KIM STANLEY ROBINSON

NEW YORK 2140

„A New York 2140 remekül vizsgálja a kapitalizmus és az emelkedő tengerszint közötti összefüggést.”

The Verge

„Kalanddal, intrikákkal, emberi kapcsolatokkal és piaci viszonyokkal teli regény… a szereplők egy olyan komplex történet részesei, amit mindenképpen megéri elolvasni.”

Booklist

„Élvezetes világépítés egy olyan szerző tollából, aki jól láthatóan rajong New York múltjáért, jelenéért és jövőjéért.”

Kirkus Reviews

„Energiával teli, több rétegű történet, ami egyszerre kritizálja korunk kapitalizmusát és az emberi gyengeséget. Remek példája az elsőrangú világépítésnek.”

RT Book Reviews

Impresszum

Kim Stanley Robinson: New York 2140

Copyright © 2017 by Kim Stanley Robinson

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2017

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kim Stanley Robinson: New York 2140

Orbit, Little, Brown Book Group, London, 2017

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-239-8 (epub)

ISBN: 978-963-419-240-4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító design: Stephan Martiniere

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Horváth Krisztina

Műfaj: science fiction

első rész

AZ ELSÜLLYEDT KÖLTSÉGEK CSAPDÁJA

a) Mutt és Jeff

– Aki a kódot írja, az hozza létre az értéket.

– Ez messze nem igaz.

– Dehogynem. Az érték az életben lakozik, és az élet kódolva van a DNS-ben.

– Vagyis a baktériumokban is érték lakozik?

– Persze. Minden életnek céljai vannak és harcol értük. A vírusok, a baktériumok, egészen az emberekig.

– Erről jut eszembe, most neked kell kitakarítanod a vécét.

– Tudom. Az élet része a halál.

– Szóval, ma?

– Valamikor ma. De vissza a lényegre. Mi kódokat írunk. És a kódjaink nélkül nem lennének számítógépek, nem lenne közgazdaság, nem lenne pénz, nem lenne értékcsere, nem lenne érték.

– Az utolsón kívül értem, miről beszélsz. De és akkor mi van?

– Olvastad a mai híreket?

– Természetesen nem.

– Pedig jól tennéd. Rossz a helyzet. Felzabálnak minket.

– Ez mindig így van. Ahogy te is mondtad, az élet része a halál.

– De nagyobb részt, mint valaha. Ez kezd túl sok lenni. Már a csontoknál tartanak.

– Azt tudom. Ezért élünk egy sátorban a tetőn.

– Igen, és az emberek már az élelem miatt is aggódnak.

– Azt jól is teszik. Az a legnagyobb érték, az étel a hasunkban. Mert a pénzt nem lehet megenni.

– Én is ezt mondtam!

– Én úgy emlékszem, azt mondtad, hogy a kód a valódi érték. Amit egyébként csak a kódolók szoktak mondani, jegyezném meg.

– Mutt, figyelj rám. Kövesd a gondolatmenetemet. Mi egy olyan világban élünk, ahol az emberek úgy tesznek, mintha pénzen bármit meg lehetne venni, azaz a pénz a legfontosabb, vagyis mindnyájan pénzért dolgozunk. A pénzt tartjuk értéknek.

– Oké, ezt értem. Le vagyunk égve, ezt értem.

– Eddig jó, de hallgass tovább. Mi abból élünk, hogy pénzért mindenfélét veszünk egy olyan piacon, amely ezeket önmaga árazza be.

– A láthatatlan kéz...

– Igen. Az eladók mindenfélét kínálnak, a vásárlók megveszik őket, és az árakat a kereslet és a kínálat határozza meg. A tömegek akarata, demokratikusan; ez a kapitalizmus, ez a szabadpiac.

– Így működik a világ.

– Igen. És mindig, mindig rosszul.

– Hogy érted, hogy rosszul?

– Az árak mindig túl alacsonyak, úgyhogy a világnak annyi. Most éppen egy tömeges kipusztulás tanúi vagyunk, a tengerszint-emelkedéséé, a klímaváltozásé, mindazé, amiről te nem olvasol a hírekben.

– És erről a szabadpiac tehet.

– Pontosan! És nem a szabadpiac hibáiról van szó. Hanem arról, hogy a szabadpiac maga egy hiba.

– Hogyhogy?

– Sokkal kevesebbért árulják a dolgokat, mint amibe a legyártásuk kerül.

– Ez egyenes útnak tűnik a csődhöz.

– Igen, és rengeteg vállalkozás csődbe is megy. De amelyek nem csődölnek be, azok sem kerestek többet az áruikon a bekerülési költségüknél. Egyszerűen csak figyelmen kívül hagytak pár költséget. Hatalmas nyomás nehezedik rájuk, hogy minél olcsóbban árusítsanak, mert minden vevő az áru legolcsóbb verzióját fogja megvenni. Úgyhogy a költségeik egy részét egyszerűen törlik a könyvelésükből.

– Nem tudnának inkább kevesebbet fizetni a munkáért?

– Azt már megtették! Az könnyű volt. Ezért vagyunk mindannyian szegények a plutokratákon kívül.

– Amikor ezt mondod, mindig a Disney-kutya jelenik meg a szemem előtt.

– Addig facsartak minket, hogy már a szemünkből is vér csorog. Ezt nem bírom tovább.

– Vért a kőből. Plutokrata úr, amint egy csontot rágcsál.

– A saját fejemet rágom! De most mi vagyunk lerágva. Ki vagyunk facsarva. Csak egy töredékét fizettük ki annak, amibe a dolgok kerültek, de mindeközben a bolygó és azok a munkások, akik mindezt előállítják, a vérükkel és verejtékükkel fizetik ki a többletköltségeket.

– De legalább kapnak érte egy olcsó tévét.

– Igen, hogy valami érdekeset nézhessenek, miközben ott ülnek elszegényedve.

– Csak az a baj, hogy semmi érdekes nincs benne.

– Igen, de nekik ez a legkisebb problémájuk! Úgy értem, te legalább találhatsz valami érdekeset.

– Hadd tiltakozzak. Már mindent egymilliószor láttunk.

– Mint mindenki. Csak azt mondom, hogy nem az unalmas tévéműsorok jelentik a legnagyobb problémánkat. A tömeges kihalás, az éhezés, hogy tönkreteszik a gyerekeket, ezek sokkal nagyobb gondok. És minden egyre rosszabb. Mindenki egyre jobban szenved. Esküszöm, ha ez így megy tovább, fel fog robbanni a fejem.

– Csak az a bajod, hogy egy sátorban élünk a tetőn.

– Ez csak egy része a dolgoknak! A nagy egész töredéke.

– Oké, ebben igazad van. Szóval, mi legyen?

– Nézd, a kapitalizmus a probléma forrása. Vannak jó technológiáink, van egy szép bolygónk, csak elcsesszük az egészet a hülye törvényeinkkel. Ez a kapitalizmus, egy csomó hülye törvény.

– Mondjuk, hogy ebben is igazad van, és lehet, hogy tényleg. Ebben az esetben mit lehet tenni?

– Ez egy rakás törvény! És globálisak! Az egész Földre kiterjednek, nem lehet előlük menekülni, mindannyian nyakig benne vagyunk a pácban, és bármit is csinálunk, a rendszer győz!

– Még mindig nem értem, hogy mit tehetnénk.

– Gondolj csak bele! A törvények kódok! Amik a számítógépekben és a felhőkben vannak. Az egész világot tizenhat törvény mozgatja!

– Ez nekem túl kevésnek hangzik. Vagy túl kevésnek, vagy túl soknak.

– Nem. Persze ki vannak fejtve, de tizenhat alaptörvényről van szó. Készítettem egy elemzést.

– Mint mindig. De még így is túl soknak tűnik. Soha nem szokták azt mondani, hogy valamiből tizenhat lenne. A Nemes Ösvény nyolcrétű, a gonosz mostohatestvérek ketten vannak. Legfeljebb tizenketten, mint a leszokás lépcsői vagy a tanítványok, de általában egyszámjegyű az ilyesmi.

– Hagyd már abba. Tizenhat törvény van, amelyeket részben a Kereskedelmi Világszervezet, részben a G20 hozott. Pénzügyi tranzakciók, valutaváltás, kereskedelmi törvények, vállalati törvények, adótörvények. Ezek mindenütt ugyanolyanok.

– Még mindig úgy gondolom, hogy a tizenhat vagy túl kevés, vagy túl sok.

– Mondom neked, hogy tizenhat, és mindet meg lehet változtatni a kódok megváltoztatásával. Idehallgass, mit mondok: aki azt a tizenhatot megváltoztatja, az elfordít egy kulcsot egy hatalmas zárban. A kulcs elfordul, a rendszer rosszból jóra változik. Segít az embereken, a legtisztább technológiákat követeli meg, rendbe hozza a környezetet, véget vet a kihalásnak. Globálisan, úgyhogy a dezertőrök nem tudnak kibújni alóluk. A rossz pénz az enyészeté lesz, és a rossz tettek is. Senki nem csalhat. Ez jóságra kényszerítenéaz embereket.

– Izé, Jeff? Kezdek megijedni tőled.

– Csak mondom! És egyébként is, mi lehet ijesztőbb a jelennél?

– A változás? Nem tudom.

– Miért lenne ijesztő a változás? Már a híreket sem mered olvasni, nem? Annyira ijesztőek?

– Hát, és időm sincs rájuk.

Jeff addig nevet, amíg az asztalnak nem koccan a homloka. Mutt is nevet a barátja hahotáján. De ez a vidámság nagyon szűk helyre korlátozódik. Ők társak, szórakoztatják egymást, hosszú túlórákat nyomnak le együtt azzal, hogy kódokat írnak a belvárosi nagyfrekvenciájú kereskedelmi számítógépeknek. Most néhány balfogás miatt arra kényszerültek, hogy a régi Met Life torony nyitott falú kertrészébe költözzenek, egy hotellóba, ahonnan nézve úgy terül el alattuk az elárasztott Alsó-Manhattan, mintha felturbózott Velence lenne, fenségesen, vizesen, lenyűgözően. Ez az ő városuk.

Jeff azt mondja: – Szóval, nézd, mi tudjuk, hogyan lehet behatolni ezekbe a rendszerekbe, tudunk kódokat írni, mi vagyunk a legjobb programozók a világon.

– Vagy legalábbis az épületben.

– Ne már, az egész világon! És már lefektettem az utat oda, ahova mennünk kell.

– Hogy mi van?

– Ezt nézd meg. Amikor az unokatesómnak melóztunk, kiépítettem nekünk pár fedett csatornát. Odabent vagyunk, és már előkészítettem az új kódokat. Tizenhat módosítást a törvényekhez, plusz egy ráadást az unokatesómnak, ami tájékoztatja az Amerikai Értékpapír-és Tőzsdefelügyeletet arról, hogy miben ügyködik, és finanszírozást is nyújt a nyomozáshoz. Van benne egy rejtett csapda, ami megcsapol egy nagymenőt, és egyenesen a Tőzsdefelügyelet számlájára teszi a pénzt.

– Most már tényleg kezdek megijedni.

– Jó, de idenézz, olvasd már el. Lássuk, mit szólsz.

Matt mozgatja a száját olvasás közben. Nem a szavakat mondogatja némán, hanem egyfajta Nero Wolfe-stimulációt végez az agyán. Ez a kedvenc neuro-aerobikja, neurobikja, de nem az egyetlen. Olvasás közben egyszer csak dörzsölni kezdi a száját az ujjaival, ami mély aggodalmat jelez.

– Hát, igen – szólal meg nagyjából tízpercnyi olvasás után. – Értem, mit ügyködtél. Azt hiszem, tetszik. A legnagyobb része. Az a régi Ken Thompson-trójai ló mindig működik, nem? Mint a logika szabályai. Szóval, ez még jól is elsülhet. Az biztos, hogy szórakoztató lesz.

Jeff bólint. Megnyomja az entert. Az új kódkészlete kirepül a világba.

Kimennek a sátrukból, megállnak az épület teraszának korlátja mellett, és a dél felé elterülő, vízbe fúlt várost nézik, magukba szívják a whitmancsodát. Ó, Mannahatta! Mindenütt fények ugrándoznak alattuk a fekete vízen. A belvárosban pár kivilágított felhőkarcoló világít meg sötét tornyokat, szinte geológiai derengésbe borítva őket. Az egész furcsa, gyönyörű, hátborzongató.

Valami pittyeg egyet a sátrukban, úgyhogy visszabújnak a bejárati ponyván át. Jeff elolvassa, ami a képernyőjén van.

– A francba – mondja. – Lebuktunk.

A képernyőre merednek.

– Valóban, a francba – szól Mutt. – Hogy vehették észre?

– Nem tudom, de ez azt jelenti, hogy igazam volt!

– És az jó?

– Akár működhetett is volna!

– Tényleg azt hiszed?

– Nem – fintorog Jeff. – Nem tudom.

– Az a baj, hogy mindig átírhatják a kódodat. Amint észreveszik.

– Szóval, szerinted most meneküljünk?

– Hova?

– Nem tudom.

– Ez pont ugyanaz, amiről korábban beszéltél – világít rá Mutt. – Egy globális rendszer.

– Igen, de ez a város elég nagy! Rengeteg zegzuga van, rengeteg sötét pocsolyája, víz alatti gazdasága, és így tovább. Fejest ugorhatunk bele, és eltűnhetünk.

– Tényleg?

– Nem tudom. De megpróbálhatjuk.

Ekkor kinyílik a kertrész nagy személyzeti liftjének az ajtaja. Mutt és Jeff egymásra néznek. Jeff a lépcső felé botorkál. Mutt biccent. Kislisszolnak a sátor fala alatt.

Hogy rövidre fogjuk –

javasolta Henry James

b) Gen nyomozó

Gen Octaviasdottir nyomozónő ott ült az irodájában késő este, mint szinte mindig, és megpróbálta összeszedni az erejét ahhoz, hogy felkeljen és hazamenjen. Az ajtaján felhangzó könnyed ujjdobolás az asszisztense, Olmstead őrmester érkezését jelezte. – Sean, hagyd ezt abba, és gyere be.

Szelíd, ifjú buldogja egy ötven körülinek tűnő, halványan ismerős nőt kísért be. Egyhetven magas, kicsit nagydarab, kicsit tokás, sűrű, fekete hajjal, néhány ősz tinccsel. Belvárosi üzletasszonyra valló kosztüm, nagy válltáska. Távol ülő, intelligens szemek, amelyek élesen végigmérték Gent; kifejező száj. Semmi smink. Komoly ember. Éppen olyan fáradtnak tűnt, amilyennek Gen érezte magát. És egy kicsit bizonytalannak valamivel, talán pont ezzel a találkozóval kapcsolatban.

– Üdv, Charlotte Armstrong vagyok – mondta a nő. – Azt hiszem, ugyanabban az épületben lakunk. A régi Met Life toronyban, a Madison Square-en?

– Tényleg ismerősnek tűnt – válaszolta Gen. – Mi járatban van itt?

– A régi épületünkről van szó, ezért akartam magával találkozni. Két lakója eltűnt. Ismeri azt a két fickót, akik az épület kertrészében laktak?

– Nem.

– Lehet, hogy nem mertek magával szóba állni. Bár volt engedélyük rá, hogy ott lakhassanak.

A Met torony egy társasház volt, a lakói tulajdona. Gen nyomozó nemrég örökölte meg a lakását az anyjától, és nem igazán foglalkozott azzal, hogyan intézik a ház ügyeit. Gyakran érezte úgy, mintha csak aludni járna oda. – Szóval, mi történt?

– Senki nem tudja. Egyik nap még ott voltak, másnapra eltűntek.

– Ellenőrizte valaki a biztonsági kamerákat?

– Igen. Ezért jöttem el magához. A kamerák két órán keresztül ki voltak kapcsolva azon az estén, amikor utoljára látták őket.

– Ki voltak kapcsolva?

– Ellenőriztük az adatfájlokat, és mindegyikben van egy kétórás kihagyás.

– Mintha áramszünet lett volna?

– De nem volt áramszünet. És a kamerákban van pótakkumulátor.

– Ez furcsa.

– Mi is így gondoljuk. Ezért jöttem el magához. Vlade, az épület házkezelője jelenteni akarta, de amúgy is erre volt dolgom az egyik ügyfelem képviseletében, úgyhogy megírtam a jelentést, majd engedélyt kértem arra, hogy beszélhessek magával.

– Most visszamegy a Metbe? – kérdezte Gen.

– Igen, ez volt a szándékom.

– Akkor menjünk együtt. Éppen indulni készültem. – Gen Olmstead felé fordult. – Sean, megkeresnéd ezt a jelentést, és utánanéznél, mit lehet megtudni arról a két emberről?

Az őrmester bólintott, a padlóra meredt, és igyekezett nem úgy nézni, mint akinek most dobtak oda egy csontot. Majd azután fogja rávetni magát, hogy elmentek.

• • •

Armstrong a lift felé indult, és meglepettnek tűnt, amikor Gen azt javasolta, hogy menjenek inkább gyalog.

– Nem tudtam, hogy innen is vezetnek oda éghidak.

– Közvetlenül nem – magyarázta Gen –, de innen elmehetünk az egyiken a Bellevue-be, onnan pedig le a földszintre, átkelhetünk a téren, majd nyugatnak vehetjük az irányt a Huszonharmadik utcai Felhőkarcolóból. Ez egy nagyjából harmincnégy perces út. A vapo húsz perc lenne szerencsés esetben, egyébként harminc. Úgyhogy én gyakran megyek gyalog. Rám férne egy kis mozgás, és közben beszélgethetünk is.

Armstrong anélkül bólintott, hogy valójában beleegyezett volna, és közelebb húzta a nyakához a válltáskáját. Kímélte a bal csípőjét. Gen megpróbálta felidézni a Met sűrű hirdetményeit. Nem járt szerencsével. De meglehetősen biztos volt benne, hogy ez a nő azóta tagja a házkezelőség képviseleti testületének, hogy beköltözött oda az anyjához, hogy gondoskodjon róla, ami három-négy hivatali terminust jelentett egy olyan poszton, amire a legtöbben nem vállalkoznának önként. Megköszönte Armstrongnak a szolgálatait, majd szóba hozta: – Miért csinálja ilyen régóta?

– Kicsit úgy tűnik, mintha arra célozna, hogy azért, mert őrült vagyok.

– Én ugyan nem.

– Pedig igaza lenne. Csak arról van szó, hogy jobban érzem magam, ha dolgozhatok valamin, mint ha nem. Az kevesebb idegeskedéssel jár.

– A házkezeléssel kapcsolatban?

– Igen. Az elég bonyolult. Rengeteg minden elromolhat.

– A beázásra gondol?

– Nem, az nagyrészt meg van oldva, különben végünk lenne. Oda kell rá figyelni, de arról Vlade és az emberei gondoskodnak.

– Ő elég ügyesnek tűnik.

– Csodálatos ember. Az épület a kisebbik gond.

– Szóval, az emberek.

– Mint mindig, nem igaz?

– Az én szakmám róluk szól.

– Az enyém is. Az igazat megvallva, az épület inkább sikerélmény. Azt legalább meg lehet javítani.

– Milyen joggal foglalkozik?

– Bevándorlásival és áradásival.

– A városnak dolgozik?

