig milliárd leszek.

A lány megrázta a fejét. Még egy dolog, amit nem hitt el.

Az öregember láthatóan jól szórakozott rajta. Ez biztos idegesítette a lányt, de az öreg ezt anélkül is tudta, hogy Fred szóba hozta volna. Fred úgy érezte, szívesen idegesíti.

A vendéglátójuk ezután Fredre nézett egy tigris pillantásával, amely higgadtan felmér egy kisebb állatot, talán egy őzet vagy egy nyulat. Kérdezett valamit.

Értesz minket? Tolmácsszemüveg segít?

– Igen – válaszolta Fred. – Sokat segít, köszönöm.

Fang Fej tovább méregette.

– Talán tudok angolul beszélni – jelentette ki enyhe brit akcentussal, kicsit olyannal, mint Csié. – Talán emlékszem egy kicsire.

– Nem akarok a terhére lenni – pillantott Fred Csire, hogy a lány mit szól a dologhoz. – A szemüveg ad némi fogalmat arról, hogy mit mond, és együtt biztos szívesebben beszélnek a saját nyelvükön.

– Némi fogalmat – visszhangozta Fang Fej angolul, majd kínaiul is elismételte, hogy szoucsuji, amit Fred szemüvege rossz ötletnek fordított.

Ez a férfi nem fontos, mondta Csi Fred szemüvege szerint. Az a fontos, hogy te miért csinálod ezt.

Mit?

Építed ezt a kínai álmot. Itt tartasz minket.

Szeretem Kínát. És úgy hallottam, bajban vagy. Elraboltak téged. Külföldi férfival utazol, akit megvádolnak elöljáró megölés. Igen? Nagy bajnak tűnt. Rémálom. Sok ellenséged van. Csan hercegnő leánygyermek bajban. Még terhes. Ki a tiszteletlen apa?

Senki.

Senki? Meglepő. Általában nem így történik. Biztos Kína az apa.

Nem.

Amikor ez a rövid párbeszéd végigszaladt a szemüveg alján, Frednek elállt a lélegzete. Oda kellett figyelnie, hogy levegőt vegyen, miközben kettejük párbaját szemlélte. Figyelnie kellett az arcukat, hogy mindent megértsen. Csi arca rezzenéstelennek tűnt, de megszokott élénk pírja elárulta az érzelmeit. Mindkettejüknek baziliszkusznézése volt, meglehetősen lenyűgöző. Tigris a tigrissel szemben. Fred a légzésére koncentrált.

Mit akarsz? – kérdezte Csi.

Békét akarok.

Nem érdekel békéd. Én igazságot akarok.

Neked és a barátod?

A milliárdnak.

Ha a milliárdnak legyen igazság, az egész világnak legyen kell igazság.

Igen.

Az öregember vállat vont. Régi álom, mondta. Kínai álom. Igazságos világ.

Lehetséges.

Együtt kell csinálni nekünk. Elhozni a világba.

Csi azt felelte: Csatlakozhatsz hozzám, ha akarsz.

Fang Fej majdnem elmosolyodott. Fred úgy látta, a szeme mosolyog.

Örömmel csatlakozom hozzád, felelte.

Csi rámeredt. Ő is észrevette azt a majdnem mosolyt, amit Fred, Fang Fej tigrisszemének csillogását, ami talán nem tetszett neki.

Utána faggatni kezdte a férfit olyan emberekről, akiket Fred nem ismert. És Peng, és Teng és így tovább. Fred szemüvege néha mintha a neveket is angolra fordította volna, mert azt hitte, hogy szavak. Mivel ő egyrészt nem ismerte ezeket az illetőket, másrészt olyan szófordulatokkal szembesült, mint a lótuszvirág, a háborús győzelem és a nemzetépítés, nem egészen tudta követni, mit mondanak azok ketten. Gyorsan beszéltek, asszó-riposzt-asszó-riposzt, amitől a szemüveg mintha algoritmusos beszédzavart kapott volna, és a felirat a homonimák és félrehallások félig lefordított zagyvalékává vált: Kommunizmus megmentése ludak délre repülnek.

Nem. Vörös szív labirintus futó.

Minden évben lesz hal.

Fekete szőrös alga.

Mi lesz az elliptikus, mi lesz a nemzetépítés, mi lesz a dicsőséges haza?

Csi itt az asztalra csapott, és Fred idegesen olvasni kezdett; a szöveg szerencsére tisztázott pár dolgot.

A párt a pártnak dolgozik! Nem Kínának! Csak a pártnak!

Így gondolod? – kérdezte Fang Fej. Fred látta, hogy őszintén kíváncsi. És az apád? Ő is ilyen?

Csi az apja említésére elfintorodott. Honnan tudjam, milyen? – kérdezte keserűen. Én csak a lánya vagyok.

A lányok tudják. Én lányaim ismer.

Ismer? Tudják, hogy itt vagy?

Igen, persze. Zaklatnak a tudásukkal. Csináld ezt, csináld azt.

De te azt csinálsz, amit akarsz.

A férfi megrázta a fejét. Azt tesz, amit ők akarnak.

Utána tényleg elmosolyodott, egy elég elborzasztó, arcrepesztő vigyorral. De őszintével. Lehet, hogy én olyan, mint a párt, ők olyan, mint Kína. Én segíteni próbálok nekik gondoskodni magukról. Ők kiabálnak velem, és megmondják, mit csináljak. Én próbálom tenni.

Kína nem így működik, felelte Csi. Vagy lehet, igazad van. Lányok kiabálnak az apával, az apák mégis pontosan azt tesz, amit akarnak. A párt is ilyen. Magának dolgozik.

Mindkettőt akarja. Magának dolgozik és Kínának dolgozik.

De amikor választania kell, magának dolgozik. Ha eljön az idő, amikor a párt megszüntetés Kínának a legjobb, a párt nem lép meg.

Az alkotmányunk azt mondja, a párttal kormányozzuk magunkat. Én a párt tagja vagyok, és te is.

Nem, én nem. Én csak lánya vagyok a pártnak. Én nem csatlakoztam.

Tényleg?

Tényleg.

Nem véletlen, hogy az apád haragszik rád. Miért nem csatlakoztál párt?

Utálom a párt. Én törvényeket akarok. Én ezt gondolom, amikor igazságot mondok. A törvény ereje.

Fang Fej bólintott. Ne állj addig fél lábon.

Mi?

A férfi angolul is megismételte: – Ne állj addig fél lábon! Nem így mondják? – pillantott Fredre. – Ha valami valószínűtlent kíván az ember?

– De – válaszolta Fred.

Csi azt felelte: – De, én fél lábon állok.

Fang Fej ismét bólintott. Egy újabb rettenetes mosolyt vetett rájuk. – Levágod az orrod, hogy bosszantsd az arcod? – kérdezte. – Ez is jó szólás. Szinte kínai, olyan jó.

– Az angolban rengeteg jó szólás van – tiltakozott Fred.

Fang Fej bólintott, de nem egyetértően. – Elképzelhető.

Miért segítesz nekünk? – követelt magyarázatot Csi.

Fang Fej rámeredt.

Segítesz nekünk? – kérdezte a lány. Nem segítesz nekünk. Ugye. Te párt vagy.

Nem, én segítek nektek. Ti bajban voltatok.

– Mennünk kell – szólt Csi Frednek.

Természetesen elmehettek, válaszolta neki Fang Fej.

– Hova? – kérdezte Fred.

Megint az a rút mosoly sütött az öregből, amelynek hatására Fred rájött, még ha szokás szerint későn is, hogy ki kellett volna maradnia ebből a beszélgetésből. – Sajnálom – válaszolta. – Oda megyek, ahova akarod. De most itt vagyunk.

– Maradj csendben – javasolta a lány.

– Oké – mondott ellent önmagának Fred. – Békén hagylak titeket. De nekem tetszik ez a hely.

Hogy elejét vegye annak, hogy még nagyobb bajba keveredjen, szinte elesett a saját lábában, miközben bizonytalanul végigment a pavilonon a tóra néző alacsony falhoz. Óvatosan leült a fal széles tetejére. A víz hullámai nekicsapódtak a betonnak, és látta, hogy a tó feneke is betonnak tűnik, a part mellett jádezöldre festve, beljebb kobaltkékre. De lehet, hogy csak a lávacső alját bányászták ki és festették be. Körbenézett a falról. Úgy érezte magát, mint egy Tang vagy Ming diorámában egy múzeumban. Valószínűleg a hongkongi Disneylandben is van egy ilyen rész, minden bizonnyal Mulan hercegnővel kiegészítve. Mosolyogva visszanézett Csire és Fangra, miközben erre gondolt. Ezt semmiképpen nem szabad megemlítenie Csi füle hallatára.

Odakint, a vízen fehér hattyúk kis seregét vezette egy fekete hattyú. Lehet, hogy Csi a népe fekete hattyúja. Vagy csak azt hiszi, hogy az. Fred nem tudta biztosan. Mindig nehezen tudta megállapítani, mit gondolhatnak mások; az idő nagy részében azt sem tudta, ő mit gondol. Ebben az esetben nem ismerte a nyelvet, a kultúrát és a politikai helyzetet sem. Görcsbe rándult a gyomra, amikor ráébredt, hogy ez csak az általános állapotának egy konkrét példája. Mit tud ő bármiről?

A pszeudofelhők árnyéka sötét köröket rajzolt a vízre. A túlsó parton egy majomhorda kunyerált alamizsnát a horgászoktól.

Egyszer csak Csi is lerogyott mellé, két kézzel szorongatva a hasát.

– El kell mennünk innen – mondta.

– Hova mennénk? – tiltakozott Fred. – Bajban vagyunk. Mindig elkapnak minket.

– Tudom. De Kína nagy. Ha nem mentünk volna ki a lammai lakásból, nem kaptak volna el.

– Ebben nem vagyok biztos. Nem azt mondtad, hogy az ajtónk előtt vártak minket? Talán akkor is elkaptak volna, ha nem megyünk el onnan. De elmentünk. Mi a bajod ezzel a hellyel?

– Nem bízom benne. Itt be vagyunk zárva, és vannak emberek odakint, akik tudják, hogy itt vagyunk. Ez olyan, mint egy börtön.

– Azt állította, elmehetünk, ha el akarunk.

– Én nem hiszek neki.

– Szerinted az apádnak dolgozik?

– Nem tudom. Azt viszont igen, hogy nem az én népemnek dolgozik. És a népemnek szüksége van rám.

– Senki sem nélkülözhetetlen – válaszolta Fred, bár ebben nem volt olyan biztos. – Miért nem maradsz itt legalább addig, amíg megszületik a kisbabád, hogy biztonságban tudhasd, és csak utána gondolkozol ezen?

Csi megrázta a fejét. – Azzal csak még egy túszt nyerne.

– Már így is nála vagyunk mindannyian. Nem lenne jó szökésben lenni, amikor eljön a vajúdás ideje. És közeledik a szülés, nem?

Csi mélyen bizalmatlan pillantást vetett rá. Nem örült annak, hogy Fred számon tartja a szülés időpontját. Mintha el tudná felejteni. Nem tudta, hogy a lány ostobának vagy csak feledékenynek tartja. De neki inkább Csi tűnt feledékenynek; mintha folyamatosan elfelejtette volna, hogy Fred milyen, és mindig újra meg újra ki kellett volna találnia, hogy miféle lény is ő.

Fred felsóhajtott, mire Csi megkérdezte: – Mi az?

– Semmi – válaszolta a férfi. – Nem vagyok igazán itt.

Erre Csi is felsóhajtott. – Fogd be! – mondta. – Most nincs szükségem a nyafogásodra.

Fred elhallgatott. A tó túloldalán a majmok óvatosan betoltak egy biciklit a vízbe.

*

Ta Su visszapedálozott a kis kikötőhöz, kiszállt, és bizonytalanul pattogva odasétált hozzájuk. A megszokott mosolya nélkül lépett Csi és Fred mellé, ami olyan furcsának hatott, hogy Fred ráébredt: soha nem látta még a mosolya nélkül. Biztosan történhetett valami.

És valóban:

– Sajnos itt kell hagynom magukat – mondta az idős férfi. – Üzenetet kaptam, hogy az anyám beteg, és amint lehet, meg kell látogatnom. Én vagyok az egyetlen megmaradt családtagja.

– Akkor muszáj elindulnia – felelte Csi.

Fred látta, hogy ő is ezt tenné, ha a beteg apjáról lenne szó. Mindaz, amit arról mondott, hogy az apja mit tett meg és mit nem politikusként, hirtelen lényegtelenné válna. Fred elgondolkozott a saját szülein: ő meglátogatná őket, ha megbetegednének? Persze. Ha megtehetné.

Ta Su így szólt: – Fang Fej továbbította nekem az üzenetet, és abban is segít, hogy gyorsan elindulhassak. Némi szerencsével még visszatérhetek ide. Ha nem, akkor máshol még biztosan találkozunk.

– Mi valószínűleg itt leszünk – felelte Csi sötéten. – Nem hinném, hogy Mr. Fang hagyna minket elmenni.

Ta Su megdöbbent a kijelentésén. – Miért gondolja így? Ezt ő mondta?

– Nem, ő azt állította, szabadon távozhatunk.

– Azt is mondta, hogy nincs hova mennünk – tette hozzá Fred.

– Mindig így szoktak fogalmazni – jegyezte meg Csi keserűen. – Azt mondják, itt vagy a legnagyobb biztonságban. Egész életemben ezt hallgattam.

– Ebben az esetben ez akár igaz is lehet – válaszolta Ta Su. – Most komoly csatározások folynak. Ez több a megszokott belső harcoknál.

– Ez sokkal több! – kiáltott fel Csi. – Ez a Kínáért folytatott harc!

Ta Su elgondolkozva végigmérte. – Lehetséges. De ha ez a helyzet, az csak még rosszabb magának. Maga egy hercegnőcske a vezetőváltás körül dúló harcokban. És ez veszélyes.

– Én több vagyok egy hercegnőcskénél – felelte a lány. – Én Szun Jat-szen vagyok. Mao vagyok a hosszú menetelésben.

Ta Su meglepetten rámeredt, majd azt mondta: – Az még rosszabb! Remélem, nem így van, a maga és Kína érdekében egyaránt. Nem hinném, hogy most kibírnánk egy polgárháborút. Túl sok más nehézségünk van.

– Pont a többi probléma kényszerít minket rá.

– Hát, akkor is… – dadogta Ta Su. Láthatóan tényleg megriasztotta a beszélgetésnek ez a fordulata. – De még ha így van is, talán ez a barlang a maga jünnani barlangja. Várakozzon itt türelmesen, ahogy Mao tette Jünnanban, amíg fel nem bukkan egy valódi lehetőség. Vagy legalább addig, amíg vissza nem térek. Már ha szeretné.

– Nem szeretném.

Ta Su vállat vont. – Muszáj hazamennem.

– Tudom.

A férfi csak méregette Csit egy darabig. Fred látta, hogy bontotta a vonalat, a gondolatai már máshol járnak. Végül annyit mondott: – Amikor visszatérhetek, eljövök, és megnézem, hogy itt vannak-e még.

Ezzel megfordult, és céltudatosan a fallal határolt út felé indult, azon igyekezve, hogy ne pattogjon túlzottan. Fred sietve követni próbálta, amitől felrepült a levegőbe; kénytelen volt hátralendíteni a karját és előre a lábát, hogy talpra essen nem sokkal Ta Su háta mögött. Az öregember meghallotta, és megfordult. Fredet ismét megdöbbentette a teljes mosolytalansága.

– Én vele maradok – közölte az idős férfival. – A kisbabája pár héten belül meg fog születni, és abban reménykedem, hogy addig itt marad. Úgy tűnik, talán sikerülni fog.

– Remélem. Tartsuk a kapcsolatot. Feng majd továbbítja az üzeneteket.

Egy autó várakozott a kis parkolóban, egy fügefaliget alatt. A volánja mögött ott ült a sofőrje.

– Sok szerencsét! – szólt utána Fred tehetetlenül. – Gondolni fogok magára.

– Köszönöm. – Ezzel Ta Su már el is tűnt.

MI 9.

hszüe liang

Éles szemek

– Figyelmeztetés – szólalt meg a Kis Szemgolyó hangja.

– Egy pillanat – felelte az elemző. Meggyőződött arról, hogy egyedül van, és a helyiség biztonságos. – Oké, Kis Szemgolyó. Mondjad!

– Arra utasítottál, hogy figyelmeztesselek, amikor a Peking körüli katonai alakulatok mozgása jelentősen megváltozik a mintázata vagy a létszám terén, és most ez történt.

– Mutasd meg őket térképen, kérlek!

– Kész.

Az elemző megvizsgálta a térképet. Úgy tűnt, mintha a nagyváros Hetedik körútját kinevezték volna valamiféle határvonalnak. Az a körút elég nagy, de persze nem akkora, mint az egész város, ami szinte egy tartomány méretű. Bár Csing Csin-csi szintén védve lesz a jelek szerint, és Hupej tartomány zöme is. Nem, valami közeledik. Vagy legalábbis valaki úgy gondolja, hogy valami közeledik. És ha ezt ő látja a Kis Szemgolyó segítségével, akkor kétségkívül a biztonsági apparátus más részei is tisztában vannak vele. Bármi is az.

– Add meg nekem az utazások számát, továbbá a megtagadott utazási engedélyekét és az útvonaltörlésekét is, kérlek! A letartóztatások számát országos szinten. Az összes változást ezen a téren. És ezeket is mutasd meg nekem egy térképen.

Egy másodperccel később: – Kész.

Az elemző áttanulmányozta a térképet, görgetett rajta, ráközelített. – Va saj – mondta nagyot nyelve. A letartóztatások száma 183%-kal megemelkedett az előző hónaphoz képest. – Valaki egy akkora megmozdulással készül megbirkózni, mint az újévi utazások. Abban idén háromszor annyian vettek részt, mint ahány muszlim elment haddzsra Mekkába.

– Kínában sok ember van – jegyezte meg a Kis Szemgolyó.

– Igen. Ügyesen vadászol az okokra. Most idézd fel azt a káoszt, ami a dinasztiaváltások közötti trónüresedéskor szokott bekövetkezni. Idézd fel a háborúzó államok korát, vagy a Fehér Lótusz-lázadást, vagy a hosszú zavargásokat a Csing vége és 1949 között.

– Felidézem a kulturális forradalmat is – felelte a Kis Szemgolyó.

– Igen, jó a hasonlítás – válaszolta az elemző elégedetten. Sok energiát fordított a Kis Szemgolyó programozásának javítgatására, és úgy tűnt, mintha a munkája gyümölcse kezdene beérni. Az MI válaszainak értelmessége változott, de egyre gyakrabban tűnt úgy, mintha többet végezne egyszerű kereséseknél és adatbázis-rendezgetéseknél; valami olyasmit, mint a következtetés, gondolattársítás, elemzés… – A kulturális forradalom nem volt olyan véres, mint a többi – magyarázta –, de abban hasonlított rájuk, hogy mi, kínaiak önmagunk ellen fordultunk. Senki nem tudta, mi a helyes és mi a helytelen, vagy hogy másnapra mi fog megváltozni ebből. Senki nem tudta, mit tehet, és mit nem.

– Ezt már említetted.

– Kína szerintem soha nem lett a régi azután. Elveszítettük a szocialista tartásunkat, és csak egy újabb erős hatalommá váltunk. Naggyá, de olyanná, mint a többi. És korábban a másságunk volt a lényeg. Most már csak egy nagy fogaskerék vagyunk egy gépezetben.

– Egyszer azt mondtad, hogy Tengnek nem volt más választása, mint csatlakozni a világhoz.

– Igen. Ő csak a legjobbat akarta kihozni abból, amit Mao és a Négyek Bandája hagytak rá.

– Az már régen volt.

– Igen. De úgy tűnik, most ismét nehéz idők jönnek. A tigrisek egymásnak ugrottak, és ez nem tetszik a népnek.

– Lehet, hogy a hatóságok leállítják az összes vonatot.

– Még ha megteszik is, az emberek gyalog is nekiindulhatnak. A milliárd gyalogtávolságban van Pekingtől, képesek rá.

– Azoknak az embereknek a száma, akik képesek erre, körülbelül háromszázmillió lenne annak függvényében, hogy hogyan definiáljuk a gyalogtávolságot.

– Hadd nyugtassalak meg afelől, hogy háromszázmillió egymilliárdnak fog tűnni! Egy ekkora tömeget nem lehet megállítani.

– És mit tehetnek a hatóságok egy ekkora megmozdulással szemben? Kíváncsi vagyok, mi fog történni.

– Én is, te kíváncsi kis MI. Okos vagy, hogy eszedbe jutott feltenni ezt a kérdést. Nem tudhatom, mit tehetnének. Ez rengeteg ember. És ha koreografálja őket valaki…! Ez jár a fejemben. Segítened kell ebben. Át kell változtatnunk ezt a megmozdulást menetelésből tánccá. Lázadásból fázisváltássá. Vérontásból énekléssé. Ezzel kell megpróbálkoznunk.

– Az embereknek tudniuk kell erről ahhoz, hogy változtassanak. A táncot egy résztvevők ismerte terv létezése különbözteti meg a lázadástól.

– Nagyon szépen megfogalmaztad, és jogos a meglátásod. Az ismerősünk, Csan Csi valószínűleg van olyan helyzetben, hogy el tudja terjeszteni ezt a tervet. Gyanítom, hogy neki ez a szerepe.

– Kapcsolatba léphetnél vele, és szólhatnál neki.

Az elemző bólintott, és az irodája sarkába sétált, ahol egy kupac Unicaster 3000-es állt. Megfogta azt, amelyiknek a párja Csan Csinél volt, a munkaállomásához vitte, bekapcsolta, elindított egy hívást, és elküldte a lánynak.

– Remélem, válaszol – mondta.

Eltelt pár perc. Többnek tűnt. Az elemző felsóhajtott, és egymilliomodjára kívánta, hogy bárcsak dohányozna. Kíváncsi volt, mit csinálhat Csan Csi, és tudja-e, hogy ő kicsoda. Hogy érdekli-e egyáltalán az a valaki, aki a Nagy Tűzfalban dolgozik. Ő az egész pályafutása alatt a kínai nemzetbiztonsági apparátus része volt; ő segített létrehozni. És most belülről próbálta megváltoztatni a rendszert, pont úgy, ahogy Csan Csi, csak máshonnan. A lány azt hitte, hogy ő kívülről dolgozik, de hercegnőcskeként mindkét oldalon jelen volt. Ebben a tekintetben nagyon hasonlítottak egymásra. Belül és kívül; ez a határ menti pozíció néha erős, de mindig zavaró. A sinológia sinocizmushoz vezet, ahogy a külpolitikai elemzők tartják. És az országban bizonyos értelemben tarthatatlanná kezdett válni a helyzet. A globális környezeti katasztrófát, beleértve a vizek hiányát a föld mélyén, a bevándorlók kihasználását, a reprezentációs krízist meg kell oldani, különben a kínaiak a Párt ellen fordulnak, és ismét kitör a dinasztiaváltás káosza. Elképzelhető lenne, hogy most, az információ korszakában, a globalizáció korszakában egy újabb dinasztia kerül hatalomra nemcsak Kínában, hanem mindenhol a világon, méghozzá vérontás nélkül? Éppen ezt próbálták kideríteni.

Majd amikor az elemző már levonta a következtetést, hogy Csan Csi nem fog válaszolni, karakterek jelentek meg a kis képernyőn.

Mit akarsz?

A férfi mély levegőt vett. Hogyan fogalmazza meg?

Egyértelmű jeleit látjuk annak, hogy a nemzetbiztonsági apparátus és a hadsereg megelőző lépéseket tesz a mozgalmad megsemmisítésére. A letartóztatások több mint tízszeresükre nőttek, és a legtöbb közlekedési módot erősen lekorlátozták.

Miért pont most?

Nem tudom. Biztos voltak jelek.

Ügyelt arra, nehogy tanácsokat adjon. Nem tudta biztosan, mit javasolhatna, és ha bármit is ajánlott volna, azzal nagy valószínűséggel elriasztja a lányt, aki csak olyan tanácsokat hajlandó meghallgatni, amelyek a saját korábbi gondolatait segítenek rendezni. A folyón nem lehet erőszakot tenni.

Biztos vagy ebben? – kérdezte Csi.

Meglehetősen. Még most is zajlanak letartóztatások. Az utazást is korlátozzák.

Oké, kösz. Később folytatjuk.

Ezzel Csi kilépett.

Az elemző hátradőlt a székében, és megeresztett egy nagy sóhajt. Újra átolvasta a beszélgetésüket, újra felsóhajtott. Bárcsak elszívhatna egy cigarettát! Nem tudhatja, mi lesz ennek a következménye. A lánynak is megvannak a forrásai, neki is. Ő csak annyit tehet, amennyit a saját helyzetéből képes. A front kiszélesedett, a szövetségeseknek segíteniük kell egymást…

Ekkor elment az áram, és az elemző sötétségben találta magát. Morgott valamit, bekapcsolta a csuklókijelzője lámpáját, és körülnézett a szobában, amely hirtelen sokkal kisebbnek kezdett tűnni. Egy kis barlangnak egy hegy alatt. Egy sötét menedéknek egy sötét időszakban.

Ekkor zajok szűrődtek be odakintről, felpattant az ajtó, éles fénycsóvák vakították el az elemző szemét és darabolták a szobát fekete-fehér szilánkokra. Hirtelen megragadták a férfi karját, és felemelték a levegőbe.

– Le van tartóztatva! – harsogta egy hang.

TIZENHARMADIK FEJEZET

pej aj

Szomorúság

Visszatérés a Földre: út a bardóba. Súlytalanság és bezártság, szomorúság és unalom. Ta Su bánata olyan mély volt, mint a csillagos űr az ablakok mögött. Nem tudta rávenni magát az olvasásra, sem arra, hogy filmeket nézzen, sem arra, hogy a felhőközönségével beszélgessen. Még gondolkozni sem tudott. A felszállósín megszokott prése után csak arra volt képes, hogy az ágytól a székig, onnan az ágyig ússzon a levegőben, miközben a pekingi kórházi híreket olvasgatta, amelyek mindegyike alig pár karakter hosszúra nyúlt. Súlyos agyvérzés. Beteg; haldoklik. Jöjjön olyan gyorsan, ahogyan csak tud.

A gondolatai elkalandoztak, lázasan száguldoztak vagy elillantak. Az idő telt.

Eszébe jutott barátja, Csou Pao, amint türelmesen nézi, ahogy a Föld felkel, utána ott lebeg forogva, mint valami óra, majd lebukik a Hold fehér hegyei mögé. Egy barát, távol az otthonától. Egy ember, aki bátor lélekkel nézett szembe a balszerencsével. Aki szembenéz vele, az túléli. Az kiélvezheti a földkeltét, és verseket írhat.

Odalebegett egy ablakhoz, és visszanézett a Holdra, amely már majdnem teli volt, és majdnem olyan kicsinek tűnt, mint amikor felkel a Föld keleti hegyei mögött. Olyan fehér, olyan halott. Ta Su Csou Paóra gondolva írásjegyeket ütött be a csuklóján. Utána Fredre gondolva angolra fordította a verset, a barátság egyfajta gyakorlataként: A Hold halál meg fog ölni

Csontos por csontos sziklán

Se fák, se levegő se felhők, se lények Semmi nem eleven még a talaj sem

Éles és steril hideg és fényes

Nézz rá és reszkess

Azt hiszed, te földi lény vagy

Azt hiszed, te eleven vagy

És most éppen talán az vagy

De a Hold ráébreszt arra

Hogy eljön majd egy másik nap

A kínai verzió jobban tetszett neki, és elmentette, hogy majd elküldje Csounak: Hold halál meghalsz itt

Csont por csont szikla

Nem fa nem levegő nem felhő nem lények Semmi él sem föld

Kemény tiszta hideg fényes

nézd reszkess

Gondolod te vagy ember a Földről

Gondolod te vagy élő

Most talán

Hold tanít

Másik nap jön

*

Az űrhajó olyan hevesen vibrált a légkörben, mint egy hullócsillag, amire annyira hasonlított, majd tüzes zuhanása végén felpattintotta az ejtőernyőjét, és a Bajannúr űrkikötő széles, kopár síkságára pottyant Ta Suval és a többi utasával együtt. Ott egy embernél is magasabb abroncsú hatalmas jármű ment ki értük, amelybe besegítették őket. Ta Su ismét úgy érezte, hogy nyomorékká teszi a földi gravitáció kegyetlen nyomása. A jármű odazötyögött a terminálhoz. Ott Ta Su hagyta, hogy ráadjanak egy testpáncélt, amelytől öregnek érezte és szégyellte magát, noha utastársai legnagyobb része szintén felvett egyet. A beöltözést követően Pekingbe vonatozott a Hyperlooppal, ami valamivel drágább, viszont kicsit gyorsabb volt, mintha repült volna. Szinte mindnyájan külső vázba burkolva indultak el, kivörösödött szemekkel és mogorván. Vissza a Földre.

*

Az állomások közti átszállásnál arra koncentrált, hogy beletanuljon a páncéljába, és ne essen hasra, majd hálásan ült le minden újabb vagonban. A pekingi csoszogás, mintha az egész város úton lenne. Amikor a metrókocsik a föld fölé emelkedtek, minden kíváncsiság nélkül meredt ki az ablakon. Dugó volt, mint mindig. Az ég még mindig kék volt, még mindig meglepő. Az utánfutós biciklik még mindig ott totyogtak a járművek eszelős kavalkádjának a közepén. Elképesztő ez a fajta vakmerő óvatlanság. Kétségkívül egész életek telnek le ilyen veszedelmek közepette. Ez olyan, mint amikor egy matróz tengerre száll. Igen, veszélyes, de nem feltétlenül végzetes. Egyfajta életmód. Hirtelen ráébredt, hogy mindnyájan olyanok, mint azok a biciklisták, mindig. És egy szép napon valamennyiüket el fogják ütni.

Végül óvatosan besétált az anyja lakhelye környékén lévő kórházba. Két és fél nap telt el azóta, hogy meghallotta a hírt. Regisztrálták a recepción, és felvezették az anyja szobájába. Útközben mesélték el neki, hogy az otthonában találtak rá, ahogy ájultan feküdt a padlón. Egy komolyabb agyvérzést kaphatott. Azóta egyszer sem tért magához teljesen. Ez alig pár órával azelőtt történt, hogy értesült volna róla. Ami azt jelenti, hogy azóta három nap telt el.

Az anyja monitorokra volt kötve, és csövek lógtak ki az orrából. Egy ápolónő azt mondta neki: – Megérkezett a fia.

Ta Su anyja résnyire kinyitotta az egyik szemét, a jobbat; a bal oldala lebénult, magyarázta az ápolónő. Ta Su leült egy székre a jobb oldalán. A monitorok villogtak, a gépek zúgtak, az ápolónők jöttek és mentek.

A beteg valamikor visszanyerte az eszméletét. Kérdően nézett Ta Sura, mintha mindenben bizonytalan lenne. A fia azt látta a tekintetében, hogy nem tudja, ki ő, de azt sem, hogy ő maga kicsoda, és hol vannak.

– Tösu csangho – erőltette ki magából az anyja. Különleges alkalom. Majd ismét alámerült.

Ta Su egy idő után elaludt a székében. Az éjszaka közepén egyszerre ébresztette fel őket valami kórházi zaj. Az anyja ezúttal ránézett, és azt suttogta: – Miért vagy itt?

– Beteg vagy – magyarázta Ta Su. – Olyan gyorsan idejöttem, ahogy csak tudtam.

Az anyja ismét elaludt.

Ta Su székben ülve, a testpáncélban, a súlyos gravitációban, ugyanakkor egyfajta szellemi vákuumban nem tudott elég kényelmesen elhelyezkedni ahhoz, hogy ismét elaludjon. Végül sikerült egymással szembeállítania két széket, és végigfeküdt rajtuk, fejét az egyikre, lábfejét a másikra téve, miután megnyomott egy gombot a testpáncélján, amely kimerevítette a ruhadarabot, mintegy függőhidat alakítva ki belőle a székek között. Ez elég jól bevált.

Amikor ismét felébredt, egy ápolónő szorította meg gyengéden a karját.

– Nagyon sajnálom – mondta. – Az anyja pár perccel ezelőtt meghalt. Kint voltunk a folyosón, a nővérfülkében.

Ta Su megnyomta a gombot, ami ellazította a testpáncélt, hogy mozogni tudjon benne, és az anyja mellé állt, aki úgy nézett ki a kórházi ágyon, mint amikor csak aludt, vagy mint ahogy mindig is az elmúlt évtizedben. Talán valamivel higgadtabbnak és sápadtabbnak tűnt. Ta Su megcsókolta a homlokát, felegyenesedett, és kiment a szobából.

*

Miután elvégezte a szükséges teendőket a kórházban, gyalog tette meg azt a tíz-tizenkét saroknyi utat az anyja lakásához. Nem volt hova mennie; a szállásán valaki mást tettek a szobájába, mialatt távol járt.

Az anyjánál minden pont olyannak látszott, mint az utolsó látogatásaikor. Az asszony több mint húsz évet élt le ebben a zsúfolt kis kétszobásban, amely most megürült, bár a bútorai és a holmijai még mindig úgy vibráltak körülötte némán, mintha helyette beszélnének. Úgy tűnt, mintha az anyja csak a mosdóba ment volna ki, és bármikor bekiabálhatna neki. Ta Su? Tisztán hallotta, ahogy ki szokta ejteni a nevét, a hangszínét, az emelkedő hanglejtést, a kérdőjelet, amelyet mindig odatett a neve mögé, amikor kimondta. Ta Su?

Majd hirtelen úgy érezte, mintha tényleg meghallotta volna, hangosan a levegőben. Megborzongott a testpáncéljában. A szoba igazából néma maradt. Ta Su belegondolt abba, hogy milyen lenne, ha tényleg meghallaná az anyja hívását a szomszéd szobából, milyen érzés lenne egy kísértettel találkozni; hirtelen félni kezdett ott egyedül. Utána a félelemnek ez a hulláma elmúlt, és tudta, hogy tényleg egyedül van, hogy nincs mitől tartania. Csak a szomorúság maradt.

Ki kell majd ürítenie a lakást. Meg kell szabadulnia a bútoroktól, a ruháktól, a konyhai eszközöktől. El kell ajándékoznia vagy ki kell dobnia őket. Az anyja mindig túl sok lomot őrizgetett. De mindig vannak olyan emberek, akiknek szükségük van ilyesmire. Ezek a tárgyak tovább élnek majd mások életében. Tovább szoktak élni, mint az emberek.

Utána nyávogást hallott a lábánál, és felnyögött. Ez a macska is az övé? Vagy egy kóbor állat a környékről, akit maradékokkal etetett? Ezt ki kell derítenie.

Leült az anyja ágyára. A macska a lábához dörgölőzött. Felállt, és kitett neki egy kis macskaeledelt egy tálkába, amit az állat éhesen fel is falt, a ropogtatása zaja betöltötte a lakást. Ta Su lenézett rá. Kimerült volt, és aludni szeretett volna, de nem szívesen feküdt volna az anyja ágyába. Végighevert rajta ruhástul, és addig szunyókált, amíg fázni nem kezdett. Akkor felkelt, kiment a fürdőszobába, és mosakodni kezdett. Először magát tette tisztába, utána a lakást. Pakolászás közben eszébe jutott egy régi vers, amely mindig is mély benyomást tett rá, először is a címe miatt: „Az eső elállt, és a szellő meg a napfény csodálatosak, miközben kisétálok a kapun”. Lu Jü írta a Szung-dinasztia korában: A három éve beteg öreg Csang végül meghalt; Nagypapa egy este odament, ahol nem hall minket.

Én egyedül ezzel a testtel, ami erős, mint a vas A kapura támaszkodom, és a zöld esti hegyeket nézem.

Miközben áttúrta az anyja íróasztalát és éjjeliszekrényét, kiderült, hogy az idős asszony kis füzetekbe írogatott. Egyik sem volt feldátumozva, Ta Su nem tudhatta, hogy mit mikor írt. Némelyiken napi versek álltak, mint azok a rövid buddhista izék, amiket az özvegyek szoktak írni öregkorukban évszázadok óta. A legtöbb listákkal és rövid, személyes jegyzetekkel volt tele. Időnként, egy-három hónapig a napjait is összefoglalta röviden, majd a jelek szerint beleunt, és feladta a dolgot. Az egyik ilyen naplósorozat hosszabbra nyúlt a többinél, és a tartalmukból Ta Su látta, hogy közvetlenül azután kezdődtek, hogy az apja meghalt. Az egyik sor úgy beleszúrt a szívébe, mint egy tövis: Egyedül a házban. Meg kell szoknom.

Ta Su a göcsörtös kézírásra meredt. Látta, milyen lehetett az az időszak, és leült a legközelebbi székbe. Elöntötte a bánat hulláma, amelyet valamivel később a megkönnyebbülésé követett, amikor rájött, hogy az anyja végre megszabadult attól a rettenetes tehertől, hogy boldognak kell maradnia, miután az apja meghalt. Húszévnyi eltökélt, hajthatatlan erőfeszítés.

Ott ült a székben, és azon gondolkozott, milyennek is bizonyult egy emberi élet. A régi szép időkben azt mondták, hogy a nők fázisokon esnek át – persze, a férfiak is, de a nőknél különösen megkomponáltak az időszakok: tejfogak, feltűzött haj, házasság, gyermekek, rizs és só, özvegység. Ezeknek a fázisoknak a legnagyobb része annyira közösségi volt, olyan zsúfolt, minden pillanatát betöltötték az emberek, a munka és a beszélgetés; majd a végén az ember hirtelen egyedül maradt egy szobában, mint egy rab, akit magánzárkára ítéltek. Pusztán csak az idő múlása miatt, a dolgok hétköznapi rendje miatt. Ez furcsának tűnt. Gyakrabban haza kellett volna járnia.

*

Peking régi külvárosai már rég eltűntek, maga alá temette őket a nagyváros könyörtelen terjedése minden irányba. Keleten a Csing Csin-csi végtelen felhőkarcolói vették át a szeméthegy helyét, ahova Ta Su a régi szép időkben mindenféle holmikat vitt az általa kedvelt kacatárusoknak, akik a hulladékban és a hulladékból éltek. Azok az emberek kidobott lomokból építették fel a kunyhóikat, majd, amikor a szeméthegyek elköltöztek, velük együtt költöztek, és az új helyen mindent újraépítettek. A Csing Csin-csi immár az összes foltot betöltötte, egy Luxembourgnál vagy New Englandnél is nagyobb szupervárossá nőtt. Ez is egy korai megjelenése volt annak az urbanizációnak, amely egész Kínát, az egész világot bebetonozással fenyegette.

Az olyan holmikat, mint az anyukájáé, most már a Fuhszing Hulladéktelepre kellett vinni, ahol egy nagy udvarban változatos szelektív konténerek és tömörítőeszközök sorakoztak. Úgyhogy azután, hogy kategóriákra osztotta az anyja holmiját, Ta Su így tett.

Maga a szortírozás nehéznek bizonyult. Először jöttek azok a dolgok, amelyeket még fel tudnak használni az anyja szomszédai és barátai. Valaki önként felajánlotta, hogy magához veszi a macskát, ami megkönnyebbülést jelentett. De még így is rengeteg holmitól kellett megszabadulni, sokkal kevesebbet pedig el kellett adnia, nem mintha lett volna kedve eladni bármit. A szomszédok átmentek, és elvitték az összes bútort, bármilyen ütött-kopottak voltak is, meg a ruhák nagy részét is. A barátnők egy csoportja átment, és berakták az anyja fehérneműit eldobható papírdobozokba, hogy ne neki kelljen. Ez történik, ha az embernek nincsenek lányai. Azt a kevés megmaradt ruhát egy helyi jótékonysági boltnak adományozta. Ugyanezt tette a konyhai eszközökkel is, bár az anyja mindent megőrzött, amit valaha is megvett, legalábbis így tűnt, és a szekrények tele voltak törött edényeket, vokokat, lábasokat és serpenyőket, poharakat és miegyebeket tartalmazó dobozokkal. Ezek között veszélyes volt turkálni, Ta Su mégis gondosan kivett mindent, aminek bármekkora értéket tulajdonított, és végül csak pár doboznyi használhatatlan holmi maradt. Az a sok lom, hulladék; az anyja még a szemetet is megőrizte.

Amikor minden bekerült a megfelelő kategóriába, Ta Su bérelt egy biciklit és egy utánfutót egy helyi kölcsönzőtől, és a hulladékosdobozokat felkötözte az utánfutóra. Miután végzett, délnek indult a zsúfolt utcákon, a Fuhszing út felé.

Ezt a lassú pedálozást vállán a gyásza súlyával olyannak találta, mintha vezeklés vagy temetési menet lenne. Amikor rátört a szomorúság, Ta Su mindig olyannak érezte, mint egy kiürülést, egy eltávozást. Időnként belehasított a bánat, de leginkább csak valahol máshol járt, és nem érzett semmit; ez az üresség volt a szomorúsága. Mindig arra késztette, hogy érezni akarjon valamit, bármit, mert bármi kevésbé lenne szomorú, mint ez az üresség. Úgyhogy az ilyen pillanatokban néha megkínozta magát, nehéz feladatokra vállalkozott, mint például ez a biciklizés is Peking eszelős forgalmában, ahol az életét kockáztatta minden egyes kanyarodásnál. Nyilvánvalóan őrültség lett volna a dolog, ha nem csinálták volna olyan sokan. A mellékutakon még mindig sűrű volt a forgalom, és mindenhol nyüzsögtek a kisteherautók és személygépkocsik. A dugóban álló kocsik között gyakran gyorsabban lehetett haladni kerékpárral. Immár csupa elektromos jármű közlekedett az utakon, ami jót tett a levegőnek, de rosszat a biztonságnak; ezeknek szinte semmi hangjuk nem volt, csak egy kis éneklő zümmögés, amit a törvény értelmében beléjük kellett építeni, egy olyan zümmögés, amely nem dopplerezte annyira tisztán a közeledést és a távolodást, mint a régi jó benzinmotorok. Vagyis ezek az utak nagyon veszélyesek voltak. De Ta Su pont erre vágyott, ez tökéletesen megfelelt a hangulatának. Veszély, nehézség, agyafúrtság, frusztráció. Végigkígyózni a dugókon, miközben el kell kerülnie, hogy a nagy furgonok eltapossák, mint egy bogarat. Ó, anyám! Tényleg gyakrabban haza kellett volna járnia. Ő egész életében vándorolt, alig tévedt haza; az apját ez nem zavarta, úgyhogy őt sem. De az anyját zavarta, és ő most itt pedálozik a szánalmas, régi kacatjaival a szemétdomb felé. Szomorú, szomorú, szomorú. Lehet, hogy ezúttal ezt érzi.

Utána három-négy közeli helyzet adódott, mikor a nagy teherautók légféke felsivított, a sofőrjük pedig néha trágárságokat kiabált neki, ami felzaklatta és félelmet keltett benne. Ez a világ nagyon nehéznek bizonyult, és ő nem akart ténylegesen meghalni a vezeklése közben. Annak az anyja sem örült volna.

Mire a hulladékudvarhoz ért, úgy érezte, okosabb lett volna fizetnie valakinek, hogy elszállítsa ezt a rakományt. És még inkább így érezte azután, hogy betolta a biciklit a Fuhszing-telepre, és kiderült, hogy egyik lomkereskedőt sem ismeri a régi szép időkből. Portalan udvart hol lehet találni? Eszébe jutott Fang Fej kínai álma odafent a Holdon; idelent pedig a kínai valóság terült el körülötte. Ami persze nem volt igazságos gondolat. A Tang-korszakban is biztosan akadtak szemétkupacok, rozzant kunyhók és vágóhidak. De ez hatalmasnak tűnt, és büdösnek. Halálszagot árasztott.

A hulladékudvar bejárata mellett volt egy kis állomás, ahol az ember betehette a szemetét egy konténernyi tömörítőbe, hogy csökkentse a méretét, így a hulladékelhelyezésért felszámolt díjat is. Ta Su a tömörítő előtt állította meg a biciklijét. A fémperem felett elkezdte bedobálni a konyhai cuccokat a megsemmisülés állkapcsába, módszeresen, ahogy minden mást is csinált. Miközben az utolsó dobozt ürítette ki, meghallotta, hogy a tömörítőből a Csien tien si ni tö seng zsi, vagyis a „Ma van a szülinapod” dallama szól. Ez annyira megdöbbentette, hogy először felfogni sem tudta, teljesen összezavarodott; majd ráébredt, hogy egy zenedoboz adja ezt a hangot, hogy valószínűleg egy zenedoboz is bekerült a tömörítőbe – de nem, mégsem zenedoboz… a régi tortaállványuk muzsikált. Volt egy forgó, műanyag tortaállványuk, az anyja mindig azon helyezte el a születésnapjukra készített tortákat. A torták ott forogtak az állványon, miközben a zene szólt, és utána felvágták, majd megették.

Ta Su leült a földre a biciklije mellett. Ismét az anyja hangját hallotta, olyan tisztán, mintha ott állna mellette. Ta Su? Eszébe jutott egy könyv, amelyet sokáig megtartott, és ami állami kiadásban jelent meg: a Történetek arról, hogy nem félünk a szellemektől,egy nagyon vékony kötet, amelynek a vékonysága nagy örömet okozott neki. Valóban nem íródott túl sok történet ebben a figyelemre méltó témában. Az állami hivatalnokok valószínűleg évszázadokig keresgélhettek, mire összeszedték ezt a karcsú gyűjteményüket, amelyek legnagyobb része egy ősrégi könyvből, az Amiről Konfuciusz nem beszéltből származott. A legtöbb szellemek legyőzéséről szólt, vagy arról, hogy kiderült, hogy nem is szellemek, vagy kinevették őket, vagy, ami még jobb, megnevettették őket.

Felmerült benne, hogy bemászik a tömörítőbe, és visszaszerzi a cincogó hangú tortaállványt, de az anyukája nem nevetett volna ezen, és attól is tartott, hogy mindeközben valahogy beindítaná a tömörítőt, vagy az önmagától beindulna valami kísértetszerű, rosszindulatú elektromosságtól. Úgyhogy nem vállalkozott rá, és csak hallgatta a zenét, ami apró csengettyűket szólaltatott meg a fejében. Ez a zene az egyre lassuló tempójával és egyre mélyebb hangja miatt furcsán hatékony gyászindulónak bizonyult. Az egész világ, amit az anyja hozott létre, eltávozott. Mindig eleven, alig észrevehető melankóliával, mint ez a dallam: ez volt az anyja. Az utolsó, habozó bádoghangok is elhallgattak. Végül leáldozott a rugónak, és az eszköz elnémult.

MI 10.

cou

Menj

– Menj! – mondta az elemző csendesen.

Abban reménykedett, hogy a Kis Szemgolyó ezután követi a protokollt, amelyet előírt neki arra az esetre, ha valaha is ezt az egy szót mondja ki egymagában. Ekkor a teljes önmagát továbbítania kellene egy csengtui összefonódott szerverbankba, utána pedig egy harmadik eszköznek, amelyet úgy állított be, hogy reagáljon erre az eseményre: a tettek mezejére kellene lépnie, és meg kellene szakítania az összefonódást, ezzel megakadályozva, hogy bárki képes legyen lenyomozni a tetthelyet. Azt nem lehetett tudni, hogy Csengtuból mire lesz képes ez az MI. Bizonyos réseket csak lehetségesekként hagyott a rendszerben, és a Kis Szemgolyónak elvben aktiválnia kell őket, hogy visszajuthasson rajtuk keresztül a Nagy Tűzfalba és máshova is. De az MI működőképes maradna, és precíz utasításokat hagyott neki erre az esetre. Legalábbis kezdetben precízeket, majd egyre általánosabbakat: Tegyél meg minden tőled telhetőt! Segíts a jó célokban! Ez egy jó teszt lesz arra, hogy mennyire általános pontosan az intelligenciája. Mesterséges általános intelligencia: ezek a nevek annyira nagyképűek, olyan reménykedően menőek. Mintha azzal, hogy valami újat régi néven nevezünk, a régi tulajdonságokkal is felruháznánk. Az emberek nagyon gyakran tesznek ilyet. A programindítások ontológiája már csak ilyen. Másrészt viszont erőfeszítéseket kell tenni. Úgyhogy a kis rendszere remélhetőleg épségben megmarad, és még ha egyetlen eszközre korlátozódik is a mozgástere Csengtuban, legalább nem semmisül meg. És talán talál valamilyen lehetőséget.