– Igen. Vagyis korábban annak dolgoztam. Tavaly félig-meddig magánkézbe adták a Bevándorlási és Menekültügyi Hivatalt, és velük együtt engem is. Az lett az új nevünk, hogy Háztulajdonosok Egyesülete. Ez elvben egy nyilvános magánügynökség, ami azt jelenti, hogy egyik fél sem törődik velünk.

– Mindig is ilyesmivel foglalkozott?

– Régen az Amerikai Emberjogi Szervezetnek dolgoztam, de igen. Legnagyobbrészt a városnak.

– Vagyis a bevándorlókat szokta védeni?

– Bevándorlóknak és betelepítetteknek szoktunk jogi tanácsokat adni, meg gyakorlatilag mindenkinek, aki segítséget kér.

– Akkor biztosan nagyon elfoglalt.

Armstrong megvonta a vállát. Gen odavezette a Bellevue északnyugati szárnyában lévő lifthez, amely levitte őket ahhoz az éghídhoz, amely aztán nyugat felé vitte őket az épületből a Huszonharmadik északi végén lévőhöz. A legtöbb éghíd vagy észak-déli, vagy kelet-nyugati irányba vezetett, emiatt olyan útvonalakra kényszerültek, amiket Gen lólépésnek nevezett. Nemrég néhány magasabban lévő éghídon futólépésben is lehetett haladni, és Gen örült ennek, mert egy szerencsejátékos játékszenvedélyével szerette belevetni magát a legrövidebb útvonalak megtalálásába a városon belül. Néhány hozzá hasonló ezt útlevágásnak nevezte. Gent azt töltötte volna el a legnagyobb boldogsággal, ha úgy járhat-kelhet a metropoliszban, mint a királynő a sakktáblán, és mindig egyenesen célba juthatott volna. Manhattanben ez éppen úgy nem volt lehetséges, ahogy a sakktáblán; mindkettő rácsszerkezetű volt. De Gen még így is maga elé képzelte az úti célját, és a lehető legrövidebb útvonalon indult el felé, ami csak eszébe jutott – dizájnjavításokkal –, miközben a csuklóján ellenőrizte a sikerességét. Ez sokkal egyszerűbb volt, mint a munkája, melynek során jóval megfoghatatlanabb és mocskosabb problémákkal kellett megbirkóznia.

Armstrong ott battyogott mellette. Gen kezdte megbánni, hogy a gyaloglást javasolta. Ebben a tempóban majdnem egy óra lesz, mire hazaérnek. Kérdéseket tett fel az ügyvédnőnek, hogy elterelje a figyelmét a feszélyezettségéről. Most nagyjából kétezren laknak benne, válaszolta Armstrong. Körülbelül hétszáz lakásban, az egyszemélyes garzonoktól a nagy lakosztályokig. A második áradáshullám után kezdték átalakítani lakóépületekké, a nedves méltányosság éveiben.

Gen bólogatott, miközben Charlotte felvázolta az épület történetét. Az apja és a nagyanyja egyaránt a rendőrség kötelékében szolgált az áradás éveiben, mesélte Armstrongnak. Akkoriban nem volt könnyű fenntartani a közrendet.

Végül odaértek a Met keleti oldalához. A régi postaépület tetejéről induló éghíd a Met tizenötödik emeletébe torkollott. Miközben bementek a tripla ajtón, Gen odabiccentett az ügyeletes őrnek, Manuelnek, aki a csuklójával beszélgetett, és döbbentnek tűnt, amikor meglátta őket. Gen visszanézett az üvegajtón át; odalent, csatornaszinten az apály által láthatóvá vált dagályvonal zöldesfekete volt. A körülötte lévő épületek falai zöldes homokkőből, gránitból vagy barna homokkőből készültek. Odalent hínár tapadt a dagály idején víz alatt lévő részekre, feljebb penész és zuzmó húzódott. A közvetlenül a víz felett lévő ablakokon fekete rács volt; a magasabbakon semmi, és azok közül sokat nyitva tartottak. Balzsamos szeptemberi éjszaka volt, se nem fülledt, se nem párás. Egy olyan pillanat a város botrányos időjárásában, amit kiélvezhettek.

– Szóval ezek a fickók az épület kertrészében laktak? – kérdezte Gen.

– Igen. Jöjjön fel, és nézze meg, ha nem bánja.

A lifttel felmentek a tetőkertbe, amely a harmincegyediktől a harmincötödik emeletig töltötte be a Met torony nyitott körfolyosóit. A magas, nyílt tér tele volt virágosládákkal, a levegő pedig a leveles zöldnövények hidroponikus gömbjeivel. Úgy tűnt, a nyári termés megérett a betakarításra: a paradicsom és a tök, a babok, az uborkák és a paprikák, a kukorica, és így tovább. Gen nagyon kevés időt töltött a farmon, de időnként szeretett főzni, úgyhogy havonta egy órát rászánt a dologra. A koriander elburjánzott. A növények különböző ütemben fejlődtek, csakúgy, mint az emberek.

– Ők itt éltek?

– Pontosan, a szerszámos kamra délkeleti oldala mögött.

– Mennyi ideig?

– Nagyjából három hónapig.

– Sosem láttam őket.

– Az emberek azt beszélik, nagyon zárkózottak voltak. Valahogy elveszítették az előző otthonukat, úgyhogy Vlade felállította a hotellót, amelyet magukkal hoztak.

– Értem. – A hotellók olyan szobák voltak, amelyeket be lehetett csomagolni egy bőröndbe. Gyakran az épületeken belül állították fel őket, mert nem voltak túl strapabíróak. Általában arra szolgáltak, hogy egy kis személyes teret teremtsenek zsúfolt helyiségekben.

Gen bóklászni kezdett a kertben, rendellenességeket keresett. A galéria ívelt, nyitott falán volt egy korlát, amely a mellkasáig ért, pedig ő magas nőnek számított. Amikor átnézett a korláton, nagyjából másfél méterrel lejjebb egy biztonsági hálót látott. A háló megkerülte a boltíveket, és a délkeleti sarokban ért a hotellóhoz. Gen lehajolt, hogy megvizsgálja a durva betonpadlót: semmi szokatlant nem talált. – A bűnügyi helyszínelőknek ezt alaposabban is meg kellene vizsgálniuk.

– Igen – válaszolta Armstrong.

– Ki adott nekik engedélyt arra, hogy ideköltözzenek?

– A házkezelőség képviselete.

– Én nem késtek a lakbérrel, vagy ilyesmi?

– Nem.

– Oké, lefolytatjuk az eltűnt személyek rutineljárását.

A helyzetben volt néhány furcsaság, ami szemet szúrt Gennek. Miért jött ide a két férfi? Miért fogadták be őket, ha az épület már így is tele volt?

Mint mindig, a gyanúsítottak listája most is a közvetlen ismerősökkel kezdődött.

– Nem tudja, a házfelügyelő ilyenkor az irodájában van?

– Általában igen.

– Menjünk és beszéljünk vele.

Lementek a lifttel, és a házfelügyelőt az íróasztalánál találták, amely betöltötte a dolgozószoba egyik falát. A mellette lévő fal üvegből volt, és a Met nagy csónakházára nézett, a korábbi harmadik emeletére, amely immár megtelt vízzel.

A házfelügyelő felnézett és köszönt neki. Gen elég gyakran összefutott vele az épületben. Vlade Marovich. Magas volt, széles mellkasú, hosszú végtagokkal. Mint egy csomó egymásra dobált gerenda. Százkilencven magas, fekete hajú, baltával faragott vonásokkal. Szláv gyanakvás, szkepticizmus, egy kis akcentus. Lehet, hogy a rendőrség jelenlétében kényelmetlenül érzi magát. Mindenesetre nem boldog.

Gen kérdéseket tett fel, és végighallgatta, ahogy a férfi leírja a történteket a saját szemszögéből. Vlade-nak megvolt a lehetősége, hogy átmenetileg kikapcsolja a kamerákat. És zavartnak tűnt. Ugyanakkor csüggedtnek is. A depressziós emberek általában nem ártják magukat összeesküvésekbe, mint arra Gen már rég rájött. De soha nem lehet tudni.

– Ne menjünk le vacsorázni? – kérdezte a másik kettőtől. – Farkaséhes lettem, és ismerik az ebédlőt. Csak a korán érkezőket szolgálják ki.

A másik kettő ezt pontosan tudta.

– Talán ehetnénk együtt, és akkor bővebben is beszámolhatnak. Én pedig holnap felgyorsítom egy kicsit a nyomozást az őrsön. Kellene egy lista azokról az emberekről, akik magának dolgoznak az épületen – mondta Vlade-nak. – Nevek és akták.

A férfi savanyúan bólintott.

Az elemzés szempontjából az árengedmény mértéke a legfontosabb. Az alacsony árengedmény nagyobb fontosságot tulajdonít a jövőnek, a magas árengedmény semmibe veszi a jövőt.

– Frank Ackerman: Megengedhetjük magunknak a jövőt?

A tanulság egyértelmű. Nem bízhatunk olyan kódokban, amiket nem teljes egészében mi írtunk. A megfontolatlan számítógép-használat nem jobb az ittas vezetésnél.

– Ken Thompson: Gondolatok a reményteli bizalomról

Csak akkor jobb ma egy veréb, ha hoz is valamit.

– Ambrose Bierce

c) Franklin

A fejemet gyakran számok töltik be. Miközben arra vártam, hogy a morózus házmester kiszabadítsa a vízipoloskámat a csónakházból, ahol az éjszakát töltötte, a nagy ajtószárnyakat nyaldosó kis hullámokat néztem, és azon gondolkoztam, hogy a Black-Scholes egyenlettel le lehetne-e modellezni a véletlenszerűségüket.

A csatornák olyanok, mint fizikaórán egy véget nem érő hullámtartály-kísérlet – ellentétes irányú áramlatok, a hullámok íve egy derékszög mentén, a hullámok szétterjedése egy kiszélesedő üregben, és így tovább – pontosan jellemzi azt, ahogy a fizetőképesség a közgazdaságban is működik.

Túl sok időm van erre a kérdésre a házmester morcossága és lassúsága miatt. A New York-i parkolás! Az ember nem tehet mást, mint hogy türelmet tanúsít. Végül beszállhattam a motorcsónakba, elindulhattam a csónakház stégjétől, majd ki az ajtón a Madison Square medencéjébe. Szép napra virradt, friss és tiszta volt a levegő, napfény ömlött végig az épületek közötti kanyonokon kelet felől.

Mint a legtöbb munkanapomon, most is kelet felé indultam a Huszonharmadikon, a Keleti-folyón. Rövidebb lett volna egyszerűen végigcsorogni délre a város csatornáin át, de a Park csúcsforgalma már hajnalban is elviselhetetlen volt, és a Union Square medencéjében még rosszabb lett volna. Egyébként is, szerettem volna repülni egy kicsit, mielőtt leülök dolgozni, szerettem volna látni a folyó csillogását.

A Keleti-folyón is tombolt a reggeli csúcsforgalom, de a dél felé tartó gyors sávban még maradt elég hely ahhoz, hogy hidroplánná alakíthassam a vízipoloskát, és felszállhassak. Amikor elemelkedtem a vízről, az éppen olyan lelkesítő volt, mint mindig, a kétéltű felröppenése, egyfajta tengerészeti erekció, és utána a hajó már a levegőből lévő varázsszőnyegén repült olyan másfél méterre az alatta elterülő víztől, alig két áramvonalas fóliával a hullámokon, amelyek folyamatosan megfeszülve a lehető legnagyobbra fokozták az emelkedést és a stabilitást. Ez a zseniális hajó végigvágtatott az autópályasávban, átrepült a totojázók napsütötte farvizén, rip-rip-rip, ennek az embernek küldetése van, félre az utamból, kis bárkák, nekem mennem kell dolgozni, és megkeresni a kenyérre valót. Ha az istenek is úgy akarják. Elviselem a veszteségeket, leborotválhatnak, szétspriccelhetnek, belém ütközhetnek, felrobbanhatok – hányféleképpen lehet mondani! –, bár az esetemben mindegyik valószínűtlen, amilyen kockázatkerülő vagyok, kellő fedezettel, legalábbis sok másik brókerhez képest. De a kockázatok valódiak, a véletlenszerűség véletlenszerű; ami azt illeti, pont a véletlenszerűséget nem lehet számításba venni a Black−Scholes-féle parciális differenciálegyenletekben, még akkor sem, ha szándékosan erre a faktorra hegyezi ki őket az ember. Az emberek végső soron erre szoktak fogadni. Nem arra, hogy a tárgyi eszközök ára fel-vagy lemegy – a kereskedő mindkét esetben nyer –, hanem arra, hogy mennyire véletlenszerűen alakul az ár.

A lelkes repülés túl hamar eljuttatott a Pine Canal partjára, úgyhogy kikapcsoltam a meghajtást, és a jármű a vízre lecsapó vadlúdból visszaváltozott közönséges hajóvá, de elegánsan, egyetlen placcsanás nélkül. Utána megfordultam, és plotty-plotty, átszeltem pár nagyobb farvízhullámot, utána zümmögve és bugyborékolva besiklottam a városba, nagyjából olyan sebességgel, ahogy a mellúszók rendszeresen szembeszállnak a környezetszennyezéssel, hogy leróhassák a tiszteletüket a nap előtt.

A Pine Canal Seebad megmagyarázhatatlanul népszerű volt, és ott valóban találkoztam néhány idősebb mellúszóval teljes neoprénben és arcmaszkban, akik abban reménykedtek, hogy a vízitorna és a lebegés jótékony hatása semlegesíti azokét a nehézfémekét, amelyek gőzét óhatatlanul is belélegzik. Nem lehet nem csodálni azoknak a vízimádatát, akik New York kikötőinek a környékén merészkednek a tengerbe, de persze mindig akadtak ilyenek, mert az emberiség úszik a jó ötletekben. Ami nagy előny akkor, ha valaki kereskedni akar ezzel a fajjal.

A brókercég, amelynek dolgozom, a WaterPrice New York-i irodái az egész Pine Towert elfoglalják a Water és a Pine sarkán. Az épület csónakháza négy emelet magas, és ez a hatalmas átrium tele volt mindenféle és -fajta vízi alkalmatosságokkal, amelyek úgy lógtak mindenütt, mint a hajómodellek egy gyerekszobában. Élvezet volt végignézni, ahogy a fóliák behajlanak a trimaránom törzse alá, miközben aznapra felcsörlőzték a helyére. A csónakházi parkolás kellemes luxus, még ha drága is. Utána fel a lifttel a tizenharmadik emeletre, majd annak az északkeleti csücskébe, ahol letelepedtem a sasfészkembe, és végignéztem a város közepén teljes dicsőségükben elterülő éghidakon és szuper-felhőkarcolókon.

Mint mindig, most is egy hatalmas bögre kapucsínóval kezdtem a napot, és azzal, hogy áttekintettem a kelet-ázsiai piacok záróértékeit és az európai piacok déli értékeit. A globális rajszellem soha nem alszik, legfeljebb szundikál, miközben átkel a Csendes-óceánon, és félórára ledől a New York-i zárás és a sanghaji nyitás között; ez az a szünet, ami elindítja a tőzsdenapot.

A képernyőmön megjelentek a globális tudatnak azok a részei, amelyeket a leginkább érintettek a víz alá került partok; a szakterületem. Első pillantásra nem is olyan egyszerű felfogni azt a rengeteg grafikont, táblázatot, vonalat, videót, üzenetet, eszköztárat és jegyzetet, ami előugrik a képernyőn, bármennyire is igyekszik pár kollégám úgy tenni, mintha az lenne. Ha ezzel próbálkoznának, rengeteg dolog elkerülné a figyelmüket, és valóban elkerüli, miközben a remek holisztikus felfogásukkal dicsekednek. Ezt nevezik a szakértők túlzott magabiztosságának. Nem, az ember persze rápillanthat a teljes egészre, de fontos, hogy utána lelassítson, és apránként átnézze az adatokat. Ehhez mostanában rengeteg sebességváltásra van szükség, mert a képernyőm a magyarázatok széles körű és több műfajon átívelő antológiája. Váltanom kell a haiku és a regények, az önéletrajzok és a matematikai egyenletek, a Bildungsroman és a Götter-dämmerung, a statisztikák és a pletykák között, amelyek a maguk módján mind a kreatív rombolás és a romboló kreativitás tragédiáiról és komédiáiról mesélnek nekem, továbbá a még gyakoribb, de kevesebb figyelmet keltő kreatív kreativitásról és romboló rombolásról. Ezeknek a műfajoknak az élettartama a nagy frekvenciájú adásvételek nanoszekundumaitól a tengerszint emelkedésének geológiai korszakaiig terjedhet másodpercekben, órákban, napokban, hetekben, hónapokban, negyedévekben és években mérhető intervallumokra szeletelve. Elképesztő érzés fejest ugrani egy ilyen összetett képernyőbe, miközben az ablaküvegen túl Manhattan tényleges látképe terül el, és a kapucsínóval és folyami repüléssel együtt olyan, mintha egy hatalmas, megtörő hullámra vetném rá magam. A közgazdaság fensége!

A képernyőm közepét, a díszhelyet a Planet Labs világtérképe foglalta el, amelyen a valós idejű műholdlézeres magasságmérők milliméter pontossággal jelezték a tengerszintmagasságot. Azok a tengerszintek, amelyek meghaladták az előző hónap átlagát, vörösre színeződtek, az alacsonyabbak kékre, a változatlanok szürkére. A színek napról-napra változtak, ahogy a hold kifejtette a gravitációs erejét, és az áramlatok, a szelek és minden egyéb is tette a dolgát.

Ezt a folyamatos emelkedést és süllyedést immár megrögzött-kényszeres mértékben követték, ami az előző évszázad megrázkódtatásait és a jövőben rejlő természeti csapások egyértelmű lehetőségét tekintetbe véve érthető is volt. A második áradáshullám után a tengerszint a legtöbb helyen állandó maradt, de az Antarktisz jegének még mindig nagyon nagy hányada billegett az olvadás határán, úgyhogy a múltbéli adatok semmivel sem biztattak a jövőre nézve.

Vagyis persze, fogadtak a tengerszintre. Maga az egyszerű tengerszint volt az index, és úgy is mondhatjuk, hogy befektettek bele, shortolták vagy longolták, de mindez végső soron csak fogadás volt. Emelkedés, változatlan szint vagy süllyedés. Ez egyszerű, de ez csak a kezdet. A tengerszint csatlakozott az összes többi áruhoz és derivatívához, származtatott ügylethez, aminek indexe volt, és amire fogadtak, beleértve az ingatlanpiaci árakat is, amelyek majdnem olyan egyszerűek voltak, mint a tengerszint. A Case−Schiller-indexek például az ingatlanpiaci árak változásait jelezték az egész világtól a kisebb környékekig terjedő blokkokban, és mindenben a kettő között, és az emberek ezekre is fogadtak.

Az ingatlanpiaci és tengerszinti értékek kombinálása az elsüllyedt partok kielemzésének egy módja volt, és annak a veleje, amivel én foglalkozom. Az én Árapályi Ingatlanpiaci Indexem volt a WaterPrice nagy ajándéka a Chicagói Tőzsdepiacnak, amit milliók használtak olyan befektetések betájolásához, amelyek trilliókat értek. Ez remek reklám volt a munkaadóimnak, és ezért szökött olyan magasra az árfolyamom a cégnél.