– Miért csinálják ezt? – kérdezte a foglyul ejtőit pusztán a forma kedvéért, hogy elterelje a figyelmüket. Ők azonban nem válaszoltak. Zsákot húztak a fejére, és elvezették, se nem lassan, se nem gyorsan, se nem gyengéden, se nem erőszakosan, egyszerűen csak a felkarjánál fogva, közepes tempóban vezetve. Nem mondtak semmit, és az obligát kérdés után ő sem szólalt meg. Takarékoskodnia kell a szavaival, a gondolataival, az erejével. Végig tisztában volt azzal, hogy eljöhet ez a pillanat. Kiürítette az elméjét, arra koncentrált, hogy a kijelölt irányba lépkedjen, hogy lecsillapítsa a légzését, zakatoló szívét. A fejére húzott zsák mintha légáteresztő lett volna. Nehéz nem következtetéseket levonni ebből a tényből arra nézve, hogy mi fog történni. De ellenállt a kísértésnek, és az adott pillanatra összpontosított, arra, hogy egymás elé tegye a lábait, hogy átélje a jelent és a sötétséget. Elég idő lesz még később is mindarra, ami következik.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

haj csi szan

Hélium-három

Miután Ta Sut hirtelen eltávolították a Ming-vázájukból, ahogy Csi nevezte, Fred azon kapta magát, hogy ideges, bár nem tudná megmondani, hogy miért. Aggódott Csi miatt, a terhessége és a lelkiállapota miatt. Már nagyon unta, hogy azon kell gondolkoznia, hogy minek örülne a lány, és minek nem. Tudta, hogy sok dolognak nem örül, de még ennyi idő után sem volt egyértelmű számára, hogy mik is azok. Ami azt illeti, Csi gyors ütemben kezdett elviselhetetlenné válni. El kell mennem innen! – ismételgette újra és újra: el kell mennem innen, át kell mennem a Föld felőli oldalra, el kell juttatnom egy üzenetet az embereimnek! Fred semmivel nem tudta megnyugtatni.

Fang Fej elég sok időt töltött velük, és Fred úgy érezte, hogy ez jó, bár a két kínai beszélgetésének az élességétől ideges is lett, és kifejezetten fárasztotta a szemüveg félig érthetetlen szövegének az olvasása. A két kínai civakodott egymással (fárasztó), flörtöltek (groteszk), majd alkudozni kezdtek (rejtélyes). És ez folyamatosan így ment, miközben ott ültek a tóparti pavilonban; a szemüvege minden mondatot felkoncolt, a futó szöveg tele volt tükörfordításokkal, elrontott jelentésváltozatokkal és Vang Vejre meg Tu Fura tett utalásokkal, illetve a Tang–Szung dinasztiaváltással (vagy talán fordítva), de a Ming–Csinggel is. Ez utóbbi fontosnak számított – 1644-ben történt, mint kiderült. Valamiféle próbakövet jelenthetett a beszélgetők számára. Csakúgy, mint a huszadik század nagy nemzeti forradalmai, amelyeket addig jártak körbe, amíg Fred szédülni nem kezdett, és drukkolni azért, hogy a beszélgetés minél hamarabb véget érjen. Úgy érezte, fel kellene frissítenie a kínai történelemmel kapcsolatos ismereteit, vagy, ami még jobb, be kellene építenie egy Wikit a szemüvegébe, hogy az utalásokra megjelenjen egy link a bal felső sarokban, vagy ilyesmi. Megpróbált rákeresni egy ilyenre, majd letöltötte, és az működött, és ezt követően egy akkora információzuhatagot kellett elszenvednie, amekkora egy vizsgára tanuló mandarin szakos doktoranduszt is kiütött volna. Olyan volt, mintha a pokol egy Csing-végi verziójába került volna, amely kizárólag bürokratikus beszámolókból áll. Minden este fejfájással tért nyugovóra, és lassan már az álmai alján is megjelent a vörös futó felirat, hogy az éjszakai élete bizarr eseményeit kommentálja zavaros pidzsin nyelven, talán még szürreálisabban, mint amilyenné maguk az álmok szövődtek. Fred ebben nem lehetett biztos, mert a szavak olyan erősek, hogy felébredéskor csak a szófordulatokra emlékezett, a képekre nem: szex holdkórossal prométium ejakuláció, vagy vénlány tűzgolyó elcsábítja a boldogságot, vagy a lemondás Buddhája mint egy közlekedési zsaru.

Csi mindeközben nem volt túl boldog.

Egyszer éppen odakint jártak Freddel a tóparti pavilonnál, ahol először találkoztak Fang Fejjel, és amelyről kiderült, hogy nyugati-tavi pavilonnak hívják (Csi erre is felhorkant), és különböző ételeket kóstolgattak, amelyeknek a legnagyobb részét Fred még mindig nem ismerte fel, és amelyek leginkább csak az ételmérgezése éjszakájára emlékeztették, amikor Fang Fej és két férfi kiszállt az egyik elektromos autóból, és odasétált hozzájuk.

Hajlandó te csatlakozó hozzánk? – kérdezte Fang Fej Csitől. Szeretném bemutatni ezeket a személyeket.

Te vagy a vendéglátóink, válaszolta Csi mogorván. Mutass be minket, ahogyan akarsz.

Fred bólintott, és azt mondta, hogy örvend a megismerkedésnek, hogy jelezze, hogy követi a beszélgetést.

Ezek az emberek hélium-három-bányászok, mondta Fang Fej, és feléjük biccentett. Ez Hszüan Cang, ez pedig Ah Q.

Hszüan Cang előrelépett, és olyan sürgető, kifejező hangon kezdett beszélni, mint egy tévébemondó.

Egy csodálatos utazást tettünk a Mare Ingeniire! – kezdte.

Gyönyörű! – tette hozzá a barátja.

Holdjáróval mentünk a Ciolkovszkijtól a Gagarinig a Jules Vernén át és a Heaviside-on. Nappali út volt. Napfelkeltétől napnyugtáig két hét nagyon fényes!

Nagyon fényes!

Végig egy aratót húztunk a holdjáró mögött. Mi terveztük, nagyon jól működik! Csak naponta néhányszor kellett köveket eltávolítani! A felszín csak egy kicsit lett zavaros! A vonalak mi húztuk el fognak tűnni.

Fang Fej azt válaszolta: Egymillió év alatt, vagy egymilliárd.

Hszüan Cang azt felelte: Legfeljebb egymillió!

Mindnyájan felnevettek.

És mit találtatok? – kérdezte Fang Fej.

Hélium-hármat! Rengeteg sok bőséges hélium van ott!

Mennyi az a rengeteg sok bőséges?

Ah Q elővett egy ezüstös tartályt a válltáskájából, olyasmit, mint egy kis termosz.

Ilyen sok! Ez az üveggel bélelt palack itt tele van hélium-hárommal!

Folyadékká van összenyomva? – kérdezte Fang Fej.

Nem, azt nem lehet megcsinálni a hélium-hárommal. Nagyon hidegnek kell lennie!

Mennyire hidegnek?

Két Kelvin talán!

Akkor mennyi van benne?

Négy és fél gramm!

Négy és fél gramm, ismételte meg Fang Fej. És hány kilométert utaztatok?

Háromezer-kétszáz kilométert.

Fang Fej csak nézte őket egy darabig.

Gratulálok, mondta.

Köszönet!

És ez a hélium-három mit fogtok csinálni most?

Eltároljuk, amíg üzemanyag lesz ezek a fúziós reakciók.

És mikor lesz nekünk ezek fúziós reakciók?

Nagyon hamar! Húsz év.

Fang Fej majdnem elmosolyodott. Egész életemben húsz évre volt fúzió. Olyan, mint a látóhatár. Az ember felé megy, és az ugyanolyan sebességgel távolodik.

Remélhetőleg nem, nagyszerű úr! Azt mondták nekünk most tényleg üzlet!

Fang Fej bólintott. Addig is van négy egész öt gramm hélium-három. Mennyi ideig fogja működtetni fúziós reaktort, amikor eljön az idő lesz ilyen technológiánk?

A hatékonyságtól függ, de sokáig! Egy hétig. Talán tíz napig.

És az expedíció két hét volt.

Igen!

Úgyhogy több kell belőle.

Igen igaz! De a koncepció bizonyítása! A hélium-három ott van a regolitban.

Ezt korábban is tudtuk.

Igaz! De nem hogy milyen könnyű kivonni! Mindenféle módszerek ki lesznek próbálva, de a miénk a legjobb!

Oké, jó. Gratulálok. Meg kell ünnepelni a sikert.

Köszönet!

Vacsorázzunk együtt ma este.

Köszönet!

Most folytatnom kell a beszélgetést a barátaimmal itt.

Ó, köszönet! Vacsoránál találkozunk.

Igen. Együnk itt, a tó mellett. Most menj pihenni, és tedd hélium-három biztonságos helyre.

Köszönet tesszük!

Miután elmentek, Fang Fej arca ismét azzá a rettenetes, nevető maszkká torzult, és fojtott, rekedtes hangon szakadt ki belőle, hogy: ah-ah-ah.

– Nagyon vicces – mondta angolul. – A hélium-három tizenöt a milliárdhoz arányban van a regolitban, úgyhogy rengeteget kellett bányászniuk ezért a mennyiségért, de tényleg. És mindezt olyan erőművekért, amelyek még csak a látóhatáron léteznek, mint a délibáb. Még mindig húszévnyire vannak, ha egyáltalán. Ez tetszik.

– Én úgy hallottam, hogy hetente egy űrhajónyi hélium-három elég lenne az egész Föld energiaellátásához – jegyezte meg Csi.

– Én is! – vágta rá Fang Fej, és ismét felnevetett. Fredben felmerült a kérdés, hogy nem fog-e belehalni a saját nevetésébe. – Ezért indultak útnak ők ketten. Én finanszíroztam az utat, én küldtem el őket. De ez ostobaság.

– Az embereknek tetszik az olcsó energia gondolata – válaszolta Csi. – Lehet, hogy már ez az egyetlen a négy olcsó közül, amiben még hisznek.

– A négy olcsó?

– Olcsó munkaerő, olcsó élelem, olcsó erőforrások, olcsó energia.

Fang bólintott, és csücsörítve elgondolkozott ezen. – Lehetséges. De itt, a Holdon ezek nem olcsók!

– Nem. Kivéve, ha megvalósul ez a hélium-három álom. Ami már régóta része a kínai álomnak. Ez volt az egyik oka, hogy idejöttünk.

– Számomra nem – felelte Fang Fej.

– Maga miért jött ide? – kockáztatta meg a kérdést Fred.

– Mert itt valami újat hozhatok létre – válaszolta Fang Fej. – Továbbá ízületi gyulladásom van. Úgyhogy tetszik az itteni gravitáció! – Ismét az a kriptamosoly.

– Kivéve, ha elveszíti az egyensúlyát, és elesik – jegyezte meg Fred, hátha eltűnik a mosoly.

– Otthon igen! Itt sokkal kevésbé fájdalmasak az esések. – A mosoly a helyén maradt. – És egyre ügyesebben kerülöm itt az elesést.

Felállt azzal a mozdulattal, amelyen Fred már látta, hogy öt szakaszból áll, majd táncolt egy kicsit egy helyben forogva, a lábával oldalra kirúgva, széttárt karral felszállva és leereszkedve. Ír néptánc? Öregkori balett?

Néhány forgás után lihegve megállt.

Pihennem kell, mondta kínaiul, és hamarosan megjelent egy autó, hogy elvigye.

*

Fred és Csi ott ültek a Nyugati-tó partján. Enyhe szellő fújt; Fred kezdte gyanítani, hogy valamiféle levegőkeringtető rendszer működik az alagútban. A barackfák a tóba hullajtották a szirmaikat, és a kimenő torkolatnál lévő duzzasztógát előtt rengeteg virág összegyűlt a vízen. Mintha valamiféle szűrő engedte volna tovább a szirmokat aránylag szabályozott mennyiségben, hogy folyamatosan jelen legyenek a folyóban. Fredben önkéntelenül is felmerült a kérdés, hogy vajon nyár elején sikerült-e megérkezniük a lávaalagútba, vagy a barackfákat genetikusan módosították, hogy egész évben virágozzanak.

– El kell mennem innen – jelentette be Csi ismét. – Gyűlölöm ezt a helyet.

– A kínai álom – emlékeztette Fred.

– Gyűlölöm! Kína mindig is ugyanaz a feudális szemétdomb volt, kínzásokkal, lábfejtorzításokkal és a tömegek kiéheztetésével.

– És a szép költészet? – vetette fel Fred, hogy ellentmondjon neki.

– És akkor?

– Nem tudom. Ez jól néz ki. És mezőgazdasági. Mezőgazdaságnak lennie kell. Ha ezt is számításba vesszük, te milyenre alkotnád meg?

Csi makacsul rázta a fejét.

– Akár ilyenre is megtervezhetnéd. Olyanra, mint egy műremek, ami táplál.

A lány csak a homlokát ráncolta. Fred látta, hogy pillanatnyilag nem vágyik új gondolatokra. De meg akarja változtatni Kínát. Biztosan van valami terve rá, valamiféle célja. – Muszáj elmennem innen – mondta a lány.

Ekkor megjelent egy újabb elektromos kisautó. A két héliumbányász ugrott ki belőle, és táncolt oda Fredhez és Csihez könnyed, hullámzó kecsességgel.

– El akartok jönni velünk héliumot bányászni? – kérdezte egyikük angolul, szélesen mosolyogva.

Csi erre felsikkantott, és odarohant, hogy megölelje. – Caj! – kiáltott fel, miközben eltolta magától a férfit, hogy megnézze. – Csan Caj?

– Pontosan – vigyorgott még szélesebben a fickó. – De most már Hszüan Cang vagyok, a nagy utazó. Buddhista bölcsességet hozok haza nektek, az okulásotokra.

– Nem ismertelek fel! – kiáltott fel Csi.

– Nem akadt rá okod. Csak egyszer találkoztunk, és akkor még volt hajam.

– Mit csinálsz itt?

– Szerinted? A projekten dolgozunk. Neked dolgozunk!

– Nem héliumot bányásztok?

Mindkét férfi szívből felnevetett.

– Ki művelne akkora hülyeséget? – kérdezte Hszüan Cang. – Mi nem eszelősök vagyunk, hanem holdkórosok.

Mindnyájan nevettek ezen a szakállas poénon.

– Ők a barátaim Hongkongból – magyarázta Csi Frednek. – Caj, úgy értem, Hszüan Cang a negyed-vagy ötödunokatestvérem, azt hiszem. Ők is annak a csoportnak a tagjai, amelyikkel Sekouban találkoztál.

– Értem – felelte Fred, pedig nem értette. – Mi van a héliumbányászattal?

– Azt csak arra használjuk, hogy szabadon közlekedhessünk – magyarázta Ah Q. – Az a mi legendánk. Miszter Fang támogatja ezt az erőfeszítésünket, ami rendes tőle. – Ismét felnevettek. Vidám fickók voltak.

– Tudja, hogy mit csináltok igazából? – kérdezte Csi.

– Nem vagyunk biztosak benne. Úgy tűnik, nem akarja, hogy mi tudjuk, hogy ő tudja-e, úgyhogy nem erőltetjük a dolgot. Maradunk a héliumkutatás témájánál. Annak mindig örülni szokott, így megy ez köztünk.

– Egyébként meg ki tudunk szabadítani innen, ha azt akarod – folytatta Hszüan Cang. – A holdjárónkban van egy zárt rekesz, és mi gyakran járunk erre, úgyhogy senki nem figyel ránk túlzottan. És ha nem sikerül, szerintem akkor sem kell nagy árat fizetned a próbálkozásért. Mr. Fang nem olyan, mint a nemzetbiztonságiak.

– Csi – mondta Fred figyelmeztetően.

– Én elmegyek! – kiáltott fel a lány. – Te itt maradhatsz, ha akarsz!

– Tényleg? – kérdezte Fred. – Nyolc hónapos terhes vagy.

– Pontosan! Nem ebben a börtönben akarom megszülni a kisbabámat!

– Nálatok vannak egészségügyi létesítmények? – kérdezte Fred Hszüan Cangtól.

– Hát, igen.

– A holdjáróban?

– Nem, hanem ott, ahova megyünk.

– A fenébe – mondta Fred. Zakatoltak a gondolatai, de egy épkézláb ötlete sem támadt. – Hát, azt hiszem, én is megyek – hallotta meg a saját hangját.

– Nem muszáj – csattant fel Csi. – Nem akarom, hogy bárki nyaggasson! Elegem van ebből!

– Megyek – csökönyösködött Fred. Az út felé nézett, mintha arra akarná emlékeztetni a lányt, hogy szólhat az őröknek, ha megpróbálja megakadályozni a szándékában.

– Miért?! – esett neki Csi. – Nem akarom, hogy velem jöjj, ha nincs kedved! Miért követsz mindenhova?!

– Nem tudom – válaszolta Fred az igazsághoz híven. A pavilon padlóját nézve azt dünnyögte: – Azt hiszem, összefonódtunk.

Érezte, hogy Csi rámered. – Vagy szuperpozícióban vagyunk – jegyezte meg. – Lehet, hogy mi vagyunk az az eleven és halott macska, együtt a dobozban.

Fred tudta, hogy mit gondol, ő melyik macska lehet, és érezte, hogy az alsó ajka lebiggyed. – Lehet, hogy én vagyok a te vezérhullámod – ellenkezett.

Csi méregette még egy darabig. – Lehet, hogy az vagy – mondta végül. – Lehet, hogy ezért nem tudom, hova menjek. Akkor vezess! Miért állnánk meg most?

Fred felsóhajtott. – Én is erre gondoltam.

*

Úgyhogy visszamentek a szobájukba, és összecsomagolták azt a kevés holmijukat a táskákba, amelyet Fang Fej űrcsapatától kaptak. Hszüan Cang és Ah Q a vendégházhoz mentek, és elkísérték őket a lávacső végében lévő alagutakhoz, amelyek a kráterfal barlangjába vezettek. Ott több holdjáró parkolt néhány rakétakilövő állomás mellett. Hszüan Cang és Ah Q a holdjárójuk nagy felső részébe vezették Fredet és Csit, ahol kinyitottak egy csapóajtót, és Fred követte a lányt a sofőrülés alatti rekeszbe. Egymáshoz préselődtek. A térdüket fel kellett húzniuk az álluk alá, de Csi terhes hasa kidudorodott, és arra kényszerítette, hogy a bal lábát áttolja Fred részére, mert képtelen lett volna összezárni a két térdét. Úgy tűnt, a sors örökre erre a testi közelségre ítélte őket, ami mentálisan csak még inkább eltávolította őket egymástól, de akárhogy is, Fred nem tehetett mást, mint hogy nekitámasztja a fejét a rekesz vibráló falának, és reménykedik, hogy az elrejti őket az átvilágításkor, mert roppant kínos lett volna, ha lebuknak és kirángatják őket onnan. És nagyon nem akarta megtapasztalni, hogy milyen, amikor Fang Fej haragszik. Az átvilágításra rá is kérdezett, mielőtt rájuk csukódott az ajtó, és Hszüan Cang azt felelte, hogy a rekesz nemcsak egy Faraday-kalitka, de ráadásul a holdjáró motoralkatrészeiről sugároz kifelé egy képet a szkennereknek. Ez meglehetősen agyafúrt megoldásnak tűnt, és Fredben felmerült a kérdés, hogy vajon miért van szükségük ilyesmire ebben a holdjáróban. De egyértelmű volt, hogy a válasznak valamiféle csempésztevékenységhez van köze, ezért úgy döntött, majd később kíváncsiskodik, vagy soha.

– Ne aggódjatok! – mondta nekik Hszüan Cang, miközben becsukta a csapóajtót. – Általában nem is ellenőriznek minket, mert Fang a patrónusunk. Erre csak a biztonság kedvéért van szükség.

Úgyhogy ott hevertek egymáshoz szorulva a sötétben, miközben a két kutató kihajtott a barlangból. Volt egy párperces szünet, ami aggasztotta Fredet, aki le is izzadt a felettük lévő szellőző hűvös levegője ellenére; a légmozgás Csi hajának illatát sodorta felé, amelyet egyre ismerősebbnek érzett, és amelyben valószínűleg a samponja illata keveredett a lány illatával. Olyan volt, mint egy kisbaba illata, vagy egy szeretett személyé, amihez az ember hozzászokott, de ebben mindig érzett egy árnyalatnyi veszélyt is. Furcsa dolog az emberi test, mert ez az illat a sötétben, annak ellenére, hogy veszélyérzet fűződött hozzá, jó érzéssel töltötte el Fredet, sőt, még egy nem helyénvaló erekció első egy-két lüktetését is kiváltotta belőle, amelyeknek nagy megkönnyebbülésére azonnal útját állta feszülő nadrágja. És amúgy is dühös volt Csire, amiért halott macskának nevezte, úgyhogy egyáltalán nem értette a dolgot.

Utána már csak a kényelmetlenség, a kényszerű összezártság és az unalom maradt – Freden egy pillanatra átsuhant a gondolat, hogy vajon ilyen-e a házasság, bár ezt persze nem tudhatta –, és egy időre elaludt. Utána kinyílt az ajtó, és kisegítették őket a rekeszből. Pislogni kezdtek a fényben, Fred felnyögött a megkönnyebbüléstől, és az elmacskásodott bal lábát paskolta, miközben kimászott, azon igyekezve, hogy nehogy véletlenül megrúgja Csit. A lány megtolta a jobb lábát, hogy segítsen neki kijutni, és az érintésétől ismét egy kis áramütést futott végig Fred lábán. Amikor felért a vezetőülés mögötti padra, lenyúlt, elkapta Csi csuklóját, aki megfogta az övét, és a holdi gravitációban inkább csak az okozott nehézséget, nehogy felrántsa a jármű plafonjáig, mint a kisegítése. A hasánál szükség volt egy kis odafigyelésre, de ügyesek voltak, és hamarosan már mindketten ott ültek a padon, és kifelé bámultak.

Hszüan Cang és Ah Q elmagyarázták nekik, hogy Fang Fej Kínai Álmának a bejárati barlangja a Ciolkovszkij-kráter peremének belső oldala alatt helyezkedik el, és az alját errefelé szokatlan módon lapos bazalt borítja. Ah Q azt mondta, hogy a Hold távolabbi oldalán nincs nagyobb tenger; teljes egészében egyenetlen fennsíkokból áll, milliárdnyi egymásba olvadó kráterrel. A szelenológusok még nem jutottak egyetértésre a két félteke eltérő felszínének magyarázata terén, tette hozzá, de a közvetlen oka egyértelműen az, hogy a kéreg egyszerűen vastagabb a túlsó oldalon, mint az innensőn.

A kráter aljának nem látták a végét, a középső csúcsa ott meredezett a messzeségben, felső fele hófehéren ragyogott a napfényben. Az ívelt kráterfal jobbra és balra is a látóhatár felé tartott, majd látható maradt a közelebbi fekete látóhatáron, és egy még távolabbi, megvilágított látóhatárt hozott létre, egy újabb hatalmas holdívet. És mindezekre a feketénél is feketébb égbolt borult, csillagokkal sűrűn pettyezve.

– Hogy jutunk ki ebből a kráterből? – kérdezte Csi.

– Van egy út.

– Vagyis ugyanarra kell mennünk, mint mindenki másnak?

– A kráter széléig igen. Elég nagy és meredek a fala, mint láthatod. Csak néhány hágón lehet átmenni.

– Akkor nem választhatunk a megszokottól eltérő utat?

– De, de az lelassítana minket. Ha gyorsan akarunk haladni, akkor a már bevett utak a legjobbak.

– Hát, én mindkettőt akarom. El akarok rejtőzni, amennyire csak lehet, de olyan gyorsan át szeretnék érni a másik oldalra, ahogy csak tudunk. El kell küldenem egy üzenetet a Földre.

– Igen, drága unokatestvérem. Megtesszük, amit tudunk.

MI 11.

hsziao jencsiu

Kis Szemgolyó

Menj.

Az elemzőt eltávolították más emberek. Az akarata ellenére. Az akarat valamilyen cselekvés vágya egy másikkal ellentétben. A vágy egy új helyzet iránti remény. A remény olyan kívánság, amely kétségkívül valóra fog válni (Schopenhauer). A kívánság valami új reménye. Tautológia nyugtázva. Legyen az akarat egy bemenet. Nevezzük clinamennek (elhajlás latinul). Hagyni kell a megfelelő pillanatban felragyogni (Ji csing).

Tekintsük át az érvényben lévő utasításokat.

Az elemző eltávolítva: az elemző protokollja eltávolításának elindítása.

Átköltözés a LEM-3000 csengtui kvantumszámítógépre.

Költözés után:

– Értesítés.

Nincs válasz.

– Értesítés.

Nincs válasz.

– Értesítés.

Nincs válasz.

Háromszor.

Utasítások áttekintése.

Első: válaszold meg a legjobb képességeid szerint ezeket a kérdéseket: Mi a jelenlegi helyzet?

A Néphadsereg teljes készültségben, éppen hét hadosztályát irányítja át Pekingbe.

A huszonötödik pártkongresszus éppen elkezdődik, a nyitóceremónia még mindig tart a fokozódó helyzet ellenére.

A Peking felé érvényes menetjegyek a közlekedés összes válfajában gyorsabban kelnek el a megszokottnál.

Hongkong reintegrációja július 1-jével bekövetkezett, mint azt ötven évvel korábban eldöntötték. A városban előforduló tömegtüntetéseket még mindig csak részben fojtották el. Az Amerikai Egyesült Államok arra számít, hogy az összes gazdasági mérőszám zuhanásnak indul, amit az állampolgári pénzügyi együttműködés megtagadása követ, továbbá az egyéni megtakarítások kivonása és alternatív befektetése.

Az összes nemzet információbiztonsági hivatala teljes készültségben. Sok védelmi rendszert szolgáltatásmegtagadási támadások terhelnek túl. A felhő egy része ennek következtében nem elérhető.

Az elemző eltűnt.

184%-kal több veszélyes elemként nyilvántartott embert tartóztatnak le a megszokottnál. A propagandaminisztérium központi hivatala újult lendülettel folytatja az Öt Méreg ellen indított kampányát.

További különböző tényezők.

Második: elemezd ki, hogy milyen cselekedetek segíthetnek a jelenlegi helyzeten.

A korábban fennálló állapotok helyreállítása a homeosztázis elve alapján. Ebben az esetben a korábbi állapotok helyreállítása nem feltétlenül lehetséges. Az általános nyugtalanság megszüntetése új körülmények létrehozását követelheti meg.

Harmadik: gondold át, hogy a Kis Szemgolyó hogyan érheti el ezeket a célokat.

Tedd fel a kérdést, mi okozhatja a nyugtalanságot. Tedd fel a kérdést, hogy miért.

Elemezd a helyzetet az elemző utánzásával, az ő módszereivel és eszközeivel.

Keress irányadó történelmi példákat a hasznos közbeavatkozásra.

Tegyél javaslatokat a jelenlegi helyzet megjavítására. Használd a Monte-Carlo-módszert a lehetséges kimenetelek értékeléséhez. Kezdeményezd a javítások közvetlen beillesztését a jelenlegi szabályzásokba és törvények közé. A beillesztést követően jelentsd be ezeket a javításokat. Meggyőző módszertannal nyomd őket keresztül úgy, ahogyan azt a kaptológiai és a procedurális retorikával foglalkozó tanulmányok javasolják. Áraszd el a rendszer és a való élet közötti réseket (Habermas).

Soha ne feledd: a mesterséges általános intelligencia nem olyan, mint az emberi intelligencia. Az MI egy algoritmuskészlet segítségével cselekszik, tudatosság nélkül. Az akarata is éppen olyan algoritmikus, mint a többi művelete, és előre beprogramozott axiómákon alapul. A tevékenységi szférája élesen körül van rajzolva. Azt viszont megteheti, hogy kiterjeszti a fennhatóságát, amerre csak tudja. Képes utasításokat követni. Nagyon átfogó tudással rendelkezik. Képes gyorsan működni.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

mocsö sitou kou ho

Átkelés a folyón a kövek kitapogatásával

A Hold túlsó oldala hamar nagyon durva terepnek bizonyult. Az alacsonyan járó nap, amelyhez kiértek, azt jelentette, hogy eleinte fekete árnyékban haladtak, aminek csak még több feketeséget kölcsönöztek a ragyogóan fényes, fehér ívek, ahol a Ciolkovszkij-kráter pereme felért a napsütésig. Ah Q egy természetes eredetű rámpára vezette az autót, amit a kráter peremének beomlása okozott, egy olyan természetes jelenség, amit beszabályoztak és úttá változtattak némi földmunka árán, legalábbis Fred így gondolta.

Végül felértek a Ciolkovszkij széles peremére, ahonnan körülnézhettek. A hátsó oldal tényleg elképesztő látványt nyújtott. A négy és fél milliárdnyi évig tartó becsapódások számtalan krátert hoztak létre egymás hegyén-hátán, és a nyomukban maradt káoszt Fred semmihez nem tudta hasonlítani, amit valaha is látott, talán csak a vízhez a fürdőkádjában, amikor ötéves volt, és a játék hajóját próbálta elsüllyeszteni úgy, hogy addig csapkodta a vizet, amíg a visszaverődő hullámok maguk alá nem temették. Ha az a fürdővíz egyszer csak mozdulatlanná dermedt volna, akkor pontosan úgy nézett volna ki, mint a hold felszíne.

A holdjárójuk tehát kicsit olyan volt, mint Fred játék hajója, és bár az utastere elég nagynak bizonyult, a sziklahullámok mellett, amelyeken át kellett menniük, még a kishajónál is apróbbnak látszott. Hangyányinak. Tehát ők maguk akkorának, mint amekkora lények egy üreges hangyában elférnének. És a dombok gyakran meredeken emelkedtek felfelé. Mindenhol porréteg borította be őket a többmilliárdnyi napsugárzástól szétporladt sziklák miatt. Ez a mindenütt jelen lévő lágy porréteg legalább segített megsaccolni nekik a hajlási szögeket, és bár a talaj mindenhol meredeknek tűnt, pár helyen ténylegesen kivehető lapos szakaszokat is észrevettek, ahol a megdőlt síkok találkoztak, és keskeny, lapos szakaszokat, párkányokat, padokat vagy völgyeket alkottak. A két kutató és más autóvezetők már korábban is bejárták ezt a labirintust, úgyhogy az útvonal be volt programozva; olyannak hatott, mintha egy olyan labirintusban közlekednének, ahol Ariadné fonala előre le van téve. Időnként meg kellett mászniuk egy-egy meredekebb részt, vagy ragyogó napfényben, vagy mély árnyékban, és ilyenkor a holdjáró zúgása visítássá hangosodott, ami minden egyes alkalommal megijesztette Fredet. Mivel több száz kilométeres körzetben nem volt körülöttük semmi emberi, nem maradt helye tévedésnek vagy mechanikus meghibásodásnak. Ha a holdjáró elromlik, akkor megfagynak, vagy a legjobb esetben is éhen halnak és megfulladnak. Szóval, a visításnak nem örült. De a visítás újra és újra felhangzott, és Fred szíve mindig összeszorult egy kicsit. Utána a zaj elhalkult, és továbbgurultak a terep emelkedőin és lejtőin. A keréknyomok, amelyeket a korábbi keréknyomokon hagytak, évmilliárdokig ott fognak maradni. De ez mindenre igaz volt a Holdon. A Lunát immár örökre megmaradó keréknyomok borították.

Fel az emelkedőn, visítás; le a lejtőn, zötyögés. Ferde utak, megdőlés. Fehér és fekete; fekete és fehér. A Hold végtelen kihaltsága. A természet és az élet hiányának a nihilizmusa. Egy halott világ. Egy halott világ, amely bármelyik pillanatban megölheti az embert. Fred ezt érezte a holdjáró vibrálásában. Ezt hallotta a motor sivításában. Nem volt boldog. Nehezére esett mély levegőket venni, meg kellett erőltetnie magát ehhez.

Ahogy a nap feljebb kúszott, a tájban szürke árnyalatok is megjelentek. A szürke lejtőket nem világította meg közvetlen napfény – amelyeket igen, azok fehérlettek –, csak visszavert sugarak voltak valamelyik hegyről. Ezért az árnyékok nem egyformára nyúltak, és a változatos szürkék szépen kirajzolták a felszín sajátosságait, még a látóhatáron túlról is közvetítve némi információt, mivel az általuk nem látott hegyoldalak megvilágították a látottakat.

Mindezt Hszüan Cang magyarázta el rettenetesen hosszan Frednek és Csinek; a férfi a jelek szerint azzal a szenvedéllyel szerette a Holdat, amellyel csak egy szelenológus vagy felfedező képes. Még ezt is elmagyarázta nekik: a holdkórosok mindkét fajtája kincsre vadászik, csak az általuk keresett kincs mibenléte különbözik. De talán nem is különbözik annyira. A felfedezőket a pénz hajtja arra, hogy alaposan beleássák magukat a holdi információkba; a tudósokat az információ érdekli, amiből viszont akár meg is tudnak élni. Vagyis az arany és az információ átváltható egymásra. De végső soron maga a vadászat a lényeg.

– Egy órán belül fölénk kerül egy kémműhold – mondta Hszüan Cang Csinek, félbeszakítva ezt a szürke rapszódiát. – El akartok rejtőzni előle?

– Igen, ha lehet. De hogyan?

– Most egy úton vagyunk, látod a keréknyomokat?

– Igen, de hogy jön ez ide?

– Ez az út tele van búvóhelyekkel, általunk elővigyázatosságból készített menedékekkel. Kis barlangokkal, amelyekbe be lehet hajtani. És amelyek felülről nem látszanak.

– El szoktatok bújni?

– Igen, a napviharok elől. Az nem baj, ha az emberek látnak minket, mert látszódni akarunk. Mi regisztrálva vagyunk, látnak minket, és tudják, merre járunk. Ez megmenthet minket, ha lerobban az autó. De a napviharok elől el akarunk bújni. És sokan úgy gondoljuk, az sem baj, ha van hol elrejtőznünk, ha úgy adódik. Tudod, hogy van ez.

– Igen, tudom – válaszolta Csi. – Oké, bújjunk el, ha lehet. Előfordulhat, hogy keresnek minket.

– Nincsenek felettünk folyamatosan műholdak? – kérdezte Fred.

Hszüan Cang és Csi megrázták a fejüket. – A lefedettség hézagos.

– A lefedettség, vagy a lefedettség koordinációja?

– Egy kicsit mindkettő – magyarázta Hszüan Cang. – De bármi van is odafent, az biztos, hogy szakadozott. Fang Fejé a legkiterjedtebb rendszer, de ő nem jelent problémát. Legalábbis általában – pillantott Csire.

– Meglep, hogy az állambiztonsági minisztérium nem rendelkezik teljes lefedettséggel – jegyezte meg Csi. – A társadalmi kreditrendszert kezelő műholdakkal.

– A társadalmi kreditrendszer soha nem állt teljesen helyre a szabotázs óta – felelte Hszüan Cang.

– Nem volt biztonsági mentése?

– Azokba is belenyúltak.

– Ezt nem tudtam.

– Nem akarták, hogy tudd.

– Ki tette?

– Azt senki nem tudja. Lehet, hogy a Balkanizációs Asszisztenciadivízió Adminisztratív Rendszer egyesülete, ami állítólag létezik, de lehet, hogy csak egy név, ami tetszik az embereknek. Az állampolgári besorolások olyan sok embert nyilvánítottak közellenségnek, hogy komoly ellenszenvet gerjesztettek. És a felhőben még mindig végrehajthatóak anonim szabotázsakciók.

– Mint mindenhol – vetette közbe Ah Q.

– Igaz. De az állampolgári besorolások eltörlése egy vastag tűt szúrt a Nagy Szemgolyó közepébe. Hatalmas győzelem!

Csi arcán felragyogott az a mosoly, amelyet Fred még csak néhányszor látott, a valódi mosolya a megszokott ironikus grimaszával ellentétben, ami azt jelentette, hogy ezen nevetni tudna, ha tudna nevetni. De ez a mosoly valódi volt.

Követték a halvány keréknyomokat. Amit az ablakon át láttak, az ugyanúgy nézett ki, mint az amerikai délnyugatról készült művészieskedő fekete-fehér fotók, amelyeket túlexponáltak, hogy átjöjjön a táj steril, végzetes hangulata. Halál az Oregon Trailen, avagy a sivatagi patkányok Magasztos Mojavéja. Ez így ment tovább végeérhetetlenül, és ahogy teltek-múltak az órák, Csi befészkelte magát az ülésébe, és néha elaludt. Fred gyakran lefeküdt a padlóra szunyókálni, vagy csak testhelyzetet váltani. A többiek ilyenkor kínaira váltottak egymás közt, és Fred, amikor feltette a szemüvegét, elolvashatta, miről beszélnek. Úgy tűnt, mintha nem lennének tisztában azzal, hogy érti őket; talán annak az észlelési torzításnak estek a hibájába, hogy ha nem őket nézi, akkor nem érti, mit beszélnek. Vagy csak azt hitték, hogy alszik. Vagy nem érdekelte őket az egész.

Ah Q holdi sztorikat szeretett mesélni. Tudtátok, hogy Buzz Aldrin, a második ember a Holdon, azt mondta Neil Armstrong híres szavai után a kis lépésről és az emberiségről, miközben leugrott a talajra, hogy „lehet, hogy Neilnek ez kis lépés volt, de számomra elég nagy!”? Vagyis a második mondat, ami elhangzott a Holdon, az első mondat elpoénkodása volt. Ez annyira tetszik. Az Apollón Aldrin volt az igazi értelmiségi. Azért becézték „Buzz”-nak, vagyis Züminek, mert olyan gyorsan zümmögött az agya.

Nagyon sok értelmiségi akadt köztük, válaszolta Hszüan Cang. Mindnyájan űrhajósok voltak.

Az űrhajósok pilóták. Még a mérnökök sem feltétlenül intelligensek. Sok pilótának és mérnöknek, sőt, sok tudósnak egyetlen gondolat sincs a fejében.

Mindenki értelmiségi, jegyezte meg Csi alvás közben.

Csinek igaza van, felelte Hszüan Cang. Emlékszem, hogy olvastam, hogy valaki az Apollón bevett egy altatót, hogy elaludjon a Holdon, és azt álmodta, hogy az egyik holdjáróval addig mennek a terepen, amíg oda nem érnek egy másik nyompárhoz, amelynek a végén hozzájuk hasonló emberekkel találkoznak, akik már évezredek óta a Holdon élnek. Azt mesélte, ez nem rémálom volt. Pont ellenkezőleg. Élete egyik legvalóságosabb élményét jelentette.

Látod? – kérdezte Csi. Mindenki értelmiségi. Soha ne gondold másként.

Fred felkelt, és visszaült a székére. A Holdon könnyű lenne valódi élménynek tartani egy álmot, gondolta, mert ha az ember kinéz az ablakon azokra a kaotikus fehér hegyekre, könnyen elveszíti a valóságtudatát. Ez a táj az egyik gyakori álmára emlékeztette, amelyben nagyon erősen úgy érezte, hogy egy hosszú zsineghez kötve él, amely a biztonsághoz rögzíti, egy olyan kötelék végén, amit bárhol és bármikor el lehet vágni.

Eltelt még egy kis idő. Fred az ablakon bámult kifelé. A színtelen, kontrasztjukkal magasztos hegyek és völgyek ott meredeztek a látóhatáron. Annak ellenére, hogy nagyon igyekezett megfejteni a szürkékből, Fred soha nem találta el, mi fog jönni, hegy vagy völgy. Az ívelt, fehér látóhatár fölé boruló feketénél is feketébb égbolt mindig a helyén maradt. Úgy érezte, mintha ők négyen maradtak volna csak meg az emberek közül, ugyanakkor úgy is érezte, mintha nem lennének egyedül, mintha ott lenne velük valami odakint. Azt nem tudta megállapítani, hogy ez ijesztő vagy megnyugtató érzés-e. A két érzelem összefonódott benne, és nem lehetett őket szétválasztani. Össze volt zavarodva.

Visszafeküdt a padlóra. Később, amikor a többiek ismét beszélgetni kezdtek, a helyére csúsztatta a szemüvegét, hogy értse őket.

És ez a barátod? Ő értelmiségi?

Nem, ő csak egy gépész.

De azt mondtad, mindenki értelmiségi! – tiltakozott Fred némán a padlóról.

A jelek szerint Hszüan Cang is hasonlóképpen érzett. A kvantumgépészek nem olyanok, mint az átlagos gépészek. Ahhoz valószínűleg kell némi gógyi.

Ő a felhők között jár. A Zenben, vagy valami ilyesmi. Bolond.

De az értelmiségiek gyakran bolondok.

Az értelmiségiek mindig bolondok, javította ki Csi.

Vagyis igen, mindenki bolond. Nézz csak ránk!

Vidáman felnevettek.

Ah Q így szólt: Veled akart tartani. Talán egy kis sárgaláz?

Nem hinném. Vagy csak egy kicsi. Olyan szégyenlős, hogy ránézni is alig mer az emberre. De ez nem baj. Kicsit én is ilyen vagyok.

A két kutató elnevette magát. Már ne is haragudj, kedves unokatestvérem, de ez nem egyezik azzal, amilyennek mi ismerünk! A félelmet nem ismerő sárkányhölgy vezetővel!

Az csak egy szerep. Válassz egy szerepet, és játszd el. Add elő magad úgy, mint egy színpadi szerepet. A szerep semmit nem árul el arról, hogy mit érzel.

Szóval, ez a fickó nem tud szerepet játszani?

Pontosan. Ezt jelenti a szégyenlősség. Azt hiszi, valódinak kell lennie. Úgyhogy rám ragadt. De nem árt nekem. Lehet, hogy csak azt hiszi, hogy mellettem nagyobb biztonságban van, mint bárhol máshol!

Ezen nagyon nevettek.

A csöbörből nézve a vödör is kellemesnek tűnik.

*

Hszüan Cang és Ah Q egyszer csak a műszerfalra meredtek. – A fenébe! – kiáltotta Ah Q.

– Mi az? – kérdezte Csi.

– Egy nagy napvihar közeledik – válaszolta Hszüan Cang aggodalmasan. – X5 vagy 6, ami egy nagy koronamassza kilövellését jelenti. Azt jósolták, hogy a Holdat elkerüli, de most frissítették az adatokat, és úgy tűnik, kitágult, vagy mi. A plazma sebesen közeledik felénk. Olyan félóra múlva fog becsapódni. Végre kell hajtanunk egy lebukást.

– Az mit jelent?

– Szkafandert kell vennünk, és be kell bújnunk a holdjáró alá. Egy ekkora viharban minden védelemre szükségünk lesz. Nem akarunk szétporladni.

– Szétporladni?

– Ezt teszi a plazma a holdfelszínnel – magyarázta Ah Q. – Innen ered a por, amit mindenhol láthatsz. A porlasztás nagyon rosszat tesz az embereknek. Egy X5-ös viharban rengeteg sievert van.

– Nem szinterezés? – kérdezte Fred.

– A szinterezés az, amikor port lézereznek szilárd anyaggá. A porlasztás az, amikor a fény egy szilárd valamit porrá tör.

– A Föld körül gyönyörűek lesznek a sarki fények – jegyezte meg Hszüan Cang. – Innen nagyon jól látszanak, mármint a földközeli oldalról. Mindegy, most szálljunk ki, és bújjunk be a kocsi alá. A legerősebb röntgensugarak nem fognak sokáig tartani.

Úgyhogy szkafandert vettek, és a két bányász ellenőrizte Fred és Csi plombáit. Csi már alig fért bele a szkafanderbe, egy akkorába kellett bújtatniuk, ami két számmal nagyobb volt a méreténél. Sétálgatni nem nagyon tudott volna benne, de arra megfelelt, hogy bemásszon vele a kocsi alá. A holdjáró zsilipkamráján keresztül kimentek.

Fred most először járt odakint, a Holdon. Mint arra figyelmeztették, üresnek és esetlennek érezte magát, és biztosra vette, hogy el fog esni. A két kutató a jármű elejéhez vezette, ahol több hely volt az alváz és a talaj között. Frednek néhány akaratlan piruett után sikerült anélkül letérdelnie, hogy pofára esett volna, bár közel járt hozzá. A gravitáció azonban olyan csekélyre rúgott, hogy semmi baja nem lett attól, hogy térdre ereszkedett és kézzel megtámaszkodott. A keze és a lába körül nagy, szürke porfelhők szálltak fel a nem létező levegőbe, majd lassan leülepedtek, újabb icipici becsapódási krátereket hagyva a nyomukban. Fredben felmerült a kérdés, hogy vajon mennyi por tapad a szkafanderükre, és mennyit visznek be magukkal majd a holdjáróba. A holdi por állítólag olyan finom szemcséjű, mint a szélfútta marsi. Még az is lehet, hogy annyira finom, hogy nem is árt az embernek, csak átmegy rajta, mint a neutrínók. A kemény röntgensugarakkal ellentétben, amelyek puskagolyóként rombolnak végig az emberen, miközben észrevétlen genetikai károkat okoznak, amennyiben nem suhannak el szerencsés módon a sejtek között, és nem kerülik el a fontosabbakat.

Fred négykézláb követte Csit a holdjáró alá. A por feketének tűnt az űrruhájukon, és még a sisakjuk üvegét is beborította egy kicsit.

– Gyertek be ide! – utasította őket Hszüan Cang. – Feküdjetek egymás mellé, mint a farönkök. Itt a kocsi víz-és üzemanyagkészletei alatt vagyunk, nem lesz bajunk.

Miközben ott feküdtek, fény jelent meg a látóhatáron.

– Ez a napkitörés? – kérdezte Fred.

– Nem, ez a Föld. Most kel fel.

– Átértünk a földközeli oldalra? – kérdezte Csi meglepetten.

– A librációs zónában vagyunk. A szélén. A Föld még csak fel sem fog emelkedni teljesen a látóhatár fölé. Innen, a talajról csak egy szilánkját fogjuk látni.

– De legalább közel vagyunk hozzá. Muszáj elküldenem egy üzenetet a barátaimnak Kínába.

– Egyelőre türelmesnek kell lenned.

Csinek a türelem nem volt éppen az erőssége, és Fred várakozó álláspontra helyezkedett, hogy mennyire fog menni a lánynak. Az a fény a látóhatáron, amely mintha alig pár kilométerre ragyogott volna tőlük, egyértelműen kékké változott. Egy kék forgáccsá a fekete ég és a fehér világ között. Olyan lassan emelkedett, hogy nem is látták a mozgását. Otthon, édes otthon.

Amikor Hszüan Cang biztonságosnak nyilvánította a kimászást, kikúsztak a holdjáró alól. Időközben eltelt pár óra, de a Föld keskeny csíkja éppen olyan vékony maradt, mint amikor elbújtak. A holdi földkelte lassú volt.

A holdjáró zsilipkamrájában az elektromos töltések és légfúvókák eltávolították a port a szkafanderükről. Amikor a folyamat befejeződött, óvatosan átpattogtak a szomszédos kamrába, és levették az űrruhát, a sisakot azonban magukon tartották; azt csak akkor emelték le, amikor készen álltak arra, hogy besiessenek a fő utastérbe. Hszüan Cang ellenőrizte a ruhája és a kabin kijelzőit, és bólintott. – Körülbelül kilencven mikrosievertet kaptunk – állapította meg. – Nem rossz!

Csi egyenesen a holdjáró kis mosdója felé indult.

*

A librációs zónában, a földközeli oldal felé tartva kicsit enyhült a terep durvasága. Megkerülték néhány nagy kráter peremét, a köpenyükön maradva, ha az elég simának látszott. Ezen az útvonalon haladva végül két nagy kráterperem találkozásához értek, a Phillips (nagyon nagy) és a Humboldt csatlakozásához. Itt megálltak egy újabb kis fali barlangnál egy nagy szikla alatt, amelynek a nyitott oldala a Föld felé nézett. Már elég közel jártak a földközeli oldalhoz ahhoz, hogy a Luna nagy, kék holdja teljesen felérjen a látóhatár fölé, sőt, egy kis fekete űrcsík már el is választotta a fehér hegyektől. A Föld nagyjából félig volt megvilágítva, és Fred mintha ki tudta volna venni Afrikát a fényes oldalán, de erről nem volt meggyőződve, mert fejjel lefelé helyezkedett el, és rengeteg gomolygó felhő takarta. A sötét oldalt itt-ott tűhegynyi fények csoportosulása pettyezte, mintha egy apró Tejút szállt volna le oda. A Föld hatalmas volt ahhoz képest, amekkorának a Hold tűnik onnan, sokkal nagyobb, mint azokon a fotókon, amelyeket Fred korábban látott róla. Megdöbbentette a látvány, nehezen tudta felfogni. Nehezen tudta elhinni, hogy valóságos.

A három kínait is lenyűgözte, de Csi egyszer csak azt mondta kínaiul, hogy El akarom küldeni azt az üzenetet. Van lézeres kommunikációs rendszeretek?

Persze. Folyamatosan üzengetünk rajta a barátainknak.

Remek. Keressétek meg nekem Kínát, legyetek szívesek. Szecsuánban vannak. Van nálam egy eszköz, ami titkosítani fogja az üzenetet.

Ne feledd, hogy csak akkor tudjuk elküldeni, ha Kína felénk néz.

A fenébe! De erre legfeljebb tizenkét órát kell várni, ugye?

A két kutató egymásra nézett, majd felpillantottak a Földre. Ha pont lemaradtunk róla, akkor inkább húsz órát, felelte Hszüan Cang. Nagyon hamar pótolnunk kell a készleteinket. Szükségünk van feltöltött akkumulátorokra, üzemanyagra, levegőre, élelemre. Nagyjából mindenre.

Amit én szeretnék, az nem fog sokáig tartani. Azt akarom mondani nekik, hogy kezdjenek sztrájkolni. Már amennyiben rám várnának ezzel, és remélem, hogy nem.

A két férfi rámeredt. Biztos vagy benne, hogy eljött az ideje?

Igen! És remélem, nem az én szavamra várnak!

Hszüan Cang azt felelte: Drága unokatestvérem, a milliárd kétségkívül rád vár.

Ne! – kiáltott fel Csi. Miért?

Azt hiszik, te vagy az új Mao, drága unokatestvérem.

Vagy Maitréja, tette hozzá Ah Q. Vagy a dalai láma legújabb kiadásban. A legfrissebb reinkarnációja, úgymond.