Mindez remek, de ahhoz, hogy mozgásban maradjanak a dolgok, az ÁIPI-nek is mozgásban kellett maradnia, vagyis elég pontosnak kellett lennie ahhoz, hogy a felhasználói kamatoztathassák. Úgyhogy amellett, hogy kis spread vagy különbözeti ügyletekre vadásztam, és az ajánlatokat és megkereséseket böngésztem, hátha venni akarok valamit, illetve a kereskedelmi árfolyamokat ellenőriztem, az index pontosságát is igyekeztem apró módosításokkal javítani. A Fülöp-szigeteki tengerszint két centiméterrel megemelkedett, ami tetemes, az emberek pánikolnak, de nem veszik észre a pár ezer kilométerrel délre kibontakozó tájfunt; szánjunk rá egy pillanatot, hogy megvásároljuk a félelmüket, mielőtt módosítjuk az indexet, hogy jelezze a magyarázatot. Nagyfrekvenciájú geoközgazdaságtan, a legjobb játék!

A délutáni kereskedelmi ügyletek álomszerű ideje alatt, amikor csak a rövid pisiszünet és az éhség rángatott le a földre, megvillant a képernyőm bal oldalának az alján lévő chat ablak, és láttam, hogy egy üzenet érkezett a sanghaji brókerbarátomtól, Xitől.

Hé, Árterek ura! Volt egy kiugrás tegnap éjjel, mi történt?

Nem tudom, gépeltem be. Hol látható?

CME

Hát, a chicagói tőzsde a legnagyobb derivatívapiac a bolygón, úgyhogy ez nem segített túl sokat annak megfejtésében, hol következhetett be a kiugrás, de vertem egy kicsit a billentyűzetet, és láttam, hogy előző éjjel minden, ami a CME-n volt, egy rövid, de masszív kiugrást mutatott. Nagyjából egy másodperccel éjfél előtt, ami arra utalt, hogy az egész Sanghajból indulhatott ki, minden ügylet két pontot zuhant, ami elég volt ahhoz, hogy a legtöbb nyereségesből veszteségessé váljon. De egy másodperccel később egy ugyanilyen azonnali emelkedés következett be. Mint egy szúnyogcsípés, amit csak abból veszünk észre, hogy utána viszketni kezd.

WTF? – írtam Xinek.

Pontosan! Földrengés? Gravitációs hullám? Ó, Árapály ura, világosíts fel!

MHTDNT, írtam vissza. Megtenném, Ha Tudnám, De Nem Tudom. A brókerek elég gyakran mondogatják ezt egymásnak, vagy komolyan, vagy kifogásból. Ezúttal én tényleg megtettem volna, ha tudtam volna, mármint megmagyaráztam volna a kiugrás okait, de nem tudtam, és ahogy telt a napom, más sürgős ügyekkel is foglalkoznom kellett. Az ablakomból látszó Manhattanen a fények jobbról balra vándoroltak át, Európa bezárt, Ázsia éppen nyitni készült, el kellett végezni a szükséges átállásokat, véglegesíteni az ügyleteket. Én nem tartozom azok közé a brókerek közé, akik a nap végén lezárnak mindent, de a legnagyobb kockázatokat szeretem kizárni, ha lehet. Úgyhogy ezekre a helyzetekre fókuszáltam, és megpróbáltam rendbe tenni őket.

Nagyjából egy óra múlva végeztem. Ideje volt, hogy ismét kimenjek a csatornába, és végigszáguldjak rajta a csúcsforgalomban, amíg még napos a víz, hogy rácsatlakozzak a Hudsonre, és száguldjak egy kicsit észak felé, hogy kiszellőztessem a fejemből az összes számot és pletykát. Egy újabb nap, újabb dollármennyiség. Aznap nagyjából hatvanezer a képernyőm jobb felső sarkában lévő kis program becslései szerint.

Négy óra hosszára kötöttem ki a hajómat, 3.55-kor jeleztem is a végét, és mire leértem a csónakházba, már a vízen volt indulásra készen, és a dokkmester mosolygott és bólogatott, amikor a kezébe nyomtam a borravalót. – Az én Franklin Franklinem! – mondta, mint mindig. Utálok várni.

Ki a zsúfolt csatornába. Az üzleti negyed többi hajója legnagyobbrészt vízitaxi és olyan magáncsónak volt, mint az enyém, de nagy vaporettik is dübörögtek egyik mólótól a másikig, tele munkásokkal, akiket a nap utolsó órájában engedtek ki. Résen kellett lennem, és át kellett vágnom a megnyíló helyeken, a farvizeken, lesnem kellett a lehetőségeket, ki kellett egyenesítenem a vargabetűket. A vaporettik, amikor elmennek egymás mellett, lelassítanak, hogy udvariasan lecsökkentsék a farvizük sodrását; a magánhajók felgyorsítanak. A csúcsforgalmat nehéz szárazon megúszni, de az én kis vízipoloskámnak van egy átlátszó buborékja, amit elővehetek a vezetőfülkéből, és ha elfajulnak az események, használhatok is. Ezen a délutánon a Maldenen mentem a Churchig, majd a Warrenen a Hudsonig.

Utána ki a nagy folyóra. Egy őszi nap késő délutánja, a fekete víz egyre magasabbra emelkedik a dagállyal, egy nappászma tükröződik a közepén egyenesen felém tartva. A Hoboken mega-felhőkarcolók úgy néztek ki a folyó túloldalán, mintha a Palisades folytatásai lennének, feketén festettek a rózsás aljú felhők alatt. A manhattani oldalon a rengeteg kikötői bár tele volt emberekkel, akik végeztek a munkával, és belevetették magukat a bulizásba. Az 57-es mólót mostanában különösen kedvelték az ismerőseim, úgyhogy becsorogtam a tőle délre lévő kikötőbe, ami meglehetősen drága, de nagyon kényelmes hely volt, kikötöttem a hajót, és elindultam szórakozni. Szivar és whisky, megbámuló nők a folyó feletti naplementében; igyekeztem beletanulni ezekbe a dolgokba, mivel gyermekkoromban csak a préri naplementéjét ismerhettem meg.

Éppen megtaláltam az ismerőseimet, amikor egy nő sétált oda Pierre Wrembelhez, a portfólió-biztosítás öreg gurujához; fekete haja úgy csillogott a vízszintes fényben, mint egy holló szárnya. Szemét a híres befektetőn tartotta, szépséggel felelt a hatalomra, ami talán gyakrabban előfordul, minthogy igazsággal válaszolnának a hatalomra, de mindenképpen hatékonyabb. Széles válla volt, izmos karja, szép cicije. Remekül nézett ki. Odasétáltam a bárpulthoz, hogy szerezzek egy olyan fehérbort, mint az övé. Az ilyen pillanatokban az a legjobb, ha körbejár az ember, sétálgat egy kicsit a helyiségben, meggyőződik arról, hogy az első benyomása helyes volt. Annyi mindent el tud dönteni, ha az ember tudja, mit nézzen – vagy legalábbis sejtése van róla, én igazából nem tudom. De megpróbáltam. Ez a nő barátságos, szégyenlős, gyanakvó, laza? Nyitna olyasvalaki felé, mint én? Jó az ilyesmit előre eldönteni, ha lehetséges. Nem mintha arra pazarolnám az időmet, hogy egy bárban cseverésszek egy vonzó nővel, de a lehető legtöbbet szerettem volna megtudni róla, mert a tekintete tüzében valószínűleg ki fog üresedni az agyam. Én sokkal jobban értek a határidős ügyletekhez, mint a nők szándékainak megtippeléséhez, de ezt tudom is magamról, és igyekszem javítani a helyzeten.

A kerülgetés továbbá azt is lehetővé tette, hogy eldöntsem, tényleg tetszik-e nekem. Mert nekem első benyomásra minden nő tetszik. Meg merem kockáztatni, hogy a maguk módján mindnyájan gyönyörűek, és amikor New York bárjaiban kószálok, legnagyobbrészt arra gondolok, hogy hűha, hűha, hűha. Milyen gyönyörű nők városa ez. De tényleg.

És amikor az emberek arcát nézem, a jellemükbe is belelátok. Ez ijesztő; ebből a szempontból mindnyájan túl meztelenek vagyunk, nemcsak szó szerint, úgy értve, hogy nem takarjuk el az arcunkat ruhákkal, hanem átvitt értelemben is, mintha a valódi énünk a fejünk elejére lenne nyomtatva, mint egy térkép. A lelkünk nyilvánvaló térképe – szerintem szinte már illetlen módon. Mintha egy nudistatelepen élnénk. Ez valószínűleg valami evolúciós dolog, minden bizonnyal az alkalmazkodásból fakad, de ha a tükörbe nézek, szívesebben látnék szebb arcot – ami, gondolom, szebb személyiséget is jelent. És amikor körülnézek, arra gondolok, hogy jaj, ne! Ez túl sok információ! Jobb lenne, ha mindenki fátylat viselne, és csak a szemét mutatná!

Mert a szem nem elég ahhoz, hogy bármit is eláruljon. A szemek csak színes zselépöttyök, és nem annyira árulkodóak, mint régebben gondoltam. Az a meggyőződés, hogy a szem a lélek tükre, és fontos jellemzőkről árulkodik, csak kivetítés volt részemről.

Ennek a nőnek a szeme mogyoróbarna volt, vagy sötétbarna, egyelőre nem tudtam biztosan. Ott álltam a bárpultnál, megrendeltem a fehérboromat, és olyan mintázatban nézelődtem, hogy a tekintetem mindig visszatérjen hozzá. Amikor felém pillantott, mert a bárokban mindenkinek jár a szeme, a pultossal beszélgettem, a barátommal, Enkiduval, aki állítása szerint tiszta vérű asszír volt, az Inky becenevet használta, és csúnya, régi, zöld tetoválásokat viselt az alkarján. Popeye? Egy spenótkonzerv? Soha nem mondta meg. Észrevette, hogy mire megy ki a játék, és miközben sorra készítette az italokat, élénk csevegéssel fedősztorit kanyarított hozzá, hagyta kalandozni a tekintetemet. Igen, három óra múlva tetőzik a dagály. Nemsokára szögre akasztja a kötényét, és lesodródik Staten Islandre anélkül, hogy bekapcsolná a motorját. Az a nap legszebb része, az alkonyat a homályos csillagok alatt, a fények a vízen, a tetőző dagály, a levágott tetejű tornyok a Statenen, amint megvilágítják az éjszakát, bla-bla, folytatta, hol nézelődve, hol dolgozva, iszogatva vagy beszélgetve. Ó, te jó ég, milyen jó nő. Királynői a tartása, mint egy röplabdajátékosnak, aki mindjárt elrugaszkodik a talajról. Könnyű fogás, közvetlenül a szemem előtt.

Úgyhogy amikor a nő csatlakozott az ismerőseim csoportjához, odamentem köszönni nekik, és az egyik barátnőm, Amanda bemutatott azoknak, akiket nem ismertem: Johnnak és Raynek, Evgenijának és Paulának; a királynői teremtést Joannának hívták.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Joanna – mondtam.

Ő egy kis félmosollyal odabiccentett, Evie pedig felkiáltott: – Ne már, Amanda, tudod, hogy JoJo nem szereti, ha Joannának szólítják!

– Örülök, hogy megismerhetlek, JoJo – mondtam, miközben megjátszott nehezteléssel oldalba böktem Amandát. Remek: JoJo elmosolyodott. Szép mosolya volt, a szeme pedig világosbarnának bizonyult, az írisze mintha többféle barna kaleidoszkópjából állt volna. Megpróbáltam figyelmen kívül hagyni ezeket a gyönyörűségeket, miközben visszamosolyogtam. Próbáltam higgadt maradni. Ne már, róttam meg magam egy kicsit csüggedten, pont ez az, amit a gyönyörű nők észrevesznek és gyűlölnek a férfiakban, ezt a mafla belefulladok-a-szépségedbe nézést. Csak lazán!

Igyekeztem. Ebben Amanda is segített azzal, hogy viszonozta az oldalba bökést, és panaszkodni kezdett valami vételi lehetőséggel kapcsolatban, amit a Hong Kong-i részvénypiacon vásároltam meg az ő ötlete nyomán, de tízszeres nyereséggel. Csak utánoztam, vagy véletlenül kijátszottam? Ezekről a dolgokról akár reggeltől estig képes vagyok hadoválni, és Amanda meg én már hónapok óta ismertük, így meg is szoktuk egymást. Ekkorra már a kapcsolatunk minden lehetséges aspektusát felderítettük, beleértve pár vacsorát és egy közös éjszakát is, de sajnos semmi többet. Nem rajtam múlt, de nem igazán törte össze a szívem, amikor egy külföldi kiküldetésre hivatkozott, és elváltak útjaink. Persze, hogy örökre kedvelni fogok egy olyan nőt, aki lefeküdt velem, amennyiben nem jövünk össze, és nem gyűlöljük meg egymást örökre. De a vonzalom fura egy dolog.

– Jaj, ő akkora egy ZsAH – mondta Evie Johnnak.

– ZsAH? – kérdezte John tájékozatlanul.

– Ne már! Zsidó Amerikai Hercegnő, te szamár! Hol töltötted a gyerekkorod?

– Lankás Alsón – vágott vissza John. Mindenki nevetett.

– Tényleg? – kérdezte Evie szintén tudatlanul.

John vigyorogva megrázta a fejét. – A wyomingi Laramie-ban, ha tényleg tudni akarod.

Újabb nevetések. – Tényleg van ilyen város? Az nem egy tévéműsor?

– Az egy város! És most, hogy a bölények is visszatértek, nagyobb, mint valaha. Mi uraljuk a bölények határidős piacát.

– Te is egy bölény vagy.

– Úgy bizony.

– Tudod, mi a különbség egy ZsAH és a spagetti között?

– Nem, mi?

– A spagetti megmozdul, ha nyalod.

Újabb nevetések. Eléggé becsíptek. Ez még jól is jöhet. JoJo kicsit spicces volt, de nem részeg, én meg színjózan maradtam. Soha nem vagyok részeg, hacsak nem véletlenül, de ha elég óvatos voltam, egy kis zsizsegésnél nem fogok többet érezni. Egy órán át szorongatok egy whiskyt, utána áttérek a gyömbérsörre és a gyomorkeserűre, megőrzöm a compos mentist. JoJo láthatóan ugyanezt csinálta; a fehérborát tonikkal öblítette le. Ezzel ki lehet húzni egy darabig. De a nőknek talán szükségük van egy kis vadságra. Elkaptam a tekintetét, és a bárpult felé rántottam az állam.

– Hozzak neked valamit?

JoJo elgondolkozott. Egyre jobban tetszett.

– Igen, de nem tudom, mit – válaszolta. – Menjünk, és nézzük meg.

– A haverom, Inky biztosan tud ajánlani valamit – helyeseltem. Ó, istenem, tényleg otthagyja értem a taplókat! A szívem zakatolni kezdett egy kicsit.

A bárpult mellé álltunk. JoJo egy kicsit magasabb volt nálam, bár nem viselt magassarkút. Majdnem elaléltam, amikor ezt megláttam, a bárpultra könyököltem, hogy állva tudjak maradni. Szeretem a magas nőket, és az ő dereka majdnem a szegycsontomnál volt. Más nők magassarkút vesznek ahhoz, hogy így nézzenek ki. Te jó ég.

Inky is előkerült, és kértünk valami egzotikusat, amit ő javasolt. Egy akármit. Olyan íze volt, mint a keserű gyümölcspuncsnak. Crème de cassis mindenképpen volt benne.

– Hogy is hívnak? – kérdezte JoJo egy oldalpillantással.

– Franklin Garr.

– Franklin? Nem Frank?

– Franklin.

– Mert mindig megmondod a franklinót?

– Ben Franklin miatt. Az anyám hőse. És az igazat megvallva, a munkám során nem mindig mondhatom meg a frankót.

– Mit dolgozol, riporter vagy?

– Bróker.

– Én is!

Egymásra néztünk, és egymásra mosolyogtunk, mint az összeesküvők. – Hol?

– Az Eldoradónál.

Azta, az egyik nagymenőm. – És te? – kérdezte.

– WaterPrice – mondtam, örülve annak, hogy lényegre törőek vagyunk. Erről elcsacsogtunk egy ideig, és összehasonlítottuk az épületek helyszínét, az irodánkat, a kollégáinkat, a főnökeinket, az elemzőket. Majd JoJo összehúzta a szemöldökét.

– Hé, láttad a tegnapi CME-t?

– Persze.

– Láttad azt a kiugrást? Hogy volt benne egy kiugrás? – Észrevette, hogy meglepődöm, és felkiáltott: – Láttad!

– Igen – feleltem. – Nem tudod, mitől volt?

– Nem. Abban reménykedtem, hogy te igen.

Csak a fejemet rázhattam. Ismét végiggondoltam az egészet. Még mindig rejtélyesnek tűnt.

– Nem úgy tűnik, mintha hekkerek törték volna fel?

– De hogyan? Úgy értem, történhet mindenféle Kínában, történhet csomó minden itt, de a CME-n?

– Tudom. – Vállat vontam. – Rejtélyes.

JoJo bólogatott, és belekortyolt a puncsába. – Ha tovább tartott volna, nagy port vert volna fel.

– Igaz. – Úgy értve, hogy vége lett volna a világnak, de erre nem világítottam rá, mert nem akartam túl hamar gúnyolódni rajta. – De az is lehet, hogy csak egy véletlenszerű hiba volt.

– Nos, tényleg csak jött és ment. Lehet, hogy valaki tesztelt valamit.

– Lehetséges – válaszoltam, és ezt végiggondoltam.

Pár pillanatnyi néma gondolkodás után más témákra kellett áttérnünk. Túl nagy volt a zaj a gondolkodáshoz, és a szakmázás csak akkor szórakoztató, ha kiabálás nélkül is hallod a másikat. Ideje volt visszatérnünk az alapokhoz, de JoJo közben elkortyolta az italát, és kezdett távozó üzemmódra váltani, legalábbis így tűnt a kisugárzásából. Nem akartam elcseszni; ez nem lesz gyors, és nem is akartam, hogy az legyen, úgyhogy kellett egy kicsit taktikáznom, de én tudok taktikázni, vagy legalábbis meg tudom próbálni.

– Hé, figyelj, nem akarsz valamelyik pénteken együtt vacsorázni, hogy megünnepeljük a hetet?

– Dehogynem, hol?

– Valahol a vízen.

Ettől elmosolyodott. – Jó ötlet.

– Ezen a pénteken?

– Persze.

A város nagypoklát az ablakok széttörték

morzsányi-fényű kis poklocskákra.

– Vlagyimir Majakovszkij[1]

Mostantól minden épület azon erőlködik, hogy egy „Város a városban” legyen.

– Rem Koolhaas

King az 1908-as „New York-i álom” („Dream of New York”) illusztrációjában úgy képzeli el a jövőbeli várost, mintha magas épületek tömkelege lenne, amelyeket helyenként légi járdák kötnek össze, a mólóiról zeppelinek és repülőgépek szállnak fel, és léghajók lebegnek felette alacsonyan. A várost felülről és dél felől jelenítette meg.