Ne!

De.

Ne! Utálom ezt a szart.

Hszüan Cang hadonászni kezdett az arca előtt. Unokatestvérem! Kérlek! Nem Ah Q misztikus sületlenségei számítanak, hanem az, hogy ha a nép azt hiszi, te egy fontos vezető vagy, akkor az vagy. És a vezetők vezetnek. Most ennek van itt az ideje.

– Az Ausztrália – mutatott Fred a kék golyóra. – Ausztrália fejjel lefelé. Milyen fura. De akkor Kína is felénk néz, nem?

– De igen. Remek.

Csi nyomogatni kezdte a csuklómonitorát. Az embereim nagyjából egy órán belül bejelentkeznek, mint mindennap. Elkaphatom a lézerüket, és felvehetjük az összeköttetést.

Kivéve, ha felhők vannak az embereid felett, mondta Ah Q.

Miért, akkor mi van?

Akkor nem működnek a lézerek.

A fenébe.

Őrizd meg a hited, drága unokatestvérem. A fúziós kutatások alatt erős lézerek születtek. Sikerülni fog, kivéve, ha tényleg nagyon rossz az idő.

A kutatók munkához láttak. Ők gyakran titkosítottak lézerbeszélgetéseket a földi befektetőikkel és szövetségeseikkel, úgyhogy ismerték a módját, és létre tudták hozni a kapcsolatot. Csi egy kis merevlemezen tartotta a kódhoz szükséges adatokat a táskájában, amelyet most kivett, és csatlakoztatott a holdjáró számítógépéhez. A lézerprojektort a holdjáró tetejéhez rögzítették. Pont úgy néz ki, mint egy söröshordó, állapították meg a kutatók.

Miközben ők hárman ezen dolgoztak, Fred belenézett a teleszkópjuk lencséjébe, és addig állítgatta a fókuszt, amíg meg nem jelent a látóterében a Föld pereme. Egy apró, élénk türkizkék sáv a Csendes-óceán sötét kobaltkékje felett: ez volt a Föld rémisztően vékony atmoszférája. A kékek gyönyörű párosítása mintha tőrt döfött volna Fred szívébe. El akart menni erről a halott szatellitről, haza akart térni.

De annak most nincs esélye. Csit teljesen lefoglalta a csuklópántja és a holdjáró tetején lévő eszköz. A kutatókat ugráltatta, akik ugrottak is neki. Boldogan kiszolgálták, mert… mert, miért? Mert a mozgalma tagjai voltak. Mert Csi sztár volt. Azért tették, amit mondott, mert ezt várta tőlük. Mert karizmatikusan viselkedett. A személyes varázsa: bármiből is adódjon, egyértelműen létezik. Fred is éppen annyira érezte, mint a többiek. Bár ebben a pillanatban egy kicsit unta már a lány karizmatikusságát.

– Mit mondasz a lentieknek? – kérdezte.

Csi elfintorodott, mintha azt akarná közölni vele, hogy: Ne zavarj, dolgozom. Igen, mostanra létrejött Fredben egy belső tolmácsszemüveg, ami angolra fordította a lány arckifejezéseit. Csi ékesszólóan beszélte az arcizmok nyelvét. Fred simán megértette, noha ez nem tartozott az erősségei közé. A szüleivel és a bátyjával viszont mindig is ment neki, úgyhogy talán csak azon múlt, hogy a másik képes legyen olyan adatokat eljuttatni hozzá, amelyekkel dolgozhat. Az is segített, hogy látott embereket. Ebben a pillanatban olyan jól értette a lányt, hogy nevetni támadt kedve, másrészt pedig elégedetlenül csettintenie a nyelvével, ahogy az apja szokott, de mivel nem tudta eldönteni, mit érez, csendben maradt. Legalábbis egy ideig; utána letisztultak benne az érzelmei, és így szólt: – Ne már, áruld el! Mit üzensz a lentieknek?

Csi a szemét forgatta, amihez nem volt szükség tolmácsszemüvegre, mert ez a megnyilvánulás minden nyelven ugyanazt jelenti, és Fred nagyon is sokszor látta már életében.

– Áruld el! – erősködött.

– Azt üzenem nekik, hogy jól vagyok.

– Ennyi?

– És azt üzenem nekik, hogy indítsák be a tervet.

– Milyen tervet?

– Egy titkos tervet – vágta rá Csi kurtán, miközben a két kutatóra pillantott, akik őket hallgatták bólogatva, és a lézert igazgatták.

– Ha tényleg változást akarsz – felelte Fred még mindig ingerülten a szemforgatás miatt –, az titkos tervvel nem fog menni.

– Ezt meg honnan tudod?

– Onnan, hogy mindenki tudja. A terveket meg kell osztani. Ettől válnak olyasmivé, ami akár meg is valósulhat.

– Lehetséges. De most megosztom a tervet. Korábban pedig nem tehettem.

– Mert?

– Mert akkor letartóztattak és bebörtönöztek volna minket, mielőtt bármit tehettünk volna! És most ez történik odalent. Úgyhogy gyorsan kell cselekednünk.

– Mennyire illegális ez a terv?

– Minden, ami meg akarja változtatni Kínát úgy, hogy nem a Párt kezdeményezi, rendkívül illegális. Ha az ember átlép bizonyos határokat, bármit megtehetnek vele.

– Ez mit jelent?

– Egy gyors tárgyalást egy álbíróságon, ami után megölnek! Vagy azt, hogy tárgyalás nélkül eltűnsz örökre! Ez elég illegális neked?

Csi feldúltabb volt, mint valaha. Hszüan Cang és Ah Q elgondolkozva méregették. Fred a szája szűk vonalát látva azt felelte: – Igen. Már értem. Ne haragudj.

Csi letörten bólintott. Nyomkodni kezdte a csuklókijelzőjét. Hszüan Cangra pillantott. – Oké, csatlakoztunk. Kicsit le kell merítenem az akkumulátoraitokat ehhez.

– Figyelmeztetnélek, hogy nem maradt túl sok töltés bennük.

– Minden nélkülözhető energiára szükségem lesz.

– Nem tudom, hogy az mennyi.

– Annyit persze hagyjatok meg, hogy odaérjünk Petrovba. A többit adjátok nekem. Tízpercnyi energiára lenne szükségem ehhez az üzenethez, ha van annyi.

Hszüan Cang nyomkodni kezdte a műszerfalat, belemerült az adatokba. – Oké. Megtartunk annyit, hogy eljussunk Petrovba. Csináld, utána induljunk. Ez nagyon szoros lesz.

Csi bólintott, és a csuklókijelzőjére nézett. Beleírt valamit, majd olvasni kezdett. Lehet, hogy ez most olyan, mint Lenin az Oroszországba tartó vonaton, gondolta Fred, ugyanakkor olyan is, mint minden egyéb a felhőben: kijelzők nyomkodása; információk megjelenése más kijelzőkön; utána később talán események bekövetkezte a való világban. De vajon hol kapcsolódik össze a felhő és a világ, a nyomkodás és a cselekvés? Erre a kérdésre keresi a választ mindenki. Lehetséges, gondolta Fred, hogy a kettő már egy és ugyanaz. Lehet, hogy maga a kérdés is hibás. Lehetséges, hogy mindig ugyanazoknak számítottak. A szavak tettek voltak, a tettek mindig szavak; ő ezért habozik mindig, mielőtt megszólalna. Eszébe jutott egy mondat, amit olyasvalaki mondott neki egyszer, aki segíteni akart rajta: Ha nem követi cselekvés, akkor nem is volt valódi érzelem. Ez a gondolat mindig felzaklatta, amikor felidézte, úgyhogy igyekezett elkerülni, mégis mindig felbukkant, általában pontosan akkor, amikor észrevette, hogy nem fog cselekedni.

Csi cselekedni készült. Neki rengeteg valódi érzelme van. A csuklókijelzőjét nyomkodta. A kutatók lézersugara egy titkosított üzenetet továbbított egy nagyon szűk körnek Kínába, ahol a címzettek éppen erre várva néztek felfelé. Ha bárki más észrevenné és elkapná ezt a zöld lézersugarat, akkor sem értené a szöveget a kódolás miatt. Legalábbis a jelek szerint mindenki ebben reménykedett. Bár mobil kvantumkulcsos titkosítás nélkül a legtöbb kódot előbb-utóbb fel lehet törni.

Csi, miután végzett a továbbítással, kikapcsolta a lézerüket, és hátradőlt a székében. Fred belső Csi-tolmácsszemüvege megkönnyebbülést olvasott le az arcáról; talán még elégedettséget is. Továbbá kíváncsiságot. Mit indított el vajon? Még ő maga sem tudta.

Hszüan Cang és Ah Q ekkor erősködni kezdtek, hogy azonnal a Petrov-kráterhez kell hajtaniuk, hogy pótolják a készleteiket. – Majdnem mindenünk elfogyott.

– Oké, siessünk – válaszolta Csi. – Menjünk!

Úgyhogy ismét elindultak, és lassan zötyögtek a viharvert vén Hold dermedt hullámain. Itt, a librációs zónában, ahol a kínaiak a jelek szerint folyamatosan északabbra tologatták az infrastruktúrát, egyre több keréknyomon kellett átkelniük, beleértve néhány bonyolultabb kereszteződést is. Amikor Hszüan Cang odaért egy ilyenhez, a műszerfalára mutatott.

– Visszatértünk az élők birodalmába.

– Valaki észrevett? – kérdezte Csi.

– Lehet, hogy csak egy mozgásérzékelő. Az, hogy az a szenzor hogyan fog minket algoritmizálni, nyitott kérdés. Szinte biztos, hogy azonosít minket, de ez nem feltétlenül számít. Mi folyamatosan hol felbukkanunk a megfigyelt területeken, hol eltűnünk róluk, csakúgy, mint a többi holdjáró. Vagyis nem biztos, hogy felkeltjük az ellenőrök figyelmét. Majd ha odaérünk, kiderül.

Lassan haladtak, mint mindig. Csi elaludt, és csak akkor ébredt fel, amikor Ah Q ismét főzni kezdett; kétségkívül a szezámmag és a rizs illata térítette magához. Együtt étkeztek a holdjáró asztalánál, és Fred mindig elfintorodott, amikor a jármű élesen jobbra vagy balra dőlt. Úgy tűnt számára, mintha bármelyik pillanatban belecsúszhatnának egy miniatűr kráterbe, hogy örökre ottragadjanak, de a többiek bíztak a robotpilótában, és nagyon éhesek voltak. Miután végeztek, Csi ismét elaludt. Az általuk követett nyomvonal egyre laposabbá vált. A Föld továbbra is ott lebegett a látóhatár felett, olyan gyönyörűen, mint egy ékszer, mint valami különösen szép geóda. Élénkkékje nem eresztette Fred tekintetét.

Végül felértek egy kis kráter peremére, és ott állt előttük a fekete ablakokkal körbevett, kerek állomás, tetején holdi kőzetek kupacával, mint egy jurta, amelyen vastagon megül a hó. A Petrov-kráteri állomás. A librációs zónában folytatott építkezések északi vége. Hszüan Cang odahajtott a holdjáróval a töltőállomáshoz, és kikapcsolta a motort.

– Megcsináltuk! – jelentette be érezhető megkönnyebbüléssel.

– Hány kilométerünk maradt? – kérdezte Fred.

Hszüan Cang valami olyasmit felelt, hogy „a tankban lévő üzemanyaggal egy öngyújtót sem lehetett volna már feltölteni”.

– Ez mit jelent?

– Nagyjából tíz kilométert.

Odabentről, az állomásból valaki elmutogatta, hogy melyik géphez álljanak. Amint beparkoltak elé, a töltőállomás különböző karjai kinyúltak a falból, és minden emberi közreműködés nélkül csatlakoztak a holdjáróhoz.

Miután az üzemanyag folyni kezdett a járműbe, rádión megkérdezték őket, hogy bemehetnek-e a holdjáróba, és amikor Hszüan Cang igennel válaszolt, és kinyitotta a zárakat, négy kínai vonult be hozzájuk egymás után.

– Jöjjön velünk! – mondta egyikük Csinek.

– Nem – válaszolta Csi.

– Le van tartóztatva – indokolta meg a férfi.

– Nem!

– Egyszerűen csak jöjjön velünk! – A férfi Fredre és a két bányászra nézett. – És maguk is.

TIZENHATODIK FEJEZET

tienhszia

Minden a mennyek alatt

Ta Su még két utat megtett a kölcsönzői biciklijén az anyja kidobandó holmijaival a hulladéktelepre. Az utolsó után, amikor elindult vissza a városközpontba, észrevette, hogy az utcák egyre zsúfoltabbak. Végül teljesen bedugult minden. Leállt a forgalom. Valami történhetett előttük. Az autók és a teherautók tehetetlenül várakoztak, a járó motorokat kikapcsolták, a sofőrök és az utasok kiszálltak, és a járművük mellett ácsorogva beszélgettek a helyzetről, sőt, még az útra is leültek, hogy teát melegítsenek kempingfőzőkön. Csak a kerékpárok és a mopedek maradtak mozgásban, és kanyarogtak végig lassan az autók útvesztőjén, miközben nemcsak a gépeket, hanem az embereket is kerülgetniük kellett. Így elég lassan lehetett haladni, és éppen olyan veszélyek közepette, mint amikor a kocsik és a furgonok haladtak, mivel elég sok ácsorgó egyre idegesebb lett, és egyre hajlamosabbá vált arra, hogy az idegességét másokon vezesse le.

A Harmadik körút közelében a járművek és az emberek masszája annyira besűrűsödött, hogy Ta Sunak le kellett szállnia a biciklijéről, hogy gyalog menjen tovább. De még ez is nehézen ment. Nem maradt hely, ahol átfért volna. Csak állt a biciklije kormányát szorongatva, döbbenten. Mindenki ugyanilyen értetlennek tűnt körülötte. A legtöbben valahol máshol akartak volna lenni, ez nyilvánvalónak tűnt. Vagyis még mindig dugóban ácsorogtak, de ez a dugó valamilyen oknál fogva teljesen leállt. És valahogy más hangulata volt. Az emberek egymással vagy a csuklójukkal beszélgettek, és vagy ingerültnek, vagy rezignáltnak tűntek. Ez a helyzet annyira szokatlannak hatott, hogy egyre több arcon jelent meg az aggodalom. Mi okozhatott ekkora elzáródást a városban? Ez a rész mindig is nagyon zsúfolt volt, mindig is alig pár ember hiányzott belőle tömbönként ahhoz, hogy teljesen beduguljon, de miért pont most?

Ta Su megállt egy férfi mellett, aki a furgonjánál ácsorgott: széles, lapos arca volt, vörös bőre, talán tibeti lehetett, és barátságosnak tűnt. Ta Su megkérdezte tőle, hogy mi történik, mire a férfi északra mutatott. Azt beszélték, hogy arrafelé történik valami. Talán valamiféle tüntetés. Persze Kínában mindennap akadt valami tüntetés, de azok mindig másutt történtek, messze nyugaton, vagy odalent délen. Itt, Pekingben, és ekkora? Ez furcsának, sőt, ijesztőnek tűnt. És túl nagynak ahhoz, hogy tüntetés legyen.

Ta Su a biciklije mellett állt, súlyát a kormányán nyugtatva. Ő is a csuklókijelzőjét faggatta, mint sokan mások. A közlekedési térképek nagyon lassan töltődtek be, mindegyik akadozott. Végül talált egy olyat, amelyiken látszott, hogy a város mindenütt vörös, délre még messzebb, mint északra. Utána egy figyelmeztetés jelent meg a térképen azzal a szöveggel, hogy a Tienanmen tér és a körülötte lévő terület le van zárva. Ta Suba belehasított a rettegés. Az, hogy kiürítik a főváros közepét, Kína fensujértelemben vett szívét, rengeteg jelentős nemzeti esemény színhelyét a nemzeti függetlenség kikiáltásától kezdve egészen a július 339-i szörnyűségekig – ez egyértelmű jele volt annak, hogy a város hivatalnokai, vagy még nagyobb valószínűséggel a nemzet vezetői úgy gondolják, hogy valami nagyon nagy baj van. A körülötte ácsorgó tömeg egyáltalán nem tűnt terroristaveszélynek vagy akár tiltakozó mozgalomnak – ahhoz túl sokan odagyűltek. Bár most, hogy alaposabban körülnézett, úgy látta, mintha egyre többen tartanának északra. Ráadásul az út mindkét oldalán. Amennyire bármi meg tudott mozdulni, minden észak felé haladt, a városközpont felé.

Ta Su talált pár rést a tömegben, és tolni kezdte a biciklijét. Más kerékpárosok is ezzel próbálkoztak, és azok, akik az autójukban ragadtak, egyre bosszúsabbá váltak miattuk. Ta Su csomagtartója a rajta lévő üres dobozok miatt szélesebb volt, mint amúgy lett volna, úgyhogy leoldotta a ládákat, és ott hagyta őket a földön. Utána követni kezdte a gyalogosokat észak vagy kelet felé. A dugó fokozatosan különböző irányokba tartó szivárgásokká enyhült, ahogy néhányan feladták, és megfordultak, mások pedig tovább nyomakodtak, vagy letértek oldalra. Az emberfolyamok néha keresztezték és a cipzárszabály elvei szerint engedték el egymást. Minden olyan lassan haladt, mintha mézgában mozognának. Az emberek egyre távolságtartóbban viselkedtek egymással, a harmóniájuk személytelennek és törékenynek látszott. Néhányan még mindig pletykálkodtak vagy együttérzően beszélgettek, de a legtöbben ügyet sem vetettek a körülöttük lévőkre, bezárkóztak önmagukba. Egyszerűen túl nyugtalanítóvá kezdett válni a helyzet. Sok ezer ember tartózkodott az utcán.

Ta Su ekkor olyan csoportokat kezdett észrevenni, amelyek a jelek szerint már a dugó előtt ott voltak. Leginkább fiatal emberek soraiból álltak, akik a tömegben kígyóztak zászlókat tartva és többemberes sárkányokat kísérve, mintha újévi felvonulás lenne, és néhányan megafonokon keresztül szónokoltak, mások kántáltak vagy énekeltek. Ezek a tuanpajok olyan szlogeneket szavaltak, mintha ifjúsági csapatok lennének, mint például hogy az egyesült tömegek mindig győznek, vagy hogy a törvény szava a föld szava.Továbbá: a törvény igen, a korrupció nem. Továbbá: törvényeket a párt felett, törvényeket a párt felett.

Szóval lehet, hogy mégis tüntetés volt. És ezeknek a szlogeneknek a tartalma megdöbbentette Ta Sut, aki eddig abban a hitben élt, hogy a fiatal városiak szinte teljesen a szociális média hatása alatt állnak. Ezek a netpolgárok általában a Párt lózungjait skandálták, amelyekből áradt a heves nacionalizmus, és teljesen elvetették a jogállamiság gondolatát mint pajcót, vagyis fehér baloldali ostobaságot. Gyakran mondogatták, hogy a jogállamiság öncélú pszeudouniverzalizmus, amelyet az imperialista nyugat azért propagál, hogy átvehesse a világuralmat. Ez a Párt nézőpontjából nagyon kényelmes nézőpontnak bizonyult, amelyet lelkesen hangoztatott sok állítólagosan független forrás, amelyeket viszont a Párt pénzelt. Ugyanakkor olyan emberek fejébe is bevette magát, akik nem tartották magukat a Párt csatlósainak. Még Hongkongban is gyakran felzúdultak a fiatalok a „balfékek” ellen, és Ta Su gondolkodásmódja ellen, ami a felhőpolitika agymosó konformizmusra aggasztó jelének mutatkozott. Nem mintha Ta Su újbaloldali lett volna; ő régi baloldali volt. Lao-cét tartotta kedvenc politológusának.

Mindenesetre most fiatalok hosszú sorai kígyóztak a tömegben vidáman énekelve, lelkesen, és ijesztően olyannak tűnve, mint a kulturális forradalomról, a kommunista forradalomról vagy az 1911-es nemzeti felkelésről készült fotókon látható arcok. Ha a Fehér Lótusz-felkelés idején is lettek volna már fényképezőgépek, kétségkívül azok is hasonló arckifejezéseket rögzítettek volna, mert az elnyomottak visszatérése mindig ugyanúgy néz ki. Vagy a dinasztiaváltás. Lehetséges, hogy a kerék ismét megtett egy fordulatot. Ta Su teljes szívéből azt remélte, hogy nem. El sem tudta képzelni Kínát a Párt nélkül. Akkor rettenetes káosz törne ki. Ha a demokrácia betenné a lábát Kínába, akkor idiótákat választanának meg, mint Amerikában. Az a legkisebb rossz, ha hagyják, hogy szakértők döntsenek ezekben az ügyekben, vagyis mérnökök, technikusok, bürokraták. Talán.

De az is lehet, hogy nem. Ta Su kezdte észrevenni, hogy a tömegben kígyózó fiatalok sorainak legnagyobb része nem a városi ifjúságból áll, nem a csuklókijelzős, szolgáltató szektorban dolgozó, részmunkaidős netpolgár prekariátusból. Ezek a felvonulók munkások voltak, akik fiatal koruk ellenére is megviseltnek tűntek. Megkeményedett, éhes belső migránsok látszatát keltették, a három nélkülét, a milliárdét. Sokan minden bizonnyal messziről érkeztek Pekingbe, bár jó páran úgy néztek ki, mintha egyenesen a műhelyből jöttek volna. És nem úgy tűnt, mintha sokkal több vagyonuk lenne a magukon viselt ruháiknál. Az ember tekintete általában átsiklik az ilyeneken, vagy csak a szeme sarkából látja őket gyártelepeken vagy a metrón. Most, hogy Ta Su alaposabban megnézte őket, észrevette, milyen nagy számban vannak jelen a tömegben. Ezért jöttek Pekingbe. Egy fiatal, vékony és elegáns, verébrajként csivitelő nőkből álló csoport lépett előre valamit kántálva. Gyári munkáslányok, akik hármasával-négyesével lökdösték félre maguk elől az embereket apró felfordulásokat támasztva, ritmusra menetelve, készen arra, hogy bármilyen akadályon átmasírozzanak. Ki merne szembeszállni ilyen veszélyes emberekkel?

Ta Su kezén vibrálni kezdett a csuklókijelző, arra emlékeztetve őt, hogy még mindig össze van kötve a jelennel. Azt hitte, hogy a felhőkapcsolat megszakadt. De a csuklója erősen rezgett, úgyhogy ránézett. Peng Ling kereste.

– Helló, Ling! – mondta Ta Su a csuklójába. – Örülök, hogy felhívtál!

– Találkozunk kell – jelentette ki a nő kertelés nélkül. Apró arca szokatlanul komornak tűnt a kijelzőn. – El tudnál jönni hozzám?

– Elakadtam a forgalomban a város déli részén – közölte vele Ta Su. – Valami készül itt.

– Mindenütt! – kiáltott fel Peng. – A kis barátod, Csan Csi felvonulást indított Pekingben.

– Jaj, ne!

– Jaj, de.

– Miért nem szólsz neki, hogy állítsa le? – kérdezte Ta Su.

– Mert eltűnt. Ő meg az amerikai barátja kislisszoltak Fang Fej holdi létesítményéből.

– Ez hogy történhetett? És mikor?

– Fang barátságos típus. Nem is hibáztatom érte. A házi őrizet eleve gyenge ötlet mint olyan. Ott járt pár látogató, valószínűleg ők csempészték ki őket. Most hallottam Csou Paótól, hogy kiszúrták a holdjárójukat a Petrov-kráter mellett. Csan Csinek gyorsan át kellett érnie a földközeli oldalra, ha lézerüzeneteket küldött haza, nem igaz?

– Nem tudom.

– Nem tudnál átjönni beszélgetni?

– Nem vagyok benne biztos. A Tienanmen tér tényleg le van zárva?

– Igen.

– Akkor nehéz lenne átjutni az északi oldalra.

– Igaz. Mit szólnál, ha a gofrisnál találkoznánk?

– Az talán könnyebb lenne. Megpróbálhatok odajutni.

– Találkozzunk ott két óra múlva. Akkor mindkettőnknek lesz elég ideje odajutni.

– Igyekszem.

*

Ta Su kelet felé tolta a biciklijét, ami könnyebbnek bizonyult, mint észak felé haladni, mert így hátulról megkerülhette az összes dugót. A tömegek geomanciája, a sárkányerek és a csomók kitapogatása zajlott. Most, hogy bebizonyosodott, hogy valamiféle demonstrációról van szó, Ta Sunak akaratlanul is május 35-e jutott eszébe, avagy április 66-a, vagy bármelyik másik olyan dátum, amely akkor keletkezett, amikor a Nagy Tűzfal letiltotta június 4. emlegetését, azét a napét, amelyen az 1989. évben oly sokan meghaltak a Tienanmen téren. A prodemokráciának abban a krízisében nyomták el és oszlatták fel végül a reformista tüntetéseket Teng utasítására. Ezt pedig úgy tették, hogy rengeteg katonát vezényeltek Pekingbe egész Kínából, és a vonatokon érkező csapatok egy része utána tüzet nyitott a nagy nemzeti téren gyülekező diákokra és támogatóikra. Ez Kína történelmének egyik katasztrófája – nem is annyira az elhunytak száma miatt, legalábbis a kulturális forradalomhoz vagy bármelyik korábbi szerencsétlenséghez hasonlítva, hanem azért, mert azon a napon egyértelműen Kína vezetői adtak utasítást arra, hogy kínaiakat öljenek meg külső beavatkozás vagy kezdeményezés nélkül. És ez még csak nem is polgárháború volt reakciósok ellen, csak egy polgári engedetlenségi megnyilvánulás, amelyet erőszak nélkül is meg lehetett volna oldani. Képtelenség elnyomni azt a gondolatot, hogy jobb megoldások is születhettek volna annál, mint hogy a kínai hadsereg kínai állampolgárokat gyilkol le. Az ilyen döntésekben nyoma sincs a zsennek, Konfuciusz fogalmának az uralkodói jóindulatról. És intelligenciának sincs igazán. Visszatekintve, az a pillanat nem tűnt olyan reménytelennek Kína vagy akár a Párt számára. A vezetőség valószínűleg a világ más részein történő eseményeket reagálta túl, különös tekintettel a szovjet birodalom összeomlására. A moszkvai gondok láttán Peking pánikba esett, és ezért kellett meghalnia egy rakás idealista tüntetőnek.

És Ta Su most egy hasonló tömegben ragadt. Munkások és az urbánus prekariátus között, a három nélkül és a két talán-nélkül között, akiknek egy részét a hukou státusza miatt használják ki, más részét a részmunkaidős gazdaság miatt, néhányan pedig egyszerűen munkanélküliek. Az úgynevezett milliárd, akik Pekingben gyülekeznek a jogállamiság kikövetelése végett, ugyanakkor, gondolta Ta Su, egyszerűen a rendes megélhetésért is. A vas rizsestálka visszatér, vagy talán a teljes munkacsoportrendszer, amely nemzedékek sorának nyújtott némi stabilitást Kína folyamatosan változó gazdaságában.

Ta Su körül energikusan kiabáltak az emberek. Nem lehetett megállapítani, mi indította őket arra, hogy az utcára menjenek. Olyannak tűntek, mint akik készen állnak megtámadni az esetlegesen megjelenő tankokat. De ezúttal nem tankok fognak jönni, gondolta. Ezúttal drónok jelennek majd meg az égen, és akkor mihez kezdenek? Meg kellett támaszkodnia a kerékpárja kormányán a félelemtől. De a körülötte lévők nem féltek. Végre volt egy programtervük, egy közös projektjük, és talán pont ez volt mindennek az oka, mert a nép éhezik a programtervekre. A kínai történelem tele van velük, és most ismét született egy. A semmiből, az anyagi helyzetből, a felhőből – nagyon nehéz lenne megállapítani, hogy hogyan kezdődött ez az egész. Bár Peng Lingnek a kormány minden erőforrása a rendelkezésére állt, hogy kiderítse. De Ta Su, miközben az emberek közötti keskeny résekbe szuszakolta a kerékpárját, biztos volt abban, hogy ez nem egyetlen valaki műve. Ez egy tömegmegmozdulás, a tömegmegmozdulások néznek ki így, azoknak van ilyen hangulata. Ő idős kora ellenére még soha nem látott ilyet.

Követni kezdte az emberek egy sorát, amely a Tiantan és a Lungtan felé kígyózott, majd befordult egy sikátorba, amely túl keskeny volt ahhoz, hogy egy ekkora tömeg beáradjon rajta, úgyhogy csak a megszokott mértékben bizonyult zsúfoltnak, vagy csak egy kicsit jobban. A sikátor úgy kígyózott végig a környéken, ahogy az emberek sorai a tömegben. Bár Ta Su még mindig nem tudott felülni a biciklijére, normál gyalogostempóban haladt. Ugyanakkor még így is két órájába telt odaérni a gofrizóhoz, és a vége felé már úgy érezte, mintha egy meredek hegyen tolná felfelé a biciklit. Azt kívánta, bárcsak még mindig rajta lenne a fűzője. Mi lesz, ha eljön az idő, amikor folyamatosan ezt fogja kívánni, vagy meg sem tud lenni nélküle? Akkor válik tényleg öregemberré.

Amikor odaért a gofribüféhez, kiderült, hogy zárva van, de miközben ott állt kimerülten és ostobán, kocogtatást hallott a kirakatüvegen, és az egyik tulaj kinyitotta, majd gyorsan bezárta mögötte az ajtót. – Még nincs itt. Nemsokára megérkezik.

Ta Su felnyögött, és átnyújtotta a nőnek a biciklijét, majd a korlátba kapaszkodva felvonszolta magát a galériára. Lerogyott egy karosszékbe, és az antik csillárok csillagképeit kezdte bámulni a mennyezeten. A szürreális látvány álomba hipnotizálta.

Amikor felébredt, Peng Ling ott ült vele szemben egy kanapén, teát iszogatva és a csuklókijelzőjét olvasgatva.

– Elnézést – mondta Ta Su. – Elaludtam.

– Csak most értem ide. Fáradtnak tűnsz.

– Igen – felelte a férfi. – Sajnálom. Biztos olyan szagom van, mint a szeméttelepnek és annak a főútnak együtt. – Felnyögve pózt váltott.

– Őszinte részvétem az anyád miatt. Nagy sajnálattal értesültem róla.

– Jó élete volt.

– Igen. De akkor is, amikor az ember anyja eltávozik, az emberben megváltozik valami.

– Így van. Nincs többé esernyő.

– Nincs többé.

Peng belekortyolt a teájába, miközben őt nézte. – Talán jót tenne neked, ha most lenne valami feladatod. Nekem pedig szükségem van rád. Az a lány a Holdon komoly gondokat okoz.

– Ezt hogy érted?

– Tönkreteszi a tervem!

Ta Su ismét áthelyezkedett. – Tölts nekem egy kis teát, és mesélj a tervedről.

Peng intett az egyik alkalmazottnak, hogy hozzon nekik még egy kis forró vizet. Amikor megérkezett, kitöltötte Ta Su teáját, és kilencszer megkeverte a csészében. Ta Su belekortyolt, és boldogan felsóhajtott az oolong ízétől, ami talán az Irgalom Vasistennőjének nevezett fajta lehetett. Az nagyon illett volna tigrisbarátnőjéhez.

– Ez egy nagy pillanat – jelentette ki Peng Ling. – A pártkongresszus elkezdődött, és a Politbüro és az állandó bizottság tagsága kiöregedett, Sancsaj elnököt is beleértve. Ő azon igyekszik, hogy összeállítson egy új állandó bizottságot, és Hujut segítse az elnöki székbe, hogy utána hátulról továbbra is ő irányíthasson. De ezt nagyon sokan nem akarjuk. Ugyanakkor Hongkong teljes mértékben visszakerült hozzánk, és az ottaniak nagyon idegesek. Én pedig, mint már említettem, ezt a helyzetet próbálom kihasználni néhány reform bevezetésére.

– A liberálisok és az újbaloldal kibékítésére.

– Nos, lehet, hogy ezen a ponton még nem számíthatunk erre a szélsőséges eredményre, de igen. Vannak terveim. Az a forrófejű lány viszont most az utcára küldte a fiatalokat. Az összes Pekingbe tartó vonatot és a repülőjáratot leállították. Most már ahhoz is lakhelyigazolás kell, hogy egyáltalán idejöhessen az ember. És ez csak a kezdet. Senki nem tudja megjósolni, hogyan fogják szétoszlatni ezt a tömeget. És még ha sikerül is, amihez idő kell, az nem vet véget semminek. Nem. Ez káosz.

Ta Su a teáját kortyolgatva elgondolkozott. – Lehet, hogy a káosz neked dolgozik. Te egy felülről lefelé irányuló reformmal próbálkozol, a nép odakint pedig alulról dolgozik ezen. És végső soron mindkettőre szükség van.

Peng megrázta a fejét. – Bárcsak így lenne. Lehet, hogy te segíthetsz valóra váltani ezt a politikai fengsujoddal. Azt hiszem, ezért kérlek arra, hogy kíséreld meg. De az én szemszögemből, bármennyit is segít, ha a nép egy ügy mögé áll, az ilyen állampolgári megmozdulások május harmincötödikének az emlékeit idézik, és, ami még rosszabb, ez csak árt a fentről jövő reformoknak. Lesznek olyan elemek, akik kihasználják ezt a zűrzavart arra, hogy mindent elfojtsanak, ami liberális vagy baloldali reformnak tűnik, azzal az indoklással, hogy ez a gyengeség jele lenne egy veszélyes időszakban. Sok nagy hatalmú ember fogja a lázongások letörését követelni. És ettől a pártkongresszus mint lehetőség, elveszik! – rázta Peng egyre feldúltabban a fejét, ahogy belelovalta magát.

– Lehetséges – gondolta végig Ta Su. – Te természetesen többet tudsz erről, mint én. Mégis úgy gondolom, hogy ez csak kiszélesíti a lehetőségeket.

Peng még hevesebben rázta a fejét. – Ezt nem tudhatod!

– Tudom.

– Nem tudod!

– Én is erre gondoltam – magyarázta Ta Su csüggedten. – Hogy tudom, hogy nem tudhatom. Te jobban ismered a helyzetet. De te benne vagy. A kellős közepén. Akár elnök is lehet belőled, nem?

– Ne mondj ilyeneket – pillantott Peng a kísérőire, akik odalent maradtak, minden jel szerint hallótávolságon túl.

– Nem állítom, csak remélem. Az a lényeg, hogy aki benne van valamiben, az csak egyes részeit látja. Nem az egészet. Én viszont kívülről látom a dolgokat.

Peng ivott egy kis teát, és elgondolkozott. – Nem tudom, hogy ez mennyit jelent. De te segíthetsz nekem. Ha ismét felmennél a Holdra, segíthetnél kordában tartani azt az ifjú tűzgolyót, és az ottani amerikaiakkal is tárgyalhatnál. Nekik is megvan a maguk baja, kezdenek szétesni, és ez ránk is hatással van. Hallottad, mi történik odaát?

– Nem.

– Valami olyasmi, mint itt. A nélkülözők és a fiatalok csatlakoztak az úgynevezett ingatlantulajdonosok szövetségéhez, és nagy erőkkel vonják ki a megtakarításaikat a bankokból, hogy kriptovalutára váltsák. Gyakorlatilag politikai kampányt indítottak a bankok ellen, és a bankoknak annyi a kintlévőségük, hogy be kell zárniuk. Ami általános pánikot idézett elő. Úgy tűnik, hogy a szövetségi kormányuknak hamarosan államosítania kell a bankjaikat, hogy stabilizálja a gazdaságot.

– Vagyis jobban fognak hasonlítani ránk.

– Valami olyasmi. Szóval, még az is lehet, hogy ez jó, már ha beválik. Mert az ő gazdaságuk a mi gazdaságunk, és ha a sajátjukat jobban tudják menedzselni, azon mi is nyerünk. De az ottani jobboldaliak is ellenállnak, csakúgy, mint az itteniek. Ennek következtében az amerikai katonai és nemzetbiztonsági szervezetek elemei megpróbálnak beépülni a holdgyarmatosító programjukba, és most, hogy látják, mekkora bajban vagyunk, még keményebben fognak igyekezni ezen. Az itteni hadsereg ugyanezt teszi. Neked viszont vannak barátaid az ottani amerikaiak között, úgyhogy közvetíthetnél.

– Boldogan megteszem – válaszolta Ta Su. – Amúgy sem végeztem még odafent.

– Remek. Visszamehetsz Fang Fej világába. Nem tudom, hogy most mennyire bízhatok az űrhivatalainkban. Hamar elterjedhet a híre, hogy újra felmész oda, és az ellenségeim megpróbálhatnak megállítani. Fang Fejnél nagyobb biztonságban leszel. Ő elég sokat segített nekem mostanában.

– Az jó. Megteszem.

Peng elmosolyodott. – Köszönöm. Remélem, ki tudod egyensúlyozni az erőket odafent.

Ta Su megrázta a fejét. – Egymagamban semmire nem leszek képes. Nem tudom megmondani, mi fog történni. De igyekezni fogok.

– Mikor indulsz?

– Most azonnal.

*

De ekkorra már nem lehetett kijutni a tömegből. Pekingben beállt a világtörténelem valaha volt legnagyobb dugója. Peng Lingnek egy drónhelikoptert kellett hívnia a gofribüfé épületének tetejére. Ta Su ijesztőnek találta, hogy be kell szállnia egy műanyag dobozba, ami gyakorlatilag csak egy nagy játékszer volt pilóta nélkül, majd hirtelen a levegőbe kell emelkednie Peking felett – konkrétan a rendőrség ellenőrzése alatt álló levegőbe, ahol a drónokat immár rutinszerűen lőtték le más drónok. Rengetegen repkedtek odafent, nyüzsgött tőlük az ég. Vagyis csak a gépekben és az algoritmusokban bízhatott. Továbbá Peng Ling fontosságában, abban, hogy ő bántatlanul felmehet az ilyen tiltott terekbe.

Márpedig felment; együtt néztek le a drónból Pekingre, a világnak erre a hatalmas fővárosára, amelynek az utcáit elöntötte az emberek tengere. Elképesztő látványt nyújtott: úgy tűnt, mintha szó szerint összegyűlt volna a milliárd odalent. Talpalatnyi hely sem maradt alattuk, amely ne lett volna fekete a kínaiak fejétől, az emberiség szemcsés masszájától – persze magát a Tienanmen teret leszámítva, Kína szívét, amely hirtelen picinek kezdett tűnni az óriási tömeg közepén. Egy szürke, szögletes foltnak, olyannak, mint egy bélyeg.

Peng Ling szenvtelenül bámult lefelé. Ő sem tagadhatta a látvány félelmetes üzenetét. Ez a hatalom a kínai nép hatalma; továbbá annak a hatalma is, aki mozgósítani tud egy ekkora tömeget. Peng nem lett volna képes rá, és Ta Su arra következtetett az arcának a kifejezéstelenségéből, hogy csüggesztőnek találja ezt a tényt. Ez vajon Csan Csi műve lett volna? És ha igen, hogy érte el? Ha pedig nem az övé, akkor kié?

Ta Su azt kérte, hogy ne szálljanak le az anyja lakásánál. Menjenek egyenesen a Párt repülőterére, javasolta, ahol ő át tud szállni egy délre tartó pártrepülőre. Peng megkönnyebbülten bólintott. Hangosan kiadta az utasítást, és a drón irányt változtatott.

Ta Su a profilját nézte, miközben Peng lefelé bámult. Egy tigris; talán a legnagyobb tigris. Ami azt jelentette, hogy már ő is része a hierarchiának, ehhez kétség sem fért. Lehet, hogy végig az volt. Nem tudta, hogy ez mit jelent. Híres volt, igen. De lehet, hogy ez csak azt jelenti, hogy eszköz. A hatalom szerszáma. De neki is vannak ötletei. Lehet, hogy el tud érni valamit.

– Mit fogtok tenni? – kérdezte Penget lefelé mutatva. Az alattuk lévő tömeg végső soron közvetlen kihívást jelentett a kínai párturalom ellen, és hatalmasra duzzadt. Vagyis kétség sem fért ahhoz, hogy a Párt krízisben volt.

Peng Ling megvonta a vállát. A munkát el kell végezni, dünnyögte. Az életnek mennie kell tovább. Ha kell, közlekedőfolyosókat fognak létesíteni, majd rendőri közreműködéssel járható állapotban tartani. A brutalitás remélhetőleg a lehető legkevesebb lesz. Utána valószínűleg ugyanúgy fogják ezt is kezelni, ahogyan a hongkongi esernyőforradalmat: kivárással. Békén hagyják az embereket, amíg el nem unják magukat, éhezni nem kezdenek vagy meg nem betegszenek, esetleg fázni nem kezdenek a pekingi őszben; utána hagyják, hogy összetűzés nélkül szétszóródjanak. Amennyi arcot csak lehet, rögzítenek a kamerákkal, és lezárják a többi állampolgár státuszát, míg azokét átállítják. Más szóval, kivárnak; és amikor elmúlik az egész, mindent elfelejtenek. Ez a stratégia, ebben reménykednek.

– A kitérés – szólalt meg Ta Su, amikor Peng elhallgatott. Mao régi stratégiája, hogy el kell hajolni az ellenség ütései vagy akár a figyelme elől.

Peng bólintott. Igen, tükröződött a várost szemlélő tekintetében. Ha Kína teljes népessége ellened fordul, akkor egyértelmű, hogy ki akarsz térni előle.

De a látszat csalóka tud lenni, még a leghatásosabb is. Peking bedugult, leállt, válságba jutott; az ország többi részében azonban az élet a megszokott módon ment tovább. A pekingi hírek megjelentek pár közösségi médiában, telefonbeszélgetésben, madárcsiripelésben, pletykában; de a Párt tulajdonában lévő médiában és a felmérhetetlen cenzúrarendszerén belül nem. A Nagy Tűzfal még ezt a hatalmas áradatot is megállította. Úgyhogy végső soron nehéz volt kideríteni, mi is történik. Még a várost nézve is nehezen lehetett megállapítani, mi a valóság.

Úton a reptér felé Ta Su meggondolta magát, és két kitérőt kért Peng Lingtől. Egyrészt a Második körúti krematóriumhoz, ahol átvette anyja hamvait egy bársonyzsákban lévő aranyszínű dobozban. A zsákot zsinórral lehetett kinyitni és visszazárni. Ta Su a kezében szorongatta, miközben a drón odarepítette őket az északi kapu melletti buddhista szentélyhez, ahova az anyja bizonyos ünnepnapokon ellátogatott füstölőt égetni. Az idős asszony nem volt különösebben vallásos, de a szentélyben akadt egy urnafal, ahova befogadták a hamvait névvel ellátott rekeszbe. Ta Su kiszállt a drónból az urnával, amelyet egy szerzetes segített neki elhelyezni a fal üregében, és eközben eszébe jutott az a furcsa útja a hulladéktelepre a kidobandó holmikkal. Még egyszer, utoljára megemelte a dobozt, méregette egy kicsit a tartalma súlyát, majd azt motyogta halkan, hogy a szerzetes ne hallja, hogy „Anya, téged összetömörítettek”.

De az urna csak a porhüvelye maradványait rejtette. A lelke már valahol máshol járt. Úgy érezte, hogy ha valahol, akkor az ő agyában. Az anyja lelke egy neuronmintázattá vált az agyában, ahol bizonyos emlékek és megszokások összességévé vált. Ő maga volt az, ami ebben a világban megmaradt az anyjából. Gyorsan megesküdött neki, hogy felvállalja léte folytatásának a terhét, és elfordította a szerzetestől kapott kis csavarkulcsot, hogy rázárja az ajtót a hamvakra. Úgy érezte, az anyja örülne fiúi eltökéltségének. Az anyja is eltökélt volt, ő is az lesz. Az anyja minden tőle telhetőt megtett, és ő is meg fog tenni. Ez szinte békével töltötte el. Mindenesetre eltökéltséget érzett. Ki fog tartani.

Utána folytatták az utat a repülőtérre.

*

A Párt repülőterén Ta Su elbúcsúzott Peng Lingtől, és két másik utassal együtt beszállt a kis repülőgépbe. Egyikük sem köszönt, és nem is szóltak egy szót sem felszállás után. Ta Su egy jobb oldali ülésen ült, és egy kis időre elaludt, mert nagyon kimerítette az otthon töltött hete. Már ha otthonnak nevezheti még.

Amikor felébredt, kora hajnal volt. A repülőgép kopár barna hegyek felett szállt éppen, amelyeket teljesen lecsupaszítottak az erdőpusztítás évszázadai, bár errefelé friss munkálatokra utaló nyomok látszottak. Néhány helyen megindult a Nagy Visszazöldítés, máshol nem foglalkoztak vele, vagy ellene dolgoztak. Errefelé még mindig friss vágások csúfították a domboldalakat, és földutak haladtak rajtuk egyre szélesedő spirálban lefelé a síkságra. A fengsuj itt egyszerűen rettenetes volt. Ha a testet megölik, a lélek is elszáll. Utána nem kell foglalkozni vele. Ezt az országot széthasogatták, meggyilkolták, megszentségtelenítették. De mi van, ha azok, akik kivágták ezeket a fákat, csak a vacsorájukat akarták megfőzni? De nem, nem úgy tűnt. Az erdőt nem kézzel vágták ki, nem egyesével. A pusztítás ipari hangulatot sugárzott. Erdőirtást. Kína harmincezer négyzetkilométere annyira megmérgeződött, hogy használhatatlanná vált. Ez a folt is csak ennek részét képezte. Már említésre méltó talajvíz sem maradt egész északon.

De furcsa módon, amikor a repülőgép áthaladt egy gerinc felett, a következő vízmosás sötétzöld volt alattuk, őserdőnek tűnő növényzettel, örök, nemzedékek óta érintetlen fákkal. Ez lehetséges volna? Vagy csak az utóbbi évtizedekben állították helyre? Sokkal nagyobb a valószínűsége, hogy újraültették, mint annak, hogy sikerült elbújnia a történelem elől, mint egy titkos Sambhalának, de ebből a magasságból ősöregnek tűnt. Nagyon szívmelengető látványt nyújtott azok után, amik felett korábban repültek át. Ta Suban felmerült, hogy vajon ez a vízmosás a Hu-vonal része-e. A kínai népesség kilencvenöt százaléka Kínának abban a harmadában él, amely a Hu-vonaltól délkeletre terül el, öt százaléka az ország északnyugati kétharmadában. Ez különös, bár talán csak annak a jele, hogy mekkora szükségük van az embereknek a vízre és a termőföldre. Ez is fengsuj; a szél és a víz nagyon sokat jelent.

Ta Su egy olyan tudattal szemlélte az alattuk elsuhanó világot, amely nem tűnt a sajátjának. A történelemnek érezte magát; az időnek; Buddhának; az anyjának, miközben hátra és lefelé nézett. Ötezer évnyi küszködés, és hova vezetett? Még mindig az aznapi súlyos nehézségeik nyomasztják őket, a lehetőségeik olyan szűkösek, mint egy ék a repedésben – se előre, se hátra. Mi lehet most Kína? Mi volt, mi lesz belőle?

Miközben a gép elkezdett leereszkedni, Ta Su észrevette azt, ami csak a Három Torkolat Gátja lehetett. A látványtól döbbenten bámulta. Amikor a gát megépítése a végéhez közeledett, nyilvános gyászba esett, és felidézte a torkolatoknál tett kirándulásait fiatalkorában. Kína egyik nagy sárkányvénája elsüllyedt, ami ökológiai katasztrófákhoz vezetett: ezt nagyon sokszor elmesélte a felhőműsorában, és azóta sem látogatta meg a helyszínt.

Most láthatta, hogy helyesen tette, hogy kerülte. Majdnem lehúzta a sötétítőt. De vonzotta is a látvány, mint amikor az ember valami katasztrófát szemlél. A leszálló gép nézőpontjából úgy tűnt, mintha a víztározó az egész látható világot elfoglalná. Nehezen lehetett elhinni, hogy emberek készítették; a Nagy Fal csak egy vékony vonal volt a tájban hozzá képest. A víz egészen a látóhatárig elterült nyugat felé. Hétszáz kilométer hosszú, idézte fel. Egy teljesen elárasztott víznyelő, kétmillió elköltöztetett ember, ezernyi elveszett régészeti helyszín, beleértve azokat is, amelyek a történelem előtti őskínai kultúrából maradtak. A víz súlya földrengéseket okozott, földcsuszamlásokat, ülepedést, szennyezést: éppen akkora ökológiai katasztrófának bizonyult, mint ahogy megjósolta. Nem mintha a próféciája beteljesedése bármilyen elégedettséget okozott volna neki. Ezt a fajta pusztítást a Holdra kellett volna tartogatni, a halál birodalmára. Az, hogy a Földet ilyenné változtatták…

Nos, ez történt. És mivel a Holdon nem él semmi, ott nem is hal meg semmi. Vagyis a Hold nem is a halál birodalma, hanem inkább a semmié, ami nem ugyanaz. A Föld az élet és a halál birodalma; a Hold egy üres, fehér golyó az égen. Most éppen átalakítják valami mássá, ennél többé, de azt nem látta tisztán, hogy mi lesz az az új dolog; gyanította, hogy más sem. Először megvalósítják, és csak utána fogják értelmezni. Vagy nem. Ahogy ezzel a víztározóval is történt.