Amikor Dashiel Hammet detektívként New Yorkban dolgozott, egyszer azzal bízták meg, hogy keressen meg egy óriáskereket, amelyet egy évvel korábban loptak el Sacramentóban.

d) Vlade

Vlade kis lakása a csónakházban lévő iroda hátuljában volt, egy széles lépcsősor alján. A szobái régebben az éléskamra részeihez tartoztak, amikor az épületet még szállodának használták, és még apálykor is víz alatt álltak. Vlade ezt nem bánta. Az elsüllyedt emeletek megóvása a legfőbb feladatai közé tartozott az épületben, amit érdekes volt elvégezni, és amit nagyra értékeltek a lakók, bár amikor nem akadt semmi probléma, magától értetődőnek vették. De a vízi munka soha nem fejeződött be, és mindig létfontosságú szerepet töltött be. Úgyhogy egy kisebb becsületbeli üggyé vált számára, hogy odalent aludjon, mintha egy hatalmas óceánjáró törzsében lenne, aminek ő a hajóácsa.

A víz kint tartásának módszerei egyre jobbak lettek. Vlade pillanatnyilag a helyi vízszigetelő egyesület csapatával dolgozott, amelynek tagjai keszonkamrába zárták az épületnek a Madison Square felé eső oldalát, hogy szigeteljék a falát és a volt járdát. A medence alját borító akvakultúrás ketreceket meg kellett kerülni, ami nehéznek bizonyult, de a legújabb dán berendezéseket meg lehetett úgy hajlítani és össze lehetett úgy hajtani, hogy maradjon helyük dolgozni. Majd jöttek az új szivattyúk, szárítók, sterilizálók és szigetelők – mindegyik jobb, mint korábban bármelyik, bár ugyanez a munkacsapat ment végig ugyanitt alig négy évvel korábban. Ez logikus, mint azt Ettore, a Flatiron házmestere is megjegyezte; ez a munka minden vízben álló épületnek létfontosságú volt. De Vlade arra gondolt, hogy ennél jobban nem is állhatnának a dolgok. Ettore és a többiek kinevették, amikor ezt mondta. Te már csak ilyen vagy, Vlade. Jó csapat voltak. Alsó-Manhattan házkezelői egyfajta klubot alkottak, és számtalan formában összefonódtak a kölcsönös segélyegyletektől kezdve a szövetkezeti csoportosulásokig, és így alakítottak ki egy saját szubkultúrát az elárasztottak életéből. Rengeteg panaszt osztottak meg egymással mindenféléről, például hogy cseppérmékben és üveggyöngyökben fizetik őket, amelyeket páran házpénznek neveznek, mivel úgy szól a szerződésük, hogy gyakorlatilag szállást és ellátást kaptak a munkájukért – szóval folyamatosan járt a szájuk, de minden nyafogásuk ellenére szorgalmasak voltak, és kisegítették Vlade-ot a nehéz helyzetekből.

Ezen a napon majdnem koromsötétben ébredt. Az óra zöld fénye szinte alig világított meg bármit. Egy ideig hallgatózott. Semmi nem folyt sehova, a vérén kívül az ereiben. A belső áradat, igen. Odabent apály van, mint reggelente általában.

Felhúzta magát, és felkapcsolta a lámpát a szobában. Az épület monitorja szerint minden rendben ment. Az alapzatig száraz: nagyon kielégítő. Az északi épülettel ugyanez volt a helyzet, vagy majdnem – egy egyelőre felderítetlen repedésen keresztül kezdett beázni a pince, nagyon bosszantó. De meg fogja találni.

Négy órát aludt, mint mindig. Az épület és a rossz álmok ennyit hagytak neki. Ez része volt a belső apályának. Nincs mit tennie, fel kell kelnie, és ismét nekiindulnia. Fel a csónakházba, hogy segítsen Sunak kinavigálni és útnak indítani a hajnali felderítőcsónakokat a csatornába. Hat felvonó működött a csónakházban, és az ottani számítógép egy meglehetősen jó sorozat-algoritmussal dolgozott. Emberi beavatkozásra akkor volt szükség, amikor meg kellett nyugtatni a csónaktulajdonosokat a késlekedés miatt. Már egy perc késés is negatív reakciókat válthatott ki. Ó, igen, nagyon sajnálom, doktor úr, tudom, hogy fontos értekezlete lesz, de a James Caird orráról lecsúszott a pánt, az egy kis dézsa. Nem mintha a doktor hajója olyan nagy szám lett volna, de nem ez számított, hanem a balzsamos csevegés, hogy minden rendben lesz. Mindenki, aki feszültségmentesen akart kijutni a kapun, megkapta rá a lehetőséget. Igen, voltak olyanok, akiknek szüksége volt napi egy veszekedésre, hogy megvakarják, ahol viszket, de Vlade gondoskodott arról, hogy ezt máshol intézzék el.

Su örült, amikor megjelent, mert Macet kihívták a vízitaxijával, és el akarta végezni a munkát. Ez megváltoztatta a leeresztések algoritmusát, és muszáj volt ügyeskedni egy kicsit egy olyan megoldással, ami egyszerre tett eleget Mac kérésének és adott lehetőséget Antoniónak, hogy hajnali 5.15-kor elindulhasson. Su ideges lett az apróságoktól; ő egy óvatos fickó volt.

Utána Gen nyomozó is megjelent. A NYPD prominens tagja, a belváros harcias védelmezője a külvárosban. Általában az éghidakon sétált el a Huszadikon lévő rendőrőrsre, és egy nappal korábban fel sem ismerte Vlade-ot. Soha nem beszélgettek, de vacsora közben kifaggatta az épület biztonsági rendszeréről. Ismerte a helyi szövetkezetet, amelyik a rendszert telepítette, és általánosságban gyorsan felfogta az épület megfigyelésével kapcsolatos problémákat. Ami nem meglepő.

Most köszöntek egymásnak, és azt mondta: – Szeretnék feltenni még pár kérdést az eltűntekről.

Vlade nem túl vidáman bólintott. – Ralph Muttchopfról és Jeff Rosenről.

– Úgy van. Sokat beszélgetett velük?

– Egy kicsit. New York-iaknak tűntek. Mindig a gépüket verték, amikor odafent voltam. Keményen nyomták.

– Keményen nyomták, de egy hotellóban éltek?

– Nem tudom, hogy miért.

– Vagyis senki nem mondott magának róluk semmit a bizottságban?

Vlade megvonta a vállát. – Az én dolgom az épület karbantartása. Az emberekhez semmi közöm. Legalábbis Charlotte így tájékoztatott.

– Oké. De szóljon, ha bármit hall azokról a fickókról.

– Szólni fogok.

A nyomozónő elment. Vlade némi megkönnyebbüléssel figyelte, ahogy elsétál. Egy magas, fekete nő, ugyanakkora, mint ő, elég nagydarab, szúrós tekintettel és visszafogott modorral; neki pedig felelnie kell a csődöt mondott biztonsági kamerák meghibásodásáért. Mindenképpen el kell intéznie, hogy a biztonságtechnikai cég, amelyik telepítette a rendszert, átmenjen, és ellenőrizze őket. Mint ahogy sok mindenben, ebben is szüksége volt a technikai támogatásra, ha túlságosan bele kellett mélyednie. A házkezelőség óhatatlanul is azzal járt, hogy felügyelnie kellett a házat. A csapata nyolcvankilenc főt számlált. Annak a nőnek meg kell ezt értenie. Biztosan ő is hasonló helyzetben van.

Végigsétált a járdán, amely a csónakház magas kapujától a Met keskeny stégjéig vezetett, és amelyre még az épület kora reggeli árnyéka borult. Amikor odaért, nem lepte meg a kis kéz látványa, amely felnyúlt a stég peremére, hogy elvegye a kirakott száraz kenyeret.

– Hé, vízipatkányok! Ne nyúljátok le a kacsák kenyerét!

A két fiú, akiket gyakran látott az öböl környékén lődörögni, felkukucskált rá a stég pereme mögül. A kis felfújható csónakjukban ültek, amely éppen hogy csak elfért a pontonok közötti résben, és amelyben elbújhattak a stég deszkái alatt.

– Ma milyen bajba keveredtetek, fiúk? – Vlade arra a következtetésre jutott, hogy a csónakjukban élnek. Sok vízipatkány volt ezzel így, a fiatalok és az idősebbek is.

– Üdv, Mr. Vlade, ma nem vagyunk bajban – kiabált fel az alacsonyabbik a stég deszkáin keresztül.

– Egyelőre – tette hozzá a másik. Két vígjátékszereplő.

– Akkor gyertek fel ide, és mondjátok el, miben sántikáltok – felelte Vlade, akinek még mindig a rendőrnő járt a fejében. – Tudom, hogy akartok valamit.

A fiúk kihúzták a hajójukat a stég alól, és idegesen vigyorogva felmásztak a deszkákra. Az alacsonyabbik azt mondta: – Azon gondolkoztunk, hogy nem tudja-e, mikor jön vissza Amelia Black.

– Azt hiszem, hamarosan – válaszolta Vlade. – Éppen az egyik felhőműsorát forgatja.

– Tudjuk. Megnézhetjük a műsorát a monitorán, Mr. Vlade? Úgy hallottuk, grizzlymedvéket is látott.

– Csak a csupasz fenekét akarjátok megnézni – vágott vissza Vlade.

– Ki ne azt akarná?

Vlade bólintott. Ez a vonatkozás elég sokat dobott a műsor nézettségén. – Most nem, fiúk. Dolgom van idelent. Majd később megnézitek. És most tűnjetek el. – Körbenézett az irodájában, és meglátott egy doboz tésztasalátát, amelyet a konyhából vitt magával, de nem volt ideje megenni. – Hé, ezt vigyétek el, és etessétek meg vele a vízipatkányokat.

– Azt hittem, mi vagyunk a vízipatkányok! – jegyezte meg a magasabbik.

– Így is értette – válaszolta az alacsonyabbik, miközben kikapta Vlade kezéből a dobozt, mielőtt meggondolhatná magát. – Köszönjük, uram.

– Rendben, de most tűnjetek el.

New York folyamatosan változik. Amennyiben lehetséges egy várost érdemben folyadékhoz hasonlítani, kijelenthetjük, hogy New York egy folyadék: folyik.

– jegyezte meg Carl Van Vechten

A Chrysler Building meredeken lejtő tetőjére hősugárzókat szereltek, hogy ne alakuljon ki rajta és csússzon le róla a jég a Lexington sugárútra, aminek tragikus következményei lettek volna, de a második áradáshullám után az emberek megfeledkeztek ennek a rendszernek a létezéséről. És akkor.

e) egy állampolgár

New York, New York, pokoli egy kikötő. Henry Hudson elvitorlázott mellette, és meglátott egy törést a partban két domb között, pont a felderítés alatt lévő kanyarulat legmélyebb részénél. A kanyarulat egy olyan bemélyedés a partvonalban, amely túl széles és nyitott ahhoz, hogy öbölnek lehessen nevezni; amelyből irányváltoztatás nélkül ki lehet vitorlázni. Akit nem érdekelnek az ódon tengerészeti megállapítások, az bekaphatja a kanyarulataimat, és tovább vitorlázhat egy-két oldallal, hogy folytassa azon jelentéktelen főemlősök keserveinek tanulmányozását, akik ebben a nagy öbölben mászkálnak és lapátolnak. Akit viszont érdekel a teljes kép, a tények mélye, az olvasson tovább.

New York nagy partkanyarulata egy majdnem kilencven fokos szöget képez, ahol az észak-déli jellegű Jersey Shore fut bele a kelet-nyugati Long Islandbe, és pontosan ott, ahol találkoznak, van egy rés. Alig másfél kilométer széles, de ha az embernek sikerül bejutnia rajta, lehetőleg dagálykor, mert akkor sokkal könnyebb, Hudsonhöz hasonlóan egy hatalmas öbölben fog kikötni, ami semmi máshoz nem hasonlítható a világon. Ezt a részt folyónak szokták nevezni, de egy folyónál azért jóval többről van szó, egy fjordról vagy fyardról, ha hajlamosak vagyunk a geológiai szőrszálhasogatásra. Ez is azok közé az erek közé tartozott, amelyek a világ tetejét beborító jégsapkából csorogtak lefelé, abból a szörnyetegből, amelyhez képest az egész Long Island csak egy moréna. Amikor ez a hatalmas jégszörnyeteg tízezer évvel ezelőtt elolvadt, a tengerszint nagyjából kilencven méterrel megemelkedett. Az Atlanti-óceán feltört, és betöltötte a keleti part völgyeit, mint azt bármelyik térképen meg lehet figyelni, továbbá mindeközben a Hudsonbe is betódult, csakúgy, mint a New England-i és a Long Islandi morénák közötti mélyedésbe, létrehozva a Long Island-öblöt, illetve a mocsaraknak, a patakoknak és a dagályvonalaknak azt a hatalmas és bonyolult rendszerét, amiből a szóban forgó öblünk áll.

Ebben a hatalmas torkolatban akad pár megmaradt, keményebb kőzetből álló gerinc, az alacsony hegyeknek a keskeny, hosszan elnyúló vonulata, amelyek időközben félszigetté váltak az általános áradásban. Az egyik dél felé tart az öböl nyugati oldalán, elválasztva a Hudsont a Meadowlandstől: ez a Palisades és a Hoboken, amely Staten Island nagy domborulata felé mutat. A másik a Long Islandi moréna befejezése keletről: a Brooklyn Heights. A harmadik pedig dél felé fut az öböl közepén, és az északi végén átszaladó mocsár miatt gyakorlatilag szigetnek számít; sziklás, dombos, erdős és rétes: Manhattanről van szó.

Erdős? Oké, most már csak a felhőkarcolók erdeje áll rajta. Egy város, méghozzá egy olyan város, ahol nehéz lenne meglátni a torkolatot. Az áradások óta ez könnyebbé vált, mert bár korábban is egy elárasztott partszakasz volt, most jobban kiszélesedett, mint valaha. A tizenöt méterrel magasabb tengerszint egy sokkal nagyobb és árapály szempontjából sokkal bonyolultabb öblöt jelent, egy még pokolibb Pokolkaput, amelyben a Harlem-folyó egy vad áramlat, nem pedig hajózási útvonal, a Meadowlands egy sekély tenger, Brooklyn, Queens és Dél-Bronx szintén sekély tengerek, prizmaszerűen olajos vizek, amelyek mérgekkel telve hullámzanak oda-vissza az árapállyal. Igen, az öböl kaotikussá vált, és még mindig tele van hidakkal, csővezetékekkel és mindenféle rozsdásodó, megkeményedett építészeti törmelékkel. Úgyhogy az állatok is visszatértek, a halak, a vízimadarak, az osztrigák, elég nagy részben két fejjel és halálosan mérgezően, de visszatértek. És természetesen az emberek is visszatértek, bár ők soha el sem mentek, még mindig mindenütt ott vannak, mint a csótányok, lehetetlen szabadulni tőlük. De ez a többi állatot nem zavarja; azok csak úszkálnak, és élik az életüket, vadásznak, ragadoznak, gyűjtögetnek, elvannak és elkerülik az embereket, csakúgy, mint a többi New York-i.

Vagyis ez még mindig New York. Az emberek nem mondhatnak le róla. Ezt nevezték régebben a közgazdászok az elsüllyedt költségek csapdájának: amikor az ember már annyira sok időt és pénzt ölt egy projektbe, hogy nagyon nehezére esne egyszerűen leírni a veszteséget, és kihátrálni a helyzetből. Amikor a helyzet állása arra kényszeríti, hogy a jó pénzt is a rossz után dobja, amikor megszállottá válik, emeli a tétet, fokozza az elköteleződést és egy elmeháborodottan halandzsázó szuterénlakóvá válik, aki képtelen elköltözni. Egészen a haláláig kitart, monomániás New York-i marad a végsőkig.

És az emberszemét alatt New York is megmarad. Eredetileg a dombjairól és a tavairól volt híres, de az emberek elhordták a dombokat, a tavakat pedig megtöltötték a dombok földjével, hogy egy minél laposabb területet hozzanak létre, abban is reménykedve, hogy ez javítja a forgalmat, nem mintha annak bármi haszna lett volna, de mindegy. Mostanra az egész eltűnt, legnagyobbrészt lapossá vált, bár a huszonegyedik század áradásaitól nagyobb hangsúly helyeződött egy olyan tényre, amely korábban nem tűnt túl fontosnak: hogy alsó-Manhattan valóban sokkal lejjebb van, mint felső-Manhattan, átlagosan olyan tizenöt méterrel. És ez nagyon sokat számított.

A tengervíz elárasztotta a New York-i kikötőt és az összes többi part menti várost is a világon, legnagyobbrészt két komolyabb rohamban, amelyek tizenöt méterrel megemelték a tengerszintet, és eközben alsó-Manhattan elsüllyedt, a felső pedig nem. Elképesztő, hogy ez megtörténhetett! Mennyi jég az Antarktiszról és Grönlandról! Létezhet ennyi jég, amiből ennyi víz lesz? Igen, létezhet.

Úgyhogy bekövetkezett az első áradáshullám és a második áradáshullám, a komplett pszichodráma két külön évtizede, a történelem idegösszeroppanásai, a menekültek rémálmai, két ökológiai katasztrófa, a bolygó megőrülései. Az Anthropocida, a Hidrokatasztrófa, a Georevolúció. Továbbá remek új befektetési lehetőségek, és te jó ég, a rendőrállami tömegoszlatás, ami új drákói törvényekben és ad hoc gyakorlatokban valósultak meg, és amit egyesek a világ egyiptomizálódásának neveztek, de ebbe most ne menjünk bele, ez csak pesszimista huhogás és beletörődés, ami jobban illik a víz évtizedeiben leélt egyedi életeket leíró melodrámához, mint ehhez a grandiózus, átfogó összefoglaláshoz.

Vissza magára a szigetre, a kölcsönös mániánk locus omphalosára: a déli fele, nagyjából a Negyvenedik utcától egészen a Batteryig folyamatosan víz alatt állt minden olyan épületnek az első vagy második emeletéig, ami nem omlott össze azonnal vagy omlott le lassan a lébe. A Negyvenkettediktől északra a nyugati oldal nagy része jóval magasabban terült el az óceán tizenöt méteres megemelkedésénél.

A keleti oldalon víz borította a Harlem és a Bronx nagy lapályait, és a 125. utca gödrét is betöltötte, amelyet az emberek valójában feltöltöttek talajjal, olyan sok kellemetlenséget okozott, hogy a sziget északi vége elszakadt, főleg, mivel a Cloisters és az Inwood Hill Park bizonyult a legmagasabb területnek a kikötő közelében. Csak a Palisades, Staten Island vagy a Brooklyn Heights volt hozzájuk mérhető Manhattannek ezen a legészakibb csücskén. És mivel a sziget északi felét alkotó hosszú sáv jóval az áradat felett maradt, természetes volt, hogy az elárasztott környékeken élő emberek ott kerestek menedéket, megőrültek érte. Olyan lett, mint a tizenkilencedik század belvárosa, vagy a huszadik külvárosa.

A Cloister-negyed, a huszonegyedik század fővárosa! Legalábbis, ilyennek szerették odafent képzelni. A folyamatos és észak felé irányuló áramlat azt jelzi, hogy egy-két évszázadon belül minden élet Yonkersbe vagy Westchester megyébe költözik, úgyhogy most vásároljon ott mindenki földet, bár pereljék be azt, akik ilyeneket mondanak, ha nem akarnak. De ez már korábban is elhangzott. Egyelőre Manhattan északi vége a főváros fővárosa, a felhőkarcolók új, kompozit építőanyagainak a próbaterülete, az egyelőre még el sem készült űrkábelek anyagáé, amely addig is remekül szolgál a háromszáz emeletes, szuper-felhőkarcolókban, amelyek szó szerint a felhőkbe vesznek. Annyira, hogy ha az ember felmegy a legmagasabb emeletei valamelyikére, hogy az orrot véreztető teraszairól a tériszonyával megküzdve lenézzen dél felé, a belváros olyannak fog tűnni, mint egy kisgyerek terepasztala egy elárasztott pincében. Azokról a teraszokról a holdat is el lehetne találni.