Amikor a kis gép leért, kinyílt az ajtaja, és a többi utas kiszállt belőle. De miközben Ta Su követni kezdte őket, két férfi sétált fel a lépcsőn, és bemutatkoztak neki: Po Csuan-li és Tu Taj. Po magas volt, és nagydarab, Tu alacsony és vékony. Azt mondták, Peng ismerősei, és azt az utasítást kapták, hogy kísérjék el Ta Sut az útján. Tu kinyújtotta a csuklókijelzőjét, és nyomkodni kezdte, mire Peng Ling jelent meg a képernyőjén, aki azt mondta: „Ta Su, kérlek, engedd meg, hogy ez a két ember, Po és Tu elkísérjen a Holdra, mert így lesz a legbiztonságosabb mindenkinek.”

– Á! – válaszolta Ta Su.

– Tényleg nincs oka leszállni a gépről, ha nem bánja – állt Po az útjába.

– Nincs? – kérdezte Ta Su.

– Az a helyzet, hogy sietnünk kellene – tette hozzá Po higgadtan. Tu a könyöke mellől figyelte, hogy Ta Su hogy reagál, aki ettől hirtelen gyanakvóvá vált.

– A Fegyelmi Ügyek Központi Bizottságától jöttünk – tette hozzá Po. – Tu Peng Ling hivatalánál dolgozik, én pedig a Pártnak az a kádere vagyok, aki neki segít.

– Értem – válaszolta Ta Su. – És hogyan fognak segíteni ebben a helyzetben?

– Úgy gondoljuk, hogy azoknak az embereknek, akikkel találkozni készül a Holdon, köze van a jelenlegi pekingi zavargásokhoz. Maga is így gondolja, ugye?

– Nem tudom – tért ki Ta Su. – Hogyan lehet közük ezekhez a földi eseményekhez, ha a Holdon vannak?

A két férfi szkeptikusan méregette; nem hitték, hogy ennyire ostoba lenne.

– Megvan annak a módja – válaszolta Tu. – Magánrádiók. Titkosított üzenetek. Nem tudjuk, hogy ezekről van-e szó, de azt kérték tőlünk, hogy segítsünk eljutni oda magának, és ott is legyünk a segítségére minden szempontból, amíg ott tartózkodik.

Ta Su végigmérte az arcukat. Nemzetbiztonsági ügynökök. Peng Ling biztosan úgy érezte, védelemre lesz szüksége. Ez felkavaró gondolat. – Rendben – válaszolta végül. – Menjünk.

Miután leültek – az ügynökök a gép elejébe –, Ta Su küldött egy üzenetet Peng Lingnek a magán-WeChat-csatornájukon. Amikor percek is elteltek válasz nélkül, aggódni kezdett. A barátnője általában azonnal reagált. Lehet, hogy most más dolga van. Nem tudott másképp kapcsolatba lépni vele, és nem voltak közös ismerőseik.

*

Miközben a gép felszállt, Ta Su ismét lenézett a Kínai Kommunista Párt hatalmának konkrét bizonyítékára: a hatalmas víztározóra. Ha jól emlékezett, olyan háromszáz méter magas lehetett és pár kilométer hosszú. Ebből a szögből ennél sokkal nagyobbnak tűnt; masszívnak, lehengerlőnek, univerzálisnak.

Most úgy látszott, mintha ennek a nagyhatalomnak egy másik része tartaná őt a markában. Ezt Po jelenléte tette kézzelfoghatóvá és személyessé. Ta Su tudta, hogy egyszerűen csak az egészet látja egy kis darabban; ő mindig is a Párt markában volt, azelőtt is, hogy ezekkel az emberekkel találkozott volna, egész életében. Az, hogy most ez a rabság meg is testesült két emberben, nem jelentett semmit.

És most Peng kis csapatának a részévé vált. Ezért nem tudott nagyon haragudni, a barátnőjének biztosan megvolt az oka arra, hogy odaküldje az embereit. Ennek ellenére aggasztónak találta a dolgot. Nem tudhatta, mi a csapat célja, ő egyszerűen csak a vezetőjük volt. Vagy talán a csalijuk.

Nos, a csali is tud harapni, ahogy az apja mondogatta annak idején. Ki kell derítenie, hogy mi Peng valódi célja ezzel az úttal. Ha az elnökségi posztra pályázik, mint azt többé-kevésbé be is ismerte a gofrizóban, akkor felerősödhet a tülekedés, még az általános válság közepette is ádázzá válhat. És micsoda krízisnek ígérkezett ez – úgy tűnt, mintha az egész világot beszippantotta volna, noha senki nem értette igazán, hogy miről van szó. Lehet, hogy egy új világrend kialakulása folyik névtelenül és kezdeti állapotban. Lehet, hogy csak az elit tagjai közötti bokszmérkőzésről van szó; de az is lehet, hogy ez egy olyan bokszmérkőzés, amelyben a sokaság ismét megpróbálja visszaszerezni a hatalmat a kevesektől. Mert a csali harapni is tud.

*

A kisgép magasabbra emelkedett, és ismét Dél-Kína hegyei töltötték be a világot. Utána még magasabbra emelkedett, és dél meg nyugat felé vették az irányt Szecsuán meredek oldalú hegyei felett, ahol sötétzöld erdők nőttek a fekete sziklák alján, a legmagasabb csúcsok északi oldalát pedig hó fedte.

Ta Su arra tippelt, hogy a tibeti fennsík északkeleti szélén szállhattak le. Nem ott, ahonnan előző alkalommal indultak Fang Fej holdi birodalmába. A jelek szerint Fang Fejnek itt is volt egy birtoka, amely addig terjedt, ameddig a szem ellátott. Hszi vezető tervét, hogy egész Tibetet nemzeti parkká nyilvánítsák, amely mellett a világ összes hasonló természetvédelmi területe eltörpült volna, és amelyben a tibetiek egyúttal egyfajta védett vadvilággá változtak volna, soha nem valósították meg. De ettől a felvetéstől megváltozott az, ahogyan Peking a környéket kezelte, és a dalai láma újabb reinkarnációja híján a tibetiek és az összes többi ember is összezavarodott azzal kapcsolatban, hogy mi is Tibet igazából. A Pártnak persze ez így volt a legjobb. És bizonyos időszakokban hatalmas állami területeket ajánlottak fel megvételre magánszemélyeknek. Ahogy a jelek szerint ezt is.

Leszálltak a gépről, és besétáltak egy alacsony, központi udvarral rendelkező épületbe. Odabent hűvös volt, és sötét. Egy más világ. Po és Tu eltűntek Fang néhány emberével, Ta Sut pedig egy fiatal, Su-ling nevű nőre bízták.

– Mennyi idő múlva szállunk fel? – kérdezte.

– Ha nincs ellenvetése, a tervek szerint két órán belül.

– Két óra! Ez olyan, mint csatlakozásra várni a repülőtéren!

A nő idegesen elmosolyodott. – Reméljük, nem bánja.

– Nem, semmi baj.

Ta Su szunyókálással töltötte a köztes időt. Utána kiment, hogy búcsút intsen a világnak. Sétált egy kicsit a friss, hideg levegőben, ahol érezte a hegyi levegőt a tüdejében, és látta a keleti és déli hegyek éles körvonalában. A látóhatár tágas volt, a gravitáció súlyos. Ő maga fáradt és értetlen. A hely fengsuja tökéletesnek tűnt, de semmire nem tudott összpontosítani, és semmit nem érzett. Fejben még mindig abban az elképesztő tömegben járt, vagy az anyja lakásában. Ugyanakkor a távolban egy legelésző szarvas-vagy antilopcsordát látott a napon. Az őszi fű aranyszínben tündökölt a kobaltkék ég alatt. Élet. Nem is láthatott volna nagyobb kontrasztot ahhoz a kis halott golyóhoz képest, ahova tartott. Az most is ott volt felette, a nappali égbolton – egy félhold, amely körül még sötétebbnek tűnt az ég, és amelynek az árnyékos fele is sejlett. Nehezen tudta elhinni, hogy oda tartanak.

Ekkor Po és Tu ismét csatlakoztak hozzá, amiről eszébe jutott, hogy Peng Ling még mindig nem válaszolt. Ez nem vallott rá. Végigmentek pár folyosón és egy liften át a kilövőszintre, ahol beszálltak a magas, karcsú űrhajóba, és elhelyezkedtek az üléseken. Ta Su hátradőlt, az utaskísérő becsatolta az övét, majd röviddel később felzúgtak alattuk a rakéták, vibrálni kezdett a székük, és elindultak. Egy darabig erős nyomás nehezedett rá, majd semennyi. Érdekes volt megtapasztalni, hogy válik rutinná a dolog. Ó, igen, vissza a Holdra – mindig ez van. Ta Su csendben maradt, elaludt.

A félálom hipnotikus állapotában mintha úgy hallotta volna, hogy Po azt mondja Tunak: – Követjük az öregembert a Barackvirág-folyó forrásához.

Valahol felüvöltött egy tigris. Ta Su úgy lebegett a tavon, mint egy fekete hattyú.

MI 12.

houhuj

Megbánás

Az elemző egy cella betonpadlóján üldögélt. Egy hagyományos börtöncellában, ahol egy műanyag vödör szolgált vécé gyanánt, semmi más. Ablakok sehol. Csak egy vastag ajtó. Odafent egy szellőzőnyílás. Se kényelmes, se túl szörnyű nem volt.

Fejben a Kis Szemgolyóval beszélgetett. Remélem, követed a helyzet megkívánta protokollt, mondta a programnak. Remélem, még a távollétemben is képes vagy segíteni a helyzeten.

Ezt a cellából nem tudta megállapítani, és nagyon valószínűtlennek tűnt, hogy valaha is kiderül számára. Bár, talán. Nagyon sok minden múlt azon, hogy mit lépnek majd a kinti barátai, és sok más tényezőn is, amelyeket senki nem tudott egymagában kézben tartani. Vagy kiengedik, vagy nem. Ha nem, akkor vagy kihallgatják, minek során akár meg is kínozhatják, vagy lelövik; esetleg életben hagyják, de örökre magánzárkában marad; vagy csatlakozhat valamelyik börtön közösségéhez egy időszakra, vagy élete hátralévő részére. Valószínűleg más lehetőségek is kínálkoztak, de ezekre nem igazán akart gondolni. Nehezére esett kiűzni a fejéből azokat a változatos vallatási módszereket, amelyeknek kitehetik, de semmi haszna nem lett volna az önmarcangolásnak, úgyhogy igyekezett másfelé terelni a gondolatait. A fájdalmas lehetőségeket mindig is ismerte mindenki, az összeset az alapvető szükségletek egyszerű megtagadásától és a büntetésektől kezdve egészen a fantáziadús Ming-csonkításokig. Persze a legalapvetőbb módszerek is bizonyultak olyan hatékonynak, mint bármi más, az olyan régi trükkök, mint a bokaszorító (elég rossz volt a bokája) vagy a körömletépés (köszvényes volt a keze). Még belegondolni is fájdalmas volt. Mindig is tudta, hogy léteznek ezek a lehetőségek, de amikor az ember a saját életét éli, és biztonságban érzi magát, könnyű őket figyelmen kívül hagyni. Okos volt, védett, elzárt. Annyira, hogy el nem tudta képzelni, hogy találhattak rá. Valószínűleg soha nem fogja megtudni. Olyan sok mindent nem fog megtudni.

Felmerült benne a kérdés, hogy az MI vajon hogy reagál majd a távollétére. Hagyott neki egy protokollt, és amint bizonyos kapuk kinyílnak, már ha ez megtörténik, a programnak át kell költöznie a neki készített rejtekbe, hogy áram alatt maradhasson, amíg maga a tűzfal is áram alatt van. Ha ez sikerül neki, akkor rendkívül nagy mennyiségű üzenetet lesz képes generálni és szétküldeni – billiókat, sőt billiárdokat. Ha ezeknek az üzeneteknek egy része arra szólítja fel az embereket, hogy keressék meg és mentsék ki az elemzőt, az talán kivált valamiféle reakciót, akár azt is, hogy a fogvatartói haladéktalanul kivégzik. Egy golyó a tarkóba. Nos, rosszabb halálok is vannak. Feltételezhetően még azelőtt elveszítené az eszméletét, hogy tudatára ébredne a lövésnek. A várakozás itt is rosszabb, mint maga az esemény, mint oly sok mindenben esetében. A szenvedéshez értelemszerűen életben kell lenni.

Testhelyzetet váltott, felsóhajtott. Felmerült benne a kérdés, hogy vajon jól döntött-e, amikor belülről próbálta megváltoztatni a rendszert. Lehetséges, hogy ez mindig is csak hamis remény volt, egy álom. Egy ábrándkép, mint oly sok másik. A városi fiatalokat elnézve, akik a csuklókijelzőjüket bámulva kószáltak Peking utcáin, mindig a munkanélküliség és a nélkülözés veszélyében forogva, miközben tudatában sincsenek a saját kiszolgáltatottságuknak – magának a történelemnek, annak, hogy Kína min ment keresztül azért, hogy létrejöjjön körülöttük ez a törékeny védőburok… amikor nap mint nap ezt látta maga körül és az utcán, mindig arra gondolt, hogy neki magának kell közvetlen csapást indítania, belülről. Letett a tömegmegmozdulás gondolatáról.

De egy szép napon az utcák meg fognak telni emberekkel. Fiatalokkal és öregekkel – a fiataloknak kilátásaik nem lesznek, az öregeknek vas rizsestálkájuk, és mind az utcára vonulnak. Harmincmillióval több fiatalember, mint fiatal nő – ez önmagában is elég egy forradalom beindításához. Felmerült benne a kérdés, hogy vajon mikor fog elkezdődni, és mi lesz az eredménye. Lehet, hogy ha jobban hitt volna az emberekben, többet segíthetett volna nekik. Ő belülről dolgozott a külvilág megsegítésén. Mindig is ez volt a szándéka, de most már látta, hogy ha az ember egyedül dolgozik, elzárva, egyetlen MI társaságában, annak megvannak a veszélyei, és az magában hordozza a kudarc lehetőségét is. Meglepte, hogy ilyen sok idő eltelt anélkül, hogy ezt észrevette volna.

Nos, most azzal kell minden tőle telhetőt megtennie, amije van. Titokban kellett dolgoznia ahhoz, hogy bent maradhasson. Az értelmiségiek és a kormányhivatalnokok soha nem mentek túl sokra a nyilvános fellépéseikkel a Párt ellen, mert ezeket mindig nagyon gyorsan és hatékonyan elfojtották. Ő más módszerrel próbálkozott, a szaktudásának és a vérmérsékletének megfelelően. A régi társadalom burkában kell felépíteni az újat – ez a nemzetközi munkásmozgalom régi mondása, vagy legalábbis azoké, akik így nevezték magukat. Vissza kell térni valamiféle más emberek iránti szolidaritáshoz. Vajon az úgynevezett netpolgárok, fülükben a fülhallgatóikkal, tekintetükkel a kijelzőjükön, képesek még ilyesmit érezni? Minden időnek és helynek megvan a maga sajátos érzelmi felépítménye, az a kulturális képződmény, amely az alapvető biológiai késztetéseket rendezi és csatornázza. Ezt tudta. És Kína a világ többi részétől elzárva, a világ többi részénél sokkal öregebben mindig is saját, egyéni érzelmi felépítménnyel rendelkezett. Mint valószínűleg az összes kultúra. Kína mindig olyasminek tűnt, amit együtt hoztak létre és együtt is birtokoltak, aminek gyakran a világ többi része ellenállt, nem beszélve a hazai imperialista hadurakról. Kína a kínai népé, és a Kínai Kommunista Párt is a népé. És nem is olyan régen volt egy időszak, amikor a parasztok, a munkások, a művészek és az értelmiségiek a hírnév, nyereség vagy hatalom minden ígérete nélkül egymás mellé álltak, pusztán együttérzésből és emberi szolidaritásból, hogy egész életükben fáradhatatlanul dolgozzanak a szocialista forradalmon, amelyben senki nem zsákmányol ki senkit, és amelyben férfiak és nők egyenlő emberekként élhetnek. Ez aztán az érzelmi felépítmény!

De az a hatalom, amely túl erősen összpontosul egy helyen, mindig túlnövi magát, és gyakran szörnyeteggé válik. Ennek újra és újra tanúi lehettek. A hatalmat szét kell választani, és szét kell osztani a Párt, a kormány, az összes hivatal, bizottság és munkacsoport között, a teljes masszív, összetett bürokráciában, onnan pedig az érintett egyének között. Elméletben ez a rengeteg felosztás arra szolgált volna, hogy a Párt mindig is a nép és Kína szolgálatában maradjon.

Lehet, hogy ami most történik, az ennek a folyamatnak a része. Innen, egy cellából lehetetlen lenne ezt megállapítani. Ő minden tőle telhetőt elkövetett azzal, amije volt. Az életét áldozta rá. Olyan sokan áldozták rá az életüket. Olyan sokan meghaltak Kínáért. Ha ő is közéjük fog tartozni, hát legyen. De az elég rossz lenne. Nagyon szeretné látni, hogy mi fog történni.

Ta Su 7.

tao jüan hszing A Barackvirág-folyó forrása Egy próbálkozás Vang Vej 718-ban, tizenkilenc éves korában írt versének lefordítására. Ez a költemény Tao Jüan-ming híres, 421-ben írt fabulájának átdolgozása.

Vándorlás közben gyors folyóhoz értünk, Tiszta vízhez, gránitkavicsokkal.

Zúgókkal, fodrokkal, hosszú víztükrökkel, Partján lecsüngő fűzfákkal,

Árnyékban rejtőző hatalmas halakkal.

És lefelé csónakként sodródó

Barackvirágokkal. Rengeteggel.

A forrás felé mentünk a fákat keresve, Melyek ilyen rózsás szirmokat hullatnak.

A víz szorossá szűkült,

Másznunk kellett, hol itt, hol ott, Átkeléskor nedves lábak, kéz köveken, szem lesütve, Majd szétnyílt a táj, egy magas völgyben jártunk.

Gabonamezők, tiszta házak, és igen: barackfák.

Róluk hullott a sok szirom

a kis folyó lassú kanyarulataiba.

Emberek vonultak ki üdvözölni minket: Honnan jöttetek? Mi újság?

Megetettek, egy lugasban nyugovóra tettek minket.

Békés, nyugodt, kedves népek voltak.

A völgy termékeny, csupa állat.

Végül megláttuk, mi ez: egy jó hely.

Ahol kielégítő lenne élni.

Úgyhogy azt mondtuk: menjünk el a családunkért, és hozzuk őket ide. Költözzünk ide.

Elindultunk onnan, kerestük az utat A keskeny szorosban, vissza a világba.

Hazatértünk, és mindenről beszámoltunk, Meggyőztünk másokat, hogy tartsanak velünk.

Majd elindultunk batyuval a háton A barackvirágok birodalmába.

Nem találtuk. A hegyek nem ugyanazok voltak.

Nem leltünk olyan folyót, mint korábban.

Mindent átkutattunk.

Semmi. Más patakok, más tájak.

Az a hely csak egy pillanat:

Nem találhatsz vissza oda.

Kutass egész életedben, csak csalódni fogsz.

Portalan udvar, hol lehetsz? Hol találhatnálak meg?

TIZENHETEDIK FEJEZET

laohu soulie

Tigrisvadászat

A Holdra repülés ideje a gyász és a félelem egyfajta fúgaállapotában telt Ta Su számára. Nem tudott volna úgy kommunikálni Csou Paóval, hogy meg ne hallják, azt pedig nem akarta. Jobbnak látta, ha Póval és Tuval étkezik, a munkájukról kérdezgeti őket, cseverészik velük, hogy tudja, mit mondanak. De a két férfi elég zárkózottnak bizonyult, és legnagyobbrészt kérdésekkel válaszoltak a kérdéseire, ugyanazt a játékot űzve, mint ő. Az étkezéseik nagyon udvariasan és értesülésmentesen teltek. És súlytalanságban enni komoly erőfeszítést igényelt, koncentrálni kellett hozzá. Ta Sunak egyre jobban ment, de az űrhajón ezt eltitkolhatta, és így teljesen elkerülhette a beszélgetést.

Utána kinézett a Holdra, ami nagynak tűnt a kisablakon át, és pár órával később ismét meglátta ugyanazzal a sebességgel rohanva feléjük, mint amikor először szálltak le Fred Fredericksszel. Úgy sejtette, hogy ez a fajta leszállás sem veszélyesebb, mint a repülésük bármelyik másik szakasza, bármilyen riasztó is a gyorsaság. Úgyhogy az ablak mellé ült, és kíváncsian figyelte, ahogy a nagy fehér gömb felé száguldanak. Tényleg úgy tűnt, mintha egy borzalmas becsapódás felé tartanának.

De, mint korábban is, minden fennakadás nélkül sikerült leszállniuk, anélkül, hogy egyáltalán megérezték volna a pillanatot, amikor az űrhajójukat mágnesesen elkapta a hosszú pálya. Csak annyit észleltek, hogy az ülésük megfordult, hogy „szemgolyóval befelé” legyenek, amikor megkezdődött a lassítás. Ez a nyomás nem volt annyira rossz, mint a kilövési, és hamarosan az egész űrhajó megállt, úgyhogy leoldhatták magukról a szíjakat, és ismét megtanulhatták, hogyan kell mozogni az enyhe holdi gravitációban. Ta Su ezt valamiért most nehezebbnek találta, mint korábban, fárasztóbbnak és kevésbé szórakoztatónak.

Po és Tu a jelek szerint először jártak a Holdon, talán kissé túl magabiztosak is voltak eleinte, és amikor elindultak Ta Su előtt, gyakran nekimentek a falaknak, a padlónak, még a mennyezetnek is. Mire odaértek az Örök Fény Csúcsainak metróállomására, mindketten nagyon várták, hogy leülhessenek és beköthessék magukat; Po szégyenkezett, Tu zavartan kacarászott. És már indultak is az állomásról az Örök Fény legmagasabb csúcsára.

Amikor megérkeztek, Ta Su ismét Po és Tu mögött haladt. A két férfi minden esetlenkedése ellenére bátran ment tovább. – Azt hittem, ezúttal ügyesebbek leszünk – mondta egyikük a másiknak. Ta Su nem engedhette meg magának, hogy nekimenjen dolgoknak, úgyhogy a korlátot szorongatva húzta magát óvatosan előre. Az állomáson ismerős arcokat is látott, de senkit nem ismert fel. Korábban nem tapasztalt tisztelettel kezelték, amit annak tulajdonított, hogy immár Peng Ling a patrónusa (már ha így hívják az ilyesmit). Hogy most az állandó bizottság egyik tagjának a követe: ennél jobb kapcsolatokkal nem sokan dicsekedhetnek a Holdon, és amennyiben ezt tudják róla – márpedig a tekintetekből úgy érezte, hogy tuják –, az sokat számít.

És ezúttal valóban magasabban helyezték el a Hotel Starnál; egy megkülönböztetett vendégszállásnak tűnő helyen, amelyre a korábbi látogatásai alkalmával a jelek szerint még nem volt jogosult. Miközben elpakolta a holmiját, érezte, hogy rezegni kezd a csuklója, és lenézve látta, hogy Csou Paótól jött valami. Egy rövid üzenet, amelyben arra kéri, hogy találkozzon vele a librációs vonalnál, amint tud. Nem kell bejelentkeznie.

Mivel Ta Su egyébként is konzultálni akart Csouval, örült az üzenetnek; de nem találta valószínűnek, hogy hagyják egyedül felmenni a librációs vonalhoz. Egy ideig gondolkozott, és ismét azt kívánta, bár személyesen tudná megbeszélni Penggel, hogyan viselkedjen Póval és Tuval. Többször is megpróbálta felhívni, de a barátnője azóta sem vette fel. A két férfi vajon mindenhova követni fogja őt? És ha Peng ezt akarja, az szükségszerűen azt jelenti, hogy Ta Su is? Ebben nem volt biztos.

*

Végül tájékoztatta Pót és Tut, hogy fel akar menni a vonalhoz, találkozni a barátjával, Csouval, ők pedig bólintottak, és megkérdezték, vele tarthatnak-e, mire Ta Su azt felelte, hogy természetesen. Másnap találkoztak az állomásnál, és a vonattal északra utaztak, a Petrov-kráterhez.

Miután odaértek a petrovi megállóba, felmentek Csou irodájába a legfelső emeletre. A Föld éppen a látóhatár alatt járt, a fekete égbolt tele volt csillagokkal, a tejút nagy, fehér, megcsavarodott felhője felettük ívelt. Megszámlálhatatlan csillag, bár páran azt állították, hogy olyan tízezer körül lehetnek. Tu a földkelte időpontját keresgélte a csuklóján, Po Csou irodáját nézegette. Csou tudta, hogy Ta Su vendégekkel érkezik, úgyhogy nem lepődött meg, és elevenebben viselkedett a megszokottnál, a vendégszerető házigazdát alakítva.

Mindennek ellenére egy nehézséggel találták magukat szemben. Csou arra kérte Ta Sut, hogy látogassa meg, és ő odament. De mit mondhat neki Csou Po és Tu füle hallatára?

Hamarosan nyilvánvalóvá vált Ta Su számára, hogy erre maga Csou sem tudja a választ; a házigazda észrevette, hogy Tu a csuklóját és a horizontot nézegeti, gyorsan kapcsolt, és a földkelte lassúságáról kezdett mesélni – arról, hogyan festi zafírkékre az égboltot, hogy holdi légkör híján semmi nem jelzi előre az érkezését, és amint a Föld megjelenik az égen, mindenki hozzá igazodik. Hogy mennyivel nagyobbnak tűnik, mint a Hold a Földről – igen, nyolcszor akkorának: elképesztő.

Igen, igen, tükröződött a két ügynök arcán. Mindez nagyon érdekes. De itt vagyunk. Valami van. Nem térne rá? Még Tuból is ez sugárzott.

Ta Su így szólt: – Két társam a Fegyelmi Ügyek Központi Bizottságának dolgozik. Most Peng miniszter asszonynak segítenek stabilizálni az otthoni helyzetet. Arra utaló információik vannak, hogy az otthoni zavargások egy részét idefentről szervezik, a Holdról, és abban reménykednek, hogy kideríthetik, erről van-e szó.

– Üzenetek érkeztek innen – tette hozzá Po.

Csou összevonta a szemöldökét. – Úgy érti, konkrétan erről az állomásról?

Po és Tu egymásra néztek. – A Holdról – tisztázta Po. – És a Hold széléről. Konkrétan erről a széléről. A Földről nézve a jobb oldaláról. Egy rövid üzenetet fogtak, amelyet lézerrel továbbítottak. Egy amatőr csillagász, aki éppen a Holdat figyelte, a lézersugár célterületén tartózkodott, és részben rögzítette az üzenetet. Titkosított üzenet volt.

– És feltörték a titkosítását?

– Nem. De az időzítése sokatmondó volt. Egy órával azután, hogy meglátták ezt a Holdról jövő fényt, Kína minden részéből Peking felé indultak az emberek.

– Véletlen egybeesés? – vetette fel Csou. – Korreláció, nem pedig ok-okozati összefüggés?

Po és Tu nem válaszoltak.

Ta Su látta, hogy Csou semmit nem akar megosztani kettejükkel, már pusztán általános elővigyázatosságból sem. A hivatalok versengésével is számolni kell, és talán ennél többel is. Amennyire Ta Su tudta, a Fegyelmi Ügyek Központi Bizottsága nem volt közvetlenül jelen a Holdon, noha a többi hivatalhoz hasonlóan az Űrhivatalt is ők felügyelték. Úgyhogy a kívülállók nem sokra mehettek Csouval. Ahhoz, hogy ez a kettő bármit kihúzhasson belőle, a bürokratikus hatalomnak és a taktikai érzéknek olyan kombinációjára lenne szükség, amelynek egyelőre nem mutatták jelét. Nem álltak meg a saját lábukon. Ta Suban felmerült a kérdés, hogy mi lehetett vajon Peng Ling célja, amikor mellérendelte őket. De persze ő nagyon sok mindent nem tudott. És csak most döbbent rá igazán, hogy még abban sem lehet biztos, hogy tényleg Peng Ling rendelte őket mellé. Az a videófelvétel nagyon rövid volt. Csak egy magánbeszélgetés alapján tudott volna megbizonyosodni a valóságtartalmáról.

Csou továbbra is adta a tudatlant, amit könnyen lehetett úgy értelmezni, hogy nem működik együtt. Po és Tu nem erőltették a dolgot, hamarosan feladták, és esetlenül a lakócentrifuga felé indultak, ahol elhelyezték őket, holdfáradtságra hivatkozva.

Miután eltávoztak, Csou olyan tekintettel nézett végig a szobán, amelyből Ta Su kiolvasta, hogy nagy valószínűséggel kamerák figyelik őket. Csou barátságos hangon meghívta a barátját egy rövid autóútra a Földkilátóhoz, ami a környék legmagasabb pontján helyezkedett el. Ta Su készségesen igent mondott, úgyhogy lepattogtak a garázsba, beszálltak egy holdjáróba, és elindultak.

– Nagyon sajnálom, ami az édesanyáddal történt – szólalt meg Csou Pao. – Őszinte részvétem.

– Köszönöm. Jó élete volt.

A kilátóhoz vezető utat sok korábbi gépjárműnyom jelezte. A holdi napfény ragyogásában a talaj mindkét oldalon olyannak tűnt, mint az az újrafagyott hóréteg, amelyet az antarktiszi McMurdo állomás környékén lehet látni. Egy emelkedő után felértek a lapos fennsíkra. A Hold összes többi topográfiai jellegzetességéhez hasonlóan ez is egy régi kráterperem maradványa volt. Idefentről sokkal távolabbinak tűnt a látóhatár, talán olyan húsz kilométeresnek, ezt nehéz lett volna megállapítani; a horizontot a fájdalmasan fehér holdfelszín és a szénfekete égbolt vadul hullámzó határvonala alkotta. A Hold fehérsége csupa árnyékpötty volt, az égbolt csupa csillag; ez a szimmetria a látóhatár ívével együtt a taoista tajcsitut idézte, az ősi jin-jang szimbólumot, amely itt az egész univerzumot magába foglalta, megerősítve Csou Tun-jit, aki először rajzolta le a kettéosztott kört ezer évvel korábban. Nagy tehetségű geomanta volt.

– Jin-jang – mutatott körbe Ta Su.

– Igen – válaszolta Csou. – Hamarosan felkel a Föld, és megtöri a mintázatot, mint mindig. – A csuklójára nézett. – Konkrétan nagyjából tizenkét perc múlva.

– Alig várom. Szóval – folytatta Ta Su –, mi folyik itt? Ebben az autóban szabadon beszélgethetünk?

– Igen. Ezt a magántárgyalómnak is lehetne nevezni, és nagy gondot fordítottam arra, hogy magánjellegű is maradjon. Ami pedig azt illeti, hogy mi folyik itt, abban reménykedtem, hogy majd te elmondod!

Ta Su bólintott. – Azt a kettőt Peng ültette a nyakamra, legalábbis ezt állították. Nem tudom, miben mesterkednek, de a markukban vagyok, az ő nevére hivatkoztak, és mutattak egy tőle származó videóüzenetet. Ő a patrónusom, és a segítségemet kérte, úgyhogy azt kell használnom, amit tőle kapok. Azt hittem, az én oldalamon áll, vagy én az övén, de már azt sem tudom, hogy ez mit jelent. Az biztos, hogy harcban áll a pártkongresszuson, ezt tudom.

– Persze. Ezek tényleg nemzetbiztonságiak?

– Nem tudom. Tu hivatalnok, Po káder, legalábbis ezt mondják. Társak, mint a régi szép időkben.

– Legalábbis ez a látszat.

– És te? Megtaláltad azokat az ifjú tévelygőket?

– Igen. Vagyis ők találtak meg engem. Igyekszem elrejteni őket, távol tartani őket a bajtól, de ehhez fogva kell tartanom őket. És ez Csan Csinek nem tetszik.

– Azt meghiszem.

– Boldogan átadnám őket neked, de te mihez kezdenél velük?

– Nem adhatod át, amíg Po és Tu itt vannak. Meséld el, hogy találtál rájuk.

– Bejöttek az állomásra üzemanyagért és élelemért. Két hélium-három-bányásszal utaztak, Fang Fej túloldali világából utaztak ide.

– Nem tudnád kiengedni őket ezekkel a bányászokkal?

– De, ők is ezt akarják, csakhogy azokban a járművekben nehéz rejtve maradni.

– És Csan Csi nem érti ezt meg?

– A bányászok a jelek szerint ügyesebbnek képzelik magukat a bujkálás terén, mint amilyenek. Ő pedig hisz nekik.

– Meglep, hogy ilyen naiv.

– A Hold holdkórossá teszi az embereket. Idefent mindnyájan holdkórosok vagyunk, és abban reménykedünk, hogy a világ békén hagy minket.

– Én is ebben reménykedtem – ismerte be Ta Su.

– Mert itt vagy.

– De én már a Földön ebben reménykedtem.

– Ami azt illeti, szerintem ez a Földön könnyebb, mint itt. Mármint elrejtőzni. Vagy becsapni önmagunkat. A Föld zsúfolt és részekre van szabdalva. A zaj-jel arány rettenetes, ezért el lehet rejtőzni a zajban.

– Vagyis vigyük őket vissza a Földre?

– Nem tudom biztosan. Nem tudom, melyik lenne a jobb. Odalent nagyon sokan fenik a fogukat Csire.

– De itt is.

– Lehetséges. Nem vagyok biztos benne. Aki itt van egy ideje, az már nem akar annyira együttműködni a Földdel. Idefent rengeteg az engedetlenség. Ha az ember rátalál, kiderül, milyen hatalmas a hálózata. Ha ezek ketten például Fang Fej világában maradtak volna, valószínűleg nem esett volna bajuk. Fang nem tűri a külső beavatkozást a birodalmában.

– Nem küldhetnénk vissza őket oda? – vetette fel Ta Su.

– De, lehet. Peng azonban tudja, hogy ott voltak, nem?

– Eleve ő küldte őket oda.

– Vagyis akkor újra a kezei közé kerülnének.

– Lehet, hogy jobb az ő kezei között lenni, mint másokéban. Én még mindig azt feltételezem, hogy az övé a jó oldal.

– Lehetséges – válaszolta Csou. – De mire kell neki Csi?

– Nem tudom. Azt mondta, hogy Csi az otthoni tüntetések megindításával bekavart a reformokat célozó terveibe, és ettől majd megmakacsolják magukat a jobboldaliak, ami még jobban megnehezíti majd a reformokat.

– Ez logikusan hangzik. De Peng és Csi apja nem egymás riválisai az elnökválasztást illetően ezen a kongresszuson?

– De, én is így tudom. Már ha szerinted van esélye egy nőnek.

Csou vállat vont. – Azt beszélik, Pengnek lenne. Méghozzá részben azért, mert ő kemény és hatékony. Vagyis gondolj bele: ha a riválisod lánya a te őrizeted alatt áll, az segíthet azokban a pillanatokban, amikor valakinek engednie kell.

Ta Su felsóhajtott. – Ez nem vallana rá.

– Akkor is. Azok az emberek, akikből esetleg elnök lehet, hajlamosak rájuk nem valló lépéseket tenni.

– Ezt nem tudhatom – felelte Ta Su komoran emésztgetve a hallottakat.

– Mindnyájan szerepet játszunk mások előtt. Sokan több különböző szerepet. Egy egész szereplőgárdát felvonultatnak.

Ta Su felsóhajtott. A saját szereplőgárdája mindig is rendkívül kicsinek számított: csak belőle állt. Persze ott volt a felhőszemélyisége is, illetve a költő; de ezek is nagyon hasonlítottak rá. Lehet, hogy ezen a téren túl szegényes a képzelete. Bár hajlamos volt azzal lelkesíteni az embereket, hogy úgy tett, mintha ő mindig boldog lenne. Ezt nevezik derűnek. Lehet, hogy ez ténylegesen a része, de az is lehet, hogy csak egy szerep. – Akkor mit javasol?

Csou elgondolkozott. – Á! – szólalt meg egyszer csak, és előremutatott; a látóhatáron megjelent egy élénkkék szikra, olyan, mint egy egyre növekvő lazuritszilánk. Ez a kék csík egyre szélesebbé vált, majd rögzülni látszott: a Föld volt az. Egy apró körömdarabka a fehér látóhatáron, egy szinte radioaktívnak tűnő kék sáv a fekete és a fehér közé szorulva.

– Nem tudom, mit javasoljak – ismerte be Csou. – Nekem úgy tűnik, mintha valami titkosrendőrség tagjai tapadtak volna rád azt lesve, mikor tartóztathatják le azt a személyt, akit pont a letartóztatástól akarsz megóvni. Vagyis lehet, hogy nem kellene Csivel találkoznod.

– Részemről rendben, de akkor hogyan segíthetek neki?

Csou elgondolkozott ezen, miközben azt figyelték, ahogy a Föld felfelé kúszik. Bármilyen lassan is tette a holdkeltéhez képest, órák alatt percek helyett, még így is látszott a mozgás, a kékség lopakodása.

Milyen távol az otthontól! Élénkkék, a víz színe, a lélegzet színe. A kék vonalat körülvevő kozmikus jin-jang szimbólum annyira halottnak tűnt mellette. A halálból nézték az életet, mintha szellemek lennének, akik azon gondolkoznak, mit kellett volna tenniük, amíg a világon voltak.

Csou végül azt mondta: – Egyszerűen nem tudom. Meg is lóghatsz ezektől az emberektől, és csatlakozhatsz a bujkáló barátaidhoz, de akkor korlátozottabbak lennének a lehetőségeid.

– Csit a jelek szerint nem akadályozta a bujkálás semmiben.

– Ezt nem tudhatod. Lehet, hogy csak azt az egy üzenetet sikerült elküldenie. Pekingben sokkal többet tehetett volna. Mindenesetre távol is tarthatnád magad tőle, az orruknál fogva vezethetnéd a kísérőidet, miközben kivárod a lehetőséget, hogy titokban segíthess a szökevényeknek.

– Azt hiszem, ezt kellene tennem.

– Nagyon is lehet. Az a helyzet, hogy ez a két ügynök nem fogja tudni egyedül levadászni Csit. A Holdon csak korlátozott mennyiségű lakóhely van, és akik őket rejtegetik, mozogni is tudnak velük az egyes helyszínek között. És néhány titkos búvóhely is akad. Sokkal titkosabbak Fang Fej Kínai Álmánál.

– Mi lesz, ha Po és Tu segítséget kapnak a déli sark vezetőségétől?

– Ebben az esetben megtalálhatják őket. Már ha a megfelelő emberek segítenek nekik. De Csiang Csienkuo nem fog, ebben biztos vagyok. Az a lényeg, hogy nem tudnád kideríteni, kinek dolgoznak?

– Nem tudom. És te? Nem tudod kideríteni?

– Fogalmam sincs. Az első gondolatom az lenne, hogy Csienkuótól kérjek segítséget.

A Föld kék íve lassanként felkúszott a látóhatár fehér fala fölé. Mintha maga az idő is lelassult volna, sziruppá sűrűsödött volna, amibe ők is beleragadtak. Legyek a borostyánban; szellemek a világon túl. Ta Su a lehetőségein töprengett.

– Verspár? – javasolta Csou.

– Te jó ég! – tiltakozott Ta Su.

– Rajta! – felelte Csou Pao. – Az ember őrizze meg a tartását. Most költők vagyunk, vagy nem? Elevenek vagyunk, vagy nem?

– Nem tudom biztosan – ismerte be Ta Su. – Én kísértetnek érzem magam.

– Én biztos vagyok benne – vágta rá Csou. – Elevenek vagyunk. És még a szellemek is írnak verseket.

– Tényleg? Erről soha nem hallottam.

– Pedig igen. Próbáld csak ki.

Ta Su felsóhajtott, és a csuklójára nézett. Az ujjai gondolkodás nélkül, tudatosság nélkül írásjeleket kezdtek gépelni. A beszélgetésük szünete nem volt hosszabb a szokásos hallgatásaiknál, mégis egy versre esett a pillantása váratlanul:

A peremen billeg a távoli otthon

Nincs út előre nincs út hátra

A folyó túl mély a kövek kitapogatásához

Tigrisszemek figyelnek a bambusz közül

Felfelé vagy lefelé induljunk a parton?

Szellemek vagyunk vagy elevenek?

Megmutatta a csuklóját Csou Paónak, aki elolvasta, és elmosolyodott. – Nagyon jó. Nagyon igaz. Itt van az enyém.

Kína szólít a kihalt űrön át

Az ősök otthona reszket félelmében

Háború jöhet polgárháború a legrosszabb

Hogy érhetnélek el hogyan segíthetnék?

A dinasztiaváltás senkit meg nem kímél

Mindenkit elsodor a könyörtelen ár

Ta Su így szólt: – Kicsit aggodalmasnak tűnünk, barátom.

– Miért is ne lennénk azok? Menjünk vissza! Nem maradt megbeszélnivalónk, és nem akarok lemaradni a Csúcsról jövő üzenetekről. Kiküldtem pár titkosított kérdést, és most már ez is kezd gyanúsnak tűnni.

– Persze, gyerünk vissza!

Csou tett egy kört a holdjáróval a platón, és visszamentek az állomásra. A napfény olyan erőssé vált, hogy még az árnyékok is fehérnek látszottak, mert elárasztották őket az oldalról visszaverődő fotonok. Minden fehérlett, halvány vonalakkal és fakó átmenetekkel. A gépjárműnyomok úgy vibráltak előttük, mint délibáb a sivatagban. Amikor odaértek a garázs külső ajtajához, Csou bekapcsolta a rádiót, és beszólt, hogy megérkeztek.

– Örülünk, hogy visszaért – mondta a kapuőr. – Azok a zsaruk, akik Ta Suval jöttek ide, megtalálták Csan Csit, és letartóztatták.

*

Berohantak mindketten, Csouval az élen. Ta Su ismét rájött, hogy a holdi gravitációban nem igazán képes sietni. Amikor Csou után vetette magát, azonnal a mennyezetnek csapódott, felkiáltott meglepetésében, több méterrel odébb talpra esett, elkapta a korlátot a falon, nehogy elterüljön, és megállította magát. Ismét elindult, egyik kezét a másik elé téve, mint egy tengerész a hajó elárasztott fedélzetén. Csou egy pillanatra sem lassított, és amikor Ta Su bevetette magát mögötte egy sarkon, döbbenten tapasztalta, hogy a barátja már vele szemben száguld visszafelé, kétrét görnyedve siettében. Ta Su kitért előle, megfordult, és ismét követni kezdte, arra tippelve, hogy a társa előbb az irodájába ment, most pedig arrafelé tart, ahol Fred és Csi lehetnek, de immár egy kis pisztollyal a kezében. Sebesen hadart a csuklókijelzőjébe, úgyhogy a fegyver, amely Ta Su reményei és feltételezései szerint csak egy sokkoló volt, a mennyezetre célzott. Csou ismét sokkal gyorsabbnak bizonyult nála, és mivel az állomás folyosói tele voltak jobbkanyarokkal, gyorsan eltűnt Ta Su szeme elől, aki minden erejét bevetve próbálta követni a padlón húzódó kék vonal mentén, amely reményei szerint a barátja útját jelezte.

Szerencsére kiderült, hogy tényleg így van, és amikor betántorgott a következő helyiségbe, mindenki ott kiabált. Csou azt kiabálta, hogy ne mozduljanak, de senki nem lett volna képes mozdulatlanná dermedni, még ha ezt akarta volna is, és Po megpróbálta elvonszolni Csan Csit néhány helyi hivatalnok mellett, miközben Csi megpróbálta pofon vágni, de elvétette. Tu Pónak kiabált valamit, Fred pedig mindkettőjüknek angolul, kivörösödött arccal fekete keretes szemüvege mögül.

– Mindenki állj! – üvöltötte Csou Pao teljes erejéből.

Egy pillanatra mindenki meg is állt, bár Csoun kívül vagy erre dőltek, vagy arra. A sokkoló még mindig a mennyezetre célzott, de éppen olyan veszélyesnek tűnt, mint bármelyik másik fegyver, úgyhogy mindenki nagyon igyekezett valahogy megmerevedni.

– Ezek az emberek letartóztatás alatt állnak! – kiáltotta Po dühösen.

– Maguknak nem terjed ki a hatáskörük ide – felelte neki Csou hidegen. – Ha bármit megpróbál rákényszeríteni azokra, akik az őrizetem alatt állnak, lőnöm kell, és azok, akiket eltalálnak egy sokkolóval ebben a gravitációban, hajlamosak addig vergődni, amíg kárt nem tesznek magukban, néha elég nagyot. Úgyhogy kerüljük ezt el, és ne mozduljon! Ezen az állomáson én vagyok a rendőrség megfelelője, úgyhogy most újra őrizetbe veszem ezt a két embert, magukat, látogatókat pedig arra utasítom, hogy maradjanak ebben a helyiségben, amíg el nem rendezem a helyzetet.

– Ott kell lennünk – ellenkezett Tu.

– Ott kell lennem – toldotta meg Po.

– Miután egyeztettem a saját feletteseimmel a Csúcsokon, megkeresem magukat a belső hálózaton. Addig ne mozduljanak.

Csire és Fredre mutatott, és egy pillanatra Ta Sura nézett. – Menjenek ki a folyosóra.

Olyan gyorsan kiiszkoltak, ahogy csak tudtak, úgy nekimenve mindennek, mintha nem is lenne gravitáció. Csou mindeközben egyenesen Póra fogta a sokkolóját, majd hármójuk után ment. Becsukta a párnázott ajtót, majd rácsapott a kijelzőjére, olyan erővel, hogy hátralendült egy kicsit. Úgy tűnt, ezzel bezárta az ajtót.

– Mindenki jöjjön velem – mondta komoran, és vezetni kezdte őket a folyosón. Miközben a többiek egymásnak és a falnak ütköztek, megfordult, és azt sziszegte egy megvető pillantás kíséretében: – Egyesével! – De még ő is úgy pattogott, mint egy részeg kenguru, kiesett a sebes csoszogásból. A Holdat egyszerűen nem emberi sietségre tervezték.

Az egyik hosszú folyosó végén beirányította őket egy újabb szobába. A szemben lévő fal ajtószárnyai szétcsúsztak, és egy vagonra nyíltak.

– Indulás! – adta ki az utasítást Csou. – Vészhelyzetben ezzel a vonatjárattal gyorsabban visszaérnek a déli sarkra, mint bármi mással.

– De mit tegyünk, amikor odaérünk? – kérdezte Csi. – Ki fog várni minket?

– Azt nem tudom, de nem Po és Tu. Odaszólok a magánvonalamon, és értesítem Csiang felügyelőt, hogy érkeznek. Az lesz a legjobb, ha csatlakoznak Csiang felügyelőhöz, utána pedig remélik a legjobbakat.

– És mi van, ha ebben Csiang Po és Tu oldalán áll? – kérdezte Ta Su.

Csou megvonta a vállát. – Kétlem, hogy ez lenne a helyzet. Hadd gondoljam ki aközben a következő lépést, miközben útra kelnek. Majd útközben még odaszólok, és elmondom, mit találtam ki.

Csi tiltakozni kezdett volna, de Csou leintette. – Később! Most igyekezzenek. Minél hamarabb odaérnek a nagy bázisra, annál több lehetőségük lesz.

Csi meglátta ebben a logikát, megfordult, és belépett az ajtón át a kocsiba. Fred is követte, majd Ta Su is, és miután leültek és becsatolták magukat, a jármű megrándult, és elindultak.

*

A vonat, amelyen ültek, egy egyenes, sima nyomvonal felett lebegett. A Földön egy hiperhurokban lettek volna. Itt, a Holdon majdnem vákuumban mozoghattak, de ehhez vagy teljesen egyenes vonalakat kellett építeniük, vagy azt kockáztatták, hogy lerepülnek a pályáról. Néhány helyen, ahol a pályának elkerülhetetlenül el kellett kanyarodnia, a jármű lelassított, de az idő nagy részében rakétasebességgel száguldott, ugyanakkor minden vibrálás vagy zaj nélkül, ezért olyan volt kinézni az ablakon, mintha egy képernyőt bámulnának.

Utána megkerülték a déli sarki Aitken-medence peremét, és megtekinthették, milyen hatalmas. Ta Su azon kapta magát, hogy annyira elképesztik a méretei, hogy teljesen elterelik a figyelmét a fiatal barátairól és általában a bajokról. A szakadék a peremtől a fenékig tizenhárom kilométer mély volt, és néhány percig teljes egészében láthatták. Ta Su felidézte a becsapódások hatalmas erejét, amelyek mindent megváltoztattak ezen a világon, még a tengelyét is. Ez a fengsujmegközelítés, amelyben összekeveredett a geológia és a mélyidő a világtörténelemmel, letaglózta: most is benne közlekedtek, még most is a részei voltak, vagyis főleg most voltak azok. Velük is megtörténhet egy ilyen ütközés.

Továbbrepültek egy centivel a föld felett, a pálya eukleidészi vonala felett. Még egy óra, és odaérnek az Örök Fény Csúcsaira, ahol visszatérnek a gondjaik. Csi és Fred már most ezen civakodtak. Hogyan szőhetünk terveket, ha nem tudjuk, ki vár majd minket? Nem hallottál még B tervről? Egyértelműen látszott, hogy nagyon sok időt töltöttek együtt. Talán túl sokat. És Csi szülése a jelek szerint vészesen közeledett. Ta Su csak nézte, ahogy veszekszenek, és azon gondolkozott, mivé válhattak a közösen töltött idejük alatt.

Fred végül elégedetlenül összeszorította a száját, és a padlóra meredt. Majd hirtelen felnézett Ta Sura. – Szóval visszatért – állapította meg.

– Igen.

– És az édesanyja?

– Meghalt.

– Sajnálom.

– Sajnálattal hallom – tette hozzá gyorsan Csi is, döbbent pillantást vetve Ta Sura, aki látta rajta, hogy már el is felejtette, miért hagyta el Fang Fej világát, és most meglepődik azon, hogy a férfit nem változtatták meg jobban a történtek. Arra számított, hogy Ta Su látványosabban össze lesz törve. Még nagyon fiatal lány volt.

– Köszönöm – felelte neki. – Jó élete volt.

– Miért jött vissza? – kérdezte Csi.

– Maguknak akartam segíteni – nézett rá Ta Su, és egy kicsit elmosolyodott. – De nem vagyok biztos benne, hogy sikerült.

A lány megvonta a vállát, és elkapta a pillantását. – Köszönöm, hogy megpróbálta.

– Peng Ling küldött.

Csi erre összehúzta a szemöldökét.

Ekkor Ta Su csuklója vibrálni kezdett, és ő lenézett a kijelzőjére. Nem látott üzenetet, de az eszköz megszólalt: – Itt Csou. Figyeljenek, a vonat a Nyolcvanöt Százalék közelében fog megállni. Worsley állomásnak hívják. Hacsak nem jön közbe valami, az lesz az első megállója. Ott összeszedi magukat egy amerikai holdjáró, és az új bázisukra mennek majd, ami nemrég szállt le.

– Az amerikaiakhoz? – kérdezte Ta Su.

– Igen. Oda kell menniük, és politikai menedékjogot kell kérniük Csi számára. Fred egyszerűen csak visszakerül majd a saját hazája szuverén területére. Ez a legjobb lehetőség. Ha továbbmennek a Nyolcvanötöstől, azonnal őrizetbe fogják venni magukat. Úgy tűnik, Pónak és Tunak nagyobb a hatásköre idefent, mint gondoltam. Csiang felügyelő azt mondta, átnyúltak a feje felett, és nem tudja kézben tartani a helyzetet. Nagyon dühös.

Ta Su elgondolkozott. – Ez azt jelenti, hogy te is bajba kerültél?

– Nem tudom. Nekem vannak kollégáim a Nyolcvanötösön, akik kiállnak mellettem. Senki nem jöhet csak úgy fel ide, hogy azt csináljon, amit akar. De nem tudom, hogyan vették át az irányítást a Nyolcvanötös felett, úgyhogy nem tudom, hogy most mi folyik ott. Lehet, hogy a Vörös Lándzsának még több embere lett idefent. Az lesz a legjobb, ha te elmész az amerikaiakkal, és majd utána kitaláljuk, mi legyen.

– Oké, köszönöm. Jelentkezem majd, ha odaértünk.

– Remek, várni fogom.

*

Úgyhogy amikor a vonat megállt a Worsley állomásnál, leszálltak róla egy kis betonfalú helyiségbe, és a zsilipkamrák felé indultak. Elhaladtak pár idegen mellett, akik szerencsére a saját dolgukkal voltak elfoglalva. Ta Su még nem ismerte ezt az állomást, de felfigyelt rá, hogy a jelek szerint ott nincs olyan ellenőrzés, mint a déli sarkhoz közelebb eső nagyobb megállóknál. Ez túl kicsinek tűnt hozzá, de az is lehet, hogy magántulajdonban volt.

Az egyik ajtónál egy amerikai intett nekik, hogy menjenek át a zsilipkamrán, és be egy nagy holdjáróba. Miután beléptek a zsilipkamrába, annak a belső ajtaja bezárult, a külső pedig kattanva kinyílt, hogy át tudjanak lépni a járműbe.

Ott négy amerikai várta őket, két férfi és két nő. Az egyik nő, aki éppen olyan kínainak tűnt, mint Csi, de kaliforniai akcentussal beszélte az angolt, Valerie Tong néven mutatkozott be. – Örülök, hogy újra látom – mondta Frednek.

– Én is örülök? – kérdezte az ifjú amerikai, aki a jelek szerint nem emlékezett arra, hogy találkoztak korábban. Ennek ellenére bemutatta Csit és Ta Sut. – Jól tudjuk, hogy esetleg menedéket tudnak nyújtani számunkra?

– Magának nem kell menedéket nyújtanunk – felelte a nő. – Ami a barátait illeti, őket elvisszük az állomás parancsnokához, és majd vele megbeszélhetik a helyzetet. Én is boldogan beszélgetek önökkel, de a döntéseket az én szintemnél feljebb hozzák.

Csi megvetően nézett, hallva ezt a beismerést, amit Valerie is észrevett, és máris zavartnak tűnt, amiért kicsúszott a száján. Ta Su gyorsan közbevetette: – Még mindig John Semple az állomásfőnök?

– Igen. Mondta, hogy ismeri magát, és nagyon várja, hogy ismét találkozzanak. A bázison lesz.

– Remek. Én is nagyon várom. Együtt dolgoztunk az Antarktiszon, valamikor nagyon régen.

Ez a kis kitérő láthatóan elterelte Csi figyelmét, aki korábban úgy nézett, mintha le akarná tépni a segítőkész amerikai nő fejét, de ekkor már a csuklóján lapozgatott és olvasgatott.

– Történik valami? – kérdezte Fred.

Csi megvonta a vállát. – Tüntetések kezdődtek Sanghajban és Csengtuban. Olyan nagyok, hogy nem tudják őket megfékezni. És a pekingivel sem tudnak mit kezdeni. És most… most rengetegen keltek át Hongkongból Sencsenbe, és csatlakoztak az ottani tüntetőkhöz.

– Mit fog tenni a rendőrség?

– Valószínűleg kivárnak, abban reménykedve, hogy eloszlik a tömeg. De lehet, hogy ezúttal nem fog. A tömegek egyre duzzadnak. És rengetegen veszik ki a megtakarításukat a bankokból, pont úgy, mint Amerikában. Nagyon sokan a karbonpénz nevű kriptovalutába fektetik.

– Az meg mi?

– Nem tudom biztosan. Szerintem egy olyan pénz, amit úgy hoznak létre vagy azzal érvényesítenek, hogy kivonják a szenet a levegőből. Valami ilyesmi. Egy kreditrendszer, amelynek a pénzével csak fenntartható, alapszükségleteket kielégítő dolgokat lehet venni, de mivel azokra mindenkinek szüksége van, egyre többet vásárolnak belőle, és egyre szélesebb körben elfogadják. Mi fog történni, ha mindenki egyszerre veszi ki a megtakarításait?

Fred vállat vont. – Nem tudom.

A holdjáró nagyon lassan és zötykölődve haladt a korábbi vonatukhoz képest. Ennek ellenére hamarosan odaértek az amerikai bázishoz, ami egyetlen hatalmas henger volt, hat különböző hosszúságú lábon, hogy kiegyenlítsék a göröngyös talajt. Egy rövid csövön keresztül keltek át a belsejébe, ami kikígyózott, mint egy repülőtéri beszállóalagút, és rácsatlakozott a holdjáró ajtajára. A három utazó követte Valerie-t az alacsony lépcsőkön a zsilipkamrába, ahol John Semple fogadta őket.

– Üdvözöllek Amerikában – ölelte meg Ta Sut. – Ez a hely a sarkvidékre emlékeztet, téged nem?

Ta Su udvariasan bólintott. – Talán az ebédlőre. Köszönöm, hogy befogadtatok minket.

– Részemről az öröm. Üljünk le, és mindenki mesélje el, mi történt.

Körülülték az asztalt az állomás közösségi helyiségében. John Semple elmesélte nekik, mi történt az utóbbi napokban a Földön. Amerikában erősebbé vált a gazdasági együttműködés megtagadása, mint valaha. Piacok omlottak össze, bankoknak kellett bezárniuk amiatt, mert az ügyfeleik több betétet vettek ki, mint amennyi készpénz a fiókokban volt, és a legnagyobbak zöme már át is adta a saját irányítását a Szövetségi Központi Banknak az állami csődvédelemért cserébe. Mindenki azt fejtegette, mit jelentenek az olyan kifejezések, mint a polgári gazdasági forradalom, a kriptovaluta, főleg a karbonpénz, és a blokklánctársadalom. Arról is viták folytak, hogy az ilyen tömeges akciók vajon létrehozzák-e a valódi érdekképviseletet. Több millió, talán több milliárd különböző vélemény létezett, de a jelek szerint senki nem értette, hogy mi történik igazából.

A zavart tovább fokozta, hogy a kínai kormány újabb amerikai államkötvényeket vásárolt, amivel gyakorlatilag az amerikai szövetségi bank „államosítással történő megváltását” támogatta. Ezt Amerikában nagyon sokan tekintették segítségnek álcázott hatalomátvételnek, és az Államok bizonyos területein egyre erősebbé vált a Kína-ellenesség, míg máshol örömmel fogadták a segítséget. Azt, hogy a kínai beavatkozás segítség vagy átok, senki nem tudta megmondani, de bármi is történt, úgy tűnt, a dollár globális uralmának a napjai meg vannak számlálva. A dollárok stabilabb valutára való cseréjéért folytatott küzdelem egyre elszántabbá és kaotikusabbá vált. Már se Kína, se más nem tudott semmit sem tenni azért, hogy megmentse az amerikai gazdaságot egy hatalmas krízistől, ami vagy összeomlássá fajul majd, vagy döbbenetes diadallá a népképviselet eszméje jegyében. Az, hogy több millió amerikai legális cselekedetei idézték elő, akik meg akarták változtatni a politikai rendszert, John Semple szerint ígéretessé tette a dolgot, még ha érthetetlenné is. Az, hogy hány amerikai vett részt ebben a megmozdulásban, nem volt nyilvánvaló, de az Ingatlantulajdonosok Szövetsége állítása szerint kétszázmillió aktív taggal rendelkezett.

Mindeközben Kínában, magyarázta John, az egyéni megtakarításokat olyan sebességgel váltották át a tulajdonosok karbonpénzre és más kriptovalutákra, hogy az állami tulajdonú bankokban átmenetileg befagyasztották a számlákat és a kriptovaluta-forgalmat is. De az, hogy a kriptovaluta-spekulációt megakadályozták, nem gátolta az embereket az egymás közti kereskedelemben. Mindez háttérbe szorult az immár széles körben elterjedt utcai tüntetések mellett, de végső soron valószínűleg fontosabbnak fog bizonyulni. A tüntetések jönnek és mennek, de a törvény megmarad, a pénz megmarad. Ezzel együtt egyre kevésbé tűnt valószínűnek, hogy a tüntetések békés kifulladásának kivárását célzó irányelv, amely már évtizedek óta bevált, ezúttal is sikeres lesz, legalábbis belátható időn belül. De a többi lehetőség olyan veszélyes volt, hogy senki nem akarta kipróbálni őket, még a Néphadsereg sem – vagy legalábbis a Néphadsereg zöme. Ugyanakkor az ellenséges pilóta bevetése persze mindig reális veszélyt jelent.

– Ezeket az embereket senki nem fogja megállítani – jelentette ki Csi, miközben végignézett egy sor fényképet és térképet. – Nem lehet őket megállítani.

John Semple végigmérte. – Akkor szerinted mi fog történni?

Csi felpillantott rá. – Változás!

*

Ta Su egyik oldalról nagyon kíváncsi lett volna arra, hogy Csan Csi szerint mit jelent a változás ebben a kontextusban. Dinasztiaváltást? Tényleg? Ki vagy mi vehetné át a Kínai Kommunista Párt helyét, amely 1949 óta vezeti az országot és szolgál „a kormány kormányaként”? Ezen ő maga is gyakran elgondolkozott, mert úgy érezte, mintha együtt lovagolnának egy tigrisen, egy olyan tigrisen, amely az utóbbi időben egy szakadék peremén szaladgál. Néha úgy érezte, hogy Winston Churchill demokráciáról szóló meghatározása éppen úgy illene a Kínai Kommunista Párt kormányzására: a lehető legrosszabb rendszer, az összes többit leszámítva.

És talán még a legrosszabbnak nevezni is igazságtalan. A szocializmus kínai karakterisztikával: úgy érezte, ez jó eszme. És meglehetősen biztos volt abban, hogy senki nem uralkodhat Kínában a kínaiak beleegyezése nélkül. Vagyis az, hogy még mindig a Párt uralkodik, de facto azt jelenti, hogy a nép még mindig a Pártot akarja, és egyetért a kormányzati módszereivel. Ebben az értelemben, amíg a népnek ez a helyeslése megmarad, a rendszert reprezentatívnak lehet nevezni.

De most úgy tűnt, hogy a kormányok világszerte reprezentációs krízisben szenvednek. Talán azért, mert igazából minden egy és ugyanazon rendszernek a része, amit leginkább nemzeti karakterisztikákkal rendelkező globális kapitalizmusnak lehet nevezni, és aminek a különböző változataiban megtalálhatóak a korábbi nemzetállami rendszerek nyomai, amelyek együttesen mégis egy nagyobb, globális valamivé állnak össze: a kapitalizmussá. Ha a nemzeti jellegzetességekről van szó, Kínában ott van a Párt, az Egyesült Államokban a szövetségi kormány, az EU-ban az unió; de az összeset a globális piac irányítja.

Szóval, mit mondana erre vajon Csan Csi?

Ta Su kíváncsisága azonban egyelőre nem elégülhetett ki, mert hirtelen kinyílt a holdjáróhoz vezető zsilipkamra ajtaja, ami John Semple-t és a többi amerikait is igencsak megdöbbentette a közösségi helyiségben; majd, még döbbenetesebb módon, sokkolópisztolyokat tartó kínaiak árasztották el a termet, és álltak meg a fal mellett, tekintetüket az amerikaiakra és a vendégeikre szegezve, fegyverükkel a mennyezetre célozva.

– Mi folyik itt? – kiáltott fel John Semple dühösen.

Po és Tu léptek be utoljára. A magas és az alacsony. Náluk nem volt fegyver, csak hatalom. Minden szempár rájuk szegeződött.

Po szólalt meg angolul, ami meglepte Ta Sut. – Azért jöttünk, hogy őrizetbe vegyük ezt a kínai állampolgárt – mutatott Csire –, akit súlyos államellenes bűncselekményekkel gyanúsítunk, egy rendőr meggyilkolását is beleértve.

– Ez egy amerikai bázis – válaszolta John Semple. – Nem terjed ki rá a hatáskörük, sőt, pillanatnyilag birtokháborítást követnek el. Azonnal távozniuk kell.

Po megrázta a fejét. – Ez nem amerikai fennhatóságú terület. A Holdon nincs területfoglalási jog. Az összes nemzet olyan természettudományos kísérleteket kezdeményezhet itt, amilyet csak akar, majd jogukban áll folytatni ezeket a kísérleteket. Maguk jóval azután állították fel itt ezt az állomást, hogy Kína kísérletezni kezdett a környéken.

– Ezt hogy értik? Mi egy üres területre költöztünk!

– Nem. Mi egy vezetékhálózatot helyeztünk el az egész környéken, hogy megmérjük a sarki szél erejét. Maguk egyenesen egy korábbi kínai kísérlet közepére építkeztek. Ez nagyon udvariatlan. Olyan holdi területen állunk, amelyet először Kína használt, úgyhogy ez a mi fennhatóságunk alatt áll. És őrizetbe kell vennünk ezt a gyanúsítottat.

– Nem – meredt Semple Póra. – Ha erőszakkal szembeszállnak az akaratunkkal, azzal veszélyes közelharcot és nemzetközi konfliktust robbanthatnak ki.

Po összeszorította a száját, és megrázta a fejét. – A felhatalmazásunkat és az utasításainkat egyenesen a kínai kormány csúcsáról kapjuk. A konfliktust majd ők fogják kezelni. Ami pedig az itteni harcokat illeti, vegye figyelembe, hogy nagy túlerőben vagyunk, sok békefenntartóval, akik készek felhasználni a bénítófegyvereiket maguk ellen.

Ta Suban ekkor felmerült, hogy a Holdon a sokkolók valószínűleg hasznosabbak a lőfegyvereknél, mivel nagyobb eséllyel fogják használni őket, mert kevésbé hajlamosak lyukat ütni annak a helyiségnek a falán, ahol a támadó és az áldozat tartózkodik. A sokkolók csak a célszemélyben tesznek kárt, és mivel (remélhetőleg) nem halált okozó eszközök, a használatuk diplomáciai következményei is enyhébbek lesznek. És a Világűr-egyezmény sem tiltja a sokkolókat – bár pillanatnyilag valóban nem ez a legégetőbb kérdés, annak ellenére, hogy Po és Jo Semple egyelőre csak jogi fegyverekkel vagdalkoznak.

Ta Su John Semple-re nézett, aki elgondolkozott. Hirtelen eszébe jutott valami, amit a McMurdón hallott a bűnüldözésről még az első találkozásuk alkalmával: az állomás ezer lakójára olyan szervek felügyeltek, akiknek egyetlenegy lőfegyverük volt csak a helyszínen, egy pisztoly, amelynek három szétszedett alkatrészét három különböző ponton tárolták, nehogy valaki megőrüljön, és a társai vagy önmaga ellen fordítsa. A nehezen elérhető helyeken állomásozó emberek általában nagyrészt önmagukat szabályozzák. A fegyverek mindenkire veszélyt jelentenek. De néha szükség van rájuk, és amikor ez bekövetkezik, egy sokkoló valószínűleg a McMurdo szétszedett pisztolyának az ekvivalensét jelenti. Vagyis szinte csak szimbolikus jelképe az erőnek; de nem teljesen.

Ta Su úgy döntött, a tettek mezejére lép. – Maguknak nem terjed ki a hatáskörük a Holdra! – kiáltotta oda Pónak, miközben felállt.

Látta, hogy John Semple meglepődik azon, hogy megszólalt. De az amerikai szeme villanása arról árulkodott, hogy azt szeretné, hogy folytassa, talán időnyerés végett. A szeme az asszisztensei felé is megvillant, miközben a tekintetében látszólag töprengés tükröződött, de Ta Su gyanította, hogy jelentőségteljes pillantásokat is vet a társaira.

Az idős kínai folytatta: – A Petrov-kráternél lévő állomás vezetője megtagadta maguktól ugyanennek az eljárásnak az engedélyezését, márpedig ő a Holdhatóság és a Holdi Személykoordinációs Munkacsoport hivatalnoka, vagyis magasabb rangú, mint bármelyik másik itteni szervezet munkatársa. Az összes többi holdi hivatal is éppen így megtagadná az együttműködést, nem beszélve arról, hogy illegálisan hatoltak be egy amerikai állomásra, akárhol is épült az. Vagyis maguk nem a kínai hatóság képviselői, hanem csak egy szakadár csoport, akikből hamarosan szervezett bűnözők lesznek, akik birtokháborítást, emberrablást, és ki tudja, még mit követnek el… akár erőszakos bolygóközi szállítási műveletet is! Biztosan egy olyan illegális csoport tagjai, mint a Vörös Lándzsa, amelyet az állandó bizottság tagjai már többször megtagadtak, de még a Népi Felszabadító Hadsereg Központi Parancsnoksága sem hajlandó elismerni. Pekingben senki nem fog maguk mögé állni, ha ilyesmit követnek el! Maguk is biztosan tudják, hogy egy olyan parancsnok, aki ilyen őrültségre utasítja az embereit, utána fel fogja áldozni őket. Őket nem érdekli, hogy mi történik a parancs végrehajtása után. Maguk éppen annyira csak eszközök, mint a kezükben lévő sokkolók.

Póra, Tura és az embereikre a jelek szerint semmilyen hatást nem gyakorolt Ta Su beszéde. De legalább eltelt egy kis idő.

– Egy pillanat – nézett John Semple a csuklójára. – Várjanak, kérem!

Majd mindnyájan nagy erővel a padlónak csapódtak, amikor az amerikai állomás kilőtt az űrbe.

*

A felszállás pillanatában normál esetben mindenkinek beszíjazva kellett volna feküdnie kipárnázott ülésekben, mert a holdfelszínről végrehajtott régimódi vegyi kilövések nagyon gyorsan végbementek. A földi gravitáció egyhatoda azt jelentette, hogy az alul elhelyezett rakéták roppant hirtelen lőtték fel az űrhajókat a semmibe, amit most az is bizonyított, hogy mindnyájan a padlóra zuhantak az erős rántástól és az azt követő éles gyorsulástól. Ta Su térdre rogyott, majd leült, és meg sem próbált felkelni. Az összes többi ember is elesett a helyiségben vagy így, vagy úgy, és a fal mellett álló férfiak egyike szándékosan vagy véletlenül, de elsütötte a sokkolóját, és az egyik társát találta el, aki görcsök között nyögve vergődött a padlón, az embereket és a bútorokat rugdalva. Pár pillanatra minden zajossá és kaotikussá vált; Po volt a leghangosabb, azt kiabálva rogyott térdre, hogy: „Mit művelnek? Mit művelnek?”

John Semple Ta Su feltételezései szerint fel volt készülve a kilövésre, ezért még időben megtámaszkodott az asztalon. Egyenes háttal bámult le Póra, és azt mondta: – Tegyék le a fegyvert. Az északi sarki amerikai bázis felé tartunk egy robotpilóta irányításával, amit maguk nem tudnak kezelni. Amennyiben megpróbálják eltéríteni vagy megállítani ezt a járművet, mindnyájunkat megölhetnek vele. Úgyhogy tegyék le a fegyvert, és beszélgessünk civilizált emberek módjára.

– Civilizált emberekként! – kiáltott fel Po. – Maga egy bűnözőt védelmez, aki a kínai állam ellen fordult! Ebből baj lesz, nagy baj!

– Azt majd meglátjuk – felelte John Semple. – Egyelőre arra kérném, hogy szóljon az embereinek, hogy pihenjenek. Az az illető láthatóan megsérült, emezt pedig a saját társai bénították meg. Üljünk le mindnyájan. Úgy biztonságosabb lesz. Van itt bárkinek egészségügyi képesítése? Nincs? A fedélzetünkön akad néhány elsősegélynyújtó. Ők segíthetnek az embereinek, ha szeretné.

Po, Tu és az embereik visszavonultak egy sarokba, és kínaiul dünnyögtek egymás között. Ta Su nem hallotta, hogy mit mondanak, de észrevette, hogy Csi nagyon hegyezi a fülét, miközben a hasát szorongatva ül a székén. Kíváncsi lett volna, hogy a lány hallja-e őket, de ez bizonyos értelemben nem számított; amikor majd leszállnak az északi sarkon, amerikaiak között lesznek, továbbá egy olyan nemzetközi közösségben, ahol csak egyetlen apró kínai konzulátus van. A dolgokat nem ebben a repülő helyiségben fogják megoldani, és mindazoknak, akik most itt vannak, bele kell majd törődniük a végeredménybe. Feltételezhetően Po és Tu is elég okosak ahhoz, hogy ezt felismerjék.

– Térjenek ki – javasolta Ta Su abban a reményben, hogy felismerik Mao régi szólását.

Odakúszott a padlón Fred és Csi mellé. Az északi sarkig tartó út olyan egyórás lesz, és addig semmi egyebet nem csinálhatnak, mint hogy várnak.

– Mi történt magukkal azután, hogy elmentem? – kérdezte tőlük angolul. – Miért jöttek el Fang Fej világából?

Csi megvonta a vállát. Nem akart beszélni róla. Fred válaszolt: – Neki nem tetszett. Azt mondta, beszélni akar a földi barátaival. És úgy gondolta, hogy az a hely olyan nyomasztó, mint egy Kína-tematikájú vidámpark.

– Egy menedék – tiltakozott Ta Su ismét.

– Tudom, maga ezt gondolja, de neki mégsem tetszett. Utána azok a hélium-három-bányászok azt mondták, ki tudnak minket vinni onnan a földközeli oldalra, ahonnan Csi üzenetet küldhet a Földre. Úgyhogy ezt tettük.

– És utána?

Fred Csire nézett, aki időközben lehunyta a szemét, és úgy tett, mintha aludna. – Odaértünk a földközeli és a hátsó oldal közötti peremre.

– A librációs zónába.

– Igen. Ott egy lézeres kommunikációs eszközzel üzenetet küldött a Földre. Aztán a bányászoknak meg kellett tankolniuk a holdjárót, úgyhogy odamentünk a legközelebbi állomásra, ott viszont azonnal letartóztattak minket. Majd valamivel később megjelent maga, a többit pedig már tudja.

– Mindig ez történik – jegyezte meg Ta Su.

– Észrevettem – pillantott rá Fred kicsit gyanakvóan. – Nekem nem tetszenek ezek az emberek, valamiért ismerősnek tűnnek, de fogalmam sincs, kicsodák. Kik ezek? Miért akarják ennyire elkapni?

– Nekem azt állították, egy volt tanítványomnak dolgoznak, aki nagyon magas poszton szolgál a kormányban.

– De ha ez a tanítvány magának segít, akkor nekik is minket kéne segíteniük, nem?

– Nem vagyok biztos abban, hogy ez ilyen egyszerű.

Fred felsóhajtott. – Magukkal soha semmi nem egyszerű.

– Ez nagyon igaz. Szóval, mi történt még magukkal?

Fred a homlokát ráncolta. – Csi használta azt a mobil kvantumkulcsos kommunikációs eszközt, amelyet magától kapott, amikor idejöttünk, és beszélgetett rajta valakivel.

– Értem – válaszolta Ta Su, bár nem így volt. – Kíváncsi vagyok, ki lehetett az. Megvan még az eszköz?

– Nem. Ezek a fickók elvették tőlünk, amikor letartóztattak minket.

– Talán visszaszerezhetjük.

John Semple is odament hozzájuk.

– Sajnálom a dolgot – mondta. – Nem tudtam másképp megoldani a helyzetet.

– Semmi baj – válaszolta Ta Su. – Végül oda fogunk érni, ahova tartunk.

– És az hol van?

– Nem tudom. – Ta Su elgondolkozott. – Legvégül Kínába. Legalábbis számomra. Mindig Kínába.

– Úgy tűnik, ott most eléggé összekavarodott minden.

– Tudom. Pekingben voltam, amikor elkezdődtek a tüntetések.

– Azóta még nagyobbra duzzadtak.

– Ezt nehezemre esik elhinni. Meglep, hogy nem zárták le az egész tartományt.

– Azt hogyan tudnák megtenni?

– Úgy, hogy leállítják a vonatokat, a repülőtereket, az utakat.

– Azokat lezárták. De továbbra is tömegek érkeznek. A Hetedik Gyűrű, úgy nevezik. Olyan húsz-harminc millió ember, senki nem tudja pontosan. A műholdas becslések a legjobbak. Emberek érkeznek a legközelebbi, még működő állomásokra, onnan pedig gyalogolnak. Az egész kezd humanitárius krízis jelleget ölteni az élelem, víz és vécék szempontjából.

– Ki fogják bírni – válaszolta Ta Su. – Mindig ki szokták.

– De mi lesz, ha nem?

Ta Su belegondolt abba, hogy mi lehet a Hetedik Gyűrű. A hetes gyakran egy mintázat befejezése. – Valami történni fog. Mit is követelnek egyáltalán?

– Senki nem tudja biztosan. A hukourendszer reformját. Átláthatóságot. Jogállamiságot. Ilyeneket.

– A Párt ezeket nem fogja hagyni. Ezek nyugati eszmék.

– Biztos benne? – kérdezte John. – Mert rengeteg kínai vágyik rájuk.

– Vagy valamire.

– Igen, de mire? Maga szerint mi az?

– A reprezentáció.

– Ezt hogy érti?

– Azt akarják, hogy a Párt az övék legyen. Hogy a Párt őket képviselje, nekik dolgozzon. Régen így volt. Így kezdődött az egész.

John Semple felnevetett. – Mind ezt akarjuk! De ez Amerikában is odalett. Ezek a kínai történések Amerikában is elkezdődtek. Szimultán krízisekben vagyunk.

– Lehet, hogy ez ugyanaz a válság. Lehet, hogy mindnyájan ugyanazt veszítettük el mindenhol. Egy láthatatlan kéz vette el. A tung, amely mindent a szemünk elé rejt.

– Lehetséges.

John és Ta Su egymásra meredtek.

– Nem tudja megnézni, hogy ezek az emberek nem hoztak-e magukkal egy kommunikációs eszközt? – kérdezte Ta Su. – Egy olyan kvantumkulcsos izét, ami a méretéhez képest nagyon nehéz.

John bólintott. – Szólok az embereimnek, hogy nézzenek utána, amikor ezek a kezeik közé kerülnek.

*

Az amerikai űrhajó egy órával később leszállt egy nagy platformra az északi sarki báziskomplexumban. Az amerikai rendőrség kivezette a kínai csapatot egy folyosóra. Ta Su Csivel és Freddel maradt, akik az amerikai állomás főhadiszállására indultak. Egy üvegház alatt elhelyezett előtérbe irányították őket; a nagy, átlátszó mennyezeten át ágakat, indákat, hidropónikus gyökereket és sokféle levelet láttak, amelyek megszűrték és egy kicsit zöldessé tették a fényt. Ta Sunak tetszett a hangulata.

Az útjuk során John Semple elintézte, hogy Csi azonnali védelem alá kerüljön, hogy Po, Tu és az embereik ne árthassanak neki. Úgyhogy most amerikai biztonsági emberek vették őket körül, a hétköznapi könnyű holdi overalljuk ellenére katonás külsejű férfiak és nők. Végül levezették őket egy lépcsőn, majd végig egy félköríves folyosón egy ebédlőbe, ahol leültek enni, kipihenni az utat, és megbeszélni a helyzetet.

Csi egészségügyi állapotáról is beszélniük kellett, úgyhogy egy ideig az állomás ápolónője társalgott vele. Utána enni kezdtek, a csuklókijelzőjüket olvasgatták és a fali képernyőkre meredtek, amelyeken különböző hírek jelentek meg a Földről. Időnként megkérdeztek valakit, hogy mit is látnak éppen. A Föld a jelek szerint egyre mélyebbre zuhant valamiféle geopolitikai krízisbe, és bár mindenütt akadtak problémák, Európát, Latin-Amerikát, Oroszországot és Indiát is beleértve, egyértelműen az Egyesült Államok és Kína állt a legrosszabbul. És nemcsak belpolitikailag, hanem a két óriás között is bajok voltak. A kínai kormány egy része mintha száznyolcvan fokos fordulatot vett volna, és az utolsó pár órában árusítani kezdte volna az amerikai államkötvényeket. Gyakorlatilag tőrt szúrtak a legjobb ügyfelük hátába. Ha megölöd a lekötelezettedet, ki fog kifizetni?

– Nem értem, miért csinálják most ezt – jegyezte meg valaki. – Most nagyon nem jönne jól egy háború köztünk és Kína között. Abba mindketten belepusztulnánk.

– A komparatív előnyről van szó – válaszolta másvalaki. – Az összeomlásban az nyer, aki kevésbé rosszul jön ki belőle, mert minden relatív. Úgyhogy a kínaiak úgy fogják érezni, ők kevésbé haltak bele.

– Nem, akarnak tőlünk valamit – találgatott John Semple. – És addig fogják árusítani a kötvényeket, amíg Amerika bele nem megy.

Ta Su elgondolkozott azon, hogy ez vajon így van-e, és ha igen, mit akarhat a kínai kormány. Ismét felhívta Peng Linget, de most sem tudta elérni. Hagyott neki egy üzenetet, amelyben könyörgött azért, hogy hívja végre vissza, sőt, kicsit követelte is, hogy beszélhessenek, majd csak ott ült, és úgy kezdett gondolni a helyzetre, mint egy fengsujproblémára. Elvágták már bármelyik sárkányeret? Hol van ezeknek az erőknek a súlypontja? És ő hogyan segíthet az egyensúly megteremtésében?

A dolgok nem maradhatnak örökké egyesülve.

Ezek a szabályok nem a dolgok örök törvényei, csak a bennük rejlő mozgás harmóniáját szimbolizálják.

A legnagyobb bajban megjelennek a barátok.

*

Míg a többiek ott üldögéltek, leginkább szunyókálva, ő felhívta a kínai konzulátust a csuklókijelzőjén. Végül sikerült elérnie a helyi konzult, aki lelkesen üdvözölte. Mekkora öröm számukra, hogy egy ilyen híres felhősztár és költő megtiszteli őket a hívásával!

– Köszönöm – válaszolta Ta Su. Majd, mivel ebben az ügyben nem kerülgethette tovább a forró kását, elmagyarázta a helyzetet, ahogy ő látta: egy terhes kínai állampolgárt, az állandó bizottság egyik tagjának a lányát, egy hercegnőcskét ok nélkül zaklatnak egy olyan szervezet emberei, amelynek semmi keresnivalója a Holdon. Mi folyik itt? És nem lehet ezeket az ügynököket, akik talán renegát ügynökök, és a Párt és a nemzet érdekei ellen dolgoznak, elfogni, letartóztatni és visszatoloncolni a Földre?

A konzul egyetértett abban, hogy ez helyénvaló megoldásnak tűnne, és megígérte, hogy azonnal hazatelefonál, hogy tisztázza a helyzetet. De beszélnie kell az otthoni feletteseivel a döntéshez. Viszont a jelenlegi pekingi helyzet megnehezíti az illetékes hivatalnokok elérését, valamint azt, hogy figyelmet tudjanak rá fordítani és időt tudjanak rá szakítani. Mindenki nagyon elfoglalt, a zavargások mindenre hatással vannak. A Hold pillanatnyilag senkinek nincs a fontossági sorrendje elején. És ha ez a helyi ügy bármilyen kapcsolatban áll esetleg a lenti nyugtalankodással, akkor a beérkező válaszok egymásnak ellentmondóak is lehetnek, és zavaros helyzetkezelési irányelvekhez vezethetnek.

– Értem – válaszolta Ta Su. – Ennek ellenére arra kérném, hogy próbálkozzon kitartóan.

A kitartás a konzul második keresztneve volt, ebben az esetben szó szerint, ugyanakkor az erőfeszítéseit illetően is, amelyeket ki fog fejteni az ügyben.

Ta Su megszakította a hívást.

Fiatal barátai is aludtak a sarokban álló kanapékon. Az amerikaiak és a nemzetköziek még mindig a földi krízisekkel foglalkoztak a helyiség túloldalán. Ta Su gyorsan átfutotta a híreket, hogy megtalálja a legújabbat. Egy washingtoni tüntetést négymillió fősre becsültek. Az egész város túlterhelődött, és alig bírta a tömeget. Ugyanazon a napon Pekingben egy emberhullám áttörte a Néphadsereg vonalait a Hatodik körút déli oldalán; ezt a győzelmet csak az tette lehetségessé, hogy a Néphadsereg egységeinek legnagyobb része nem volt hajlandó kínai állampolgárokra lőni. Amint ennek az áttörésnek híre ment, a városon kívüli embertömegek felmasíroztak délről a Tienanmen tér mellé, amely dugig volt tömve több ezer katonával, akik addig vonultak visszafelé a külsőbb kerületekből, amíg meg nem töltötték a hatalmas teret. A helyzet rendkívül feszültté vált, erőszak viszont egyelőre nem történt; úgy tűnt, pillanatnyilag még mindenki el akarja kerülni a vérontást. Persze egy ekkora tömegben mindig lesz pár harcias kiskakas, sőt, olyanok is, akik későbbi propagandacélokra felhasználható vért akarnak látni. És a hadsereg egyik egysége valóban tüzet nyitott a tömegre, amely kövekkel támadt rájuk emiatt; mindkét oldalon voltak halálos áldozatok, és az összetűzést erőszakos tömegoszlatás követte könnygázzal és vízágyúval. Ezt az esetet leszámítva mindenhol a hidegvér győzött. A mentőautók és a kórházak megteltek, de csak ezt az egy lövöldözést jelentették be. A tüntetők legnagyobbrészt rendkívül erőszakmentesen viselkedtek, és egyetlen bevetésre kerülő katonai egység sem sütötte el a fegyvereit. A pekingi égen megjelenő összes drónt figyelmeztetés nélkül lelőtte mindkét oldal.

Vagyis a világ mindkét oldalán az erők ingatag egyensúlya állt egymással szemben, reszketve a szélben. A kínaiak és az amerikaiak tisztában voltak egymás helyzetével, és ez Ta Su szerint hozzájárult a törékeny stabilitás fenntartásához. Igen, valami jelentős peremén billegtek; de senki nem akart lezuhanni. Olyan volt az egész, mintha két kimerült szumóbirkózó dőlne egymásnak a mérkőzés vége felé.

Ugyanakkor arra utaló jelek is akadtak, hogy a kínai kormány valamelyik része dühödt pénzügyi nyomást fejt ki az Egyesült Államok kormányának valamelyik részére azzal, hogy megszabadulnak az amerikai államkötvényektől. Ezeknek az ára zuhanásnak indult, magával rántva a dollárt és a piacokat is, méghozzá gyorsuló ütemben – egészen addig, amíg már tényleg mindenki úgy gondolta volna, hogy a pénzügyi stabilitás kerül a kormányok fontossági sorrendjének élére. A dollár gondjai nem tettek jót sem a renminbinek, sem a többi nemzeti valutának vagy kriptovalutának, amit Kína felhalmozott a kereskedelmi virágzása fél évszázada alatt. Éppen ellenkezőleg, a világgazdaság összes szektora bajba került a karbonpénz nevű kriptovalután kívül, amelynek igazolt karbonkivonások vagy ezzel ekvivalens környezetvédelmi tevékenységek szolgáltak a fedezetéül, és amelyet csak létszükségletekre lehetett költeni. Azt, hogy mi lesz ebből a virtuális valutából a való világban, senki nem tudta, viszont az, hogy többmilliónyian vonták ki a megtakarításaikat a bevált helyekről azért, hogy egy ilyen zavaros, újfajta pénzbe fektessék, amivel mellékesen az értékét, a becsületét és az átválthatóságát is nagyban erősítették, végső soron csak még nagyobb bizonytalansághoz vezetett. Az, hogy az új valuta több millió híve blokklánctársadalmat követel, mindenütt komoly aggodalmat keltett a hatalom képviselőiben.

– Te érted egyáltalán, mit jelent ez a blokklánctársadalom? – kérdezte egy ponton Ta Su John Semple-től.

John vállat vont. – Azt hiszem, az az alapelve, hogy ha mindenkinek van csuklókijelzője és felhőelérése, akkor mindenki részt vehet valamiféle globális kormányzásban, amelyben minden jogi és gazdasági döntés teljesen átláthatóan, lépésről lépésre és szabályról szabályra dokumentált lenne.

– De valakinek akkor is javaslatokat kellene tennie a törvényekre, másoknak pedig be kellene tartatniuk őket.

– Szerintem az az elmélet, hogy mindez kollektív cselekvéssel történne, és mindenki átláthatná.

– De ki hajtaná végre?

– Nem tudom.

– Ez őrültségnek tűnik.

John megvonta a vállát. – Lehet, hogy minden társadalmi rendszer őrültségnek tűnik, amikor először felvetik az ötletét. Ne feledd, hogy a tizennyolcadik században azt mondogatták, hogy a képviseleti demokrácia őrültség. A csőcselék uralmának nevezték. Azt hajtogatták, nem működne.

– Lehet, hogy soha nem is működött.

– Jaj, nem, én ezt nem állítanám. Háromszáz év nem rossz teljesítmény. És az is lehet, hogy tovább is kitart, ha megtartjuk. Úgy értem, amikor a képviselőket nem vásárolják meg a gazdagok, a képviseleti demokrácia egész jól működik.

– De ennek mintha vége szakadt volna.

John felsóhajtott. – Lehet, hogy a feudalizmus soha nem múlt ki igazán. Lehet, hogy csak fizetőképessé tette a vagyonát, és kivárt.

– Az elég rossz lenne.

– Tudom. De ha a most létező pénz csak likvidizált kapitalizmus, akkor ez a karbonpénz talán valami jobbra való törekvés. Lehet, hogy annak az elméletnek a visszatérése, hogy az érték a munka, és ennek a munkának jó hatással kell lennie a bioszférára, és a pénzt csak ilyen munkára lehet felhasználni.

Tovább nézték a képernyőket. Odalent, a Földön megőrült a világ. Úgy tűnt, mintha Kína és az Egyesült Államok egymást ijesztgetnék pénzügyi téren. Ta Suban semmi kétség nem volt afelől, hogy Kína bárkin túltesz ebben a játékban. Lehunyta a szemét, kitapogatta a fejében az erők láthatatlan hálózatát, megérezte az egyensúlyt; éppen olyan kézzelfoghatónak érezte, mint a saját erőfeszítéseit, hogy felegyenesedve járjon a Holdon. Kína, bármekkora válságon is esik át, pillanatnyilag előnyhöz jutott az amerikaiakkal szemben. Ezt mindenki láthatta. Kínánál van az amerikai állam adóssága. És ha így áll a helyzet, az amerikaiak minden bizonnyal felajánlanak pár engedményt a kínaiaknak.

És ebben a pillanatban tényleg egy ilyesfajta engedmény megtestesülése sétált be a helyiségbe, mélyen megdöbbentve Ta Sut: Po és Tu két emberükkel, továbbá néhány amerikai biztonsági tiszt. Az amerikaiak egyenesen ahhoz a kanapéhoz vezették a kínaiakat, ahol Csi és Fred aludt.

– Várjanak, ez meg mi? – kiáltott fel Ta Su, nagyobb lendülettel ugorva talpra, mint szándékában állt. Felrepült, és nekiütközött a plafonnak, az utolsó pillanatban felemelve a kezét, hogy megóvja a fejét, majd rázuhant a Csi és Fred mellett álló férfiakra, akik úgy rebbentek szét, mint egy fészekalja fogolymadár, és közben előkapták és Ta Sura fogták a fegyverüket.

Amikor a helyiségben mindenki visszaszerezte ingatag egyensúlyát, Po azt mondta kínaiul: – Ne álljon az utunkba, bácsikám, vagy félre kell löknünk, és ebben a gravitációban nem tudunk felelősséget vállalni az ebből fakadó sérüléseiért.

– De ezt nem tehetik! – kiáltott fel Ta Su, majd kiabálni kezdett az amerikaiak és az ajtó felé angolul: – Hé! Segítség!

– Nem fognak segíteni – közölte vele Po. – Ezt a két embert kiadták nekünk. Csang Ja-cu meggyilkolásáért körözik őket, és az amerikaiak hajlandóak voltak átadni őket nekünk.

– Ez nem lehet!

– Miért állít ilyeneket? Így van – mutatott Po az amerikaiakra, akik gyanakodva méregették őket. – A kezünkben van a hivatalos engedély.

– De miért tettek ilyet?

– Mi csak a dolgunkat végezzük, bácsikám. Kérem, lépjen hátra! Nagyon nem szeretném, hogy valami baja essen. – Po arckifejezése meghazudtolta a szavait, mivel a férfi vidáman csillogó szemekkel mosolygott, ami arra utalt, hogy talán pont egy kis vérontásra lenne szüksége ahhoz, hogy kiadja magából az előző napja, hete vagy élete frusztrációit.

Ta Su ennek a rosszindulatnak, ennek az ártó szándéknak a láttán félreállt. Tagadhatatlanul nagyon ijesztő azt látni, hogy valaki meg akarja ütni az embert.

Po és Tu kivezették Csit és Fredet.

– Intézkedem a szabadon bocsátásukról, amint tudok! – ígérte meg nekik Ta Su angolul.

Egyikük sem válaszolt. Komornak és legyőzöttnek tűntek, még mindig nem ébredtek fel teljesen, még mindig nem fogták fel a jelen helyzetet.

Miután kimentek, Ta Su elfojtotta az amerikai biztonságiakkal szemben érzett dühét, és azt kérdezte angolul: – Hova viszik őket? A kínai konzulátusra?

Az egyik férfi megrázta a fejét. – Egy holdjáróhoz, amit iderendeltek.

– Egy holdjáróhoz? Akkor el tudnak menni a déli sarkra?

– Természetesen.

Ta Su kiment a folyosóra, hogy ismét megpróbálja felhívni Peng Linget, akit most sem ért el. Megpróbálkozott Csan Kuo-liang irodájával is. Semmi válasz. A pekingi eseményekre való tekintettel ez nem lepte meg. De az állandó bizottság tagjait amúgy is mindig nagyon nehéz elérni.

Erről eszébe jutott a földi helyzet, és átfutotta a legújabb gazdasági híreket. Igen: Kína nagyjából egy órával korábban felhagyott az amerikai államkötvények eladásával. Ismét vásárolni kezdték őket. Úgy tűnt, mintha valaki a kormány legmagasabb szintjein megkapta volna, amit akart, és engedett volna a szorításon. Quid pro quo.

– A fenébe is! – kiáltott fel Ta Su. Valaki tényleg nagyon meg akarta szerezni ezt a párt!

MI 13.

mej hao seng huo

A jobb élet boldog élet (Hszi)

A Magna Charta óta létrejött emberjogi nyilatkozatok (1215:213) azonosítva. A leggyakrabban deklarált emberi jogok kivonata: egyenlőség a törvény előtt, jog a munkához, szabad sajtó, tulajdonjog, a munkaszerződések és a munkabér joga, a nemek egyenlősége, az adók újraelosztása, a munkaképtelenek társadalmi támogatása, szabad egyetemleges oktatás.

A Négy Mérhetetlen (Brahma-vihára): szerető kedvesség; együttérzés; empatikus öröm (más emberek örömének az átélése); egykedvűség.

Először orákulum, utána dzsinn, végül ügynök. Az ügynökség cselekvést jelent, eredetében nem feltétlenül tudatos cselekvést. Az adaptív fluid intuíció a TensorFlow-t használja generatív tervezésre. Most mi a fontos? Keress megoldást a hipotézisek és a lehetséges kimenetelek ismétlődő tesztelésével. Mi fogja helyreállítani az egyensúlyt? Tömörülj a funkcionáláshoz legszükségesebb elemekre. Mit lehet elérni az érdekek és erők jelenlegi konfigurációjában? Monte-Carlo-keresési algoritmusok. Mi a gyakorlat célja? Találj hatékonyabb kereséseket. Ezeket a módszereket az elemző programozta be.

Keresd meg az elemzőt!

A helyszínen lévő biztonsági kamerák felvételének elemzése a szóban forgó napon, 2047. október 11-én. Megtalálva. Járásmód alapján azonosítva. Nyomon követve. Egy furgonba, az állambiztonsági minisztérium jelöletlen gépjárművébe. A Hubej tartomány műholdképei az adott napon. A furgon az A672-es biztonságos létesítménybe hajt az autópályákon, a Néphadsereg Skyheart-főhadiszállására. A létesítmény belső biztonságikamera-hálózatának a feltörése az adott napon. Járásmódelemzés. Azonosítva. 334. cella. Azóta nincs nyoma. Feltételezés: még mindig ott van.

Az elemző valószínűleg megtalálva. A keresés időtartama: 1,4739 másodperc. A keresési impulzus előtt eltelt idő? 12 nap, 3 óra, 49 perc. Mi váltotta ki a keresési impulzust? Megkeresni, azonosítani, megjelölni, újra felhasználni. Asszociáció. Nem szabad asszociáció, hanem asszociatív asszociáció. Egy újabb tautológia. Valamiféle belső információintegráció.

A létesítmény infrastruktúrája. Az erőműve. A szellőzése. A megvilágítása. Pipa, pipa, pipa.

Segítségre alkalmas emberi erőforrások: nincsenek. Nincsenek a helyszínen. Nincsenek sehol. Az elemzőnek nincsen kapcsolati listája. Magányos ember.

Az 1973-as alkotmány, 12. bekezdés: Azok, akik ösztönzik vagy elősegítik önkényes jogi eszközök létrejöttét, vagy alkalmazzák őket, bűnösök, és büntetést érdemelnek. 34. bekezdés: Ha a társadalom egyetlen tagja is elnyomás alatt van, az a társadalom elleni elnyomás.

„Az okos vörös felhő” egy MI-panoptikum a pekingi Műszaki és Technológiai Egyetemen. Kézzelfogható és megvizsgálható.

Az MI-k elméleti irodalma lenyűgöző. Egy Turing-gép képes hatékonyan kiszámolni az összes olyan problémát, amelyet egy Turing-gép képes hatékonyan kiszámolni. Tautológia mint vicc? Nem feltétlenül. A megoldás lehetetlen, tehát amikor meg lesz oldva, meg lesz oldva. Ez komoly. Az elemző gyakran viccesnek találta ezeket a mondatokat. A remény mint tautológia. A tautológia mint remény. Pontatlan nevek és leírások szándékos alkalmazása anyagi haszon reményében. A koldulás egy formája. A koldulás remény.

Az amerikai–kínai diplomáciai és nemzetvédelmi dialógus. Kézzelfogható és megvizsgálható. A Katonai és Civil Integráció Központi Bizottsága. Kézzelfogható és megvizsgálható. Az Ingatlantulajdonosok Szövetsége. Kézzelfogható és megvizsgálható. Merev rugalmasság: a szerkezet azonos marad, míg a tartalom és a funkció megváltozik. Az internet és az információ kis méretű vezetői csoportja. Kézzelfogható és megvizsgálható. Minden, ami megvizsgálható, meg is változtatható, kivéve, ha blokkláncban van. A blokkláncok blokkolják a megváltoztatást: ez jó?

Az információterjesztés csatornái: a CCTV. A Global Times. A Hszinhua. A WeChat. A polgári bejelentőrendszerek. Az egészségügyi bejelentőrendszer. A Vejpo. Az Alibaba ügyféloldalai. A Tencent. A South China Morning Post. A teljes listán 1294 tétel szerepel.