Vagyis New Yorkban továbbra is zajlik az élet. Megvannak a felhőkarcolók, az emberek, a miegymás. Az új Jeruzsálemnek mind az angol, mind a zsidó manifesztációja, ahol ez a két etnikai álom egymásba zuhan, és az interferencia-mintázatuk rezgése hozza létre a várost a dombon, a várost a szigeten, az új Rómát, a huszonegyedik század fővárosát, a világ fővárosát, a fővárosok fővárosát, a bolygó vitathatatlan központját, a folyók közötti gyémántjéghegyet, a legnyüzsgőbb, legzajosabb, leggyorsabban növekedő, legfejlettebb, legkozmopolitább, leghűvösebb, legkívánatosabb és legfotogénebb várost, a napot az univerzum minden vagyonának közepén, az univerzum középpontját, azt a helyet, ahol a Nagy Bumm bekövetkezett.

És a menőség fővárosát is, vágod? A Madison sugárúton bármit meg lehet vásárolni, beleértve a fenti lista elemeit is! És igen, a marhaságoké is, az ökörségeké is, ugyanakkor a görénységeké is, mindazoké, amikor az ember úgy tesz, mintha különleges lenne, anélkül, hogy bármit is változtatna a világon, miközben végső soron pont ugyanúgy gürizik, mint bárki más a bolygó összes többi nevetséges, pénzőrült megapoliszában, főleg azokban, amelyek a partok mentén helyezkednek el, a korábbi nagy kereskedelmi központokban, amelyek most baszhatják. De toujours gai, Archy, toujours gai, és a legtöbb part menti városhoz hasonlóan ez is mindent megtesz, hogy tovább sántikáljon, ahogy csak tud. Továbbra is élnek itt emberek, bármilyen rosszul is, sőt, jönnek is ide emberek a költözés öngyilkos ostobasága ellenére, annak dacára, hogy ezáltal gyakorlatilag önként szállnak a pokolba. Az emberek olyanok, mint a lemmingek, erős csordaszellemmel rendelkező emlősök, akárcsak a tehenek. Vagyis, röviden összefoglalva, marhák.

Úgyhogy ez a mi NYÚJORK városunk nem is olyan különleges. És mégis. És mégis, és mégis, és mégis. Lehet, hogy van benne valami. Ezt nehéz elhinni, nehéz beismerni, hogy milyen elcseszett egy hely is ez, egy rakás arrogáns seggfejjel, és minden alap nélkül arra, hogy különlegesnek számítson. Csak a véletlen és a szerencsés elhelyezkedése miatt alakult így, az öböl és a kikötő miatt, amikor a tér és az idő teljesen esetlegesen történelmet csinált, egy nagy pillanattá alakult, és egy szerencsés egybeesés folytán kinövesztette az amerikai álom fejét, torzóját és duzzadt genitáliáit, az elszánt álmodozók mágnesét, azt a helyet, amely a máshonnan származó emberekből áll, a migránsok városát, a más népekből álló népet, ezt a nagyon bunkó, gyakran nagypofájú, ellenszenves seggfejekből álló, de még gyakrabban egyszerűen oda nem figyelő és a saját problémájukkal foglalkozó népet, akik nincsenek tekintettel ránk vagy arra, ami a miénk; ezt a rengeteg egymásba ütköző, egymást kerülgető, néha egymással kiabáló, de leginkább csak egymást észre sem vevő idegent, akiket szinte udvariasnak lehet mondani, ahogy a város által tökéletesre csiszolt képességüket használva átnéznek egymáson, nem látják meg a másikat, és a tömegeket csak az életük színfalának tekintik, egy tarka háttérnek, amely a drámaiság hamis érzetét keltve segít nekik azt képzelni, hogy többet elértek, mintha egy csendes faluban, Denverben vagy bárhol máshol élnének. New York, ez a hatalmas színpad – lehet, hogy tényleg van benne valami.

Most mindenesetre ott hever, és betölti a hatalmas öblöt, bármit is gondol vagy hisz róla az ember; úgy mered ki a vízből, mint a mérges tengeri uborkák hosszú ágyása, amelybe az álmodozók úgy kapaszkodnak, mint egy kellemetlenül szúrós mentőcsónakba, az egyetlen szalmaszálukba a hatalmas és szeles űrben, miközben úgy kapkodják a levegőt, mint Aquaman a szuperhősök életének egy látszólag túlélhetetlen, hamis mélypontján, ugyanakkor még mindig a diadalmas sikerről táplált lázálmaikban élnek. Aki itt képes megállni a helyét, az bárhol képes lenne – akár még Denverben is!

1924-ben Hubert Fauntleroy Julian, „a Fekete Sas”, az első néger, aki pilótaengedélyt szerzett, ejtőernyővel leereszkedett Harlembe ördögjelmezben és szaxofonozva. Később átrepült Európába, és kihívta Hermann Göringet egy légi párbajra.

Egy Ota Benga nevű pigmeust egyszer egy hónapra kiállítottak a Bronxi Állatkert főemlősházában. 1906-ban.

Az amerikaiakra jellemző módon nem volt ideológiánk.

– Abbie Hoffman

f) Amelia

Amelia Black egyik kedvenc légi útvonala Montanából indult kelet felé a Missouri-folyó felett, majd délre folytatódott az Ozarks irányába, utána keletre, Kentucky felé, majd áthaladt a Delaware Gap és a ritkás fenyvesek felett, átszelt egy tengerszakaszt, és New Yorkban ért véget. A légi járműve, a Migrációtámogatás a teljes úton természetvédelmi területek és felszállóhelyek felett haladt el, és ha elég alacsonyan repült, márpedig így tett, akkor alig látott embert, csak egy-egy tornyot itt-ott, vagy egy-egy kivilágított területet a láthatáron éjszaka. Persze sok másik légi jármű is közlekedett az égen, az övéhez hasonló kisrepülőktől kezdve a teherszállítókon át egészen a forgó égi falvakig. Az ég zsúfoltnak tűnt, de Észak-Amerika éppen olyan üresnek látszott alatta, amilyen ötvenezer évvel korábban volt.

Ez viszont már távolról sem volt igaz, és amikor eléri az úti célját, kegyetlenül szembesülnie kell majd a valós helyzettel, de az utazása négy napja alatt kihaltnak tetszett számára az egész kontinens. Amelia felhőműsorának az volt a célja, hogy segítse a veszélyeztetett fajok elvándorlását azokba az ökozónákba, ahol könnyebben átvészelhetik a klímaváltozást, úgyhogy az alatta elhaladó, szinte teljesen lakatlan területek megszokott látványt nyújtottak számára, ugyanakkor mindig lelkesítették is. Benne és a közönségében óhatatlanul is tudatosult, hogy igenis léteznek jól bejáratott élőhelyek és olyan migrációs folyosók, ahol a vadállatok élhetnek, táplálkozhatnak, szaporodhatnak, és továbbvándorolhatnak abba az irányba, amerre a klímaváltozás tereli őket. Vándorolhatnak, hogy fennmaradjanak. És néhányan még abban a szerencsében is részesülnek, hogy a Migrációtámogatás szállítja el őket egy darabon a megfelelő irányba.

Ez az út a Nagy Yellowstone Ökoszisztéma mellett kezdődött, az egyik kedvenc helyén. A közönsége az ultrazoom kameráin keresztül megfigyelhette a farkasok kergette jávorszarvascsordákat és azt az anyagrizzlyt a kölykével, akiket már korábban is bemutatott, Mabelt és Elmát. Utána következtek a fennsíkok, amelyeket legnagyobbrészt már azelőtt elhagytak az emberek, hogy létrehozták volna a migrációs folyosókat, és mostanra leginkább hatalmas bölény-és vadlócsordák népesítettek be. Majd az Észak-Ozarks megcsavart, zöld és hepehupás hegyei, amelyeket a Mississippi-folyó széles, összefonódó, madárrajoktól nyüzsgő ágai követtek.

Itt egy helyben lebegett egy darabig, hogy lekamerázzon egy hatalmas almafaültetvényre leereszkedő égifalut, amelyből merőkanálszerű eszközök és hálók segítségével takarították be a termést anélkül, hogy ténylegesen földet értek volna.

Utána Kentucky hullámzó dombjai következtek, ahol Észak-Amerika hatalmas keleti keményfaerdői borították be a tájat végtelen levélszőnyegükkel. Itt, miközben Amelia a Delaware Gap felé tartott, elég mélyre ereszkedett a Migrációtámogatással ahhoz, hogy közelebbről is megszemlélhesse a lombkoronát, a tölgyek, diófák és szilfák töretlen, hömpölygő takaróját. A tájakban legjobban olyan százötven méteres magasságból lehet gyönyörködni, főleg, ha egy csinos nőt eresztenek le a légi jármű gondolájában egy hosszú kötélen, aki úgy lengedezik oda-vissza, mint egy Gibson lány egy fa alatt, bár ezt most a konkrét lány a fák felett csinálta. Ma éppen egy vörös, ujjatlan ruhában; persze lesznek nézők, akik abban fognak reménykedni, hogy belelkesedik, leveszi a ruháját, és ledobja magáról a fák közé, amely ott beolvad majd az őszi avarba. De Amelia nem szándékozott ilyet tenni, a karrierjének ezt a szakaszát már maga mögött hagyta, mint azt a producerének, Nicole-nak is többször elismételte. De ebben a ruhában nagyon látványos lesz. És ha a szoknyáját néha a dereka fölé fújja a szél, hát előfordul az ilyesmi.

A repülőgépe alatti hintázás Amelia védjegyei közé tartozott. Most is ezt csinálta, a Migrációtámogatást a nagyon profi robotpilótájára, Frans-ra bízva. Oda-vissza a hinta ülésén, megfeszítve a köteleket, amíg olyanná nem válik, mint egy inga súlya az őszi levelek végtelen folttakarója felett, miközben teljesen átadja magát a látható világ suhanásának és szépségének. De Frans ekkor tájékoztatta a fülhallgatóján keresztül, hogy a motor, amely a kötelét szokta visszahúzni a gondolába, ismét elromlott, ami gyakran előfordult, amikor a kötelet teljesen kiengedték. Amelia odalent ragadt, jaj, ne!

Nem ez volt az első ilyen alkalom. Ameliát megnyugtatták a producerei, hogy a motort megjavították, ennek ellenére ismét ott találta magát hatvan méterrel a repülőgépe alatt, közvetlenül a fák felett. És lassan fázni kezdett a széltől. Nem lóghat a levegőben egészen New Yorkig. Egy megoldandó probléma!

De Amelia már hozzászokott az ilyen helyzetekhez, nem véletlenül nevezték Amelia Errhardnak; és jó viszonyban állt Frans-nal. A szél enyhe maradt, és némi gondolkozás és egyeztetés után Frans leeresztette a repülőgépet annyira, hogy Amelia lába leérjen a lombkorona tetejéig, és a leveleket és gallyakat rugdosva rátalálhasson egy kőrisfa legmagasabb ágára, és ráállhasson. Éljen! Ott megpihent, mint egy nimfa, combig a növényzetben, majd huncut mosollyal felpillantott a Migrációtámogatásra és a kamerás drónjai tömkelegére.

– Ezt nézzék, emberek – szólalt meg. – Szerintem Frans és én kitaláltuk a megoldást erre a helyzetre. Jaj, ott egy mókus! Vagy vörös mókus, vagy szürke mókus. Nem olyan könnyű megkülönböztetni őket egymástól, mint a nevük alapján gondolná az ember.

Frans egyre lejjebb eresztette a repülőgépet, a hinta kötele eközben letekeredett az erdőbe, amíg a légi jármű be nem töltötte az egész eget, a gondola pedig majdnem Amelia fejére esett. A művésznő lebukott előle, és sietve pár szót váltott Frans-nal; majd a gondola nyitott ajtaja lassan mellé ereszkedett a levelek között, ő pedig behúzta magát a belsejébe. Utána lecsatolta magáról a beülőt, és kézzel behúzta a kötelet. Párszor meg is kellett rántania, hogy kiszabadítsa a gallyak közül. Amikor végzett, szólt Frans-nak, hogy csukja be az ajtót és szálljon fel, miközben ő maga felsietett az emeletre, hogy magához vegyen egy kis forró csokoládét.

A visszajelzések alapján a közönségének tetszett a dolog, bár szokás szerint pár szomorú néző is akadt, akik arra panaszkodtak, hogy nem vetkőzött, köztük Nicole, aki figyelmeztette, hogy el fogja veszíteni a rajongóit. Amelia ügyet sem vetett rájuk, főleg Nicole-ra. Továbbrepültek. Először a csenevész fenyők felett, majd a zöld és kihalt New Jersey tengerpart mentén, amely már az áradások előtt víz alá került; utána ki a kék Atlanti-óceán fölé.

Vagyis, mint arra a közönségét is emlékeztette, végigszálltak afelett a migrációs folyosó felett a sok közül, amely immár osztozott a kontinensen a városaival és a farmjaival, az autópályáival, a vasútjaival és a magasfeszültségű hálózataival. Egymást fedő világok, rétegek sora, egy véletlenszerű megastruktúra, egy posztkarbon táj, amelyben a sok hálózat mind betölti a saját szerepét a nagy táncban, és a migrációs folyosók életteret kínálnak a horizontális fivéreiknek és nővéreiknek, ahogy Amelia nevezte őket az adásaiban. Az összes teremtmény jó hasznát vette ezeknek a folyosóknak, amelyek, még ha nem is voltak teljesen lakatlanok, azért elég háborítatlanok maradtak, és Amelia nagyon könnyen belelkesedett a sikerükön, miközben százötven méteres magasságban végigrepült felettük. A terve, és általánosságban véve az elősegített migráció kritikusai fáradhatatlanul ismételgették, hogy ő a védenceihez hasonlóan nem több egy karizmatikus megafaunánál, miközben végigrepül a zuzmók, gombák, baktériumok és fotoszintézis bonyolult folyamatai és mindent átható birodalma felett, ahol a dolgok jóval összetettebbek voltak, mint azt valaha is észrevette. Nos, ő is elvégezte a maga feladatát ebben, mint azt bárki láthatta, aki végigtekintett a múltján; és most eljött a repülés ideje.

Frans messze kivitte a repülőgépet az Atlanti-óceán fölé, majd balra fordult, és északra indult, New York felé. New Jersey és Long Island találkozásánál, annál a kis szürke öltésnél, amely a Verrazano Narrows híd volt, és attól északra hamarosan eléjük tárult a nagyváros teljes elárasztott dicsőségében, foltmintaként a fehér felhők vékony tengerrétegén át. A New York-i kikötő egy nagyon emberi élettér volt, ehhez kétség sem férhetett, noha egyben szintén ökozónának is számított; a szédületes Mannahatta Ökoszisztémának hívták. De az emberi tényező határozta meg. Elképesztő. Kifinomult. Sőt, kifejezetten frissítő a keleti keményfaerdő és a fennsíkok monotóniája után. Amelia nézőpontjából a nagy kikötő olyannak tűnt, mintha a saját modellje lenne, apró épületek és hidak tömkelegének, szürke formák bonyolult mintázatának. Alsó-Manhattan el volt árasztva, csakúgy, mint a nagy öböl egy kis része, de olyan sűrűn sorakoztak benne a felhőkarcolók és a dokkok, hogy könnyen ki lehetett venni a sziget régi körvonalát. Felső-Manhattan a víz felett maradt, és jobban beborították az épületek, mint valaha, beleértve több új szuper-felhőkarcolót is, azokat a színes, aerodinamikusra tervezett tornyokat a Central Parktól északra, amelyek sokkal magasabbra szöktek az égbe, mint a belvárosi és külvárosi épületek valaha is. Ettől Alsó-Manhattan még süllyesztettebbnek tűnt, mint egyébként.

Amelia ugyanazzal a mesterkélt elképedéssel taglalta a látványt a közönségének, mint az összes manhattani idegenvezető. – Látjátok, miből áll a Hoboken? Micsoda szuperfelhőkarcoló-fal! Úgy néz ki, mintha a Palisades sarkantyúja lenne, amelyet nem tarolt le a jégkorszak. A Meadowlandsért nagy kár, az egy remek sós mocsár volt, bár most szépen kiegészíti az öblöt, nem? A Hudson igazából egy gleccserárok, amelyet tengervíz tölt be, nem csak egy közönséges folyómeder. A fenséges Hudson, azta! Ez az egyik legnagyobb természetvédelmi terület a Földön, emberek. Itt is az életterek rétegződéséről beszélhetünk. – Kelet felé fordította a kamerát. – Brooklyn és Queens egy igen furcsa öböllé állnak össze. Nekem olyannak tűnik az egész, mint egy szögletes korallzátony, ami apálykor előbukkan.

Frans leereszkedett a Migrációtámogatással a Governors-sziget maradványai fölé, Amelia pedig így folytatta: – A Governors-szigetnek ez a kis darabja, amely még a víz felett maradt, az eredeti sziget. A víz alatti részét mesterségesen feltöltötték azzal a földdel, amelyet a Lexington sugárúti metró megépítésekor ástak ki. – Nicole ekkor küldött neki egy üzenetet, hogy ideje befejeznie, úgyhogy Amelia így szólt: – Rendben, emberek, nagyon örültem nektek, köszönöm, hogy velem tartottatok. – A felhőszámai erősek voltak, átlagban harminckét millió nézőt jeleztek az útja alatt, akiknek fele külföldi volt. Vagyis ő bizonyult az egyik legnagyobb felhősztárnak mind közül, ám azoknak a szemében, akik a természetre összpontosítottak, abszolút feketehattyú-megasztárnak minősült. – Remélem, visszatértek, és ismét csatlakoztok majd hozzám. Pillanatnyilag a Huszonharmadik utcai csatorna felett repülünk befelé. Soha nem tudom, hogy nevezzem őket. Alsó-Manhattanben újabban nagyon odafigyelnek arra, hogy semmit ne utcaként nevezzenek. Aki megteszi, azt egyértelműen városon kívülinek tekintik. De én nem manhattani vagyok, úgyhogy tök mindegy.

Frans lebegni kezdett a repülővel a belvárosi felhőkarcolók felett, majd keleti irányba kanyarodott, a régi Met Life Tower felé. Amelia már látta is a kupolája kis, aranyozott piramisát a Madison Square felett. Az öböl körül számtalan nagyobb épület is állt, de még mindig ez uralta a közvetlen környékét.

Amelia leszólt, hogy érkezik. – Vlade, nyugat felől közeledem, készen állsz a fogadásomra?

– Mindig – válaszolta Vlade egy rövid szünet után.

A szelek néha szeszélyessé váltak Manhattan felett, de Amelia aznap nagyjából tízcsomós, állandó keleti szélben szállt le. Úgy tűnt, éppen dagály van a városban, a víz majdnem a Central Parkig ért a sugárutak csatornájában; apálykor a szegélye az Empire State Buildingnél lesz, amely ekkor a lány bal oldalán meredezett. Felmerült benne, hogy odaköltözzön, annyira magasan volt az a kis csúcstornya, de a régi épület nagyon divatossá vált, és bár Amelia a legnépszerűbb felhősztárok közé tartozott, ezt nem tudta volna megengedni magának. Egyébként is, a Met Life Towert jobban szerette.

Frans átvette az irányítást, a légijármű turbinái felzúgtak, a gondolája billegni kezdett és megdőlt, a kibocsátott hélium és levegő sziszegése beleolvadt a szélzúgásba és a város zajába, az épületeken megtörő ezernyi hullám sustorgásába, továbbá a csónakmotorok, a dudák és a szokásos városi nyüzsgés hangjaiba. Ó, igen: New York! A felhőkarcolók, meg minden! Amelia az oregoni Grants Passben született és nőtt fel, ezért szenvedélyesen szerette New Yorkot, jobban, mint arra bármelyik őslakosa képes lenne. A helyiek úgy voltak vele, mint a tenger halai, öntudatlanul és minden szenvedélytől mentesen kezelték.

A Migrációtámogatás horgonya elkapta az épület árbócát, a repülőgép megingott, és a Met járdája hamarosan alájuk kúszott egy kupola eresze alól, és magához húzta a gondola jobb oldali ajtaját. A belső ajtó kinyílt, a légnyomás egy rövid szisszenéssel kiegyenlítődött, és Amelia felkapta a táskáját, a felfújható lépcsőn lesétált az épület tetejére, majd elindult a csigalépcsőn a lifthez, amellyel leereszkedett a negyvenedik emeleten lévő, délkeleti fekvésű lakása felé. Otthon, édes otthon!

Apró garzonjában volt egy kis teakonyha, de a Met legtöbb lakójához hasonlóan ő is a lenti étkezőben szokott vacsorázni. Úgyhogy lezuhanyozott, és elindult enni. Az étkező és a társalgó szokás szerint tele volt, több százan álltak sorban és zsúfolódtak össze a hosszú asztalok mellett beszélgetve és eszegetve. Ameliát a kis tavakban élő ebihalakra emlékeztették. Sokan odaintettek neki, de békén hagyták; ez teljesen megfelelt neki.

Vlade a bacinóra, a medencére néző asztalánál ült egy nővel, akit Amelia nem ismert. Odament hozzájuk, és Vlade bemutatta őket egymásnak: – Negyven-húsz, ő húsz-negyven. Hahh. Amelia Black, Octaviasdottir nyomozó.

– Örülök, hogy megismerhetem – üdvözölte Amelia, miközben kezet ráztak. A rendőrnő látta a műsorát. – Köszönöm – mondta Amelia. – Értékelem, hogy megnézte. Mikor költözött az épületbe?

– Hat éve – válaszolta Gen. – Az anyámhoz költöztem, hogy segítsek neki, amikor megbetegedett. És miután meghalt, itt maradtam.

– Jaj, részvétem.

Gen megvonta a vállát. – Mint kiderült, ez nem olyan szokatlan errefelé.

A szakácsok megkondították az utolsó étkezésre szólító gongot, úgyhogy Amelia felállt, hogy megnézze, mi maradt még. – Ez a hang már pavlovi reflexeket vált ki belőlem – mondta. – Ha megszólal, csorogni kezd a nyálam.

Egy tányér salátával és több kiürült tál maradékával tért vissza. Miközben rávetette magát, Vlade és Glen olyan emberekről beszélgettek, akiket Amelia nem ismert. Úgy vette ki, valaki eltűnt. Amikor végzett az evéssel, a csuklómonitorján ránézett a leveleire, és felnevetett.

– Mi az? – kérdezte Vlade.

– Hát, azt hittem, egy darabig itt maradok – válaszolta Amelia –, de ez túl jól hangzik ahhoz, hogy kihagyjam. Megkértek, hogy asszisztáljak egy újabb vándorlásnál.

– Ahogy szoktad?

– Ezúttal jegesmedvékről van szó.

– Az komoly – bólogatott Gen.

– És őket hova tudod átköltöztetni? – kérdezte Vlade. – A holdra?

– Északabbra tényleg nem tudnak már menni. Úgyhogy az Antarktiszra akarjuk átjuttatni őket.

– De én azt hittem, az is elolvadt.

– Nem teljesen. Ott valószínűleg meglesznek, de nem is tudom. Egy csúcsragadozót nem lehet áthelyezni, valamit enniük is kell. Hadd kérdezzek vissza.

Megkocogtatta a monitoron a producere számát, és Nicole azonnal felvette.

– Amelia, reméltem, hogy felhívsz! Mit szólsz?

– Szerintem ez őrültség – válaszolta Amelia. – Mit ennének odalent?

– Főleg Weddel-fókát. Elkészítettük az elemzéseket, ott rengeteg biomassza van. És nincs olyan sok kardszárnyú delfin, mint régen, úgyhogy több a fóka. Egy újabb csúcsragadozó segít majd őket kordában tartani. Az Északi-sarkon viszont a jegesmedvék száma kétszáz egyedre zuhant, és mindenki kezd pánikolni. A természetes élőhelyükön nemsokára kipusztulnának.

– Szóval, hányat akartok áthelyezni?

– Kezdetnek mondjuk húszat. Ha beleegyezel, te hatot fogsz átvinni. A rajongóid imádni fogják.

– A természetvédők utálni fogják.

– Tudom, de azt tervezzük, hogy lefilmezünk, az anyagot később tesszük fel a felhőbe, és egyelőre titokban tartjuk, hogy merre vannak a medvék az Antarktiszon.

– De akkor is évekig fognak cseszegetni ezzel.

– Igaz. Rendben, még átgondolom.

Amelia bontotta a vonalat, és Vlade-ra meg a rendőrnőre nézett. Nem tudta letörölni a mosolyát.

– A természetvédők? – kérdezte Vlade.

– A Föld védelmezői. Ők nem helyeslik a migráció segítését.

– Hanem úgy gondolják, hogy minden maradjon ott, ahol van, és haljon meg?

– Azt hiszem. Azt akarják, hogy minden faj maradjon a természetes élőhelyén. Ami szép gondolat. De, érted.

– Kipusztulás.

– Pontosan. Szóval, én úgy vagyok vele, hogy mentsük a menthetőt, és majd utána foglalkozzunk a felmerülő problémákkal. De ezzel nem ért mindenki egyet. Elég sok gyűlölködő levelet kapok.

A másik kettő bólintott.

– Senki nem ért egyet semmivel – jelentette ki Vlade sötéten.

– Jegesmedvék – jegyezte meg Gen nyomozó. – Azt hittem, már kihaltak.

– A kétszáz egyed szinte egyenlő a kihalással. Nagyon úgy tűnik, hogy hamarosan csatlakoznak a kizárólag állatkertekben élő fajokhoz. Ha az állatkertek életben tudják őket tartani egy hidegebb időszakig, az elég szűk keresztmetszetet fog jelenteni genetikailag. De, érted. Még mindig ez a legkisebb rossz.

– Vagyis megteszed?

– Ó, igen. Úgy értem, van ennél karizmatikusabb megafauna? A mindenit.

– A specialitásod – bólogatott Vlade.

– Hát, én mindent szeretek. Mármint a piócákon és a szúnyogokon kívül. Emlékeztek még arra, amikor piócák közé keveredtem? Gusztustalan volt. De egyértelműen azoknak az adásoknak a legnagyobb a nézettsége, amelyekben nagytestű emlősök szerepelnek.

– És ők vannak a legnagyobb bajban is, nem?

– De. Egyértelműen. Vagy valami olyasmi. Bár, igazából... – Amelia felsóhajtott. – Most minden bajban van.

A külvilág az a dolog, amin át kell kelni, hogy az ember eljusson a lakásából a taxiig.

– mondta Fran Lebowitz

g) Charlotte

Charlotte Armstrongnak megszólalt az ébresztője, úgyhogy megbökte a csuklómonitorát. Ideje hazamenni. Elképesztő, milyen gyorsan szalad az idő, amikor többre lenne szüksége az embernek. Azzal töltötte a délutánt, hogy megpróbálta rendezni egy olyan családnak az ügyét, amelynek a tagjai állítólag New Jersey-n keresztül sétáltak át Pennsylvaniából; úgy mesélték el a történetüket, hogy ügyet sem vetettek a benne szereplő különböző lehetetlenségekre, és határozottan állították, hogy így történt, anélkül, hogy beszámoltak volna róla, hogyan sikerült átjutniuk azon a rengeteg ellenőrzőponton és mocsáron, a banditákon és a farkasokon – nem, nem láttak egyet sem, éjszaka gyalogoltak, talán vízen is jártak, amíg hirtelen lám, oda nem értek Staten Islandre, és le nem kapcsolta őket egy járőr, aki elkérte az irataikat. Amik nem voltak náluk.

Ott ült velük a bevándorlási hivatal megőrzőjében egész délután. Ijedtek voltak. Mintha tényleg nem tudták volna, hol keltek át, bár ez abszurd gondolatnak tűnt; de persze az emberek abszurdak, úgyhogy ki tudja. Simán lehet, hogy csak gyalogoltak egyik éjszakáról a másikra, lépésről lépésre, mint a vakok. De volt egy darab olcsó csuklótermináljuk, amiről valószínűleg rekonstruálni lehetne az útvonalukat, mint azt felvetette nekik. De az ügyük nem volt olyan súlyos, hogy a bevándorlási hivatalnokok bírósági határozatot kérjenek a csuklómonitor ellenőrzésére. A személyiségi jogok összeütközésbe kerültek a bevándorlási törvényekkel, és a nemzetbiztonsági kérdések arra billentették a mérleg nyelvét, hogy szinte mindig az óvatosság győzött. A gyakorlatban viszont minden egyes eset egy újabb teszt volt. Charlotte mindezt elmagyarázta nekik, ők meg csak bámulták. Ahhoz, hogy legyen bármi esélyük, a nőnek kellett képviselnie őket a bíróságon. A legtöbbször ez így működött. Már ezernyi hasonló ügyet látott; ez volt a szakmája. Korábban a városnak dolgozott, most pedig valamiféle közigazgatási szervnek vagy magánegyesületnek, egy városi alapítványnak, vagy civil szervezetnek, vagy valami ilyesminek, hogy segítsen a bérlőknek, az iratok nélkülieknek, a hajléktalanoknak, a vízipatkányoknak, a számkivetetteknek. A „Bérlői Uniót” mint elnevezést a legjobb esetben is csak jó megközelítésnek lehetett mondani.

Pont, amikor már végzett, és elkezdett összepakolni, hogy elinduljon hazafelé, benézett hozzá a polgármesternő titkárnője, Tanganyika John, hogy megkérdezze, nem tudna-e Charlotte átmenni a polgármesterhez, és segíteni neki egy nagy fontosságú, ugyanakkor a részleteit illetően homályos problémában. Charlotte gyanakvással fogadta ezt a kérést, csakúgy, mint Johnt, ezt a fölényes, karcsú és divatosan öltözködő nőt, akinek az volt a feladata, hogy a polgármesternőnek segítsen, vagyis annak az erődfalnak a részét alkotta, amelyet a polgármester emelt maga köré a munkája során. A polgármesternő alárendeltjei között több hasonló beosztást betöltő ember is volt, akik csak a reputációja fényezésére szolgáltak, miközben a város levegő után kapkodva hullámzott alatta. De ez van! A polgármesterek személyi kultusza New York régi hagyománya.

Charlotte, amilyen udvariasan csak tudott, beleegyező választ adott, majd követte Johnt a folyosón, utána pedig a lifttel fel a polgármesternek a legfelső emeleten lévő hivatali palotájába. Ott három Johnhoz hasonló asszisztens megkérte Charlotte-ot, hogy segítsen megírni a polgármesternőnek egy sajtónyilatkozatot, amelyben elmagyarázzák, hogy miért kellett bevándorlási kvótákat meghatározniuk a már eleve a városban élő emberek védelmében.

Charlotte azonnal nemet mondott. – Ez egyébként is a szövetségi törvények megszegése lenne – mondta. – Ezeknek a törvényeknek a betartására nagyon kényesen szoktak ügyelni. És az én munkám abból áll, hogy azokat az embereket képviseljem, akiket maguk igyekeznek kint tartani.

Jaj, nem, nem igazán, magyarázták neki álságosan, miközben maga a polgármesternő is kilibbent, hogy elismételje ugyanezt a kérést. A megjelenését tekintve gyönyörű, a modora kifinomult, ugyanakkor hozzáállásában arrogáns, tetteiben pedig ostoba Galina Esteban. Charlotte kezdte úgy érezni, hogy az arrogancia mint tulajdonság, nemcsak kölcsönösen összefügg az ostobasággal, hanem annak kifejeződése, az ostobaság eredménye. Mindenesetre Galina immár ott állt előtte hús-vér valójában, és ugyanazt a kérést intézte felé, mintha így, hogy személyesen tőle érkezik, Charlotte már nem utasíthatná vissza, noha immár lassan tíz éve esküdt ellenségeknek számítottak. Galina láthatóan úgy gondolta, hogy a barlenség, a barát és az ellenség keveréke létező dolog, nemcsak képmutatás; de persze mivel ő elég álszent volt, lehet, hogy ebből következően valósággá vált számára ez a fogalom. Charlotte gyorsan eloszlatta minden illúzióját afelől, hogy a személyes kérésének bármilyen jelentőséget tulajdonítana. Galina valami olyasmit válaszolt, hogy a csodálatos és mindkettejük által szeretett városuk határainak védelme, stb.

– A határok védelme nem lehetséges, amikor nincsenek határok – mutatott rá Charlotte.

Galina összevonta a szemöldökét, sőt, kicsit duzzogott is. Végtére is, ez segítette a polgármesteri székbe, ez a cuki duzzogás, amikor ellenállással találkozott. Charlotte jeges tekintettel méregette. Az ezután következő megjátszott vidámság és tolerancia közben kiszúrta azt a kis csillogást az ellenfele szemében, ami arra utalt, hogy ez egy újabb döfés a hosszú csatájukban, egy csörte, ami hozzá lesz írva a számlájához. Galina volt az, aki kispadra kényszerítette a városi bevándorlási hivatal embereit. Az állami-és magánegyesületek keveréke, mindkét világ legrosszabbikába!

– Valahogy kezelnünk kell ezt a kérdést – magyarázta Galina elsötétülő arccal. – Ha túlságosan összezsúfolódnak az emberek, bármikor bekövetkezhet a robbanás.

– Ez New York – válaszolta Charlotte. – A bevándorlók városa. Nem mi döntjük el, hányé.

– De hatással lehetünk a számukra – válaszolta Galina.

– Csak úgy, ha törvényszegő gengszterekké válunk.

Charlotte megvonta a vállát, és kimentette magát. – Ne pazarolja erre az idejét – javasolta távozás közben.

Hazatrappolt az éghidakon, az alatta lévő zsúfolt csatornákat nézve. A Gen nyomozóval való találkozása óta kezdett ő is gyalog járni munkába menet és hazafelé. Mindennap megtalálta a neki való járatlan utakat. Az eredeti útvonala a víz alá került, és osztrigaparkként élte a harmadik életét. Az éghidak jelenlegi választéka a közvetlenül a dagály feletti járdáktól a negyvenedik és ötvenedik emeleti hosszú gyilokjárókig terjedt. Szinte mindegyik átlátszó műanyag cső volt, amelyet olyan könnyű és erős grafitkompozit ötvözetek tartottak meg, hogy akár négy-öt keresztutcányi hosszúságban is ki lehetett feszíteni őket. Charlotte a Gen nyomozóval megtett sétájuk előtt szinte mindig a négyes számú vaporettóval járt munkába és vissza, de a csatornák annyira megteltek, hogy gyakran látott nála gyorsabban haladó gyalogosokat a járműből. És ez valószínűleg az egészségének is jót fog tenni, legalábbis, ha bírja a lába. Meg kell edződnie, hogy bírja a napi két sétát; nem volt biztos benne, hogy sikerül, de a próbálkozás hatására új szemmel kezdett magára nézni. Hagyjuk ki ezt a desszertet, és akkor nem kell hazacipelnünk, vagyis kevésbé lesz fájdalmas az út! A fájdalom mint motiváció; ó, igen, semmiképpen nem ez az első alkalom.

Még időben hazaért ahhoz, hogy átöltözzön, és egyen egy falatot az ebédlőben a heti házvezetőségi ülés előtt. Ez a házvezetősködés nagyon hasonlított a munkájára. A várostól az épületbe: a léptékek kicsit különböztek, de a problémák nem tértek el annyira. Nos, ő még akkoriban jelentkezett önként házkezelőnek, amikor beperelték őket, és segítségre volt szükségük. És bár a dolog a rendes munkájára emlékeztette, azért érdekesnek mondhatta. Ahogyan legnagyobbrészt a munkáját is. Csak egy kis vércukorlöketre van szüksége, és minden rendben lesz.

Bár egy kicsit nehezen jutott oda, így mire megérkezett, a tálak már majdnem üresek voltak. A sarkukból és a fazekak aljáról kellett kikaparnia a maradékokat, akár bele is nyomhatta volna az arcát a salátás edénybe, hogy kutyaként szürcsöljön belőle, mint az a két fiú, akik előtte álltak a sorban. Hát, ezek aztán tényleg tisztára nyalják a tányért! Mint az köztudomású, jó, ha időben odaér az ember a vacsorára; nyitás előtt fél órával már hosszan kígyózott az ajtónál a sor.

A lakók mindig megjelentek és mindig számításba is vették őket, amikor fontos kérdésekről esett szó, ami azt jelentette, hogy senki nem jelent meg a házkezelőség ülésein. Tényleg meg kellene próbálniuk lefaragni a népességüket a teljes befogadóképességre, ebből a szempontból Charlotte elkövetett pár hibát. Az igyekezet, hogy bevonja az embereket, a szakmája mellékhatása volt, de amikor más élethelyzetben alkalmazta, tévedésnek bizonyult. Túl sok éhes száj, zsúfolt ebédlő, nagy hangzavar, a fal mellett, a földön üldögélő emberek, ölükben tálcával, mellettük a poharukkal. Ő is ezt tette, esetlenül, kimerülten letelepedett, és tudta, hogy nehéz lesz ismét felállnia. Még egy ok, ami miatt esténként nadrágot húzott.

Majd fel a harmincadik emeletre, ahol fenntartottak egy szobát arra, hogy ott intézhessék a ház ügyeit. Csak egy kicsit késett, ami rendben is lett volna, ha nem ő lett volna ismét az elnök. A többiek már ott ültek, és a két eltűnt férfiról beszélgettek. Charlotte helyet foglalt, és mindenki ránézett.

– Mi az? – kérdezte.

– Csak arra gondoltunk, hogy mostantól senkinek nem kellene megengednünk, hogy a mezőgazdasági szinteken éljen – válaszolta neki Dana. A többiek úgy bámulták, mintha tiltakozást vártak volna tőle, valószínűleg azért, mert ő harcolta ki, hogy a két férfi odaköltözhessen.

– Mert? – kérdezte leginkább azért, hogy megfeleljen az elvárásaiknak.

– Mert az ültetvény nem olyan biztonságos, mint egy lakás, mint az ki is derült – válaszolta Mariolino. Abban az évben ő volt a házkezelőség titkára.

Charlotte vállat vont. – Engem nem zavar, ha lezárjuk az ültetvényt. Az csak egy szükségmegoldás volt.