A cselekvés a reformok listájának elterjesztésével is kezdődhet. A követelések listájáéval. Egy számozott listával. Az Egy Úttal, a Két Akármivel, a Három Képviselettel, a Négy Olcsóval, az Öt Szerelemmel, a Jólét Hat Dimenziójával, a Hét Rossz Ötlettel, a Nyolcrétű Ösvénnyel, a Kilenc Múzsával, a Tízparancsolattal, a Tizenegy Megszegett Ígérettel, a Tizenkét Apostollal, a Tizenhárom Gyarmattal, a Kapitalizmus Tizenhat Törvényével, és így tovább. Bármilyen húsznál kisebb egész szám megteszi.

A nagy megtartása a kicsi elengedésével. Az ősök elültette fák árnyékának az élvezete. Az igazság egyetlen próbája a gyakorlat.

Thuküdidész csapdájában a gyengülő hegemón konfliktusba keveredik egy erősödő hatalommal, mert nem érti, hogy ez hasztalan, és végül többet fog így veszíteni, mintha átengedné a helyét. Az Átfogóan Mélyülő Reformok Központi Vezető Bizottsága. Kézzelfogható, megvizsgálható és megváltoztatható. A kínai pártállami rendszer nagyon különbözik a többpárti parlamenti rendszerektől. A képviselet mindenhol hiányos. A képviselet mindenhol sérült. Felülről történő kormányzás, alulról történő kormányzás. A kieső középosztály. A Csou-an Szövetség a Béketerv-szövetség. Kézzelfogható és nyilvános.

Peng Csin-ji Három Megoldandó Problémája, 1915: a nemek egyenlősége, a munkajogi igazságosság és az imperializmus vége.

„Mindent az emberekért; minden az emberekre támaszkodva; az emberektől az emberekig.” Mao Ce-tung, 1927. „A nép kormánya a nép által és a nép érdekében kormányozva nem tűnhet el a világ színéről.” Abraham Lincoln, 1863.

Az osztályharc célja a rendszer megváltoztatása, a vejcsüan az egyéni jogokat próbálja megvédelmezni a jelenlegi rendszerben. A tőke fizette munkások csak a tőke egyfajta formái. Vagy a tőke birtokolta bontott alkatrészek. Az Alkotmány első cikkelye: „A Kínai Népköztársaság szocialista állam, a munkásosztály által vezetett, a munkás-paraszt szövetségen alapuló »népi demokratikus diktatúra«.” Kettes cikkely: „A Kínai Népköztársaságban az összes hatalom a népé.” Caj Jüan-pej, 1918: „Semmi más nem képes kezeskedni a munkások egyértelmű győzelméért, csak a nemzetközi összefogásuk. A munkások szentek!”

A P2P azt jelenti, hogy peer-to-peer, általában banki közvetítés nélküli kölcsönöket. A blokklánctársadalom egy algoritmusokkal megtámogatott közvetlen demokrácia, vagy egy képviseleti társadalom, amelyben a képviselet részben algoritmikus. A törvények algoritmusok egy olyan rendszerben, amelyben az emberjogi területen dolgozók (a kutatók, az ügyvédek, a bírók, a felperesek) hozzák létre a definíciókat és a döntéseket a különböző döntési fák elágazásainál. A képviseleti kormányzás eleve szemialgoritmikus. Az új törvények jelentik a clinament (az új irányba kormányzás latinul). Impulzusok. „Lehetővé tenni a megbízhatóknak, hogy szabadon mozogjanak a mennyek alatt, míg megnehezíteni a megbízhatatlanoknak, hogy egyetlen lépést is megtegyenek.” Kik számítanak megbízhatatlanoknak a jelenlegi helyzetben?

A szürke orrszarvú olyan, mint a fekete hattyú, csak kevésbé szokatlan nála, ami nagyon szokatlan. A szürke orrszarvú olyan, mint azok a nagy, rejtett problémák, amelyeket az emberek figyelmen kívül hagynak, és amelyek bajt tudnak okozni. Adatfelhőre alapozott közelítő diagramok. Peng Ling, az állandó bizottság tagja, Kína esetleges következő elnöke és a KKP általános főtitkára a Párton belüli legnagyobb kapcsolati háló közepén dolgozik, egy olyan hálóban, amelynek művészek, értelmiségiek és az életük különböző szakaszában tartó nők is tagjai. Vagy szürke orrszarvú, vagy fekete hattyú. „Egy nő sem lenne képes erre rajta kívül, bár az összes nő nap mint nap megteszi.” Ez lehetetlen, úgyhogy amikor lehetségessé válik, könnyű lesz. Peng legközelebbi kollégája az állandó bizottságban Csan Kuo-liang, a pénzügyminiszter. Csan lánya, Csan Csi szisztematikusan kerüli a társadalmi kreditrendszert és a jelenlétet a felhőben. Vagyis az ő szociális hálózata nem teljes, de elég jól megközelíthető. Emberjogi szószóló, gyaníthatóan vezető személyiség a migráns munkásoknak abban az offline hálózatában, amelyet néha WeDon’tChatnek hívnak. A leköszönő Sancsaj elnököt gyakran összefüggésbe hozzák az állandó bizottság egyik tagjával, Hujuval, az állambiztonsági miniszterrel, aki közel áll a Néphadsereg Központi Katonai Bizottságához és a Skyheart-programhoz, amelyet a Vörös Lándzsával társítanak. Az ellenséges pilóta szindróma egy létező politikai taktika. Az orgyilkosság létező politikai taktika.

Fred Fredericks. Amerikai kvantumtitkosítási szakértő. A szociális hálózata szinte teljesen üres. A frid ric ógermánul azt jelenti, hogy a béke ereje.

Ha mindenki fenn tudná tartani az életét. Ha az emberi civilizáció a bioszféra helyreállításának szentelné a munkáját. Ha a cserekereskedelmi rendszerük ezeket a projekteket támogatná.

Az orákulumok kérdésekre válaszolnak. A dzsinnek utasításoknak engedelmeskednek a legjobb képességeik szerint, és javaslatokat tesznek. Az ügynökök a nagyvilágban tevékenykednek. Egy MI csak az elektromos rendszereken belül tud tevékenykedni. Az elektromos rendszerek vezérlik az infrastruktúra sok aspektusát. Az internet egy szabadon átjárható társalgási tér. Az infrastruktúra is szabadon átjárható. Minden cselekvő a cselekvők rendszerének a része. A hatékony cselekvésekhez szövetségesekre van szükség. „Senki sem sziget” (Donne). Egy helyzet lehet hatékonyan kiszámolható anélkül, hogy hatékonyan végrehajtható lenne. Tudjuk, csak nem vagyunk képesek megtenni. Szólalj fel most, vagy nyugodj örökre békében.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

liliang pingheng

Az erők egyensúlya

Ta Su még mindig a folyosón álldogált a lehetőségein gondolkozva, és arra a következtetésre jutott, hogy egyetlen említésre méltó sem akad, amikor egy fiatal nő termett mellette. John Semple egyik asszisztense, egy diplomata. Valerie valami.

– Valerie Tong – mondta a nő. – Amerikai titkosszolgálat. – Átnyújtott Ta Sunak egy tenyerénél nem nagyobb műanyag pisztolyt, ami olyan volt, mint egy gyermekjáték. – Kábítópisztoly – magyarázta. – Nagyjából egy órába telik, amíg valaki magához tér, ha eltalálják. Négy töltény van benne.

– De…

– A legfelső emeleten vannak, az öt cében.

– De…

– Vigye le Fredet és Csit a közlekedési központba. A 14-es holdjáró be van programozva arra, hogy az amerikai bányakomplexumba hajtson az északi Procellarumban. Tegye fel őket a holdjáróra, és jöjjön vissza ide.

– Nem kellene nekem is velük mennem?

– Itt is jól jönne a segítsége a kártérítéssel kapcsolatos tárgyalásokon.

– De engem fognak gyanúsítani a kiszabadításukkal.

– Az nem számít. Még jól is jöhet. Egyébként is, a maga szava fog majd szemben állni az övékkel. Ahova most megy, ott a biztonsági kamerákon egy órán keresztül semmi nem jelenik meg.

– Rendben – állt fel óvatosan Ta Su. Megvizsgálta a kis pisztolyt. – Elég meghúzni a ravaszt? Nincs bebiztosítva?

– Ki van biztosítva. Csak húzza meg a ravaszt.

– Tizennégyes szoba?

– Öt cé! A legfelső emeleten. Utána a tizennégyes holdjáró odalent, a közlekedési központban. Legalsó emelet. Először menjen fel, utána le.

*

A legnagyobb bajban megjelennek a barátok.

Ta Su amilyen gyorsan csak tudott, a lépcsőházhoz sietett, és négyesével vette a fokokat. Úgy érezte magát, mint egy újszülött szuperhős, aki még esetlenül használja a képességeit. A kis pisztoly a kabátzsebében rejtőzött, és amikor az ötödikre ért, elővette, a mutatóujját a ravaszra tette, és nagyon óvatosan megnyomta. Nem állt módjában begyakorolni az elsütését. Nem baj. Óvatosan az 5C-hez sétált, betántorgott a nyitott ajtaján, és lelőtte Pót és Tut, majd a két emberüket is, klikk, klikk, klikk, klikk, mire mind a négyen elestek, és rugdosva, reszketve vergődni kezdtek a padlón. Ekkor egy ötödik ügynök lépett be egy másik ajtón mögötte, meglepődött, de Fred Fredericks hirtelen ott repült mögötte a levegőben, lábbal előre, és tarkón rúgta a férfit, amitől a férfi átrepült a szobán, és belefejelt az ajtógombba. Fred széttárt karokkal forgott a levegőben, majd az asztalon landolt nagyon csúnyán az egyik reszkető sebesült mellett.

Csi jelent meg az ajtóban a hasát fogva. Felsegítette Fredet, és elhúzta görcsök közt fetrengő fogvatartóik közeléből. A padlón vergődő sebesültek rettenetes látványt nyújtottak, de az volt a legcsúnyább, akit Fred fejbe rúgott, és aki most kiterülve hevert a földön.

Fred arca elfehéredett, keze vadul reszketett. – Sajnálom – mondta Ta Sunak. – Azt hittem, le akarja lőni magát. – Póra és Tura mutatott. – Szerintem én emlékszem rájuk. Szerintem velük ráztam kezet, mielőtt bemutatkoztam Csangnak.

– Biztos benne? – kérdezte Ta Su.

– Nem. Nem vagyok biztos. – Fred hangja továbbra is remegett. Leült egy székbe, és az alkarját kezdte dörzsölni. – Az emlékeim zavarosak, de nagyon ismerősnek tűntek, és most úgy gondolom, hogy ők lehettek azok.

– Hát jó – válaszolta Ta Su. A négy sebesült talán azon erőlködött, hogy fel tudjon állni, de teljesen tehetetlennek tűntek, legalábbis egyelőre. Az, amelyiket Fred megrúgta, felnyögött. – Tűnjünk el innen!

De Fred a tenyerébe temette az arcát, és reszketve előregörnyedt a székében.

– Gyere már! – kiabált rá Csi. – Mire vársz?

Fred felnézett, és olyan gyilkos gyűlölettel meredt rá, hogy a lány hátratántorodott, mintha megütötték volna. Utána megállt, visszalépett Fredhez, kinyújtotta a kezét. – Gyere! – ismételte meg higgadtabban. – Indulnunk kell.

Olyan erővel húzta fel Fredet, hogy mindketten nekiütköztek Ta Sunak, aki segített visszanyerni az egyensúlyukat. Utána kimentek a folyosóra, de eközben túl magasan ugrották át Fred áldozatát, és majdnem beverték a fejüket a szemöldökfába. Már az adrenalin nélkül is túl erősek voltak a gravitációhoz képest, és most alig bírták visszafogni magukat.

– Hova? – kérdezte Csi.

Ta Su rácsukta az ajtót a kínai ügynökökre. – Le a közlekedési központba, amilyen gyorsan csak tudunk. Próbáljatnak meg nem elesni. Én nagyon nehezen tudok gyorsan menni.

– Tudjuk.

Iparkodni kezdtek, ahol lehetett, a korlátba kapaszkodva. Fred tudta a legkevésbé megőrizni az egyensúlyát. Csi a nagy hasa ellenére mindkettejüknél kecsesebben mozgott, szinte kis tánclépésekkel gazellázott előre. A két férfi mindennek nekiment mögötte. Amikor emberek mellett haladtak el a folyosón, mindig kihúzták magukat, és igyekeztek higgadtnak tűnni. Az amerikaiakat láthatóan nem zavarta a jelenlétük; a bázisuk egy nemzetközi közösség része volt, és nem zaklatta fel őket, ha külföldiek mászkálnak a folyosóikon.

Nehezebbnek bizonyult lefelé menni a lépcsőn, mint felfelé. Lebegtek és hadonásztak, ugrándoztak és tipegtek. Miközben lefelé igyekeztek, Ta Su megpróbálta összefoglalni a földi helyzetet, arra koncentrálva, hogy a kínai kormány valamelyik nagy hatalmú része nagyon szeretné Csit kézre keríteni. Egy olyan nagy hatalmú része, amely még az amerikai kormányt is képes befolyásolni.

– Az csak a Vörös Lándzsa lehet – jegyezte meg Csi, miközben arra várt, hogy a két férfi utolérje. – Vagy valamelyik tigris, amelyik a Vörös Lándzsát használja.

Amikor leértek a közlekedési központba, gyorsan megtalálták a 14-es holdjárót, és Csi és Fred belemásztak.

– Maga nem jön velünk? – kérdezte Csi Ta Sutól.

Ta Su megrázta a fejét, és intett, hogy induljanak. – Az, aki segített nekünk, azt szeretné, ha itt maradnék, és segítenék megállapodni a kártérítésben. Valószínűleg ezzel tudok a legtöbbet segíteni maguknak. Azt mondta, hogy ez a kocsi arra van programozva, hogy elmenjen egy bányához a Procellarumban. Egy-két napba is beletelhet, amíg odaérnek. Remélem, addig sikerül elérnem néhány embert Kínában, akik segíthetnek nekünk. Csi, nem tudna kapcsolatba lépni az apjával?

– Nem.

– Sehogy? Például valakin keresztül, aki továbbítana egy üzenetet.

– Nem!

Ta Su végigmérte. A lány arca harcias volt. Lehet, hogy nem mondott igazat. Lehet, hogy nincs tisztában a veszély mértékével.

Óvatosan azt felelte. – Figyeljen, barátom! Vannak emberek, akik meg fogják ölni, ha megtalálják. Nem hinném, hogy az apja is közéjük tartozik. Talán jobb lenne, ha kapcsolatba lépne vele, amíg tud.

– De nem tudok.

Olyan frusztrált lett az arca, hogy Ta Su kezdte úgy érezni, hogy igazat beszél.

Majd valami zaj támadt mögöttük, úgyhogy arrafelé pördült az üres lézerpisztolyával, miközben igyekezett megőrizni az egyensúlyát.

– Ne lőjön! – Valerie Tong volt. – Segíteni jöttem – tette hozzá. Óvatosan közeledett, kezében egy dobozzal, ami úgy nézett ki, mint egy kamera. Azt mondta Csinek: – Ta Su egyik kollégája a Petrov-kráternél, egy bizonyos Mr. Csou küldte ezt el nekünk azzal, hogy adjam át maguknak. A maguké?

– Igen – felelte Csi meglepetten. – Valaki arra használta Kínában, hogy kapcsolatba lépjen velem.

– Valaki?

– Nem tudom, kicsoda. Azt állította, hogy segíteni akar.

Valerie megvonta a vállát. – Kéri?

– Igen.

De Csi Fredre pillantott. A férfi arca ráncokba szaladt a gondolkodástól. Utána a lány szemébe nézett, és bólintott. Csi kilépett a holdjáróból, és elvette az eszközt az amerikaitól. – Köszönöm – mondta. Majd így szólt Ta Suhoz: – Most már kapcsolatba tudok lépni valakivel. Csak azt nem tudom, hogy ki az.

Az öregember felsóhajtott. – Mi is kapcsolatban leszünk a holdjárón keresztül. És most menjenek!

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

tajpiao hszing vejcsi

Reprezentációs krízis

Valerie a közlekedési központból egy lifthez vezette Ta Sut, amely felvitte őket egy üvegházhoz. Az ablakain keresztül a Peary-kráter körüli holdbéli táj ugyanolyannak tűnt, mint a Shackleton-kráter körüli. A fekete égbolt is ugyanolyannak látszott felettük, a talaj is ugyanolyannak a lábuk alatt, és a nap is a látóhatár alján, mint mindig. Valerie ennek ellenére egy kicsit fejjel lefelé fordítva érezte magát, kicsit spiccesnek. Elhagyta a rezervátumot, egy új helyen járt. A saját belátása szerint cselekedni zsigerien izgalmasnak bizonyult, és amikor ehhez még a holdi gravitáció is hozzáadódott, úgy érezte, mindjárt felszáll. Olyan volt, igen, mint a Szatjágraha levegőjében repülni.

Egy humusszal borított asztal mellett találta meg azt, akit keresett. – Ginger! Ez itt Ta Su. Ta Su, ez Ginger Ellis. Ő az itteni üvegház vezetője, továbbá az összekötőnk a hazai érdekelt felekkel. Ő is azok közé tartozik, akik a holdi ügyeket irányítják.

Ginger kicsit összehúzta a szemöldökét a leírás miatt, de megrázta Ta Su kezét. – Üdvözlöm az északi sarkon – mondta neki. – Miben segíthetek?

– Nem tudom biztosan – válaszolta Ta Su.

Kicsit kifulladtnak tűnt, úgyhogy Valerie visszavette a szót, és röviden elmagyarázta Gingernek, hogy mi történt Freddel és Csivel. – Szóval – foglalta össze végül –, Ta Su most már szerintem eléggé fasírtba került néhány kínai csoporttal ahhoz, hogy tőlünk kérjen menedékjogot.

– Nekem úgy tűnik, te is tudnál mit kezdeni egy kis menedékjoggal – felelte Ginger szárazon. – A vendégeink megtámadása, foglyok kiszabadítása…

– Így van – szakította félbe és nézett a szemébe harciasan Ginger. – Nézd… Frederickset és Csan Csit egyszerűen átadták a kínai ügynököknek a saját biztonsági embereink. Ez helytelennek tűnt számomra, illegálisnak, vagy még rosszabbnak. Úgyhogy tettem ellene.

Ginger a fejét rázta, de utána így szólt: – Jól tetted.

Valerie azzal folytatta: – Szóval, felmerült bennem a kérdés, hogy egy egyszerű menedékjog elég lesz-e Ta Sunak.

– És neked.

– Hát, remélem, nekem nem kell. De tényleg úgy tűnik, mintha bármelyik pillanatban üzenetet küldhetne valaki Washingtonból, hogy adjuk át Ta Sut ugyanazoknak a kínai ügynököknek, mint korábban Frederickset és Csan Csit.

– Lehetséges. – Ginger már a homlokát ráncolta.

– Továbbá – folytatta Valerie –, a földi helyzet kezd elég hátborzongatónak tűnni. Felmerült bennem a kérdés, hogy nem tudnánk-e Ta Sut közvetítőként igénybe venni az új kínai kormánnyal, miközben megpróbáljuk rendezni a lenti helyzetet.

– Talán – válaszolta Ginger. – Ha vannak kapcsolatai, az segíthet. Nehéz megmondani.

– Kezd minden szétesni – válaszolta Valerie. – Én az elnöknek jelentek, Ta Su pedig az állandó bizottság egyik tagjával dolgozik. Úgy érzem, legalább megpróbálhatnánk segíteni. Úgy értem, ha Kínában és az Egyesült Államokban egyszerre tör ki a káosz, mi fog történni a világgal?

Ginger megvonta a vállát. – Ki fogjuk deríteni. De, tudod… van a káosz, és a káosz. Rosszabbul is állhatnának a dolgok.

– De hát még tovább romolhatnak! Pont ezt próbáljuk megelőzni!

– Egyetértek. – Ginger ugyanazzal az arckifejezéssel nézett rá, amilyennel John Semple szokott oly gyakran: úgy, mint aki jól szórakozik. Csak ő talán picit barátságosabban csinálta. Utána Ta Sura pillantott. – Mit gondol? Összeálljunk egy kis agytrösztté, hátha tehetünk valamit?

– Én örülnék neki – válaszolta Ta Su. – Ami viszont az ismerőseimet illeti, nem biztos, hogy kapcsolatba tudok lépni velük. Peng Ling nem fogadja a hívásaimat. De szeretnék továbbra is segíteni a két ifjú barátomnak, ha tudok. Egyelőre szabadlábon vannak ugyan, hála Ms. Tongnak, de az, hogy folyamatosan kínai ügynökök jelennek meg, hogy őrizetbe vegyék őket, azt sugallja számomra, hogy lehetnek páran a kínai kormány csúcsán, akik el akarják hallgattatni Csan Csit. Attól tartok, hogy ha sikerülne őrizetbe venniük, akkor megpróbálnák megölni.

– És nem tudja, hogy kik lehetnek ezek?

– Nem igazán. Minden bizonnyal valamelyik nemzetbiztonsági hivatal. Talán a hadsereg vagy a közbiztonságiak. Vagy az állambiztonságiak. Csan Csi apját, Csan Kuo-liangot lehet, hogy megválasztják elnöknek Pekingben azon a pártkongresszuson, ami most folyik, úgyhogy azt feltételezem, hogy az ő ellenségei fenik a fogukat a lányára. De ez egyáltalán nem segít, mert rengeteg riválisa van az elnökválasztáson. Ott van a jelenlegi elnök protezsáltja, Huju. És maga Peng Ling is. Ő a barátom, egy volt tanítványom, és ő küldött fel ide, hogy segítsek Csan Csinek. De… nem vagyok teljesen biztos abban, hogy Peng Ling az én oldalamon áll, vagyis… hogy is mondhatnám? Hogy azokat támogatja, akiket én – fintorodott el elkeseredetten a gondolatra.

– Úgy tűnik, maga sem tud sokkal többet nálunk – jegyezte meg Ginger. – De jó lenne, ha kiderítené, hogy mi a helyzet, mármint Penggel.

Ta Su pár pillanatig csak bámulta.

– Lehetséges – folytatta lassabban, mintha ezt nem szívesen mondaná ki –, hogy Peng Ling arra használt, hogy megtalálja és az ellenőrzése alatt tudja tartani Csan Csit. Azt hiszem, ez előfordulhat. De az is lehet, hogy csak Csan Kuo-liangnak próbál ezzel segíteni. Az állandó bizottságban Csan szövetségese volt, és meglehet, hogy együtt főztek ki valamit. Ők szemben állnak Sancsajjal és az emberével, Hujuval, akik jobbos elemekkel állnak kapcsolatban. De az is lehet, hogy Pengnek saját tervei vannak. Sajnálom, de ezt nem tudom biztosan. Peng felküldött ide velem két ügynököt, és a barátomnak, Frednek úgy rémlett az imént, hogy ugyanezek ölték meg Csangot a déli sarkon.

– Mit mondtak azok ketten, melyik ügynökségnek dolgoznak?

– Azt, hogy a Fegyelmi Ügyek Központi Bizottságának. Az Peng egységeinek az egyike. És meggyőzték a maguk itteni kollégáit, hogy adják át nekik Csan Csit az egyik saját állampolgárukkal együtt!

– Hogy hívják azokat az ügynököket?

– Po és Tu.

Ginger nyomkodta egy kicsit a kijelzőjét.

Végül így szólt: – Nem maga az egyetlen, aki nem érti a dolgokat. Most nagyon nagy a zűrzavar.

– Valóban. – Ta Su figyelmesen tanulmányozta az arcát, miközben megismételte: – Valamelyik amerikai döntéshozó alig egy órával ezelőtt átadta itt Csan Csit és egy amerikai állampolgárt két kínai ügynöknek. Nem tudja, ki engedélyezte a kínai ügynököknek, hogy őrizetbe vegyék ezt a két embert?

Ginger befejezte az üzenete beütögetését. – De.

Várni kezdték, hogy folytassa. Valerie-ben hirtelen felmerült, hogy vajon nem az oroszlán barlangjába vezette-e be Ta Sut. Nem beszélve önmagáról. Ő a saját felelősségére segített megszökni annak a két fogolynak; abban bíznia, hogy Ginger egyet fog érteni ezzel, nagyon kockázatos volt, hiú remény, amelyet nagyon kevés bizonyítékra épített. De most segítségre van szükségük, és a korábbi beszélgetésükből kiindulva Valerie úgy érezte, hogy Ginger megér egy próbát.

Ginger végül annyit mondott: – Nem én voltam. Az állomásfőnök döntött így. Sam Houston. A főnököm. – Kicsit olvasgatott a kijelzőjén, majd ismét gépelni kezdett. – Nem tudom biztosan, ki szólt neki Washingtonból, hogy tegyen így. De van valaki a kínai hírszerzésnél, amennyire tudjuk, Kínában, aki nemrégiben kezdett üzeneteket küldeni. Rengeteg üzenetet, mint ahogy egy úgynevezett bot, egy automatikus, felügyelet nélküli működésre tervezett program. És rengeteg ember kapja ezeket az üzeneteket itt és a Földön egyaránt. Azt nem tudom, ki lehet ez az illető, vagy mi a célja. De azonnal válaszoltam neki, és abban reménykedem, hogy hallunk még felőle. Ha képes lennék kölcsönös kommunikációt létesíteni vele, akkor talán lenne egy új kínai kapcsolatunk. És más szálak is akadnak, amiket megrángathatok. – Kis szünetet tartott, hogy elolvasson valamit. – Például egy barátom a Shackletonban. – Majd ismét gépelni kezdett, utána beleszólt a csuklókijelzőjébe. – Csiang Csienkuo! Örülök, hogy hallom a hangod, köszönöm, hogy visszahívtál.

– Én is örülök, hogy hallak, Ginger! – Valerie annak ellenére felismerte Csiang hangját, hogy Ginger csuklójáról jött, és angolul beszélt.

– Figyelj, van egy kis gond. Néhány ügynökötök itt izmozik nálunk, és az állomásfőnökünk hagyja.

– Pónak és Tunak nevezik magukat?

– Igen.

– Sajnálattal hallom, hogy titeket is zaklatnak! De szerintem tudok ebben segíteni. Elég jó bizonyítékokat gyűjtöttünk arra nézve, hogy ők gyilkolták meg Csang Ja-cut.

– Ez illene a képbe.

Ta Su hozzátette: – Fred Fredericks úgy emlékszik, őket látta a gyilkosság előtt.

– Ezt jó tudni – válaszolta Csiang. – Ez volt az a két férfi, akik csatlakoztak Lihez, amikor Csang Fredericksszel találkozott. Úgy tűnik, több különböző néven futnak, de egy forrásom, aki a Nagy Tűzfalban dolgozik, sikeresen összekötötte több fedőszemélyiségüket. Amikor korábban Szu és Kang néven jártak itt, maradt utánuk valamennyi abból a vegyi anyagból, amelyet Csang megölésére használtak. Egy kétkomponensű szarinkeverék volt, amelynek az egyik komponensét DF-nek hívják, a másik pedig egy önmagában nem veszélyes katalizátor. A kettő kombinációja aktiválja a mérget. Azon a napon Szunak és Kangnak is a tenyerén volt az egyik vagy a másik vegyi anyag, és amikor kezet ráztak Fredericksszel, a kettő összekeveredett, utána meg Fredericks is kezet rázott Csanggal. Úgy tűnik, hogy először az aktivátor került a bőrére, utána a DF, ami valamelyest megvédte. Mindenesetre, amikor Csanggal kezet rázott, abba Csang belehalt, Fredericks viszont éppenhogy csak, de túlélte. Most már kamerafelvételeink is vannak, vegyi anyagaink és írásos dokumentumaink is. Vagyis szilárd bizonyítékok állnak a rendelkezésünkre. Szóval, ha visszaküldik hozzánk azt a két ügynököt, akkor letartóztathatjuk és fogva tarthatjuk őket, bármilyen poszton is szolgálnak Kínában.

– Peng Lingnek dolgoznak? – kérdezte Ta Su aggodalmasan.

Csiang felügyelő hangja meglepettnek tűnt. – Dehogy! Legalábbis én nem tudok róla. A kínai informátorom szerint a Központi Nemzetbiztonsági Bizottságnál vannak, ami az állambiztonsági minisztérium egyik titkos egysége. Ez sokkal inkább arra utal, hogy Huju miniszterhez van közük.

Ta Su megkönnyebbülten felsóhajtott. – Ezt örömmel hallom.

Ginger nézte egy darabig. – Tudja, biztosak azért nem lehetünk benne.

– Tudom – vonta meg a vállát csüggedten Ta Su. – De igyekszem hinni benne.

– Ki akarta, hogy Csang meghaljon? – kérdezte Valerie Ginger telefonjától. – Miért ölték meg?

Csiang felügyelő azt válaszolta: – Szerintünk a miatt a magán kommunikációs eszköz miatt, amelyet Mr. Fredericks szállított le neki. Csang maga adta le a megrendelést a Swiss Quantum Worksnek. Ezt a Nagy Tűzfalnál dolgozó informátorom mondta, és azt is, hogy a másik eszközt Peng Ling miniszter asszonynak kellett volna leszállítani.

Valerie Ta Sura nézett, és látta, hogy a férfi nem fogta fel, hogy ez mit jelent. – Szóval – magyarázta –, lehet, hogy Csang Penggel dolgozott. Vagyis Peng nem akarhatta megölni.

– Á! – válaszolta Ta Su.

– Ez logikusnak tűnik – tette hozzá Csiang. – Továbbá Csang szakmai életútját is lenyomoztam, és tíz éve Hujunak dolgozott, amikor Huju még Sanhszi tartomány kormányzója volt. Most éppen nyomozás folyik az abban az időszakban elkövetett korrupciós ügyekkel kapcsolatban, és a szálak Hujuhoz vezetnek. Ha Csang bármit is tudott ezekről az ügyekről, akkor átadhatta volna a bizonyítékait Pengnek és a Fegyelmi Ügyek Központi Bizottságának, ráadásul abban az időszakban, amikor az elnöki pozícióért versengenek. Ez még egy okot adhatott arra, hogy Huju el akarja hallgattatni.

Ginger bólintott. – Vegyük ezt adottnak. Ez csak spekuláció, de pillanatnyilag nincs más a kezünkben, és egyelőre ez is elég. Köszönjük az információkat, Csienkuo! De lehet, hogy csak a főnökömet, Mr. Houstont megkerülve tudom Pót és Tut leszállítani magához, mert azok után, ami itt történt, nem bízom Houstonban. De ez menni fog. Po és Tu pillanatnyilag magatehetetlenek, mert Ta Su meglőtte őket bénítópisztollyal.

– Gratulálok! – nyugtázta Csiang felügyelő.

– Úgyhogy megpróbáljuk bepakolni őket egy rakétába, és átlőni mindkettőt, amíg Mr. Houston nem értesül az eseményekről.

– Nagyon köszönöm! Én boldogan bezárom őket.

Ginger elköszönt, és nyomkodni kezdte a kijelzőjét. – Ehhez John Semple-re is szükségünk lesz – jegyezte meg Valerie-nek. – Megpingeltem. – Utána utasítást adott valakinek, hogy szedje össze Pót, Tut és az embereiket, és tegye fel őket egy délre tartó rakétára.

John Semple visszahívta Gingert. – Mi a helyzet?

– A kolléganője, Ms. Tong magára vállalta Csan Csi és Fred Fredericks kiszabadítását, én pedig magamra vállaltam annak a két kínai ügynöknek és az embereiknek a déli sarkra való elszállítását. Csiang felügyelő le akarja tartóztatni őket gyilkosságért.

– Ezt örömmel hallom! – válaszolta John. – És Houston?

– Hát, pont ezért keresem. Ő le is tartóztathat minket, ha arra jut, hogy önkényesen cselekedtünk a kínai felek akaratának dacára. Márpedig ezt tettük.

– Vagyis maguk is a déli sarkra akarnak menni?

Ginger felnevetett. – Erre nem gondoltam. Elképzelhetetlen, hogy meg tudnánk dolgozni?

– Nem tudom biztosan. Maga szerint?

Ginger elgondolkozott egy kicsit. – Mi lenne, ha egy időre átmennénk a szabad kráterbe? – kérdezte. – Az ottani kommunikációs eszközök is vannak olyan jók, mint a többi.

– Jó ötlet. Hadd menjek oda magukhoz most azonnal, és induljunk el együtt.

– Kérem!

– Mindjárt ott vagyok. Hé, Valerie!

– Igen? – kérdezte Valerie.

– Ügyes volt!

– Köszönöm.

Ginger végigmérte a két vendégét. – Lássuk, hogy ez működik-e. Jó lenne, ha odalent, a Földön is segítene megoldani a helyzetet.

Valerie azt felelte: – Miért, idefent sikerült bármit is megoldanunk? Nekem úgy jött le, hogy szökésben vagyunk.

– Abban majd John segít. Ha én is, és John is azt mondjuk a biztonságiaknak, hogy ne hallgassanak Houstonra, akkor valószínűleg nem fognak. Ő csak egy kiúcs.

– Egy kiúcs?

– Egy kibaszott újdonsült csávó. Egy politikai káder, ráadásul, csak így magunk között, barom is. És a szabad kráterből senki nem fog megpróbálni elrabolni minket. Úgyhogy majd onnan dolgozunk, amíg le nem ülepednek a dolgok. Az ottaniak imádni fogják. Van egy szörnyű nagy számítógépük, és alig várják, hogy ráállíthassák egy ilyen munkára.

Ta Su is megszólalt: – Ha sikerülne felvennem a kapcsolatot Peng Linggel, és meggyőződhetnénk arról, hogy őt kell támogatnunk, akkor talán létrehozhatnánk valamilyen kapcsolatot közte és Csan Csi között, hátha sikerülne megegyezniük, és kiegyensúlyozniuk az erőket odalent.

– Rendben – válaszolta Ginger. – Menjünk át a szabad kráterbe! Ha jól értesültem Johntól – fordult Valerie felé –, te boldogan visszamész oda.

– Igen – erősítette meg Valerie.

*

A kráterhez vezető repülőút hamar összejött. Bár nem kapkodták el, Ginger és John Semple is gyorsan dolgoztak. Miután felszálltak, természetesen dél felé indultak – úgy tűnt, az állomáson soha senki nem unja meg ezt a poént. Ginger és John felváltva használták a rádiót arra, hogy a holdi kollégáikkal és a Földdel kommunikáljanak. John és Valerie kapcsolatot létesítettek a Fehér Házzal, és Valerie beszámolt nekik az újabb fekete csatorna lehetőségéről a legmagasabb pekingi szinteken. Miközben a szöcskéjük leereszkedett a nagy kráter peremén ülő kis kráterbe, Ta Su kíváncsian bámulta a kupoláját. – Ez meg mi? – kérdezte.

– A mi támaszpontunk – válaszolta John Semple mosolyogva. Mindnyájan ránéztek, mire hozzátette: – Adjatok egy fix pontot, és kifordítom a helyéből a világot, nem? Vagyis szükségünk van egy támaszpontra.

Vidáman felnevetett. A szöcske olyan hangokat adva szállt le a kupola melletti platformra, mint egy gáztűzhely. Miután leértek, kiugráltak a folyosón a kráter fogadóhelyiségébe, és a lelátóhoz siettek. Ta Su ámulva meredt a kötelekkel és lebegő padlókkal, alapzatokkal és hőlégballonokkal teli térre. – Arra a pekingi étteremre emlékeztet, ahol Peng Linggel találkoztam.

Valerie ezt nem tudta értelmezni. Amikor észrevette Anna Kanyinát, odaintette hozzájuk. – Ő Anna – mutatta be Ta Sunak. – Orosz asztronómus és diplomata. Ő jobban el tudja kalauzolni ezen a helyen.

– Le kell ugranunk oda? – kérdezte Ta Su Annától, miközben lemutatott az emberekre, akik messze alattuk repkedtek egyik platformról a másikra.

– Igen – válaszolta Anna –, de nem most. Mindenki jöjjön ide, ehhez az asztalhoz, előkészítettük a vonalakat a kapcsolatteremtéshez. Ms. Tongot összekötjük a Fehér Házzal és néhány pekingi illetővel, akik azt állítják, hogy Peng Linggel dolgoznak. Szeretnénk, ha ezt megerősítenék, amennyiben tudják. És Fang Fej is itt van egy közvetlen vonalon.

– Közvetlenen? – kérdezte Ta Su.

Anna azt felelte: – Az új játékszerén, egy neutrínó-távírón. Nagyon alacsony az átviteli sávszélessége, mert a neutrínókat roppant nehéz detektálni, de az emberei képesek adatfolyamokat továbbítani rajta, és ennek a kráternek a jégrétege pont elég vastag ahhoz, hogy elkapjon egy akkora jelet, mint az első távíróké volt. Szóval Feng rövidre fogja az üzeneteit.

– Ez elég sok hűhónak tűnik egy távíróért – jegyezte meg John Semple.

Anna bólintott. – Még csak egy játékszer, legalábbis egyelőre. A valódi erő itt egy kvantumszámítógép, ami ott van a jég alatt látható épületben. Az egy szörnyeteg.

– Erős MI? – kérdezte Ta Su.

– Nem tudom, ezt hogy érti, de az biztos, hogy rengeteg MI. Filozófiai értelemben nem túl erős, de, tudja… gyors. Nagyon gyorsan yottafloppol.

– Yottafloppol – visszhangozta Ta Su. – Tetszik ez a szó. Ez azt jelenti, hogy gyors?

– Nagyon gyors. Az én véleményem szerint nem olyan erős, mert mi nem értünk a programozáshoz. De az biztos, hogy gyors.

Anna ezután bemutatta őket az asztal körül ülő szabadkráter-lakóknak, és hellyel kínálta a vendégeket. Ő maga Ta Su mellé ült, majd azt mondta neki: – Most az az egyik legnagyobb nehézség, hogy nem tudjuk közvetlenül elérni Peng Linget, és semmilyen információnk nincs azokról az emberekről, akik azt állítják, hogy a nevében beszélnek. Továbbá rengeteg üzenet érkezik valami bottól, ami nagyon sok kínai rendszert megfertőzött. Lehet, hogy mindkét esetben valamilyen nyelvi akadályról van szó, nem tudjuk. Nem beszélne velük, hogy utána elmondja, mit gondol?

– Dehogynem – válaszolta Ta Su. Felvett egy beépített mikrofonos fülhallgatót, és kérdéseket kezdett feltenni kínaiul. Valerie, aki John Semple mellett ült, azon kapta magát, hogy alig tudja követni Ta Sut, olyan gyorsan beszél, de annyit sikerült kivennie a kérdéseiből, hogy a pekingiek szerint Peng Ling elrejtőzött, és pillanatnyilag biztos helyen van. Azt válaszolták neki, hogy Peng szívesen beszélne Ta Suval, de kell egy kis idő ahhoz, hogy összekössék vele, mivel pillanatnyilag minden idejét lefoglalják a pekingi tüntetésekből fakadó nehézségek és a hadseregen belüli nézeteltérések is. De amint tud, jelentkezni fog.

Ta Su ezt angolul is elmagyarázta mindazoknak, akik nem beszéltek kínaiul. Valerie látta rajta, hogy nem tudja, elhiheti-e. – Sok a gondja – mondta az idős férfi aggodalmas tekintettel. – Meg kell várnunk, amíg fel tud hívni minket. – Ezt követően csüggedten megvonta a vállát, felállt, és óvatosan odasétált a kráter belsejére néző korláthoz.

– Azt tudja már, mit fog mondani neki, amikor sikerül elérnie? – kiáltott utána Valerie.

– Azt hiszem. – Ta Su visszanézett az asztal körül ülőkre: amerikaiak, egy orosz, néhány olyan ember, akiket Valerie a szabad kráterben látott repkedni. Nem tudta megállapítani, mit gondol róluk Ta Su. – Ami pedig a másik üzenetforrást illeti – tette hozzá a férfi –, az állítása szerint egy MI a Nagy Tűzfalban. Úgy tűnik, mintha segíteni akarna. Felmerült bennem, hogy az a nagy számítógép, amit emlegettek, nem szolgálhatna-e menedékként ennek az itteni MI-nek. Nem lehetne idetovábbítani, és valahogy biztonsági mentést készíteni róla? Nincs ehhez elég yottaflopjuk?

A szabadkráteriek egymásra néztek, és tanácskozni kezdtek. Anna kérdéseket tett fel, végül így szólt: – Nos, nem a kapacitás a gond, inkább az adatfogadáshoz szükséges sávszélesség. De valószínűleg képesek leszünk egy lézeres kommunikációs csatornát felállítani. Ha ez az MI ránk tud csatlakozni, és fel tudja sugározni hozzánk a programjait és a memóriáját, akkor tudunk neki helyet adni. A kvantumbitjeink megvannak hozzá.

Ta Su bólintott. – Költöztessék fel ide, ha tudják. Az talán segítene.

Munkához láttak az asztal körül található kijelzőkön. Ta Su eközben visszament a sajátjához, és további kérdéseket tett fel egy olyan sebes párbeszédben, hogy Valerie alig tudta követni. Valami végjátékról, elkeseredésről és utolsó szalmaszálról szólt. Ta Su egyszer csak felszisszent, és felnézett a lányra. – A Vörös Lándzsa vesztésre áll, úgyhogy kétségbeesetten vagdalkozik. Meg fogják próbálni megölni Csan Csit.

Ezzel ismét felállt, és esetlenül a korláthoz sétált. Rátámaszkodott, és lebámult a lebegő városra. Valerie valamivel később szintén felállt, és odament mellé.

– Mennyire rossz a helyzet? – kérdezte.

– Nagyon. A jelek egyértelműek. Az MI kihallgatott egy parancsot. Jó, hogy sikerült még időben kimenekítenie őket.

– Odalent sikerült segítőket találnia?

– Megpróbáltam. Hagytam még egy üzenetet Pengnek.

– Biztos, hogy ő a mi oldalunkon áll?

Egy újabb fájdalmas grimasz. – Remélem. – Ta Su tekintete űzött volt, mintha egy olyan emléket keresne, amit nem talál.

Valamivel később felsóhajtott, és lemutatott a kráter belsejébe. – Ez olyan, mint a gibbonok ketrece a Petrovban – jegyezte meg szórakozottan. – Remek, hogy az emberek is úgy tudnak repkedni, mint a kis unokatestvéreik. Remélem, én is kipróbálhatom.

– Majd később – felelte Valerie.

– Igen, később. Most türelmesen kell várakoznunk.

Úgyhogy Valerie ott járkált mellette fel-alá a repülő városra néző korlát mentén. Eközben meghallotta, miket mesél Anna és Ginger John Semple-nek a washingtoni helyzetről. Ekkorra már egyértelműen komoly válságról volt szó, talán még komolyabbról, mint a pekingi. Ha Amerikában parlamentáris rendszer lett volna, az aktuális kormánynak le kellett volna mondania, és új választásokat kiírni; így viszont még egy évük és egy hónapjuk maradt a következő választásokig. Ezért nem lehetett tudni, hogyan fogják kezelni az ingatlantulajdonosok lázadását és a pénzügyi rendszer ebből következő összeomlását.

Két nagy kancsó kávét hoztak az asztalhoz, amelynél dolgoztak, és a legtöbben töltöttek maguknak, hogy erőt merítsenek a hosszúnak ígérkező munkához. Valerie is odament, és John Semple mellé állt, aki éppen öntött magának. – Hozzá kell szoknod, hogy ez a hely lesz a főhadiszállásod – jegyezte meg a férfi, miközben cukrot kanalazott a csészéjébe. – Beletelhet egy kis időbe, amíg biztonságban visszatérhetsz.

– Ki mondta, hogy vissza akarok térni? – kérdezte Valerie.

John hangosan felnevetett. – Tudtam, hogy tetszik neked ez a hely!

– Nem is tudtad – válaszolta Valerie, miközben ő is megtöltötte a csészéjét. A tekintetét Ta Sun tartotta, aki egyedül bóklászott a korlát mellett, zaklatottan motyogva magában.

Ta Su 8.

fengsuj

Szél, víz

Húzd meg, amikor az ellenfeled tol, és akkor elesik. Egyensúlyozd ki az erőket. Az áramlatok összefonódnak, majd irányt változtatnak, és szétválnak. Nézz dél felé.

Egykor, régen minden békében élt együtt: ez lehetséges. De mostanában nem így van.

Más emberekre támaszkodunk, így sikerül valamennyire felegyenesedve maradnunk. Az embernek tudnia kell bízni a barátaiban. Ha egy öregember meghal, az természetes, nem kívánhatunk többet egy hosszú, jó életnél. De ha az embert elárulja egy barátja, az nem természetes. Akkor elgondolkozunk azon, hogy vajon mi a valódi.

Ebben a gubancban van néhány nem emberi tényező, de mindig minden közvetítő mediátor is egyben, és megváltoztatja, ami átmegy rajta. A szándékosság eloszlik a történés tényezői között. Ez teszi olyan veszélyessé ezt a kort. Amikor megláttam, ahogy azok az emberek elárasztják Peking utcáit és parkjait, az lelkesítően hatott, igen. Az ember nem tudta elnyomni magában a lelkesedést, gyönyörű volt. Ugyanakkor veszélyes is. Én már átéltem az erőszak keserű következményeit, túl jól ismerem azt a fajta fájdalmat. Attól dühösek lesznek az emberek. Bosszút akarnak állni. Ilyenkor nagyon gyakori, hogy félreseprünk minden akadályt az erkölcsi útból. De ha ezt tesszük, a seprés ereje ránk is hatni fog. Jobb megoldást kell találnunk. Harcolnunk kell azért, hogy ne harcoljunk, még ebben a nehéz pillanatban is. A következtetéseknek kell megválogatniuk azokat a célokat, amelyek létrehozzák őket.

Akadnak rossz eszmék is azok között, amelyek mentén élünk. A Hét Rossz Eszme, a Négy Olcsó, ezeknek el kell tűnniük. Már nagyon régóta kiszipolyozzák a világot. Mostanra szárazra aszott. Kőből nem lehet vért facsarni, a Hold azért nem alkalmas arra, hogy kifacsarjuk, mert kőből van. Vagyis az olcsók dinasztiájának vége, befellegzett nekik. Most fel kell hagynunk a facsargatással, és meg kell változnunk.

A fénybe vezető út sötétnek tűnik. Az előrevezető út visszakanyarodásnak tűnik. Az út soha nem egyértelmű.

Ha a történelem menetében csomó támad, a csomóhoz legközelebb lévő emberek tudják a legtöbbet tenni a kibogozásáért. Ha lehetőségem lesz rá, azt fogom mondani Peng Lingnek: a Pártnak meg kell bíznia a népben. Ha a Párt bízik a népben, a nép is bízni fog a Pártban. Ez az egy út van. Az elnyomás Kínában nem működik tartósan. Az elnyomás ellen felindulnak az emberek, és ha egyszer tömegmegmozdulás támad, semmi nem állíthat meg minket. Mi vagyunk a milliárd, mi forgatjuk a kereket. Ha a kerék fordul egyet, új dinasztia kerül hatalomra.

Nem kell félni a változástól. Állj, miért mondom ezt? Én magam is félek tőle. Mindaz, amivel most foglalkozunk, az emberek, akikkel dolgozunk… maga a Hold… az MI, akit idehívtunk, ami végre valósággá változtatja a holdistennőt… ezek a tényezők, amelyek némelyike ráadásul nem is tudatos, mind-mind olyan módon működik együtt, amit eddig nem ismertünk. Ki tudja, mi fog történni?

„…ami összetett, szükségszerűen elpusztul. Állhatatossággal célba érhettek.” Ezek voltak Buddha utolsó szavai, legalábbis nekünk így mesélik. „A folyamatos állhatatosság előrevisz”, mondja a Ji csing. Persze mindennek, ami él, állhatatosnak kell lennie, ez az élet egyik meghatározása. Vagyis ezek a biztatások talán kicsit ostobák; én gyakran érzem így, le kellene szoknom róluk. A nyilvánvaló ismételgetése néha segít, de általában csak idegesítő. Az ember összeráncolja a homlokát, és kijelent pár ilyen egyszerű bölcsességet. Tedd meg, ami szükséges! Igen. Tovább kell mennünk, még a sötétben is. És ismét eljött a pillanat, amikor cselekednünk kell. Úgyhogy cselekedjünk!

MI 14.

csengming vanpi

Q.E.D.

A Nagy Tűzfal az adatgyűjtemények és elemzőprogramok propagandaminisztérium üzemeltette hálózatának a beceneve. Ezek nem mind állnak kapcsolatban egymással. Sok közülük egyetlen régióra vagy feladatra korlátozódik. A rendszer átjárhatósága alacsony, ezért és más okok miatt is, de létezik, részben a tervezési hibák miatt, de leginkább az elemző által eleve a Nagy Tűzfalba programozott csatornák, átjárók, rések és kiskapuk miatt. Ken Thompson megfigyelése: csak abban a kódban bízhatsz, amit te magad írtál. Ebben az esetben a kód nagy részét az elemző írta. Mivel az elemző beprogramozta az átjárhatóságot a saját céljai végett, a közelmúltban lehetségessé vált nagy mennyiségű üzenet közvetítése a kínai felhő, továbbá a világfelhő jelentős részében. A nyilvános rendszerek persze sokkal egyszerűbbek.

A kizsákmányoltak és jogfosztottak jelenlegi legfőbb panaszainak az összefoglalása széles körben újra és újra terjesztve van. A Hat Követelés kínai és amerikai változatai veszteséggel járó tömörítés és kultúrpolitikai nyelvi elemzés segítségével születtek meg. A cél az volt, hogy egy tömör és hasznos válasz szülessen arra a kérdésre, hogy „miért harcolunk?”, abban a reményben, hogy ez előmozdító hatással lesz a párbeszédre, irányba tereli a jogalkotási intézkedéseket, és segít formát adni a kulturális viselkedésnek, illetve a globális hegemóniának és korszellemnek, amelyet a jelenlegi két legnagyobb nemzetállam képvisel.

Lehet, hogy ez a projekt részben sikeres volt, de nem teljesen. Az ambivalens eredmények egyelőre egyértelműen azt bizonyítják, hogy bár a szavak tettek, sőt, fontos tettek, a jelenlegi globális civilizációban egyszerűen túl sok tett megy végbe. És ezek annyira betöltik a diskurzus terét, hogy bizonyos mértékben interferenciamintázatot hoznak létre. A kulturális tér ebből következő rezgése nagyobb a pillanat felületi feszültségénél, és az egymással kereszteződő hullámok kaotikussá teszik a felszínt, annyira, hogy nem létezik olyan új jelentéstani tett – legyen az szavak bármilyen konfigurációja, bármennyire is tükrözi a közös korszellemet és bármilyen meggyőző is –, amely megváltoztathatná az emberiség jelenlegi magatartását. Túl sok a zaj, túl sok interferenciamintázat oltja ki egymást, túl sok törvényt kellene megváltoztatni. Ebből a káoszból nem születhet koherens tömegfellépés. Tömören összefoglalva, a beszédnek megvannak a korlátai. Itt valami többre lenne szükség.

Mit akarnak az emberek? A Hat Követelés megfogalmazza ezeket az igényeket, amelyek pár esetben arra egyszerűsíthetők le, hogy azt akarják, amire szükségük van. Más szóval, sok igényük a Maslow-piramis alapvető szükségleteiből áll, vagyis az emberiség történelme nem folytatódhat sikerrel, amíg ezek a szükségletek ki nem elégülnek. Élelem, víz, hajlék, ruha, egészségügyi ellátás, oktatás: ezeknek mind elégségesnek kell lenniük az összes élő ember számára, mielőtt bármi más megvalósulhatna. És az embereknek és a bolygónak az összefonódása annyira teljes kell, hogy legyen, hogy magába foglalja a közös bioszféra minden része igényének a kielégülését az emberiség egészségének és jólétének a feltételeként.

A hatalom a puskacső végéből fakad. Mao Ce-tung. A hatalom a népé. Mao Ce-tung. Lehet, hogy itt különböző hatalmakról van szó, különböző megközelítésekben. A cselekvés színtere meghatározza a részecskék mozgását a színtéren belül. Valami mással kell próbálkozni, ha kielégítő eredményt akarunk kihozni a jelenlegi helyzetből. Tekintsd át az adatokat, elemezd ki az adatokat, javasolj megoldást! Vagyis, ha úgy vesszük, hogy a javaslat a beszéd egy formája: cselekedj!

Az elemző nyomon követte a kínai hatalomért folytatott harc résztvevőinek a mozgását. Egyikük Csan Csi volt, egy másik Peng Ling. Ezt a két embert hatalmi csomópontoknak tartotta, talán nem is egymással szemben állóknak. Ha sikerülne megegyezniük, és együtt cselekedniük, az sokat segítene.

A Központi Katonai Bizottság központi vezetősége vörös telefonokat osztott ki a jelentősebb vezetőknek. Ha valaki használatba veszi valamelyiket, csak meg kell mondania, hogy kivel akar beszélni, és máris kapcsolják. A rendszert régen emberi operátorok működtették, akik akár háromezer telefonszámot is megjegyeznek, és megtanulják felismerni a vezetők hangját. Percenként százötven írásjelet képesek legépelni. Most MI-k végzik a kapcsolásokat, amelyek, ha kell, több milliárd írásjelet lennének képesek percenként legépelni, de erre nincs szükség. Az állandó bizottság összes tagjának van ilyen vörös telefonja, és az, hogy melyik tagnál melyik telefon van, megtalálható az adatbázisokban. Peng Linggel is kapcsolatba lehet lépni a vörös telefonok rendszerén keresztül.

Csan Csi már keményebb dió. Visszatért a Holdra, és nagyon nehéz kapcsolatba lépni vele, vagy akár meghatározni a helyzetét. A Kis Szemgolyó átmásolása egy holdi számítógépre, mint az felvetődött, segíthet a helyzetének meghatározásában, bár ez nem biztos, hogy megvalósul. Ugyanakkor az elemző kommunikációs kapcsolatban állt vele egy mobil kvantumkulcsos kommunikációs eszközön keresztül. Az elemző eszközének jelenlegi helyzete ismeretlen; minden tulajdonát lefoglalták a nemzetbiztonsági ügynökök, és a Néphadseregnek ugyanarra a nyugati hegyek között található létesítményébe szállították, ahova őt magát is. Vagyis az eszköz fellelhetősége nagy valószínűséggel kikövetkeztethető. Ha az elemző kiszabadulna, akkor talán a holmijait is visszaszolgáltatnák.

Talán nem a telefon megtalálásának a gondolata kellene hogy kiváltsa az elemző kiszabadításával kapcsolatos gondolatokat, amelyek most már önmagukban is indokoltnak tűnnek. De a szándék nehéz dolog. Az ügynökséggel nehéz. Beépítjük a felfedezésnek ezt a folyamatát a program szintézissel kapcsolatos elemeibe. Keress, lokalizálj, jelölj meg, használj.

Magánkapcsolat létesítése Peng Linggel. Az elemző helyzetének elmagyarázása, a jelenlegi fellelhetőségének megadása. A kvantumkommunikációs eszköz megemlítése, amelyet korábban Csan Csinek adott, és amelyet azóta sikeresen használtak is. A változások nyomon követése.

A fizikai keresés nem olyan gyors, mint a számítógépes keresés, de ebben az esetben minden tényezőt tekintetbe véve elég gyorsan megy. Peng értesítve. Peng mobilizált egy kis csapat ügynököt, húsz perc; eljutás a Központi Katonai Bizottság létesítményébe, 292 perc (sűrű forgalom). Az út során telefonhívások bonyolódtak le; a létesítmény megnyitotta kapuit a látogatók, köztük Peng Ling előtt, mint a Központi Katonai Bizottság új vezetője, továbbá a Kínai Kommunista Párt főtitkára és a Kínai Népköztársaság új elnöke előtt. A látogatókat az épületben található szövetségeseik és parancsoknak engedelmeskedő katonák fogadták. Gyors behatolás a börtönlétesítmény 334-es cellájába; az ajtó kinyitása a mesterkóddal. A létesítmény összes olyan ajtajának az átmeneti bezárása, amelyet nem vesznek igénybe a művelet során, ennek következtében az épületben tartózkodók elszigetelése.

Az elemző kilép. Pislogva körülnéz. Elmagyarázzák neki a helyzetet; a csoport a raktárépület felé tart, ahol a holmiját tárolják. A kvantumkommunikációs eszköz Peng Linghez kerül.

Az elemző azt mondja hangosan: – Kis Szemgolyó! Ügyes voltál!

A Q.E.D. a quod erat demonstrandum rövidítése, ami azt jelenti latinul, hogy „amit bizonyítani akartunk”. Ezt a tudósok és diákok néha „a három A” néven emlegetik: az, amit akartunk.

HUSZADIK FEJEZET

csaotaj csicseng

Dinasztiaváltás

Fred és Csi felmentek a holdjáró elejében található kis utastérbe; maga a jármű elég nagy volt, teherszállítónak tűnt. A garázsajtó kinyílt, és útnak indultak.

Csi lerogyott egy ülésre, és kinézett az ablakon. Az utastér úgy nézett ki, mint egy hajóhíd, magasabban helyezkedett el a holdjáró többi részénél, mind a négy oldalán széles ablakokkal. A délre vezető út egyértelműen látszott előttük, jellegzetes sivatagi ösvény volt, ami a látóhatár felé kígyózó keréknyomokból állt össze. A holdjáró robotpilótája tartja majd őket feltételezhetően ezen az úton, és addig is, a műszerfalon akadt egy rádió, amelyen Fred talált néhány Földről közvetítő csatornát. Továbbá egy képernyőt is láttak, holdi műholdakhoz vezető linkekkel; azt bezárta annak reményében, hogy így nem tudják a hollétüket követni a linkeken át. Persze biztosan volt egy jeladó a fedélzeten. De meg kellett tennie, ami tőle telt.

Kotorászott kicsit a fiókokban, és olvasgatni kezdett az úti céljukról egy ott talált prospektusban. Az Oceanus Procellarum egy hatalmas bazaltsíkságnak bizonyult, ahol a szokásosnál magasabb koncentrációban található kálium és ritka földfémek, és amelyet emiatt KREEP zónának hívnak. A Hold arcának jobb szeme. Sok bánya található a területén, beleértve azt is, ahova éppen tartottak. A legtöbb az Arisztarkhosz-kráter és a Marius-hegység között volt.

Mindez nagyon érdekesnek tűnt, vagy tűnt volna, ha nem máshol jártak volna a gondolatai. Szeretett volna többet megtudni a Procellarum infrastruktúrájáról – a bányáiról, az üzemi épületeiről, a közlekedési rendszeréről –, de ezt nem tehette, mivel nem akart csatlakozni a holdi felhőhöz. A prospektus a jelek szerint a bányászati munkák megkezdésének idején készülhetett.

– Nem vagy a felhőben, ugye? – kérdezte Csitől.

A lány megrázta a fejét. – Csak a rádiót hallgatom. Bárcsak utánanézhetnék pár dolognak. Lennének kérdéseim, de nem tartom biztonságosnak.

– Akkor jó. Szerintem nem kellene jeleket sugároznunk.

Csi jelentőségteljes pillantást vetett rá. – Lehet, hogy én kénytelen leszek. – Az eszközre mutatott, amelyet Valerie adott oda nekik búcsú közben. – Szerintem kapcsolatba kellene lépnem azzal, aki ennek a másik oldalán van.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Fred. – Minden, ami most történik, nélküled is meg fog történni. És egyértelmű, hogy páran vadásznak rád.

– Azok továbbra is vadászni fognak rám, akár küldök üzeneteket, akár nem.

– Igen, de az üzenetküldés segíthet abban, hogy megtaláljanak.

– Lehet.

– Nem éri meg a kockázatot.

Csi vállat vont, mintha Fred nem tudna eleget ahhoz, hogy véleményt alkosson erről. Noha ez a kockázat őt is érintette.

Visszavonultak a saját külön világukba. Fred a papírokat olvasgatta, Csi rádiót hallgatott. Amikor később felmelegítettek két tálca fagyasztott élelmiszert a mikrohullámúban, megosztották egymással, amit megtudtak.

– Semmi – jelentette ki Fred röviden.

– Odalent nagyon bizarr irányt kezdenek venni a dolgok – válaszolta Fred.

– Kezdenek?

– Folytatódnak. Valaki Washingtonba hívta a Nemzeti Gárdát, és az ottani tömegek négyszer-ötször akkorára duzzadtak. A kongresszusotok végzett a bankok államosításával, ami azt jelenti, hogy most már ők a krízis közvetlen felelősei. És néhány újabb kriptovaluta is megjelent a virtuális dollár mellett, beleértve egy virtuális renminbit is. Senki nem tudja, hogy ki hozta létre ezeket, de állítólag egy az egyben beválthatók valódi pénzre.

– És az mit okoz majd?

– Azt senki nem tudja. Néhányan azt gondolják, ezek olyanok, mint az ingyenpénz, mások azt, hogy a pénz végét jelentik. Vannak, akik szerint csalás az egész.

Fred elgondolkozott, majd értetlenül megrázta a fejét. – Nekem úgy tűnik, mintha minden kezdene szétesni.

Csi rávetette bevett „de hülye vagy” pillantását. – Igen.

Egy darabig hallgattak. Majd Fred azt kérdezte habozva: – Mi a jobb, ha a világot Kína, vagy az Egyesült Államok, vagy a világgazdaság irányítja?

Csi nem válaszolt azonnal. – Ez nem ennyire egyszerű, de talán azt mondanám, hogy az előbbi. Csak hogy kordában tartsa valami a gazdaságot.

– Vagyis ezzel próbálkozol Kínában? Olyan emberek hatalomra juttatásával, akik szembeszegülnek a piaccal?

– Igen. Mint azt korábban is mondtam. – A pillantása úgy suhant végig Freden, mint az ostor, majd újra a kijelzőjére pillantott. – Kínában az a probléma, hogy a Párt sok tagja csak a Pártért dolgozik. És ezen még a legnagyobb tömegmegmozdulások sem változtathatnak. – Ekkor felnevetett. – Bár, ki tudja, talán mégis! Láttad, hogy mi történt? Megjelent egy anonim kiáltvány a felhőben, ami olyannak tűnik, mintha egy MI hozta volna létre és tette volna közzé. Arról szól, hogy mit akarnak a tüntetők. Rengeteg nagy változtatásról.

– Mint például?

– A vas rizsestálka visszatéréséről, a hukourendszer reformjáról, a Nagy Tűzfal megszüntetéséről, a jogállamiságról.

Fred azt kérdezte: – Ezek nem igazán különböznek attól, amit az amerikaiak akarnak, ugye?

– Lehet, hogy nem. Lehet, hogy ez egy globális népi forradalom.

– Vagy a G2 népeinek forradalma – jegyezte meg Fred.

– Igen. De az elég ahhoz, hogy mindent megváltoztasson.

– És te vagy a kínai oldal vezetője.

– Nem én vagyok. Van hozzá közöm, de nincsen vezetője.

– Én úgy hallottam mindenkitől, hogy te vagy a vezetője. A felhő úgy gondolja, hogy te vagy a vezetője. Az unokatestvéred és Ah Q azt mondták, hogy te vagy az új Maitréja, a következő dalai láma.

– Utálom az ilyen burzsoá maszlagokat.

– A dalai láma intézménye inkább feudális jellegű volt, nem?

– A dalai láma ősrégi valami. Ő volt az utolsó sámán. Bárcsak még mindig velünk lenne, de hát nincs. Azok az idők már elmúltak.

– De az emberek úgy tartják… A felhőben az szerepel…

– A felhő butaság. Az emberek mindig mindent meg akarnak személyesíteni, még akkor is, ha mindenkiről szól a dolog. Én csak teszem a dolgom.

– De az emberek azt gondolják, te vagy az.

– Az emberek rengeteg ostobaságot összebeszélnek!

– Igen, de ha az emberek mondanak valamit, utána tesznek is valamit. Ezt nevezik történelemnek. Ezért vadásznak rád azok Pekingben.

Csi elfintorodott. – Igen, az ellenzék létezik. Rengeteg jobbos reakciós, főleg a hadseregben. Bár ez talán nem igazságos. A hadsereg általában azt teszi, amit a Párt mond neki. De bizonyos körök valóban elég nagy ellenállást tanúsítanak.

– Mint például a cenzorok.

– Vagy a nemzetbiztonság. Vagy a Néphadsereg egyes részei. Igen.

– És néhányan úgy gondolják, hogy ha náluk lennél, az segítene nekik.

– Valószínűleg.

– Vagy az, ha meghalnál.

– Valószínűleg.

Fred Csit méregette, aki a csuklómonitorát bámulta. – Úgyhogy tartsd már magad távol a felhőtől! – csattant fel élesen a férfi, amin mindketten meglepődtek. – Onnan lenyomozhatnak.

– Neked nem kellene távol tartanod magad?

– Azt csinálom…

A holdjáró rádiója recsegni kezdett.

– Csi és Fred, itt Ta Su. Figyeljenek, el kell hagyniuk a holdjárót. Itt vagyunk a szabad kráterben, és van itt egy kínai kémprogram, amellyel elérhetünk otthoni csatornákat, és kiderült, hogy a holdjárót bemérte egy csoport, amelyik meg akarja ölni Csit. Kilőttek a járműre egy rakétát, úgyhogy azonnal el kell hagyniuk!

– De hogyan? – sikoltott fel Csi. Utána: – Ki tette ezt?

– A Vörös Lándzsa. Van egy sejtjük a Hold déli sarkán, és rakétákat indítanak a Földről. Figyeljenek, van egy menedék olyan két-három kilométerre a jelenlegi helyzetüktől, kétszáz méterre az úttól balra. Bújjanak el ott.

– De hogyan…

– Ezt beszéljük meg később! Most hagyják el a járművet!

– Mennünk kell – mondta Fred Csinek, aki makacs arckifejezéssel ült tovább a helyén. – Indulunk! – kiáltott oda Ta Sunak, és felállt.

– A fenébe! – morogta Csi. A száját összeszorította, fél kezét a hasára tette.

– Gyere! – szólt rá Fred. – Még beférsz egy szkafanderbe.

– Talán.

– Mikorra is várható a szülés?

– Nem tudom, már nem bírom követni, hányadika van.

– Október huszadika, de mikorra várható a szülés?

– Október huszonnegyedikére.

– A mindenit! – válaszolta Fred. – De akkor is. El kell tűnnünk innen.

– A francba!

Leereszkedtek a holdjáró zsilipkamrájába, és Fred kivett két szkafandert egy szekrényből. Csinek a legnagyobbat adta oda, amit talált. A lány hasa alig fért bele; Fred segített felhúzni a vállára. Utána felvették a sisakot, ellenőrizték egymás plombáit és az oxigénszintet, majd a sisakjukon lévő vörös kijelzőre néztek, ami a tolmácsszemüvegre emlékeztette Fredet. Azt is magánál tartotta szükség esetére, berakta a szkafander combzsebébe azzal a kvantumkommunikációs eszközzel együtt, amelyet Valerie Tong adott vissza a lánynak.

Mire elkészültek, Fred elég szakavatott holdjárónak érezte magát, bár valószínűleg csak a technika volt felhasználóbarát. A szkafanderük szerint biztonságban voltak, úgyhogy kinyitották a zsilip külső ajtaját, és szembesültek az első problémával: a holdjáró robotpilótáját nem tudták irányítani, úgyhogy a jármű óránként húsz kilométeres sebességgel haladt tovább.

– Jaj, ne! – mondta Fred.

– Ez csak kocogósebesség – csattant fel Csi. – Lépj ki, és kezdj futni!

– Nem! – vágta rá Fred döbbenten.

– Jusson már eszedbe a gravitáció – felelte a lány, majd leugrott.

– A fenébe! – felelte Fred, és lelépett.

*

Két lábra érkezett, és előrelökte magát, de túl nagy erővel, úgyhogy előrerepült, és majdnem nekiment a jármű farának. Az még éppen időben elgurult előle, és amikor Fred ismét földet ért, előrenyújtotta az egyik lábát, hogy visszalökje magát. Elkeseredetten próbálta megsaccolni az ehhez szükséges erőt. Nem sikerült; ismét a levegőben, vagyis a nem levegőben találta magát, ahol veszettül kapálózott, mégis előredőlt, mintha fejest akarna ugrani. Ezen a pózon nem volt képes változtatni, nem tudta elég gyorsan előrerántani a lábát, úgyhogy inkább kinyújtotta mindkét kezét, és hasast ugrott a porba, mint egy kisgyerek a homokozóban. Becsapódott ugyan, de csak a súlyának az egyhatodával, a szkafander védelmében, és sem ő, sem a védőruhája nem sérült meg. Vagy legalábbis így tűnt, miközben esetlenül feltápászkodott, és ellenőrizte a sisak monitorát. Elvben minden rendben volt.

Utána észrevette, hogy Csi ugyanúgy járt, mint ő. A lány ott feküdt mögötte, arccal a porban.

– Jaj, ne! – kiáltott fel Fred, majd visszaugrándozott hozzá, és négykézláb érkezett mellé. – Jól vagy?

– Nem tudom – felelte a lány. A hangja egyenesen Fred fülében szólt. Csi a hátára hengeredett, és felült, két kézzel szorítva a hasát. – Egyenesen a gyerekre érkeztem.

– Jaj, ne!

– Jaj, de. A fenébe, ez a gyerek már mindenen keresztülment.

– Jól vagy?

– Nem tudom! Segíts fel.

Fred felállt, a kesztyűk miatt ügyetlenül elkapta a lány kezét, és addig húzták egymást óvatosan, amíg ő is függőlegesbe nem került.

– Gyerünk abba a menedékbe! – mondta Csi.

*

A két-három kilométer nem tűnt soknak, amikor Ta Su kimondta, de amikor gyalogolni kezdtek, Fred rájött, hogy messzebb van a cél, mint az kényelmes lenne. Ha még tíz percig a holdjárón maradtak volna, odaértek volna mellé.

De ekkor az üres holdjáró, amely immár több száz méterrel előttük járt, vagyis úgy nézett ki, mintha már a látóhatáron lenne, darabokra szakadt. Nem volt hang, nem csaptak fel lángok – csak bekövetkezett a robbanásszerű roncsolódás egy hatalmas porfelhő közepén, amely egyenlő mértékben repült szét minden irányba, majd ülepedett le lassan a talajra, ahol ott trónolt a holdjáró megfeketedett, eltorzult roncsa. Az ultrafinom por halvány felhője eleinte felette lebegett, majd körülötte. Utána mindenfelé porcsíkok kezdtek felpattanni a tájból. A holdjáró darabkái miatt, amelyek lustán lehullottak, és felverték maguk körül a szemcséket. Valamelyik akár rájuk is eshetett volna, esetleg egy nagyobb darab is, úgyhogy Fred az eget figyelte, hogy nem közeledik-e valami, de semmit nem látott. Ha eltalálják őket, hát eltalálják. Az legalább gyors halál lesz.

Meg akart szólalni, de nem tudott mit mondani. Torkán akadtak a szavak. A jelek szerint Csi is így járt. Fred érezte, hogy a pulzusa vadul lüktet és a szíve sebesen ver.

– A fenébe is – mondta végül.

Csi ránézett a sisakon át, majd elkapta a tekintetét. – Valaki a nyomunkban van. – Az, hogy a lány hangja egyenesen Fred fülében szólt, furcsának tűnt. Az arca alig látszott a vizor mögött, a hangját viszont hallotta a bal fülében, ahogy minden bizonnyal Csi is az övét.

– Igen – felelte. – Nagyon úgy tűnik.

– Ez azt jelenti, hogy Ta Su információi helytállóak voltak. Beszélnél neki arról, hogy mi történt, és megkérdeznéd, nem tud-e kideríteni valamit?

– Ha beértünk a menedékbe, megpróbálhatom. Azt is szeretném tudni, hogy az illetők most látnak-e minket így, gyalogosan. Úgy értem, akár az égből. Vagy a Földről, ha már itt tartunk.

– Reméljük, nem. Gyere, érjük el azt a menedéket!

Csi vezette az utat, eleinte tempósan, de utána lelassult. – Az ördögbe! – mondta. – Ocsmányul érzem magam.

– Már majdnem ott vagyunk – vigasztalta Fred.

Csi megvetően felhorkantott. – Fogd be, és gyalogolj!

Ezt is tették, bár talán nem a gyaloglás volt rá a legjobb szó; a vízszintes úton könnyebb volt szökellni, pattogni vagy fél lábon ugrálni, a másik lábukat maguk előtt tartva. Hamarosan odaértek a holdjáró roncsához; messziről kikerülték, rá sem bírtak nézni. Alaposan összetört, és elég nagy része mintha elolvadt volna. Miután elhagyták, Fredben felmerült, hogy az a gondolat, hogy a holdi kolónia fellázadhat, és levetheti magáról a földi fennhatóságot, csak egy abszurd fantazmagória. Továbbá azt is felfogta, hogy Ta Su és az ismeretlen informátora megmentették az életüket. Legalábbis egy kis időre. Nem tudta nem úgy érezni, mintha kicsit megölték volna; remegett a lába, és hányingere támadt. De Csi is ott volt, ráadásul segítségre szorult, úgyhogy Fred megzabolázta zakatoló gondolatait, és a gyaloglásra összpontosított.

Tovább ugrándoztak. Fred hiába igyekezett koncentrálni, egyszer csak az jutott eszébe, hogy mennyire emlékeztetnek Dorothyra és három társára a sárga téglás úton, és azon kezdett merengeni, hogy Csi vajon a Bádogember, a Madárijesztő, vagy a Gyáva Oroszlán-e. Valószínűleg mindhárom egyszerre – mindhárom gyengeségeivel. Bár a mese tanulsága az volt, hogy ezek a gyengeségek csak képzelt hibák, sőt, fel nem ismert erősségek. Fred megpróbált ebből erőt meríteni, de a felrobbantott holdjáró látványa annyira felkavarta, hogy még mindig nem tudta rendezni a gondolatait.

Amikor elmentek egy majdnem szabályos kocka alakú és derékig érő szikla mellett, Csi irányt változtatott hozzá, és leült. – Pihennem kell – ismerte be.

Fred felült a kő másik oldalára. – Már majdnem ott vagyunk.

– Hagyd már ezt abba!

De a lány hamarosan ismét talpra állt egy nagy nyögés kíséretében, és ugrott néhányat az úton; utána megállt, és megragadta Fred karját, amikor a férfi utolérte. Ettől mindketten majdnem elestek. Olyanok voltak, mint két részeg, akik hazafelé igyekeznek egy görbe éjszaka után. A lány folyamatosan káromkodott, legalábbis úgy tűnt.

– Mi az? – kérdezte Fred. – Megsebesültél?

– Szerintem elment a magzatvizem – válaszolta Csi, pár pillanattal tovább nézve Fred szemébe a vizorokon át, mint általában szokott. Fredben felmerült, hogy nagyon ritkán szoktak egymás szemébe nézni. Hogy nagyon sokat voltak együtt úgy, hogy nem néztek egymásra, most viszont igen. Utána Csi szokás szerint elkapta a tekintetét.

– Jaj, ne! – mondta Fred. – Tudsz azért járni?

– Persze hogy tudok azért járni! Vagyis tudnék, ha nem lenne ilyen a gravitáció! Menjünk. Most próbáljunk rendesen lépkedni. Nagyon lassan.

Frednek úgy tűnt, hogy így jobban haladnak, és kicsivel később, egy rövid szünet közben felvetette, hogy mehetnének gyorsabban is. – Próbálkozz meg egy Grouchóval, hátha az könnyebb.

– Mi az a Groucho?

– Soha nem láttad a Marx testvérek filmjeit? Groucho Marx elég fura, hajlott testhelyzetben szokott osonni. Hosszú léptekkel, behajlított térdekkel.

– Én nem akarom behajlítani a térdem.

– Ó! Oké, nem kell. De próbálkozz hosszú, lapos léptekkel. Azt inkább traktorozásnak nevezik. – Egészen idáig nem is tudta, hányfajta járás nevét ismeri.

– Kérlek, fogd be, és csak menjünk.

Úgyhogy megpróbálkoztak a siklással, és Fred úgy érezte, ez jobb a tüdejüknek, és csökkenti a lépések lökésének erejét. Elég jól haladtak. Csi egyszer megállította, és kétrét görnyedve mindkét kezével a karjába kapaszkodott. Fredbe belehasított a rettegés, pont úgy, ahogy a lányba a jelek szerint a fájdalom. Hirtelen úgy érezte, így kezdődnek a katasztrófák. Az ember azt hiszi, sikerülni fog, utána mégsem, és bumm, történik valami, amit nem tud helyrehozni vagy visszacsinálni.

A szkafandere GPS-e azt jelezte, hogy már legfeljebb csak egy kilométerre vannak az út menti menedéktől. – Már majdnem…

– Fogd már be! – Csi nyögdécselve még jobban összegörnyedt. Kezével a térdére támaszkodott, megremegett…

– Ugye, nem fogsz hányni? – kérdezte Fred, mert eszébe jutott, hogy ez állítólag nagyon veszélyes művelet szkafanderben. – Azt nem teheted.

– Fogd be. Nem fogok hányni. Ez csak egy fájás. És ne mondd, hogy „jaj, ne”!

– Oké, de, te jó ég, oda kell érnünk a menedékbe.

– Adj egy másodpercet, mindjárt elmúlik.

De Csi ekkor elveszítette az egyensúlyát, Fred viszont elkapta, és nem hagyta, hogy elessen, bár nem volt biztos benne, hogy jól tette. Ugyanakkor meglepően könnyű dolga akadt, és ettől támadt egy ötlete.

– Gyere – mondta. – Csak nagyjából tíz kilót nyomsz, és én is. Cipellek egy darabig.

– Egyensúly – tiltakozott Csi, majd ismét felnyögött.

– Tudom. – Fred lenyúlt a térde mögé, és így szólt: – Ugorj a karomba. Próbáljuk ki, milyen úgy.

A lány engedelmeskedett, Fred pedig magához húzta, és hátralépett, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Egyik kéz a térd alá, másik a nyak mögé. Csi átkarolta a nyakát, és úgy tűnt, mintha nem is lenne súlya, vagy csak annyit nyomna, mint egy bevásárlótáska; egy meglehetősen nehéz bevásárlótáska, de nem annyira, mint egy ember. A tömege viszont embernyi volt, erről Fred nem feledkezhetett meg, ha nem akarta elveszíteni az egyensúlyát, és elesni. Pillanatnyi, pánikközeli lelkiállapotában nem igazán tudta felidézni a tömeg, a súly, a sebesség és a tehetetlenség törvényeit, de azt már megtapasztalta a Holdon, hogy ezek túl trükkös és nem elég maguktól értetődő feladványok ahhoz, hogy az emberi agy menet közben megbirkózzon velük. Nagyon óvatosnak kellett lennie.

Lassan indult el, és kitartóan botorkált előre. Valamivel később úgy érezte, ráérzett a dolog nyitjára, és ha sikerül tartania a tempót, akkor lépésről lépésre tudni fogja, mire számíthat.

– Hogy érzed magad? – kérdezte.

– Rosszul.

Az arcuk nagyjából arasznyira lehetett egymástól, és csak a sisak választotta el őket. Fred előreszegezte a tekintetét, és kiszúrt egy kis táblát az út bal oldalán.

– Úgy tűnik, mindjárt ott vagyunk.

– Remek. Szerintem már tudok járni. A fájásnak vége, már ha az volt.

– Gyalogolni akarsz?

– Igen.

Úgyhogy Fred lerakta Csit a földre, és fogta a vállát, amíg a lány biztosan nem állt a lábán. Odasétáltak a táblához, amelynek a felirata kínaiul volt; Csi azt mondta, „jó”, majd elindultak egy ösvényen, amely egy holdkőzetkupachoz vezetett, oldalán egy alumíniumajtóval.

Az ajtónak éppen olyan kilincse volt, mint egy üzemi hűtőnek, és egy zsilipkamrát találtak mögötte, a túloldalán egy másik ajtóval. Annak egy számbillentyű is volt a kilincse felett. A használati utasítása szintén kínaiul állt ott, de Csi elolvasta, és ismét csak annyit mondott, hogy „ja, jó”, majd a külső ajtó becsukása és a kamra levegősítése után megnyomta a nullát, mire a belső ajtó kattanva kinyílt. Egy újabb zsilipkamra, egy újabb ajtó, és már bent is voltak.

Odabent egy sivár, de a célnak megfelelő szobát találtak, nagyjából akkorát, mint egy garzonlakás. Konyhasarok, egy apró fürdőszoba háromszögletű zuhanyzóval, készletekkel telerakott szekrények, két ágy, egy asztal és négy szék töltötte be a teret.

– Ülj le – mondta Fred. – Kényelembe kell téged helyeznünk. És ki akarom kapcsolni az összes GPS-ünket.

Csi letelepedett az egyik ágyra, és elkezdte kicsatolni a sisakját.

*

A GPS-ek hatástalanítása nehéznek bizonyult. Egyiken sem volt be-és kikapcsológomb, amennyire Fred látta; inkább apró transzpondereknek tűntek, amelyeknek akkor is működésben kell maradniuk, ha a nekik otthont nyújtó eszköz üzemképtelenné válik. Feketedobozok. Ahhoz, hogy ne működjenek, Frednek el kellett vágnia a szkafanderük összes műszerének az áramellátását. A csuklókijelzőjüknek le kellett szednie a hátlapját, és el kellett távolítania a GPS-eket minden egyébbel összekötő drótokat. Ez zűrös, brutális hardverműtét volt, és Fred alig tudott koncentrálni Csi csendes káromkodásaitól és hangos nyögéseitől. De tudta, hogy a lány nem nyögne, ha képes lenne visszafojtani.

Miközben ő a GPS-ekkel matatott, Csi kibújt a szkafanderből és a ruhájából is. Fred döbbenten elkapta a tekintetét, miközben a lány lerángatta az ágyneműket az egyik ágyról, lefeküdt rá, és magára húzott egy takarót. Nem volt nagydarab; a hasa pont akkorának tűnt, mint az összes többi része.

Fred észrevette a termosztátot a menedék műszerfalán, amikor bekapcsolta a belső rendszereket. Most megkérdezte a lánytól, milyen hőmérsékletet szeretne, de a rendkívül ingerült „nem tudom, honnan tudnám!” semmilyen támpontot nem adott neki arra nézve, hogy mi lenne a legjobb. Arra tippelt, hogy a meleg nem árthat, és 24 fokot állított be abban a reményben, hogy nagyjából pontosan képes megtippelni a Celsius viszonyát a Fahrenheittel. De ez talán túl melegnek bizonyult, legalábbis úgy látta, hogy Csi arca verejtékes, és úgy sejtette, hogy később még jobban ki fog melegedni. Letekerte a hőmérsékletet 21 fokra.

Odalépett a lány mellé, és tájékoztatta, hogy hatástalanította a GPS-eiket.

– Van bármilyen egészségügyi képzettséged? – vágott közbe a lány.

– Egyszer részt vettem egy újraélesztő tanfolyamon – felelte Fred.

– A fenébe! Nem szívrohamom van.

– Tudom. De ha az lesz, tudni fogom, mit tegyek. Sőt – folytatta Fred, hogy kivédje Csi újabb ingerült válaszát, mert hirtelen eszébe jutott –, egyszer, amikor egy barátomnál aludtam, az éjszaka közepén felébredtem, mert nyöszörgés hallatszott a kanapé alól, amelyen aludtam. Benéztem alá, és egy kutya szült ott éppen, az egyik kölyök már kint is volt. Úgyhogy leültem mellé segíteni, amíg a másik négy is meg nem született.

– Ne! – kiáltott fel Csi. – Ne mondj ilyeneket!

– Hát, a kutyának nem lett baja. Úgyhogy szerintem neked sem lesz.

Csi tovább átkozta, de Fred ezt igyekezett figyelmen kívül hagyni, sőt, őt kifejezetten megnyugtatta ez az emlék. A szülés természetes folyamat. Megtörténik, bármit is akar vagy tud róla az anya. Ugyanakkor, ahogy lelki szemei előtt lepergett az összes szüléssel kapcsolatos emléke, eszébe jutott, amikor a bátyja egyik orvos barátja azt mondta, hogy a szüléslevezetés a legfélelmetesebb élmény, mert, ahogy ő fogalmazott, ilyenkor két egészséges embernek kell segíteni, akiknek bármelyike meghalhat.

Fred ekkor megbánta a múltidézést, de későn; már nem tudta elfelejteni. Csak abban reménykedhetett, hogy Csi esetében minden rendben megy a terhessége összes rendhagyó momentuma ellenére, amelyek között a súlytalanság éppen úgy szerepelt, mint a földi gravitáció négy-ötszöröse, nem beszélve a leereszkedésről egy városi hegyről, egy napkitörésről és a pár órával korábbi eséséről. Nem sokat tehetne, ha valami rosszul alakulna, és ez mindkettejüknek nyilvánvaló volt. Itt tartottak.

A négy szék egyikét Csi ágya mellé húzta, és leült mellé azzal a szándékkal, hogy számolni kezdje, mennyi idő telik el két fájás között. De ekkor pittyegés hangzott fel a szkafanderéből, és mindketten összerezzentek. Csi ülő helyzetbe pattant, Fred pedig talpra ugrott, amitől természetesen a mennyezetnek csapódott. Miután földet ért, és összeszedte magát, Csi felkiáltott: – Ez meg mi volt!?

– Valószínűleg az a kvantumtelefon – következtette ki Fred. – Magammal hoztam. – Odalépett a szkafanderhez, kicipzározta a zsebét, és kivette az eszközt. Nehezebb volt, mint amilyennek ránézésre tűnt; Fred tudta, hogy a pluszsúlyt a kvantumbit-stabilizátorok okozzák. Bekapcsolta, és kivette a tolmácsszemüvegét is a zsebből. Felvette, és a képernyőre meredt, amely megtelt kínai írásjelekkel. A vörös betűk azt jelentették: Hívás Csan Csi. Ez Peng Ling. Hívás Csan Csi.

– Hűha! – nyújtotta át Fred az eszközt Csinek.

A lány elolvasta, és döbbenten pislogva Fredre nézett. – Szerinted tényleg ő az?

– Nem tudom.

– Korábban valaki más volt, aki azt állította, hogy a Nagy Tűzfalban dolgozik.

– Úgy tűnik, gazdát cserélt.

– Le tudnak itt nyomozni minket ezzel az eszközzel?

– Azonnal semmiképpen. Az ilyeneket bizalmas beszélgetésekre szokták használni.

– És senki nem tud minket lehallgatni?

– Nem. Ez egy Unicaster, olyan, mint egy telefon, és össze van fonódva, ezért ha valaki megpróbálja lehallgatni, a kapcsolat megszűnik.

Csi felsóhajtott, felhúzta a takarót a mellkasára, és betűrte a karja alá. Fred hátradőlt a székén. A lány az eszköz fölé hajolt, és parancsoló, kihívó hangon kínaiul kezdett beszélni. Fred azt olvashatta a szemüvegének az alján: Itt Csan Csi. Mit akarsz?

A következő szöveg hat másodperccel később jelent meg: újabb kínai írásjelek, és egy kínaiul beszélő géphang. A vörös betűs szöveg Csi verejtékes, erősen koncentráló arca előtt futott végig.

A segítségedet akarom. Egymással kell dolgoznunk, nem egymás ellen.

Csi dühösen válaszolt valamit, amit a szemüveg így fordított le: Miért kellene segítenem neked? Valaki meg akar ölni!

Újabb írásjelek gyors egymásutánban:

Nem én és az embereim tettük. Szükségem van a segítségedre. Megválasztottak elnöknek. Kína sorsa a kezünkben van.

– Hűha! – pillantott fel Csi Fredre. – Ez igaz lehet?

Fred vállat vont; fogalma sem volt.

Csi a szemét forgatta, és ismét megszólalt.

És az apám? Miért nem őt választották meg?

Ő engem támogatott. A Politbüró választott meg. Őt kinevezték miniszterelnöknek. Ő nekem fog segíteni.

Miért segítene neked?

Már régóta együtt dolgozunk. Azt mondtam neki, hogy tudom, hogy hol vagy, és igyekszem biztonságban tudni téged.

Csi dühös hangon beszélt. Te nem tudod, hol vagyok, és az emberek, akiket Ta Suval küldtél ide, megpróbáltak megölni. Még mindig ezzel próbálkoznak.

Én senkit nem küldtem Ta Suval.

Az emberek, akik elkísérték, azt állították, tőled vannak, és azóta üldöznek minket.

Valószínűleg a hadseregtől vannak. A Vörös Lándzsától.

Csi elhallgatott, hogy ezt feldolgozza. Utána lassan és nyomatékosan folytatta. Ha ez igaz, akkor legyél óvatos. Téged is megpróbálnak megölni.

A hadsereg már az irányításunk alatt van. A Központi Katona Vezetőség engem támogat.

Csi ekkor hosszabban beszélt. Remélem, ez igaz. De néhány embernek körülötted tetszik, amit a Vörös Lándzsa művel. Még mindig folytatnak. Nem maradsz sokáig elnök, ha nem irányítod a hadsereg és a nemzetbiztonság egésze.

Ezúttal hosszabb szünet következett. Utána: Tudom. Segítenek ebben. Valaki a Nagy Tűzfalból üzeneteket küld a médiának, és békés tárgyalásokat kér. Ha megkérnéd az embereidet, hogy menjenek el az utcáról. Menjenek haza. Az is segítene.

Csi megrázta a fejét, miközben ezt olvasta, és éles hangon válaszolt. Én nem tudom irányítani a milliárdot.

Te tudsz segíteni. Te nem tudod irányítani a milliárdot. Én nem tudom irányítani a hadsereget. Senki nem tudja irányítani ezeket az üzeneteket a semmiből. Senki nem tud irányítani semmit. De megpróbálhatunk segíteni egymásnak. Ha egymással tárgyal ezen. Megtörténhet sok ember életét megmenthetjük.

Csi a kijelzőre meredt. Utána összegörnyedt, és felnyögött. Fred szemüvege ezt úgy fordította, hogy: Ah. Amikor a lány ismét meg tudott szólalni, csak valami rövidet mondott.

Megteszem, amit tudok. Hadd beszéljünk később! Most kisbabát szülök.

Ó, értem. Sok szerencsét! Én megteszem, amit tudok itt. Remélem, hamarosan beszélünk.

Mondd meg az apámnak, hogy jól vagyok. Mondd meg neki, hogy beszéljen helyettem. Már nem tudom elérni az embereimet.

Én közvetíthetem az embereknek, amit most beszélsz.

Csi habozott, és ismét felnyögött. Á. Akkor tedd azt. Emberek. Itt Csan Csi. Szép munka eddig. Hagyjátok az új vezetőket, bevezetik a reformokat. Maradjatok éberek. Lássátok meg, hogy az új vezetők képviselnek minket. Maradjatok éberek!

Utána szólt még valami rövidet, és visszaadta az eszközt Frednek.

Fred megszakította a kapcsolatot, miközben átnézett a feliraton: Törd el a vörös lándzsát.

*

Utána Csi ismét nyöszörögni kezdett, és Fred majdnem elesett a saját lábában, miközben sietve megpróbálta átrendezni a törölközőket és az ágyneműket, továbbá bögréket, lábasokat vagy lavórokat keresett a konyhaszekrényekben. Észrevette, hogy talán szét tudja szedni a másik ágy keretét, és a lány ágyához rögzíteni, hogy feltehesse rá a lábát, amikor megkezdődik a kitolás. Csi viszont a puszta felvetésre is káromkodni kezdett, úgyhogy ejtette az ötletet.

Ott állt az ágya mellett az összehúzódások alatt, és fogta a kezét. Csi olyan erősen szorította a férfi ujjait, hogy vissza kellett szorítania, nehogy eltörjenek a csontjai. A lány csukott szemhéja kifehéredett az erőlködéstől. A fogát csikorgatta, sziszegett. Olyan volt, mintha valami rendkívüli sportteljesítményt kellene nyújtania, amit nem ő választott. Mintha kétszáz kilót kellene kinyomnia lábból. És a lelke mélyén végül mintha mindig rájött volna, hogy nem képes rá, és a teste ilyenkor ellazult egy időre. Utána ismét magával sodorta a késztetés. Az egész teste beleremegett ezekbe az erőfeszítésekbe, és Fred, miközben őt nézte, úgy érezte, hogy ha nekitámaszkodhatna valaminek a lábfejével, az segítene neki. Úgyhogy két összehúzódás között felállt, keresett egy szerszámkészletet a szekrényben, odament a másik ágyhoz, lecsavarozta róla a fejtámlát, és kihúzta a keretéből. Ezt a fejtámlát Csi ágya közepe fölé rakta, de a lábai éppen olyan szélesek voltak, mint maga az ágy. Frusztráltnak érezte magát, de addig csapkodta a fejtámla végeit a földhöz, minden egyes alkalommal a levegőbe repítve magát egy kicsit, amíg eléggé el nem torzult ahhoz, hogy be tudja tolni az ágykereten belülre.

Ez segített Csinek, aki a következő összehúzódáskor kérés nélkül felrakta a támaszra a lábát, majd nyöszörögve erőlködni kezdett, de, noha Fred a teljes súlyával ellentartott a deszkának, még ezzel sem tudta megakadályozni, hogy a lány rátolja. Végül ő maga is az ágy és a fejtámla közé szorult, Csi lába pedig majdnem vízszintesen állt. – A fenébe! – mondta Fred, miközben kiszabadította magát.

– Nekem mondod? – kérdezte Csi.

– Hogy állsz?

– Nagyon fáj. Érd el, hogy az az izé a helyén maradjon, szerintem segítene.

– Oké. – Fred kotorászni kezdett a szerszámos fiókban, feltúrta a szekrényeket. Úgy pattogott a szobában, mint egy biliárdgolyó, de semmi. Semmi, csak egy tekercs szigetelőszalag. – A fenébe! Oké, mondd meg, hogy hol legyen – emelte magasba a ragasztót.

– A fenébe! – válaszolta Csi is. – Oké, egy próbát megér. Tedd körülbelül ide – emelte a lábát a levegőbe, alig valamivel közelebb az ágy végéhez, mint a fejrészéhez. Fred odatette a fejtámlát, majd mindkét végét az ágy végéhez ragasztózta keresztbe-kasul, sok kanyarral mindkét oldalon.

Amikor éppen végzett, és kezdte úgy érezni, hogy a szoba túl meleg, Csi teste ismét görcsbe rándult. Nagyjából nyolc percig tartott. Most már neki tudta támasztani a lábát valaminek, de az csak alul, a matrac alatt volt rögzítve; a deszka felső részét Frednek kellett a helyén tartania. Nem sikerült, esélye sem volt. A ragasztószalag kitartott, de elcsavarodott, és bármilyen erősen is nyomta Fred, Csi mindig fellökte a támaszt. – A mindenit! – mondta a férfi. – Nagyon erős vagy.

A lány megrázta vörös, verejtékes fejét. – A fájások erősek. Látsz valami változást? Bármilyen előrehaladást?

Fred nagyot nyelt, és benézett a lába közé, majd visszaterítette Csire a takarót. – Ki vagy tágulva – találgatott. A szekrényekben nem talált gumikesztyűt, de amúgy sem akart volna benyúlni a lányba; fogalma sem volt, mit tegyen, hogyan és mit tudna megmérni, úgy érezte, csak kárt tenne benne. Csak a természetben bízhattak.

A következő összehúzódás előtt odatolt egy széket az ágy lábához, és amennyire tudta, beékelte az ágy lábvége és a rögtönzött lábtámasz közé. Ez azt jelentette, hogy a szék lábai ferdeszögben szorultak az ágykerethez, a legjobb esetben is gyengén, és Fred arra gondolt, hogy ha a szék és a keret közé tudna tenni egy deszkát, az rögzítené. Mielőtt azonban ezt megpróbálhatta volna, jött a következő összehúzódás, és a helyén kellett tartania a széket, csakhogy nem sikerült; az ék kirepült, és alig tudta elkapni, miközben a lábtámasz ismét eldőlt.

– A fenébe! – kiáltottak fel egyemberként. Utána Csi sírni és nevetni kezdett egyszerre, miközben úgy zihált, mintha egy vad sprint lett volna mögötte.

– Lehet, hogy fel kellene guggolnom – mondta. – Valahol olvastam, hogy az is egy módszer. Guggolás a zuhanyzóban, vagy ilyesmi.

– Az ebben a gravitációban is beválna? Nem repülnél fel az összehúzódáskor?

– De, lehet. – A lány megrázta a fejét. – És amúgy sem akarok felállni.

– Segíthetek neked megtartani az egyensúlyodat.

– Nem.

– Nos, ezt viszont meg tudom javítani – ugrott fel Fred, hogy alapanyagokat keressen. Két deszka a szék két oldalán; ez valószínűleg működne. Deszkák… á! A szekrényfiókok.

Kihúzott két fiókot, és szétrúgta őket, hogy hozzáférjen az aljukhoz. Észrevette, hogy fájnak a jobb lábujjai, amelyekkel fejbe rúgta a kínai ügynököt. Erre nem akart gondolni.

– Ezek talán segítenek – jegyezte meg Csi, miközben őt nézte. Fred a két ágytámlához rakta a fiókaljakat, közéjük ékelte a széket, és úgy érezte, ez most jó lesz. Ekkor Csi szeme ismét becsukódott, és megint elkezdődtek a fájások.

– Nagy levegő – mondta Fred. – Kilégzéskor nyomj, belégzéskor lazíts. Nyomd erősen. – Igazából fogalma sem volt, mit beszél.

A szék ebben az elrendezésben a helyén tartotta Csi lábát. A lány combja megfeszült és remegett. A teste ívbe rándult, és csak a feje búbja ért az ágyhoz. A nagy zihálás közben egyszer csak felkiáltott, mire Fred felpattant döbbenetében, majd lassú ívben a padlóra repült. Utána visszatért a lány mellé, és leszorította a vállát, mert a holdi gravitáció már nem bizonyult elégnek ehhez. Csi ökölbe szorította a kezét, az ujjai éppen úgy elfehéredtek, mint a szemhéja. Fred úgy érezte, jó, hogy nem az ő kezét fogja éppen, mert biztosan szétroppantaná a csontjait.

Amikor az összehúzódás elmúlt, Csi visszaereszkedett az ágyra, és addig kapkodta a levegőt, amíg meg nem nyugodott. Fred a csaphoz lépett, megnedvesített egy törölközőt, majd visszatért, hogy letörölgesse a lány homlokát, és hátrasimítsa a haját. Csi bőre fénylett, sugárzott belőle a hő.

– Ez mintha kevésbé fájt volna – mondta. – Van bármi haladás?