A többiek megkönnyebbültnek tűntek, hogy ezt mondja. Most, hogy Alexandra is megérkezett, öten voltak, és végigmentek a napirendi pontokon. Csendháborítási panaszok, elsőbbség a csónakházban, egy nagyobb teherlift iránti igény (Vlade erre csak a szemét forgatta, megemlítette a liftakna méretét, és fennhangon eltöprengett azon, hogy vajon egy magasabb lift kielégítené-e a panaszos igényeit), viták a kötelességek/munkák megoszlásáról egy olyan lakó felvetése kapcsán, aki úgy gondolta, hogy az emeletük padlójának feltakarításáért kreditpontokat kellene kapniuk. Az AMKTSZ-szel fenntartott kapcsolat, vagyis az Alsó-Manhattani Kölcsönös Támogatási Szövetséggel, amelyet a hangulatuktól függően hol „a MEKTESZ”, hol „a MEKTOSZ” néven emlegettek, és amely a legnagyobb belvárosi szövetségek és egyesületek közé tartozott, és egyfajta védőernyőként szolgált az elárasztott területeken lévő többi egyesület számára. A dollárnak és a MEKTESZ házi üveggyöngy valutájának az árfolyama annyira eltért a hivatalos és nem hivatalos fórumokon, hogy az AMKTSZ felvetette, hogy hagyják a hivatalos árfolyamot, és sodródjanak az árral. Amennyiben sikeresek akarnak maradni, mindent be kell vetniük, hogy a cseppérméjük minél értékesebb legyen. És azok akartak maradni. Vagyis: pénzügypolitika. Egy újabb házkezelőségi feladat.

És így kormányozták szépen a kis városállamukat. A 428-as lakás megüresedett Margaret Baker halálával, akinek az örökösei nem akartak beköltözni, mert Denverben éltek, és el akarták adni. Marge szerződése a társasházzal bombabiztos volt, amit Charlotte azért tudott, mert ő írta, úgyhogy a denveri családnak a Marge kifizette összeg száz százalékáért kell eladnia a lakást. Ami nagyon igazságos. A társasháznak volt egy visszavásárlásokra szolgáló megtakarítási számlája, ezért úgy tűnt, ez sima ügy lesz.

De ekkor Dana így szólt: – Ha megvesszük tőlük, és utána kiadjuk nem tagoknak, akkor nagyjából tíz hónap alatt visszajön az ára, és onnantól nyereséget termel.

– Tíz hónap alatt? – kérdezte Charlotte.

Alexandra és a többiek bólogattak. Az alsó-manhattani lakbérek az egekbe szöktek. Mindenki rajongott a SzuperVelencéért, és ettől megemelkedtek az ingatlanárak. Ezt a jelenséget áradási telítettségként emlegették.

– Telítettség – ismételte meg Charlotte olyan hangon, amilyenen Vlade a penészt mondta volna. – Csak az inflációra gondolnak, vagy spekulálnak? Azt hittem, a második áradáshullám megmentett minket ezektől.

De nem végleg, közölték vele. A csatornák élete egzotikusnak tűnik. A mindennapok nehézségeit a turisták nem látják annyira, és azok sem, akik olyan gazdagok, hogy ki tudják vásárolni magukat a nehézségekből.

– Az egyik gazdag nő, aki be akarja magát vásárolni ide, Amelia Black – említette meg Vlade. – A lakását és a parkolóhelyét. Azt mondta, ehhez egy kicsit meg kell erőltetnie magát, ami meglepett, de szeretne egy lakást New Yorkban, és szeretne itt élni.

– És elvégezné a közösségi feladatokat? – kérdezte Charlotte kétkedve. – Nem az van, hogy nagyon sokat van távol?

– Azt mondta, elvégezné. Biztos vagyok benne, hogy odatenné magát, ő az a fajta.

– De nem lenne nagyon sokat távol?

– Dehogynem, ez a munkájával jár. De ha lesz egy olyan lakónk, aki elvégzi a feladatokat, amikor itt van, akkor a sok utazás szerintem nem is akkora hátrány. Kisebb az épület igénybevétele, kevesebb a víz-és áramfelhasználás. Több élelem marad a többieknek.

Charlotte bólintott. Vlade az épület szempontjából gondolkozott, és ezt értékelte. – A tagfelvételi bizottság majd megtárgyalja ezt vele – mondta.

– A tagfelvétel igenlő ajánlással küldte hozzánk.

– Akkor jó. Vásárolja be magát ide, ha rábólintottak.

– Majd szólok neki – válaszolta Vlade.

– Most hol van?

– Az Északi-sarkvidéken. A Déli-sarkra készül repíteni pár jegesmedvét.

– Tényleg?

– Nekem ezt mondta.

– Erről nem is tudtam. Nekem elég zűrös embernek tűnik. De a tagfelvételi bizottságé a döntés.

Áttértek a következő napirendi pontra, és amilyen gyorsan csak tudtak, végeztek a többivel. Már mindnyájan elég időt töltöttek a bizottságban ahhoz, hogy ne akarják húzni az üléseket. Vlade azt szerette volna, ha a katódos védőrendszert az épület összes acél tartóoszlopán kicserélik, és beszereznek egy új szennyvízprocesszort, hogy hatékonyabban kiszűrjék az ürüléküket, amit trágyaként használhatnak az ültetvény talaján, illetve azt, hogy több szava lehessen a bacino akvakultúrás tanácsában. Továbbá a helyi áramszolgáltatóval való összeköttetésüket is fel akarta fejleszteni. Az épület napelemes máza révén tettek szert a szükséges energia nagy részére, de még így is rengeteg adok-kapok maradt köztük és az alállomás között, és egy kis felturbózás sokat segített volna ezen. Ezek a kívánságlistájának a legfontosabb pontjai, zárta le a beszédét.

Az utolsó napirendi pontot Dana az utolsó pillanatban terjesztette elő, mint közölte velük: kaptak egy ajánlatot az épület megvásárlására.

– Mi? – kérdezte Charlotte döbbenten. – Kitől?

– Nem tudjuk. A Morningside Ingatlanügynökségen keresztül léptek velünk kapcsolatba, és nem kívánják felfedni a kilétüket.

– De miért? – kiáltott fel Charlotte.

– Azt nem mondták meg – pillantott bele Dana a jegyzeteibe. – Emmerich arra tippel, hogy a Cloister-negyed egyik cége, de lehet, hogy csak azért, mert a Morningside irodái ott vannak. Nagyjából kétszer annyit ajánlottak, mint amennyit az épület az utolsó becslés szerint ér. Négymilliárd dollárt. Ha elfogadjuk, mindnyájan gazdagok leszünk.

– Kapják be – válaszolta Charlotte.

A terem elnémult.

– Valószínűleg szavazásra kell bocsátanunk a kérdést – szólalt meg Mariolino.

Vlade összevonta a szemöldökét. – Muszáj?

– Előtte vizsgáljuk meg alaposabban – mondta Charlotte.

Felálltak, és pár percig még csevegtek egymással az ablaknál. Kávé egyeseknek, másoknak bor. Charlotte töltött magának egy ütősebb ír kávét, mert mind a serkentésre, mind a lazításra szüksége volt. De a whiskys kávé nem használt, sőt, egyenesen kiütötte; izgága lett tőle, de belassult az agya. Egy antiír kávé, minden bizonnyal angol kávé. – Megyek lefeküdni – jelentette be morcosan.

Amikor a lakásába ért, amely valójában csak egy ágyból meg egy íróasztalból állt az egyik hálóteremben, hangszigetelő függönyökkel leválasztva a helyiség többi részétől, egy üzenetet talált Gen Octaviasdottirtól a kijelzőjén. Rábökött, és Gen felvette.

– Üdv, Charlotte vagyok. Mi a helyzet?

– Csak azokról az eltűnt emberekről szerettem volna beszélni.

– Talált valamit?

– Nem sokat, de akad pár dolog, amit elmondhatok.

– Reggeli, holnap?

– Persze, legyen.

Lehet, hogy hiba volt még valamit bevésni a naptárába és az elméjébe közvetlenül lefekvés előtt, ráadásul egy ír kávé után. Az agya elég nagy valószínűséggel felpörög, és forgatni kezdi magában ezt a témát, hogy kimerülten kattogjon végig egy újabb álmatlan, álalvással töltött éjszakát fel-felriadva, amíg a hajnal fénye fel nem menti az alvás szimulálása alól. De végül lerogyott, és jól aludt.

Minden embert szeretek, aki alámerül.

– mondta Herman Melville

h) Stefan és Roberto

A nap emelkedni kezdett a csipkés szegélyű, gyöngyszínű felhők mennyezete alatt. Ősz New Yorkban. Két fiú kihúzott egy kicsi, felfújható csónakot a Met Északi szárnyának stégje alól. A csónak akkumulátoros motorjának súlya a tat felé billentette a vízi alkalmatosságot, úgyhogy a két fiú közül a magasabbik az orrba ült, hogy ellensúlyozza. Az alacsonyabbik kezelte a kormányrudat meg a motort, és irányította végig őket a város csatornáin. Keletre, a vízen csillogó nap fényébe. A dagály már majdnem tetőzött, a hajnali levegő sósnak érződött, enyhe hínárszaggal. Elhaladtak a Skyline Marina osztrigatelepe mellett, majd kiértek az East Riverre, utána a partot kezdték követni, és a bóják kijelölte közlekedősávokat kerülve észak felé folytatták az útjukat. Kilencre elhaladtak a Turtle-öböl mellett, végigmentek a Kilencvenediken, és készen álltak arra, hogy átkeljenek az East Riveren. Stefan mindkét irányban végignézett a folyón; egyik oldalról sem közeledett nagyobb jármű. Roberto előretolta a gázkart, és a tat alatti kis motor pár centire megemelte Stefant, miközben keresztülszáguldottak a folyón.

– Bárcsak versenycsónakunk lenne! Az olyan menő lenne.

– Most azért lassíts egy kicsit, látom a harangunkat.

– Ügyes vagy.

Roberto lelassított, miközben Stefan felvett egy hosszú gumikesztyűt. Előrehajolt, benyúlt a vízbe, elkapott egy összetekeredett kötelet, és kihúzta a víz alatti bójájuk alól, amely az egykori Ward-szigetek helyén maradt sekély résznek a fenekéhez volt horgonyozva. A másik vége egy nagy, átlátszó, műanyag kúp tetejéhez volt rögzítve, amelynek a nyitott végét az alján lévő vaskarika tartotta a helyén. Miután felhúzta a víz felszínéig, egyesült erővel felrángatták az orrba, majd leültek a csónak vaskos, kerek oldalára, és bekukucskáltak a harangba, hogy változott-e valami. Minden rendben lévőnek tűnt, úgyhogy Robert bemászott a szegélye alá, és felerősítette az új felszerelésüket a belső falán lévő tépőzárcsíkokra.

– Jónak tűnik – mondta, miközben kimászott alóla. – Most vigyük el Mr. Hexterhez.

Végigdübörögtek a Hell Gate nyugati partján, majd át a sekély rész felett Dél-Bronxba. Némi fordulás és sodródás után Stefan ellenőrizte a GPS adatait a megmentett csuklómonitorukon, majd bejelentette, hogy megérkeztek a kívánt hely fölé. – Igen! – kiáltott fel Roberto, és bedobta az egyik rögtönzött víz alatti bójájukat a tengerbe, amely két, lopott kötéllel összekötött betontömbből állt, a kötél másik vége pedig úgy volt egy bójához erősítve, hogy apálykor is közvetlenül a felszín alatt maradjon. Mint a helyet megjelölő X. A csónak orrkötelét a bójából felfelé induló kötélhez kötötték, majd csak ültek ott reménykedve. Az apály hamarosan megérkezik, de a folyó egyelőre még csendes volt. Ideje volt munkához látniuk.

Roberto volt a búvár kettejük közül, mert Stefannak túl kicsi lett volna a neoprén ruha. Minden felszerelésüket valamilyen szempontból kényes körülmények között szerezték be, úgyhogy nem nagyon válogathattak. Miután Robert becipzárazta magát, és felvette a kesztyűt meg az arcmaszkot, a nyitott végével lefelé átemelték a harangot a csónak peremén, és amilyen vízszintesen csak tudták, a vízre eresztették, hogy amikor lassan lesüllyed a zavaros tengerbe, egy jó adag levegő maradjon alatta. A kúp nehezebb volt a benne lévő levegőnél, úgyhogy búvárharang lett belőle.

Roberto megfogta az oxigéncsövük végét, a másik kezébe kapta a zseblámpát, és mély levegőt véve lecsusszant a csónak mellett a vízbe. Leúszott, átbújt a harang pereme alatt, majd feldugta a fejét a benne lévő levegőbe. Stefan alig tudta kivenni az alakját. Majd Roberto kibújt a harangból, és visszaúszott a felszínre.

– Minden rendben? – érdeklődött Stefan.

– Minden oké. Rajta, eressz le.

– Oké. Amikor az oxigén elkezd kifogyni, háromszor megrántom majd a légtömlőt. Akkor fel kell jönnöd. Ha nem jössz, rád húzom a harangot.

– Tudom.

Roberto ismét bebújt a harang alá. Stefan szép lassan utánaeresztette a kötelet, hogy a harang óvatosan lesüllyedhessen a folyóba, Robertóval együtt. Eddig csak néhány alkalommal próbálkoztak ezzel, és még mindig ijesztőnek tűnt. Amikor a kötél lazává vált, Stefan tudta, hogy a harang leért a fenékre, feltételezhetően a betontömbök mellé, vagy talán egyenesen rájuk.

A GPS-ük azt jelezte, hogy a hajó még mindig jó helyen van. Stefan lejjebb tekerte az oxigénáramlást vezérlő gombot, percenként egy literre. Ez a levegő hamarosan megtölti a harangot, amit a felszínre érkező buborékokból fog észrevenni. Az oxigénhengert Mr. Hexter egyik szomszédjától szerezték, egy idős asszonytól, akit mesterségesen kellett lélegeztetni, úgyhogy rengeteg tartály volt a szobájában. Stefan összehegesztett két légtömlőt, amelyek együttes hossza így kilenc méteresre nőtt, Roberto pedig ekkor éppen öt méterre volt a felszín alatt, úgyhogy ebből a szempontból minden a tervek szerint ment.

Stefan nem sokat látott Robertóból, és még a zseblámpával belülről megvilágított harang is csak egy kis derengésnek tűnt a sötét vízben. De Roberto ekkor már egy hajdanvolt parkoló aszfaltján állt, közvetlenül Bronx déli végének az egykori folyópartja mellett. A lámpája segítségével valószínűleg elég jól láthatott a harang alatt.

Stefan megrántotta az oxigéncsövet. Minden rendben?

Egy rántás volt a válasz. Minden rendben.

Robertónak az volt a feladata, hogy bevesse odalent a fémkeresőjüket, miután leszedi a harang belső faláról. Ez a fémkereső egy Golfier Maximus volt, amelyet Mr. Hexter egy másik szomszédjától emeltek el, egy csatornabúvártól, aki nemrég meghalt, és a jelek szerint nem volt a világon senkije. Roberto az ősöreg, elsüllyedt aszfaltot szándékozott átkutatni a fémkeresővel, hátha talál valamit Mr. Hexter része alatt.

És valóban, odalent, a harang védelmében Roberto bekapcsolta a detektort, aranyra állította, majd összerezzent, amikor a detektor azonnal sípolni kezdett – a feje nagyot csattant a búvárharang oldalán, ő pedig hasztalanul, de felkiabált Stefannak. Megfogta a légtömlő egyik végét, és beleüvöltötte: – Megtaláltuk! Megtaláltuk! Megtaláltuk! – A szíve eszelősen zakatolt.

Végighúzta a fémkeresőt a harang pereme mentén. Az egyik végénél felgyorsult a pittyegés, gyanúja szerint az északin. Amikor az eszköz közelebb került a célfémhez, a hangja inkább gyorsabbá, mint hangosabbá vált; hangosnak eleve hangos volt. Roberto szívverése a pittyegéssel azonos ütemben gyorsult, és a levegőt is kapkodni kezdte, miközben azt hadarta: – Te jó ég te jó ég te jó ég. – Leszedett egy vörös festékszórót a harang oldaláról, és befújta vele a nedves aszfaltot a lába alatt, majd végignézte, ahogy a festék bugyborékolni kezd, és elterül a felszínen. Lehet, hogy nem igazán marad meg rajta, de az is lehet, hogy igen. Egy kis része biztosan.

A hajóban ülő Stefannak telt-múlt az idő. Egy kicsit fázni kezdett az enyhe szélben. A vadászatuknak az volt az egyik legjobb része, hogy az általuk vizsgált terület egy feltöltött partszakaszra épített parkoló volt korábban, ami azt jelentette, hogy az elmúlt évszázadokban senkinek nem jutott eszébe ott elsüllyedt hajókat keresgélni, és még ha eszükbe is jutott volna, akkor sem lett volna könnyű dolguk. Addig semmiképpen, amíg a második áradáshullám vissza nem adta ezt a területet a természetnek, már ha ez a megfelelő kifejezés; csak ekkor vált lehetségessé itt a kincsvadászat. És ha most megtalálják az elsüllyedt hajót, titokban és a víz alatt áshatják ki, senki nem fogja észrevenni. Ez a jó a tengeri ásatásokban. És emiatt vált lehetségessé, hogy végre megtalálják minden idők egyik legnagyobb elsüllyedt kincsét.

De most kezdett úgy tűnni számára, hogy Roberto már nagyon régen odalent van. A kis oxigénpalack a szintjelzője szerint már majdnem kiürült. Stefan háromszor megrántotta a légtömlőt.

Roberto észrevette a jelzést odalent, de ügyet sem vetett rá. Átfagyott talpát rátette a csőre, hogy ne húzódjon ki a harang pereme alól. Utána egyszer megrántotta: minden rendben.

Stefan megint megrántotta háromszor, ezúttal erősebben. Merül az akkumulátor, fogy az oxigén, és közeledni kezdett az apály, úgyhogy immár az áradásnak is ellen kellett tartania a csónakban, kiegyenlítve a bója kötelének és a légtömlőnek a feszességét. Egyik sem feszülhetett meg túlságosan, főleg a légtömlő.

Még háromszor és még erősebben megrántotta. Lehet, hogy nehéz lesz Robertóval, őt mindig is elég nehéz volt meggyőzni bármiről, még élőszóban is.

– Menj a fenébe, kihúzlak – közölte Stefan hangosan a haranggal. Vagyis inkább kiabálta neki. A csónak furnértatjához egy kézi csörlő volt csavarozva, és most erre hurkolta rá a harang kötelét. Elkezdte tekerni, hogy felhúzza a harangot, és egyben Robertót is a fenékről.

Odalent Roberto sietve visszatépőzárazta a festékszórót és a fémkeresőt a harang oldalára, mielőtt az emelkedni kezdett felette. A víz már el is kezdett beáradni a pereme alatt, és a harang térdének csapódott. Ideje mély levegőt venni, átbújni a perem alatt, és a felszínre úszni, de előtte rögzíteni kell az eszközöket.