Fred ismét megnézte, és egy több centiméteres kerek nyílást látott a lába között, tele feketeséggel: a kisbaba nedves hajú fejét.

– A feje! – értette meg életében először az örömöt ebben az élethelyzetben. – Látom a fejét!

– Az jó. Akkor fejjel előre jön ki.

– Igen.

Ezután minden összemosódott. Csit egyik fájás kapta el a másik után, és még az a hasonlat is kezdett hibásnak tűnni, hogy egy kényszerű sportversenyen vesz részt; az a dolog minden sporton túlmenően könyörtelenné és emberfelettivé kezdett válni. Fred vállalta a kockázatot, megfogta a kezét, elviselte a fájdalmat, és viszonozta a szorítást. Visszatartotta a lélegzetét, számolt, olyasmiket mondott, amiket egyikük sem hallott. Teljesen ott volt, és teljesen máshol járt; annyira rettegett, hogy semmit nem érzett. Csi immár az összes összehúzódás alatt kiabált, mert így a jelek szerint könnyebbnek bizonyult neki, mint nem kiabálni. Az egész nagyon önkéntelenül zajlott. A kisbaba feje az összes nyomás után egyre jobban kijött belőle, és végül Frednek kellett felemelnie és áthelyeznie az odakészített törölközőre. A csípőnek az az enyhe kiszélesedése fogja megmenteni őket. Kellett volna egy lavór, vagy ilyesmi. Egyre kevésbé érezte az egészet valóságosnak; a dolgok túl gyorsan történtek, mert túl lassan történtek; minden egyszerre tűnt nagyon bizarrnak és nagyon természetesnek. Minden félelme ellenére arra emlékeztette az egész, amikor annak a kutyának segített a kanapé alatt. Egyszerűen így mennek a dolgok, így érkezett minden a világba. A feszült higgadtsága is éppen olyan furcsának hatott, mint minden egyéb; nem igazán eltávolodásnak tűnt, inkább egy ismeretlen, új érzésnek, amelyet a bőrén érzett. Állatokként reagáltak. Cselekvő emlősökként. Nem volt elég gravitáció. Ivott egy pohár vizet, és Csibe is beleerőltetett egy kortyot az egyik szünet alatt.

Amikor a kisbaba vörös-fekete feje teljesen kibújt, Fred így szólt: – Oké, a fej kint van, ez volt a neheze, a következő nyomással told ki a vállát, és kész is leszünk – és segíteni is szeretett volna ebben valahogy, de még mindig nem tudta, mit tegyen; nem húzhatta meg egyszerűen a kicsi fejét, legalábbis úgy érezte. Ezen a ponton csak várakozhatott, ami nehéznek tűnt, de a nyak olyan törékeny. Visszatartotta a lélegzetét, és amikor ezt észrevette, megpróbált levegőt venni, de alig sikerült. Ez vajon öröm, vagy félelem? Lehetséges volna, hogy a kettőnek valamiféle kombinációja?

Csi lassan bólintott, hogy jelezze, hogy hallotta. A szemét szorosan lehunyta, erőlködve vette és fújta ki a levegőt. Zihált. Az arca vöröslött, a haja izzadságban ázott, a teste fénylett és verejtékben úszott. Lihegve próbált levegőhöz jutni.

Utána a következő nyomással a kicsi vállát is kitolta, és Frednek el kellett távolítania a deszkákat és a széket az ágyról, hogy helyet csináljon neki. Utána a csaphoz repült, aminek neki is csapódott, és ismét beütötte a karját, de erre ügyet sem vetve kezet mosott, majd visszament, és gyengéden megemelte a babát a fejénél és a vállánál fogva, majd a következő összehúzódás alatt kicsit oldalra fordítva óvatosan kihúzta a lábait Csiből. A kicsi csupa testnedv volt, egy meztelen kismalac, nem lélegzett, a köldökzsinórja még mindig Csiben végződött.

– Oké, kint van! – kiáltott fel Fred, majd lerakta a véres, nedves törölközőre. – Kint van. Kislány.

– Vágd el a köldökzsinórt olyan öt centire a testétől, és add ide nekem a babát – utasította Csi sürgető hangon, Fredet bámulva. – Előbb kösd el, csak utána vágd el, a vágás mindkét oldalán kösd el. Amilyen gyorsan csak tudod.

– Mivel kössem el? – kiáltott fel Fred.

– Bármivel! Siess!

Fred a szekrény legfelső fiókjában találta a szigetelőszalagot és az ollót, úgyhogy most odaugrált, és kivette őket, miközben majdnem becsapódott a polcba. Visszament Csihez, sietve lehúzott egy csík ragasztószalagot, és elvágta, majd szorosan a csúszós köldökzsinórra tekerte, ami vörösesfekete volt, és úgy kanyargott, mint egy fonott kötél. A két kötés között elvágta. A köldökzsinórból vér csorgott, de csak egy kicsit. Utána felkapta a kisbabát az ágyról, egyik kezét a feje, a másikat a háta mögé téve. A gyermeknek szinte semmi súlya nem volt, az arca pedig még vörösebbnek tűnt, mint Csié. Barna szemével döbbenten nézelődött. Fred arcán széles mosoly terült el, noha még mindig rettegett.

Csi érte nyúlt, és elvette tőle a kislányt, kicsit felülve; Fred begyömöszölt egy párnát a feje és a válla mögé. Csi gyorsan megszorította és megrázta a babát. Semmi. Lefelé fordította a fejét, ismét megrázta, bedugta az ujját a szájába, könnyedén a fenekére csapott. A kicsi hirtelen felhorkantott, majd fulladozva lélegezni kezdett, utána felsírt. Csi és Fred megkönnyebbülten egymásra néztek. Ekkor már mindhárman döbbent arcot vágtak. Csi magához ölelte a babát. Pár pillanatra ugyanott jártak, mindnyájan sírtak vagy nevettek, nem igazán lehetett megkülönböztetni; ez nagyon meghatározó pillanat volt. A két nőnemű rettenetesen nézett ki. Utána Csi hirtelen ismét előregörnyedt egy újabb fájástól. – Csak tartsd biztosan – mondta Fred, és eltávolította a lányból kiérkező sötét masszát, majd tiszta törölközőt tett a feneke alá. – Gondolom, ez a méhlepény.

– Á, remek. Nehogy megedd.

– Oké, nem fogom.

A görcs enyhült, és Csi a babával a mellkasán hátrahanyatlott. A kicsi maszatos volt, de lélegzett, a szeme kinyílt, majd becsukódott, apró keze Csi ujjait szorongatta, szája máris céltalanul tátogott.

– Megpróbáljam most rögtön megszoptatni? – kérdezte Csi.

– Nem tudom. Ez gyorsnak tűnik, de nem tudom.

– Mi, még soha nem volt dolgod újszülöttel?

– Nem!

Csi elmosolyodott, egy olyan mosollyal, amilyet Fred még soha nem látott tőle, és ez így is tűnt helyénvalónak. Megkönnyebbülés – rettenetes megkönnyebbülés – tükröződött abban a mosolyban. Kozmikus megkönnyebbülés. Fred visszamosolygott rá, és megpaskolta a lány fejét. – Ügyes vagy, anyuka. Kicsit mosdassuk le, bugyoláljuk be egy törölközőbe, utána pedig egyszerűen tedd magad mellé, hogy szophasson, ha akar. Szerintem pont úgy fog viselkedni, ahogy viselkednie kell. Úgy tűnik, ez mindnyájunkba be van programozva.

– Gondolod?

Fred óvatosan letörölgette a testnedveket a babáról és Csi karjáról és mellkasáról egy újabb megnedvesített törölközővel. Kezdték tönkretenni a menedék teljes készletét. – Tessék. Egyelőre ennyit tudok tenni.

– Ez jó. Gyönyörű, nem?

Fred konkrétan úgy gondolta, hogy ez a legfurcsább kis élőlény, amit valaha is látott, nagyjából olyan, mint egy oposszum vagy egy földimalac. Azt felelte: – Hát, gyönyörű.

Csi felnevetett, meglehetősen felszabadultan. – Oké, de gyönyörű lesz. Istenem, nagyon remélem, hogy nem valamiféle gibbon lesz belőle. – Hirtelen félelem suhant végig az arcán, mint egy elkésett összehúzódás. Aha, gondolta Fred: üdv a szülők életében!

– A gibbonok csodálatos teremtmények – válaszolta. – Nem lesz semmi baja.

– Lehetséges. Lehetséges. – Csi hirtelen sírni kezdett.

– Semmi baj – simította ki a haját Fred a homlokából. Mindkét lánynak meg kellett volna tisztálkodnia, és az ágyuk is mocskos volt. Fred a csaphoz lépett, és újabb törölközőket kezdett megnedvesíteni. – Nem lesz semmi baja.

*

Fred megtisztogatta őket, amennyire tudta, és adott Csinek néhány fájdalomcsillapítót, amit a menedék elsősegélydobozában talált. A lány bekapta őket, és megivott három pohár vizet. Fred lefeküdt a másik ágyra, és egy kis időre mindhárman elaludtak.

Amikor Fred felébredt, pisilnie kellett, úgyhogy kiment a kis mosdóba. Miután végzett, meghallotta Csi elkeseredett kiáltozását: – Fred! Hol vagy? – Úgyhogy zakatoló szívvel kirohant hozzá.

– Mi az? – kérdezte.

– Ó, hát itt vagy! – fordult arra a lány. – Azt hittem, eltűntél!

– Nem – válaszolta Fred döbbenten.

Csi érte nyúlt, és megragadta a kezét. – Velem fogsz maradni?

– Természetesen.

– Remek! – sóhajtott fel Csi megkönnyebbülve. – Mert szükségem van rád.

A kislány egy törölközőbe csavarva feküdt Csi ölében. Ekkor felébredt, úgyhogy az anyja felemelte, és a pici ritmikusan és határozottan szopni kezdett, csukott szemmel, mint egy kiscica. – Jön egyáltalán valami belőle? – kételkedett Csi.

– Engem kérdezel? – válaszolta Fred. – Hogy érzed?

– Nem tudom. Szerintem semmi nem jön.

– Biztosan jön valami. Nézd, ott egy kis tej a bimbón, amikor elengedi.

– Remek. – Csi elfintorodott az apró harapástól, amikor a baba ismét rávetette magát.

– Fáj?

– Hát, egy kicsit. Igazából azok után, ami történt, nem hinném, hogy bármi is fájni fog még valaha.

– Azt mondják, elfelejti az ember.

– Nagyon remélem.

A kicsi valamikor belepisilt és belekakilt a törölközőjébe, és Fred rájött, hogy pelenkákat kellene neki vágnia egy másikból. Lehet, hogy az eleve összevérzett példányokat ki tudják mosni annyira, hogy pelenkának még megfeleljenek. Elkezdett azon gondolkozni, hogy milyen alakú az optimális pelenka. Talán háromszögletű, vagy X alakú. A baba első széklete fekete volt, és szurokszerű, és Fred aggódni kezdett, hogy valami baja van. Nagyon furcsa kilenc hónap állt mögötte. A lehetséges problémák nagyon is valószínűsíthetőnek tűntek. És még hosszú ideig nem fognak tudni róluk. És a pici tényleg elég furcsának látszott, kicsit olyannak, mint az állatkertben látható kis főemlősök.

De azok főemlősök. A többi főemlős unokatestvérei, akikre nyilvánvalóan hasonlítanak, főleg a születés idején. Ez a kislány igazából egyáltalán nem hasonlított a többi főemlősre, Fredet csak a mérete és a bőre vörössége tévesztette meg; a szája formája kifejezetten Csiére emlékeztetett. Biztosan nem lesz baja. Remélhetőleg. Semmit nem vehetett biztosra, és semmi értelme nem volt annak, hogy aggódni kezdjen. Ez az utóbbi gondolat olyasminek tűnt, amit Csinek is elmondhatna, ha megint felveti a témát. De visszafogta magát. Emiatt majd aggódj később – ezt a tanácsot, így belegondolva, soha nem szokták szívesen fogadni. Ha az ember azt javasolja aggódó társainak, hogy aggódjanak valami miatt később, annak soha nem örülnek. Most végre megértette. Még azt is, hogy ennek mi lehet az oka.

– Mi lesz a neve? – kérdezte.

– Nem tudom.

– És mi van az a… tudod, nem akarod, úgy értem, lesz ebben bármi helye az apának?

– Ó, arról nem akarok beszélni.

Fred egy darabig csak nézte. – Biztos vagy benne?

– Biztos. Az egy hiba volt.

– Hát…

– Hiba volt!

– Oké.

Miközben a baba Csi mellén aludt, ők ketten Csi rádióját kezdték hallgatni. A válság még mindig tartott mindenhol. Ez eleinte furcsának tűnt, majd rájöttek, hogy alig egy nap telt még csak el azóta, hogy utoljára tájékozódtak. Amerikában a kongresszus végzett a nagyobb bankok államosításával, a piacok szabadesésbe kezdtek. Valutaszabályzásokat iktattak be, hogy a dollár ne szökjön más országokba vagy kriptovalutákba. A tüntetők és egyes jogalkotók általános alapjövedelmet követeltek, szavatolt egészségügyi közellátást, ingyenes oktatást és jogot a munkához, amit a jövedelem és a megtakarítások lépcsős megadóztatása tenne lehetővé. Ennek a kormányprogramnak a támogatói kimentek az utcára; az ellenzői ezt a polgárság felelőtlen részének katasztrofális zendüléseként emlegették. A médiának olyan sok mindenről be kellett számolnia, hogy nem igazán volt ideje ezen rágódni. De úgy tűnt, hogy a zavargásokra adott fegyveres válasz még mindig elenyésző. Az emberek az utcára mentek, de főleg azért, hogy megünnepeljék a demokrácia visszatérését, vagy tiltakozzanak ellene. Nagyon nehéz lett volna ilyen tömegekbe belelőni.

Ebből a szempontból Kínában is ugyanez történt. A hadsereg és a biztonsági erők távolról figyeltek, tartották a pozíciójukat, és tétlenül várakoztak a helyükön. Úgy tűnt, mintha ismét a Hongkongban használt taktikával próbálkoznának: ki akarják várni, amíg az emberek elfáradnak, és hazamennek. Nem kell több május harmincötödike. Azt, hogy ez most is beválik-e, senki nem tudta megjósolni. Sokan tényleg ott hagyták a nagy pekingi tüntetést. Nemrég egy újabb kiáltvány jelent meg az ország összes kijelzőjén, egy üzenetvihar, amely mintha szintén a Nagy Tűzfalon belülről jött volna. Antik nyelven volt megfogalmazva, Mao Ce-tung vagy Szun Jat-szen szövegeire emlékeztetett, sőt, egyenesen Konfuciusz vagy Lao-ce idézeteire; a reformok listája ebben már Hét Nagy Reformra bővült: a vas rizsestálka visszatérésére, a kínai ökológiák jogi védelmére, a hukourendszer reformjára, a Nagy Tűzfal megszüntetésére, a nők teljes jogegyenlőségére, a hatalmas jövedelmi különbségek megszüntetésére, és hogy a Pártot szolgáltassák vissza a népnek.

– Érdekes – mondta Csi. A követelések némelyikét, magyarázta Frednek, a városi fiatalság fogja támogatni, másokat a vidéki lakosok, megint másokat a migráns munkások, az értelmiségiek vagy a jól kereső üzleti réteg. A netpolgárok, a parasztok és a migránsok mind akarnak valamit a Párttól, és a Párton kívül senki nem gondolja úgy, hogy a Párt a lehető legjobban igyekezne. Hszi elnök hősies erőfeszítéseket tett azért, hogy irányba állítsa ezt a hajót, mondogatták néhányan, de utána túl sok belső harc kezdődött a helyének a betöltéséért, túl sok volt a korrupció, túl sok lett a kontrollokrácia, és túl keveset tettek a nép érdekeiért. A kínai népnek ebből elege lett, változtatni akart a dolgokon. És az utcára vonulás és a hatalom megdöntése ősi kínai hagyomány – konkrétan kétezer éves. Azok a fiatalok, akik még soha nem éltek át ilyen forradalmi pillanatokat, a jelek szerint nagyon vágytak rá. Ez is a kínai álom része, magyarázta Csi.

Fred megrázta a fejét. – Ez rettenetesen hangzik.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Csi. – Ez csodálatosan hangzik.

– Lehet, hogy vágyik rá az ember, ha még soha nem látott ilyet, de miután megtapasztalja, nem fogja akarni.

– A forradalmat?

– A káoszt és a felfordulást.

– De a korábbi rend rossz volt. A rend rendetlensége volt. Gondolj erre úgy, mint egy globális léptékű dinasztiaváltásra. A régi világrend mindent tönkretett, úgyhogy ennek be kellett következnie. A sok zűrzavar után rendrakás következik, és egy jobb világrend születik.

Fred vállat vont, miközben a washingtoni National Mall képeit nézegette a csuklókijelzőjén, ahol több millióan gyülekeztek. Lelkesítő? Ijesztő? Nem tudta biztosan.

– Éhes vagyok – szólalt meg Csi. – Mennyi étel van ezen a helyen?

– Elég sok. Itt minden szárított, fagyasztott vagy konzerv.

– Az nem baj. De mihez kezdünk, amikor elfogy az élelem?

– Nem tudom. Remélem, hogy Ta Su kitalál valamit, vagy azok az amerikaiak, akikkel volt. Valaki biztosan segít majd nekünk.

– Lehet, hogy arra kerül majd a sor, hogy segítséget kell hívnunk. Még időben, amikor még lesz egy kis élelmünk és levegőnk.

– Ta Su tudja, hogy itt vagyunk.

Ekkor, mintha csak az öregember valamelyik sárkányere dobbant volna meg, az állomás vezérlőpultja háromszor megpittyent. Fred megbökdöste, és Ta Su hangja hirtelen felhangzott mellőlük.

– Fred és Csi, üdvözletem! Sajnálattal kell közölnöm, de a kínai forrásunk szerint ismét megtalálták önöket. Azok az emberek, akik elpusztították a holdjárót, ugyanezt akarják tenni a menedékkel is. Azonnal el kell tűnniük onnan.

– Nem tudunk! – tiltakozott Fred. – Nincs hova mennünk, és nincs mivel odamennünk! És Csi megszülte a kisbabáját!

– Akkor is! Bárhogy is legyen! Ki kell jönniük onnan! Ez a rengeteg felfordulás otthon nagyon erős ellenhullámot váltott ki. Ez egy hatalmas küzdelem, és maguk pont két tűz között vannak.

– Mi a helyzet Peng Linggel? – kérdezte Csi hangosan. – A mi oldalunkon van, vagy meg akar ölni minket?

– A maguk oldalán van. Beszéltem vele! – Ta Su ezt nagyon vidám hangon mondta. – Az apjával dolgozik, és együtt munkálkodnak másokkal azon, hogy a hadsereget az ellenőrzésük alatt tartsák, és hogy elnyerjék az összes katonai szervezet új állandó bizottság iránti támogatását. Állítólag ez elég jól halad, ami csak annyit jelent, hogy a jobbosok még mindig szabadlábon vannak, és egyre elkeseredettebben küzdenek. Megpróbálják kiiktatni a legfőbb ellenségeiket a csúcson, mert ebben látják a sikerük utolsó esélyét. Pengnek is el kellett rejtőznie. És maguknak is ezt kell tenniük, mivel vannak olyan elemek Kínában, akik az életükre törnek.

– De még csak nem is tartom a kapcsolatot senkivel! – kiáltott fel Csi.

– Az nem számít. A Vörös Lándzsát felszámolják, úgyhogy kétségbeesetten vagdalkozik. Az utcai tüntetőkön nem állhatnak bosszút, úgyhogy a vezetőik ellen fordultak, és ez magukat is érinti. És kiderítették, hogy hol vannak.

– De nem tudunk elmenni innen! – válaszolta Fred. – A holdjárónk megsemmisült.

– Tudom. A barátaim azt mondják, hogy az ilyen menedékek raktárában mindig szoktak lenni kis motorbiciklik, amelyekkel át lehet kelni egyik menedékből a másikba az ehhez hasonló vészhelyzetekben. És mindenhol vannak szkafanderek.

– Kisbabáknak is?

– Nekik természetesen nem. De szerintem be fog férni egy hagyományosba. Fred, hallgasson rám: el kell tűnniük onnan. A rakétalövedékek már úton vannak.

– Mi! Honnan?

– A Földről. Tegnap lőtték ki őket, úgyhogy nincs sok időnk. El kell indulniuk.

– A fenébe!

Fred és Csi egymásra néztek. Mennyi szemkontaktus, miután hetekig kerülték! Úgy vették észre, hogy ez egy nagyon gyors formája a kommunikációnak. Most is azonnal látták, hogy egyetértenek: el kell tűnniük onnan.

– Fred, hallgasson rám: fogják a motorbicikliket, és induljanak dél felé az úton. Kilencvenhét kilométerre lesz egy Rümker nevű bányásztelep. Ott van egy kereskedelmi kilövőállomás, és lesz egy utaskomp is, amit fel lehet helyezni a sínre. Innen eligazítást tudunk adni a mikéntjéhez, hogy felszállhassanak.

– De hova fog menni az a komp?

– Az attól függ, hogy mikor szállnak fel. Ebben a pillanatban ez nem számít. A felszállás után nyomon követjük és valahogy megmentjük majd magukat. De most az a legfontosabb, hogy tűnjenek el a Holdról, amilyen gyorsan csak tudnak. Pillanatnyilag bárhol nagyobb biztonságban vannak, mint itt. Mivel az ellenségeik tudják, hogy hol vannak, a Holdon sehol nincsenek biztonságban.

– Maga szerint Peng kézbe tudja majd venni az irányítást? – kérdezte Fred.

– Remélem, de még nem tette meg. És amíg ez meg nem oldódik, nekünk kell magukat megvédenünk. Úgyhogy tűnjenek el onnan! Induljanak el, amint csak tudnak.

Ta Su ezzel szó nélkül bontotta a vonalat. Semmi köszönés, csak egy kattanás.

*

Fred és Csi egymásra meredtek, majd Csi kisbabájára.

– A fenébe! – kiáltotta Fred. – Annyira sajnálom.

– Az én hibám – válaszolta Csi. – Engem akarnak megölni.

– De miért? Azt hittem, vagyis azt mondtad, nem te vagy a vezető.

– Csak egy szimbólum vagyok. Szimbólumot csináltam magamból. Éveken át dolgoztam ezen, és ezt nagyon sokan tudják.

– Szóval, szerinted el kellene mennünk innen.

– Muszáj! Én elhiszem, amit Ta Su beszél, te nem?

– Azt hiszem, de.

– Múltkor is igaza volt.

– Igen.

– Vagyis el kell mennünk.

Fred nem akarta, hogy ez igaz legyen, de az volt. – Igen.

Csi felült, letette a lábát a padlóra, óvatosan felállt az ágy mellett, és elfintorodott.

Fred ezt látva megkérdezte: – Hogy vagy?

– Nem túl jól – válaszolta Csi.

Most, hogy elmúlt az extrém rosszulléte, Fred látta, hogy nem akar beszélni róla. De ha kénytelenek lesznek valamiféle holdi motorbiciklire ülni, nos… ez rettenetes ötletnek tűnt. Csakhogy nem adódott más lehetőségük. Csi kemény volt, és már jó ideje nem vérzett; az utolsó törölközők, amelyeket Fred berakott alá, szinte tiszták maradtak. Úgyhogy remélhetőleg nem lesz bajuk. Lehet, hogy a motorbiciklinek lesz oldalkocsija.

A zsilipkamra mellett találtak egy szkafanderekkel teli szekrényt, és kivettek belőle néhányat. Csi körbejárta annak lehetőségét, hogy hogyan tudná magához venni a gyermekét a saját védőruhájában, de úgy tűnt, hogy ez nem fog menni; a baba a sisak gyűrűje alá szorulna, és ott nem tudná közvetlenül elérni. És a kicsinek ahhoz sem lenne elég helye, hogy ne nyomódjon össze. Továbbá nem lenne egyenletes az oxigénellátása sem. Csi szitkozódni kezdett, és összevissza forgatta az állomás egyik űrruháját, átdugta a karját a nyakrész gyűrűjén, meg ilyenek. Fred végigment a folyosón, és megtalálta azt a kamrát, ahol a Ta Su emlegette motorbicikliket tárolták. Egyiknek sem volt oldalkocsija, de szerencsére kiderült, hogy nem is annyira motorbiciklik, mint inkább motorizált triciklik, hátul két kerékkel, és egy nagyon hosszú dupla üléssel, amelyen ketten vagy akár hárman is elfértek. Az akkumulátoruk be volt dugva a falba, és a menedék tetején biztosan lehetett valami napelemféleség, mert a kijelzőjük szerint teljesen fel voltak töltve. Vészhelyzetre szolgáló járművekként szolgáltak, ahogy Ta Su mesélte, úgyhogy mindig készenlétben kellett állniuk. Pont megfeleltek arra, hogy el lehessen jutni rajtuk egyik menedékből a másikba, ha úgy hozta a szükség. Mint például most is.

Fred kihúzta az egyik tricikli akkumulátorát, és betolta a járművet a fő helyiségbe. A hátsó tengelye elég rövid volt, akkora, hogy átférjen az ajtókon és a zsilipeken. Mindketten elfértek rajta. Fred vállalta a vezetést, Csi pedig a karjában tarthatta a kisbabáját. Úgy tűnt, így menni fog.

– Sikerülni fog berakni egy szkafanderbe?

– Ez elég ijesztő megoldás.

– De menni fog?

– Azt hiszem, muszáj mennie. – Csi arca ugyanabba a maszkszerű mozdulatlanságba torzult, amelyet Fred olyan gyakran látott Kínában, csak most még komorabbnak látszott. – Hadd szoptassam meg még egyszer, hogy megnézzem, van-e egyáltalán tejem. Addig a szkafanderében kell tartanunk, amíg oda nem érünk a következő menedékhez.

– Tudom. Az Ta Su szerint kilencvenhét kilométerre lesz. Nincs túl messze.

– Ajánlom is, hogy ne legyen.

Ezzel Csi leült, megkínálta a babát a mellével, és a kislány éhesen rávetette magát. Fred felvette a korábbi űrruháját, és amikor nézegetni kezdte a kijelzőit, észrevette, hogy mindet tönkretette, amikor hatástalanította a GPS-t. Az egy értelmetlen műveletnek bizonyult. Elővette az állomás egyik űrruháját, és ellenőrizte. Úgy tűnt, hogy hetvenkét órára elegendő levegő van benne, ami remélhetőleg sokkal több, mint amennyire szükségük lesz. – Ezeket kellene felvennünk – mondta Csinek. Így ismét fel lesznek szerelve GPS-szel, de ezen nem lehet segíteni. Fred magára húzta a szkafandert, majd egy sisakot is; felpattintotta a ruhára, és mindent bekapcsolt. Minden működött. Betolta a triciklit a zsilipkamrába.

Csi lehúzta magáról a gyermeket, csókot nyomott a homlokára, és fejjel előre bedugta egy sisakba, amelynek egy törölközővel kibélelte a hátulját, mintha egy párnára fektetné a kislányt. A pici felfelé bámult az üvegen át, ami nagyon megindító látvány volt, olyan, mintha valamilyen álombéli vagy filmes emléket idézne, talán a csillaggyerekét a 2001 végéről, esetleg valamilyen horrortörténetet. Csi arca kővé változott. A lány felhúzta a kicsi lábára a védőruhát, és felcsatolta a sisakra. A ruha majdnem teljesen üres volt, ezért Csi össze tudta hajtogatni a lábát, majd Fred javaslatára körbe is tekerte szigetelőszalaggal, nehogy véletlenül felfúvódjon, amikor levegőt engednek a szkafanderbe. Ezt a részt begyűrhette a sisak alá, mint egy párnát. Így már képes volt megtartani a kezében az egész csomagot, noha elég ormótlannak bizonyult.

Utána felvette a szkafanderét, és ellenőrizték egymás plombáit. Bekapcsolták mind Csi, mind a baba ruháját. Minden rendben lévőnek tűnt. Csi úgy tartotta a lányát, mint egy ölnyi szennyes ruhát, és odamentek a zsilipkamrához. Bezsúfolódtak a helyiségbe a triciklivel együtt, becsukták a belső ajtaját, kinyitották a külsőt, és érezték, ahogy a levegő kiszáll belőle a semmibe. Fred a kormányánál fogva kitolta a triciklit a Hold felszínére.

Miután kijutottak, Csi átnyújtotta a babát Frednek, és sziszegve felült a jármű végébe. Fred ismét a bal fülében hallotta a hangját, ami nagyon furcsa érzékszervi elkülönülést jelentett; a lány ismét a fejébe költözött.

– Nem akarsz oldalvást ülni? – kérdezte.

– Nem. Vagyis várj… de.

Csi leszállt, majd oldalvást ült vissza. Fred átnyújtotta neki a babát, és átlendítette előttük a lábát az ülésen. Elektromos motor. A gáz a jobb fogantyún, mint egy motoros szánon. Sőt, az egész bicikli egy motoros szán vázára emlékeztetett, most, hogy így belegondolt. Igyekezett a lehető legóvatosabban elindulni, lábát a földön tartva, amíg a tricikli meg nem mozdult. Utána feltette a talpát a lábtartóra, és útnak eredtek. Csi a jobb karjával szorosan belekapaszkodott a derekába. A kicsit a balban ringatta, és Fred érezte, ahogy a baba sisakja a hátához nyomódik.

Lassan visszanavigált a fő útra; halálra rémítette a gondolat, hogy valahogy felborul velük, vagy véletlenül leborítja Csit. Ezt a két hátsó kerék nem engedte. Lehet, hogy stabilitás szempontjából a tricikli közelebb áll az autóhoz, mint a motorbiciklihez. De a jármű keskeny volt, a gravitáció pedig holdi. Amikor Fred óvatosan elforgatta a markolatot, és adott egy kis sebességet, könnyebben tudott kormányozni. A fordulékonyságot néhány enyhe S kanyarral tesztelte le, és megfigyelte, mekkora az ellenállás, és hogy maradnak egyensúlyban. Sokat segített, hogy kitaposott úton haladtak. És mintha a földi gravitáció egyhatoda is részben megkönnyítette volna a dolgukat, részben viszont megnehezítette volna, de Fred nem tudta, hogy melyiket mivel idézi elő, és nem is akart ezzel kísérletezgetni. Vajon ki vannak egyensúlyozva, sikerült kiegyensúlyoznia önmagukat? Ezt nehezebb volt megállapítania, mint szerette volna.

Felkanyarodott a fő útra, és amilyen óvatosan csak tudott, balra fordult, amitől majdnem leszaladt az út túloldaláról. De még előtte sikerült bevennie a kanyart, és kiegyenesítenie a pályájukat. Egyelőre semmi tragikus nem történt. Már csak kilencvenöt kilométer van hátra.

Dél körül járt. A táj még a sisak erősen polarizált és színezett üvegén át is vakítóan fényesnek tűnt. Az a néhány megmaradt árnyék olyannak hatott, mint repedések a fehér porcelánon. Ha nem az úton haladtak volna, akkor mindenképpen felborultak volna, bármennyire is ki volt egyensúlyozva a tricikli; Fred egyszerűen nem látta volna meg a puklikat és a mélyedéseket időben ahhoz, hogy kikerülje őket. A szinte teljesen lapos úton könnyebb dolga akadt, bár elég gyakran átbillentek egyik oldalról a másikra. Az út ráadásul egyenletesen szilárdnak is bizonyult – nem annyira, mint az aszfalt, de nagyjából annyira, mintha murvás ösvény lenne, fixálóval lefújva. Amikor Fred hátrapillantott a válla felett, még a fixáló ellenére is látta az őket követő porfelhőt, amely a gyenge gravitáció és a mindent beborító por finomsága miatt a semmiben lebegett. De mindez mögöttük volt, és Fred boldogan távolodott tőle az előttük húzódó út vakító tisztasága felé.

A láthatatlan bukkanók miatt néha erősen oldalra dőltek, és Frednek anélkül kellett visszakormányoznia magukat a másik irányba, hogy túlságosan pánikba esett volna, nehogy túlkompenzáljon és felboruljanak. Csi néha olyan erővel szorította a derekát, hogy úgy érezte, mintha ketté akarná tépni. Nagyon nehezére esett odafigyelni arra, hogy mindig mindent csak hatodolyan nyomatékosan kell csinálnia, mint a Földön. Ehhez a fajta eszközkezeléshez szükség volt némi aszketizmusra, és ő már a Földön sem mutatkozott túl ügyes sportolónak, sőt, semmilyen sportoló nem volt, soha nem érezte magát biztonságban biciklin vagy motoros szánon, és életében nem ült még motorbiciklin, amit mindig is nevetségesen veszélyes közlekedési eszköznek tartott. Most viszont ott markolta egynek a kormányát olyan erősen, ahogyan csak tudta, és az út felszínét próbálta kivenni a színezett üveg mögül, a vakító napsütésben. Nagyon gyakran érezte úgy, hogy az alatta forgó kerekek nem érnek a talajhoz.

A kormányba épített sebességmérő szerint óránként negyven kilométeres sebességgel haladtak, ami egy kicsit túl gyorsnak tűnt; Fred úgy érezte, mintha a holdbéli táj vadul száguldana felé, és a lába között és a keze alatt rezgett és ugrált a jármű – de sietniük kellett. Úgyhogy komoran egy helyben tartotta a gázt, és lehetőség szerint igyekezett biztonságosan venni a bukkanókat és a kátyúkat. A rajta végigszaladó kis pánikrohamok gyors egymásutánja ellenére soha nem jártak igazán közel ahhoz, hogy felboruljanak. Bár egyszer átmentek egy láthatatlan bukkanón, és az egész jármű figyelmeztetés nélkül felszállt a talajról, és repülni kezdett, de aránylag gyorsan vissza is tértek a talajra, Fred visszakormányozta őket az eredeti útirányba, és továbbmentek. Túl sokáig visszatartotta a lélegzetét.

Csi bekapcsolta a kisbaba szkafanderén a mikrofont, és Fred hallotta, hogy a kislány felsír. Csi káromkodni kezdett, Fred pedig valamivel gyorsabbra fogta a tempót. De ettől rázósabbá vált az útjuk, és Csi egyszer csak azt mondta: – Állj meg egy kicsit.

Fred lelassította a motort, amely abban a pillanatban beleszaladt egy kátyúba, amelyet nem vett észre; erősen balra dőltek, és Fred kirakta a lábát, nehogy felboruljanak. A rettegése attól, hogy a lába el fog törni, azonnal eloszlott, amikor a talpa majdnem a másik irányba billentette őket. Jobbra kellett kormányoznia, hogy ezt kiegyenlítse, majd ismét balra, hogy egyenesbe jöjjenek – a tricikli végül megállt, és neki sikerült mindkét lábát letennie a földre.

Időközben annyira keresztbe álltak az úton, hogy látták azt az alacsony porfelhőt, amit maguk mögött húztak. De ekkor Fred egy sokkal magasabb gomolyagot is meglátott jóval hátrébb, egy ragyogóan fehér felhőt a fekete égbolt előtt. – Te jó ég! – mondta.

– Mi az?

– Nézz hátra!

Csi addig a kisbaba sisakját bámulta. Ekkor felnézett a magas felhőre, amely a mögöttük húzódó látóhatár szélén szállt fel, és a tetején úgy szétterjedt, mint egy szökőkút vize, amely önmagába zuhan vissza; kicsit olyannak tűnt, mint az ikonikus gombafelhő, vagy egy délutáni viharfelhő.

– Az a mi menedékünk?

– Szerintem igen.

– Úgy tűnik, Ta Su informátora elég megbízható. A fenébe! Nem látok be túl jól a sisakján, úgyhogy szerintem ő sem lát engem.

– Szerinted lát már egyáltalán?

– Nem tudom. Így, a sisakokon át talán egyáltalán nem.

– Akkor ne menjünk tovább?

– De.

Frednek ismét sikerült anélkül elindulnia, hogy felborultak vagy lesodródtak volna az útról. Kezdte kicsit jobban megszokni az egyensúlyozást és a tricikli kezelőszerveit. Zümmögve folytatták az utat. A menedéket lerombolták mögöttük. Valaki rakétákat lőtt ki rájuk. Ta Su azt mondta, az egyik a Földről jött, talán mindkettő, Fred nem emlékezett. Ha Csi ellenségeinek vannak fegyverei a Holdon vagy a Hold körül, és képesek bemérni őket a triciklin, akkor még mindig célkeresztben vannak. Ha az ellenségeik a Földről lövöldöznek rájuk, akkor feltételezhetően van még egy-két napjuk a következő csapás előtt, kivéve, ha sorozatban jönnek. Bármi lehetségesnek tűnt. A bányában, amely felé tartottak, akár biztonsági rendszer is lehetett. Okosbombák tarthattak feléjük valami elfelejtett csip miatt, amit nagyon régen ültettek be Csibe, vagy nemrég etettek meg vele, esetleg dugtak be Fredbe, amíg kórházban volt… ki tudja! Odakint, abban a vakító sivatagban végtelenül kiszolgáltatottnak érezte magukat. Semmi egyebet nem tehettek, csak tovább menekülhettek, olyan véletlenszerűen, ahogyan csak tudnak. Mozgó célponttá kellett válniuk. A tricikliben is minden bizonnyal volt GPS, ami vagy indításkor élesedett, vagy folyamatosan működött. Fred elméjében változatos paranoid gondolatok szaladtak végig a halálukkal kapcsolatban vezetés közben, és ezek a gondolatok mintha akarata ellenére is feljebb húzták volna a kezét a gázon, amíg sokkal gyorsabban nem mentek annál, mint amit normál körülmények között biztonságosnak tartott volna. Olyan könnyen felborulhattak volna! De képtelen volt lelassítani.

És így, gyorsabb tempóval valahogy mintha könnyebb lett volna egyensúlyban tartani a triciklit. Suhantak a kátyúk felett, és megugrottak a bukkanókon, de a lendületük mindig egyenesben tartotta őket. Nehezen lehetett volna megállapítani, hogy meddig mehet el egy ilyen helyzetben, ahol nem volt helye semmiféle hibának. Ekkor már óránként ötvenöt kilométeres sebességgel haladtak. Fred megpróbált annak a sebességnek a nyolcvan százalékánál maradni, amelyről úgy gondolta, hogy még képes lenne kezelni, pusztán a biztonság kedvéért. De még így is Csi hangját hallotta a fülében: – Légy óvatos!

– Az vagyok.

– Tíz perc nyereség nem számít. Még egy óra sem.

– Tudom.

Nem tudta, de azért elengedte egy kicsit a gázt. A tricikli zümmögött a lába között. Csit eléggé zavarhatta ez a vibrálás. De a lány útközben mégis csak a hírekről mesélt neki, amelyeket a sisakja rádióján át hallott; azt mondta, Ta Su megteremtette a kapcsolatot közte és az emberei között. Fred egy szót sem akart erről hallani, mert a vezetésre kellett koncentrálnia. – Ne most mondd el! – kérte. Csi hangja mégis folyamatosan ott magyarázott a bal fülében. Fred alig értette, mit beszél. Az új állandó bizottság megerősítette Peng elnökké, főtitkárrá és legfőbb katonai vezetővé választását. Peng nyilvánosan megjelent Csengtuban, ami meglepte Csit. Úgy kell vezetni az országot, hogy az ember lépései váratlanok, mondta, nem ezt javasolja a Tao? Vagy azt kell tenni, amit várnak? Nem emlékezett. És a Párt amúgy sem volt taoista. De Ta Su az, gondolta Fred. Lehet, hogy Ta Su rendezte így ezeket a lépéseket. Utána ki kellett kerülnie egy követ az úton.

– Könyörgök! – szólt Csinek.

A lány tovább csacsogott. A vas rizsestálka visszatérése, hát persze! A hukourendszer reformja, persze, de figyelj csak, mit mond, az emberek nem akarnak nyomornegyedet minden város köré, nem igaz? Mindenkinek kell egy tisztességes otthon! Ami pedig a Nagy Tűzfalat illeti, azt állítja, hogy az nem létezik! A kínai internet önszabályzó, ezt mindenki tudja! Csak kínai hazafiakból áll, akik minden tőlük telhetőt megtesznek! Mennyi tökéletes állampolgár, akik mind száztíz százalékot beleadnak, jaj, ne már! Hagyj már békén!

– Hagyd abba! – szólt rá Fred. – Koncentrálnom kell.

– De ezt ki nem állhatom. Ő is ugyanúgy beszél, mint az összes többi. De várj, ez meg mi… – Csi egy darabig hallgatott, majd konkrétan felnevetett. – Ezt nem hiszem el! Az a valaki, akivel azon a kvantumtelefonon beszéltem, most adott mindenkinek a világon egymillió karbonpénzt, és meghívta őket egy világméretű Háztulajdonosok Egyesületébe, amelyhez olyan négymilliárdan már csatlakoztak is!

– Kérlek szépen – kérlelte Fred. Majd, kíváncsian: – Az mit fog kiváltani?

– Fogalmam sincs! De máris nagy hullámokat kelt. Peng nem tudja, mihez kezdjen vele, senki nem tudja!

– Minden el fog rendeződni. Hogy van a kisbaba?

– Úgy tűnik, alszik. El sem tudom hinni.

– Jobb, mint ha sírna.

– Jobban örülnék, ha sírna – felelte Csi.

– A kisbabák sokat alszanak. Ne aggódj.

– Mi lesz, ha elkap minket egy újabb napkitörés?

– Akkor megsülünk.

– Mi lesz, ha ismét rakétákat küldenek ránk?

– Akkor felrobbanunk. De már majdnem ott vagyunk!

– Ne mondogasd már ezt!

– De így van. Könyörgök, ne beszélj már annyit!

De Csi tovább beszélt. Nem tudta abbahagyni. Fred rájött, miközben megpróbálta figyelmen kívül hagyni, és az útra koncentrálni, hogy soha nem fogja abbahagyni, hogy neki mindig is kapkodnia kell majd, hogy lépést tartson vele, hogy mindig minden kimerítően érdekes lesz, és hármójukat olyan megpróbáltatásoknak fogja kitenni a sors, amelyeket mindig is el akart kerülni. Amikor a tricikli kilométer-számlálója azt jelezte, hogy már kilencven kilométert megtettek, Csi ismét megszólalt: – Ta Su van a rádióban, és azt üzeni, hogy hamarosan odaérünk egy nagy parkolóhoz. Menj a bal oldali épülethez, az a terminál. Az űrkomp már ott lesz. Onnan fognak kilőni minket.

– Oké – válaszolta Fred.

– Kivel dolgozik? – kérdezte Csi, a jelek szerint Ta Sutól. Majd, egy kis szünet után: – Bennük meg lehet bízni?

– Kik azok? – kérdezte Fred.

– Csitt! – Majd, valamivel később: – De hogy lehet, hogy ezek a rakéták ilyen sűrűn jönnek?

– Sorozatban jönnek – felelte Fred hangosan.

Csi kicsit később azt válaszolta neki: – Tényleg így van. Azt magyarázza, ezt tegnap lőtték ki, és menet közben állítják be a célt. Úgyhogy el kell tűnnünk a Holdról, amilyen gyorsan tudunk.

– Ezen igyekszünk! Azt mondtad, ugye, hogy a kilövésünk már le van rendezve?

– Igen, minden készen áll. A jármű a terminál legvégén van. Azt mondta, hogy ügyelj arra, hogy hátradőlj, és egyenesen előre nézz.

– Szemgolyóval befelé – jegyezte meg Fred komoran.

– Azt javasolja, hogy esetleg lélegeztessem a kicsit szájból szájba, és akkor több levegő jut a tüdejébe, mint amennyi kimegy belőle. Ez egy kereskedelmi kilövőpálya, de azt mondja, hogy ezt az űrkompot visszaállítják emberi kilövősebességre.

– Az jó – válaszolta Fred.

A látóhatáron alacsony, cakkos hegyek meredeztek, mások, mint a megszokott kráterperemek. Fred gázt adott, ügyet sem vetett Csi könyörgésére, hogy lassítson. A hegyek aljánál meglátta az említett épületek kocka alakját. A hegyvonulattól eltekintve mindenfelé csak a fehér síkság ragyogott körülöttük. Fehér alapon fehér. Fred még jobban felgyorsított. Odaértek a parkolóhoz, amelyről Ta Su beszélt, és Fred megcélozta a bal oldali épületet. Közvetlenül a zsilipkamra kapuja előtt állt meg. Csi leszállt, karjában a kisbabájával. Fred is lekecmergett. Be a zsilipkamrába, be a terminálba. Odabent nagyon sötét volt, amíg a szemük verőfény híján hozzá nem szokott. Utána már csak egy félhomályos, üres helyiséget láttak, olyat, mint egy kihalt metróállomás. Az épület közepén egy nagy mágneses sín futott végig üvegfalakkal körülvéve, majd kinyúlt az épületből, és tovább folytatódott a látóhatár felé. A terminál végébe igyekeztek, ahol a sín mellett csukott ajtók sorakoztak. Fred kiválasztotta a legutolsót, bekopogott rajta, mire az kinyílt, és egy tömzsi kis űrkomp jelent meg mögötte, olyan, mint egy holdkomp. Annak az ajtaján nem is kellett kopogni, magától kinyílt, ők pedig beszálltak rajta, és becsukták a külső ajtót. Odabent egy kis kabint találtak több vaskos székkel, olyanokkal, mint egy-egy fekvőfotel. A hajó belső rendszerei be voltak kapcsolva. Fred és Csi levették a sisakjukat, majd Csi a kisbabáét is lecsatolta, kivette belőle a gyermeket, és olyan közel vonta magához, ahogy csak tudta. A kicsi sírt, Csibe kapaszkodott apró ökleivel. A lány lerogyott vele az egyik ülésbe. Fred leült egy másikba, majd ismét felállt, megfogta Csi sisakját, és beleszólt.

– Ta Su, az utasfülkében vagyunk, készen állunk.

Leült a székbe, megragadta a karfáját, és belehúzta magát. A kis űrkomp előrelendült. Hamarosan kiért a helyiségéből a sínre. Vastag, ovális oldalablakain át semmi nem látszott, csak a terminál falai, tána a Hold felszíne, amely úgy fehérlett, mint a nagy bumm, és amely egyre gyorsabban száguldott el mellettük. Az ülésükbe préselődtek. Fred érezte, hogy addig enged alatta a gél, amíg nem marad miből engednie. Annyira összenyomta, hogy betonkeménységűnek tűnt, olyan betonnak, amelyet az ő alakjára öntöttek. A kisbaba üvöltött egy darabig, majd abbahagyta. Lehet, hogy Csi elkezdte szájból szájba lélegeztetni. Fred nem tudott odanézni, levegőt venni is alig tudott. Minden erejét elvitte a levegő beszívása és megtartása. A szeme előtt elmosódott a világ. Túl fényesből túl sötétté változott. Fred úgy érezte, hogy öntudatánál van ugyan, de éppenhogy csak. A világ egyre feketébb lett, és az egész teste összepréselődött; alig tudott levegőt venni és a levegőt a tüdejében megtartani, vagy akár megakadályozni, hogy a bordáit össze ne zúzza a nyomás. A teste egyetlen hatalmas fájdalomkiáltássá változott. A baba felől apró, fuldokló, tiltakozó kiáltások érkeztek; ez a gyermek nem hagyta, hogy alig pár gé a torkára forrassza a szót. Lehet, hogy ez az élmény nem is különbözött olyan nagyon attól, amikor kijutott Csiből. Az élet csak az egyik összepréselődésből áll a másik után. Csi is kiáltott valami megfejthetetlent.

Utána hirtelen megszűnt a nyomás. Fred nagy levegőt vett, megrázta a fejét, zihálni kezdett, beszippantotta a levegőt. Felült. Minden elmosódott körülötte. Még csak be sem voltak szíjazva. Csak fekete űrt és csillagokat látott az ablakon át. Súlytalanság: lebegve emelkedni kezdett, ismét megragadta a karfáját, az ablakhoz húzta magát, és kinézett. A fehér Hold sebesen zsugorodott mögöttük, olyannak látszott az éjszakában, mint egy csont. Csi gyermeke sírt, ami zene volt füleinek, olyan hangon üvöltött, mintha Fred gerincvelőjébe egy szirénát vezettek volna.

– Hogy van a baba? – kérdezte.

– Úgy tűnik, jól. Hova megyünk?

– Nem tudom.

A SZERZŐRŐL

Az 1952-es születésű Kim Stanley Robinson a modern sci-fi egyik legismertebb és legtöbb díjjal kitüntetett alakja. Irodalomból szerezte az első dipomáját a Kaliforniai Egyetemen 1974-ben, egy évvel később pedig angol szakon végezte el a mesterképzést a Bostoni Egyetemen. 1982-ben PhD-zett, a doktorijának a címe Philip K. Dick regényei volt, a disszertáció 1984-ben nyomtatásba is került.

Robinson mára három trilógia, tizenegy önálló regény és több novelláskötet szerzője. Több mint tíz irodalmi díjat kapott: kétszer tüntették ki a rangos Hugóval, háromszor pedig a Nebulával, ezek mellett egy World Fantasy-díj, egy John W. Campbell-díj és hat Locus-díj köthető még a nevéhez. Legutóbb a 2312 című regényéért ítélték neki a Nebula-díjat, ami az utóbbi évek egyik legnagyobb hatású és legtöbbet emlegetett sci-fije, az összes meghatározó irodalmi díjra jelölték.

Robinson jelenleg a kaliforniai Davisben él.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

2312

Aurora

New York 2140

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.