Stefan folytatta a csévélést, mert tudta, hogy Robertót csak ezzel lehet rábírni arra, hogy feladja, és visszajöjjön a felszínre. Amikor kibukkan a vízből, amint ismét levegőt kap, azonnal dühösen káromkodni kezd majd, bár a hangja túl magas ahhoz, hogy ez hatásos legyen. Stefan nem sokkal később meglátta a harang tetejét, közvetlenül ezután pedig Roberto is a felszínre bukkant, kifújta a levegőt, majd belekezdett, nem a káromkodásba, hanem a diadalittas ujjongásba. – Igen! Igen! –, majd az jött, hogy: – Megtaláltam! Megtaláltuk! A detektor! Bejelzett! Megtaláltuk! – Ezt egy kis vad köhögés követte, mert nyelt egy kis folyóvizet.

– Te jó ég! – Stefan gyorsan átsegítette a csónak lekerekített oldalán, és felhúzta a harangot is, miközben Roberto elkezdte lehámozni magáról a neoprént. – Tényleg megtaláltad? Aranyat jelzett?

– Egyértelműen. És gyors volt, nagyon gyors. Felkiabáltam neked a légtömlőn, nem hallottad?

– Nem. Szerintem a légtömlőkben nem jut messzire a hang.

Roberto felnevetett. – Üvöltöttem neked. Remek volt. Megjelöltem a helyszínt festékkel, bár nem tudom, hogy sikerülte, de ott van a bója és itt a GPS. Mr. Hexter el fogja dobni az agyát.

A neopréntől megszabadulva, nedves alsónadrágjában a szélben állva lehunyta a szemét, Stefan pedig alaposan befújta egy klórral töltött vizesüvegből, majd Roberto megtörölgette az arcát. Az öböl vize elég mocskos volt, és kiütéseket okozhatott, vagy még rosszabb következményei lehettek. Miután Roberto megtörölközött és felöltözött, segített Stefannak felhúzni a búvárharangot az orrba, majd lecsatolták a víz alatti bójájukat, és folyamatosan beszélve elindultak lefelé az árral.

– Ki fog merülni az akkumulátorunk – mondta Stefan. Az apály szerencsére őket segítette. – Remélem, nem sodródunk ki a Szorosba.

– Mindegy – válaszolta Roberto. De a Szorosba kisodródni rossz lenne. Az akkumulátoruk szart sem ért, bár még így is jobban működött, mint az előző. Végignézett az East Riveren, hogy ellenőrizze a forgalmat: csúcsforgalom volt, mint mindig. Ha elkapják őket, amint valamelyik sávban sodródnak, akkor előállíthatják őket, a csónakjukat pedig elkobozhatják. A vízi rendőrök és más hatóságok kiderítenék, hogy nincsenek felnőtt gondviselőik, sem papírjaik, semmijük. A Madison Square körül élő emberek, akiket ismertek, nem igazán voltak tisztában a helyzetükkel, legalábbis hivatalosan, és nem biztos, hogy örülnének, ha felkeresnék őket, amennyiben Stefan és Roberto őket jelölnék meg a kapcsolattartójukként. Nem, el kell kerülniük, hogy lekapcsolják őket.

– Ha be tudunk evezni a városba, akkor kereshetünk egy töltőt, és feltölthetjük.

– Talán.

– És hé, megtaláltuk!

Stefan bólintott. Elkapta Roberto tekintetét, és elvigyorodott. Hurráztak és összeütötték a tenyerüket. Odaeveztek az első víz alatti bójájukhoz, és rákötötték a búvárharang kötelét, majd az oldalára borították, hogy ne maradjon alatta levegő. Lent fogja kivárni a következő látogatásukat.

Utána dél felé sodródtak, ahol a Hell Gate az East Riverré változott. Stefan kiszúrt egy üres helyet a forgalomban, felbőgette a motort, és olyan gyorsan átcikázott keresztbe, ahogy csak tudott, minden maradék üzemanyagukat elégetve. Nem jelentek meg felettük rendőrségi drónok. A Washington Heightset pettyező szuper-felhőkarcolók sárkányhátáról milliónyi ablak figyelte őket, de valószínűleg senki nem nézett ki rajtuk. Változatos térfigyelő kamerák rögzítették az átkelésüket, de ők nem különböztek a többi vízi járműtől. Nem, az volt a legnagyobb gondjuk, hogy hogyan fognak hazajutni az apály erős áradatával szemben.

– Szóval megtaláltuk – mondta Stefan. – A HMS Huszárt. Elképesztő.

– Eszméletlenül el-kibaszott-képesztő.

– Szerinted milyen mélyen van az aszfalt alatt?

– Nem tudom, de a detektor eszelősen pittyegett!

– Jó, de akkor is elég mélyen lehet.

– Igen, tudom. Szereznünk kell egy ásót, az biztos. Majd felváltva ásunk. Talán olyan három méter mélyen van, vagy még lejjebb.

– Három méter az nagyon sok.

– Tudom, de képesek leszünk rá. Csak ásni kell.

– Így van.

Ekkor minden töltés elfogyott a motorból. Azonnal előkapták az evezőjüket, és evezni kezdtek, közösen dolgoztak rajta, hogy a hajójuk a kelet-manhattani sekély részek felé haladjon. De az apály sodrása egyre erősödött, és lefelé vitte őket az East Riveren, amiről mindenki tudta, hogy igazából nem is folyó, hanem csak a két öblöt összekötő árapályáramlat. Ami most felerősödött.

Már a Queensboro Bridge közelében jártak. Ekkor begyorsult az árapály, és az East River elég veszélyessé vált – széles, izmos folyóvá, amely éppen hogy csak nem tajtékzott, és amelyben lehetetlen volt evezni.

Lefelé indultak az áramlaton, bukdácsolva haladtak. Onnan a folyó a város felé kanyarodott. – Hé, valami tetőzátony közeledik. Próbáljuk meg elkapni az evezőnkkel, és akkor pihenhetünk egy kicsit.

Megpróbálták megakasztani magukat egy elsüllyedt épület tetején, de olyan erős volt az apály, hogy az evezőjük éppen hogy csak megkarcolta a felszínét, majd oldalra fordultak az áramlatban, és az evezők segítségével megpróbálták árral szembe forgatni a hajó orrát. És az áramlat még mindig erősödött.

Már korábban is történt velük ilyen, amikor nyolc-kilenc évesek voltak, az egyik első balszerencsés kalandjukon a folyón. Ami azt illeti, mindketten jól emlékeztek arra a megrázkódtatásra. Most elkeseredetten lapátoltak, igyekeztek összehangolni az evezőcsapásaikat. Roberto ilyen körülmények között egy kicsit hajlamos volt begyorsítani.

– Együtt – emlékeztette Stefan.

– Gyerünk, gyorsabban!

– Húzd meg alaposabban.

Semmi nem vált be. Úgy pörögtek az egyre erősebb áramlatban, mint egy parafa dugó. Egy darabig úgy tűnt, hogy talán sikerül besiklaniuk az egyik utolsó csatornába, mielőtt elhagyják Manhattan végét, de túl erősen sodorta őket az ár, és elvétették.

Most már csak abban reménykedhettek, hogy sikerül megfenekleniük a Governors-szigeten, és kivárniuk a dagályt. Ott volt egy kincsekkel teli töltés, ahol szívesen vadásztak időnként, de ilyen erős sodrásban ott maradni elég komor lehetőségnek tűnt a hidegben, éhesen. Bár még az sem volt biztos, hogy egyáltalán oda tudják kormányozni magukat. Ismét szorgosan evezni kezdtek, hátha mégis.

Ekkor, bár az összes sáv elfogyott körülöttük, egy kis motoros-hidrofóliás jármű száguldott feléjük az árral. Nem próbált meg kitérni, nem lassított, úgy tűnt, mintha el akarná ütni őket. Lehet, hogy elég magasan haladt a víz felett ahhoz, hogy elférjenek alatta, ugyanakkor a fóliái kaszaként álltak ki belőle alul, és simán kettévághatták őket; nemcsak a hajójukat, de őket magukat is.

– Hé! – kiabáltak erősebben lapátolva, mint valaha. De nem sok sikerrel. Nem úgy tűnt, mintha ki tudnának térni az útjából; sőt, mintha a hajó olyan ívben kanyarodott volna, hogy mindenképpen keresztezze az útjukat, és elüsse őket.

Stefan felállt, egyenesen felnyújtotta az evezőjét a levegőbe, és üvölteni kezdett.

Közvetlenül azelőtt, hogy elütötte volna őket, a hidrofóliás hirtelen oldalra fordult, és a vízre dobta a fóliáit, majd egy hatalmas loccsanással teljesen eláztatta őket, és a hajójukat is elárasztotta vízzel. A csónak gumifalai még vízzel teljesen megtöltött állapotukban is olyan magasak voltak, hogy nem tudtak elsüllyedni, ugyanakkor nagyon mélyre kerültek a vízben, és szinte egyáltalán nem tudtak evezni. Kénytelenek lesznek kimerni, ha bárhova is el akarnak jutni.

– Hé! – ordított oda Roberto dühösen a száguldozónak. – Majdnem megölt minket!

– Elárasztott minket – kiabált Stefan is lefelé mutatva. Mindketten térdig érő vízben ácsorogtak a csónakban, átázva és egyre jobban fázva. – Segítsen!

– Mi az ördögöt műveltek itt? – kérdezte a másik csónak sofőrje élesen. Lehet, hogy azért volt dühös, mert megijesztették.

– Lemerült az akkumulátorunk! – válaszolta Roberto. – Eveztünk. Nem a közlekedési sávokban mentünk. Maga mit keres itt?

A férfi vállat vont, látta, hogy nem fognak elsüllyedni, és leült, mintha ismét előre akarná tolni a gázkart.

– Hé, vontasson el minket! – kiabált Roberto dühösen.

A férfi úgy tett, mintha nem is hallaná őket.

– Hé, maga nem a Metben lakik, a Madison Square-en? – kérdezte Stefan hirtelen.

Erre már visszanézett rájuk. Egyértelmű volt, hogy ott akarta hagyni őket, de így már nem tudta, mert akkor feljelentették volna. Mintha nem lett volna ehhez elég, ha megjegyzik a hajója rendszámát, amely közvetlenül felettük lebegett, és A6492 volt, de mindegy, sóhajtott fel a férfi, majd kotorászni kezdett a csónakjában. Végül ledobott nekik egy kötelet.

– Gyerünk, kössétek az orrhoroghoz. Hazavontatlak titeket.

– Köszönjük, uram – válaszolta Roberto. – Mivel majdnem megölt minket, most egálban vagyunk.

– Ne fárasszál már, kölyök. Nem is lenne szabad idekint lennetek. Lefogadom, hogy a szüleitek nem is tudják, hogy itt vagytok.

– Ezért vagyunk egálban – jelentette ki Roberto. – Maga elütött minket, mindjárt lefagy a seggünk, de ha kivontat, akkor nem áruljuk el a zsaruknak, hogy gyorshajtott a kikötőben, Mr. A6492.

– Áll az alku – válaszolta a férfi. – Kvittek vagyunk.

második rész

A SZAKÉRTŐK TÚLZOTT MAGABIZTOSSÁGA

Hatékonyság, fn. Az a sebesség és súrlódásmentesség, amivel a pénz a szegényektől a gazdagokhoz áramlik. Általánosságban véve a bankszektorból való átvitel kockázata a nem-bankszektorba, beleértve a háztartási szektort, láthatóan felerősítette a pénzügyi rendszer rugalmasságát és stabilitását – legnagyobbrészt azzal, hogy széles körben megszüntette a pénzügyi kockázatokat, amibe a háztartási szektor is beleértendő. Amennyiben a háztartási szektor kudarcot vall a bonyolult befektetési kockázatok kezelésében, vagy ha a háztartások súlyos veszteségeket szenvednek a tartós piaci fordulatok következtében, az állami beavatkozást követelő politikai megmozdulásokat eredményezhet, mintegy a „végső biztosításra” hivatkozva. Továbbá a pénzügyi rendszer átszabályozását is követelhetik. Ennek eredményeképpen a pénzügyi szolgáltatóipar jogi és hírnevéhez fűződő kockázatai megnőhetnek.

– Nemzetközi Valutaalap, 2002

Tudatlanság? Előrelátás? Mindkettő?

a) Franklin

Szóval majdnem kinyírtam két kis anyaszomorítót, akik odakint baszakodtak egy motoros gumicsónakban az East Riveren, a Batterytől közvetlenül délre. Nagyjából nyolc-tizenkét évesek lehettek, de ezt nem tudtam megállapítani, mert olyan csenevész külsejük volt, mint azoknak a gyerekeknek szokott lenni, akiket babakorukban alultápláltak, mint azoknak a törzseknek, amelyeket pigmeusoknak hittek, amíg ki nem derült, hogy ha megfelelő mennyiségű ételt kapnak kisgyermekkorukban, akkor a dánoknál is magasabbra nőnek. Ezek a gyerekek nem vettek részt a kísérletben. Alig érték el a vizet az evezőjükkel, és az apály éppen teljes erővel zajlott; gyakorlatilag egyenesen a tenger felé sodródtak. Úgyhogy szerencséjük, hogy majdnem elgázoltam őket, bármilyen ijesztő is lehetett; amikor ezerrel száguldok, van egy keskeny vakfolt közvetlenül előttem, de csak ötven méter hosszú, úgyhogy nem értem, hogy nem szúrtam ki őket. Azt hiszem, máshol jártak a gondolataim, mint az gyakran előfordul. De végső soron mindenki megúszta, vagy majdnem megúszta, mert vissza kellett vontatnom őket a városba, mivel tudták, hol lakom. Sajnálatos módon pont az én környékemen csöveznek, és egy kicsit rejtélyeskedtek azzal kapcsolatban, hogy hol is húzzák meg magukat pontosan, de azt nyilvánvalóvá tették, hogy ismerik a házam gondnokát. Úgyhogy hazavontattam őket, és azzal vágtam vissza, amikor a kisebbik és barnábbik beszólt, hogy felvilágosítottam őket, miszerint megmentettem őket a vízbefúlástól, és erről tájékoztatom is az érdekelteket, amennyiben nem tartják a szájukat. Ettől elhallgattak, és hallgatólagos egyetértésben értünk vissza a Madison Square-re, ami a kölcsönös károkozást illeti, onnan pedig minden fél panasz nélkül távozott.

Ugyanakkor pont ez volt az a péntek, amikor el kellett mennem Jojo Bernalért a rakpartra, az 57-es mólóhoz, úgyhogy fel kellett ugranom a szobámba egy gyors zuhany-borotválkozás-átöltözés erejéig, szóval kikötöttem a járgányt a Met Északi szárnyának a stégjéhez, lefizettem a kis anyaszomorítókat, hogy tartsák rajta a szemüket, majd a lifthez rohantam, és a lakásomba érve átöltöztem lazába, de elegánsba, utána ismét lementem, és nyugatra indultam, miután váltottam pár rituális káromkodást a kis disznókkal.

Jojo a rakparton várakozott a Hudsont bámulva, a körülötte állók mind a csuklómonitorjukra tapadtak. Ismét az a lemenő nap fényében csillogó haj; uralkodói tartás; lazaság; sportos kinézet. Elkapott egy kis pitvari fibrilláció a látványtól, és megpróbáltam különösen lágyan odasiklani a mólóhoz, bár az igazat megvallva, a víz annyira engedékeny közeg, hogy egy mólónál többre van szükség ahhoz, hogy bizonyítani lehessen a kormányzás terén. De azért szépen parkoltam le, Jojo pedig olyan kecsesen lépett a fedélzetre, ahogy csak lehet; rövid szoknyája alól kivillant a combja és a patakcsiszolta simaságú négyfejű izma, továbbá az a kis behajlás is a combizom és a hús között, amely komoly lábmunkára utal.

– Szia – mondta.

– Szia – nyögtem ki. Majd utána: – Üdv a surranón.

Erre felnevetett. – Ez a neve?

– Nem. Amikor megvettem, Vízipoloska volt a neve. Úgyhogy én Surranónak szoktam nevezni. Többek között.

Kinavigáltam a folyóra, és dél felé indultam. Az alkonyi napfény megvilágította Jojo arcát, és láttam, hogy a szeme színe tényleg többféle barnából tevődik össze, mahagóniból, tíkfából és egy szinte feketés barnából, amelyek mindegyike csupa csillám, sugár és napfolt a pupillája környékén. Megszólaltam: – Kiskoromban volt egy macskánk, akit otthon csak cicának hívtunk, és ez a szójáték szokásommá vált. Szeretem a beceneveket, vagy micsodákat.

– Ó, a micsodákat. Vagyis ezt vízipoloskának nevezed, és még minek?

– Hát, izé. Siklónak, bogárnak, bricskának, bricsesznek. Ilyesminek.

– Becézed.

– Igen, szeretem az ilyesmit. Ahogy surranó például surranócki is lehet. Vagy a Joanna Jojo.

Erre elfintorította az orrát. – Ezt a tesóm művelte velem. Hozzád hasonlóan ő is szereti az ilyesmit.

– Jobban tetszene a Joanna?

– Nem, velem könnyű. A barátaim Jojónak hívnak, de a munkatársaim Joannának, és azt is szeretem. Mintha azzal azt fejeznék ki, hogy szakemberként kezelnek, vagy ilyesmi.

– Értem, mire gondolsz.

– És te? Létezik olyan ember, aki Frankre rövidíti a Franklint? Szerintem ez elég természetes lenne.

– Nem.

– Nem? Miért nem?

– Azt hiszem, már így is elég sok Frank van a világon. És anyám nagyon határozott álláspontot képviselt ebben. Ami nagy hatást tett rám. És mindig is kedveltem Ben Franklint.

– Aki a kicsit nem becsüli...

Nevetnem kellett. – Nem ezt szoktam tőle leggyakrabban idézni. Rám ez nem túl jellemző.

– Nem? Hitelből spekulálsz, mi?

– Nem jobban, mint mások. Ami azt illeti, éppen valami új befektetést kellene találnom, kicsit stagnálok. – De ez dicsekvésnek tűnt, úgyhogy hozzátettem: – Persze nem mintha ez nem változhatna meg egy pillanat alatt.

– Vagyis hitelből spekulálsz.

– Hát, mindenki ezt csinálja, nem? Több a kölcsönünk, mint a tőkénk, nem igaz?

– Csak annak, aki ügyes – válaszolta Jojo elgondolkozva.

– Vagyis te is hajlamos vagy a kockázatvállalásra? – próbáltam kitalálni, min töprenghet.

– Legalábbis bizonyos fajtáira – válaszolta, majd megrázta a fejét, mintha témát akarna váltani.

– Ne suhanjunk egy kicsit? – kérdeztem. – Ha kiértünk a forgalomból?

– Azt imádnám. Mindig varázslatnak tűnik, amikor ezek az izék felszállnak. Hogy is működik ez?

Elmagyaráztam neki az állítható fóliákat, amelyektől a surranócki megemelkedik, ha az ember elér egy bizonyos sebességet; ezt nem nehéz megértetni senkivel, aki valaha is kinyújtotta a kezét egy mozgó autóból, megbillentette a szélben, és érezte, ahogy megemeli vagy lenyomja az egész karját. Jojo szaporán bólogatott, én pedig azt figyeltem, ahogy a lemenő nap fénye megvilágítja az arcát, és boldognak éreztem magam, mert boldognak tűnt. Kiértünk a folyópartra, és kezdte egyre jobban érezni magát. Örült az arcát simogató szélnek. A mellkasom megtelt valamiféle félelemtől terhes örömmel, és arra gondoltam: tetszik nekem ez a nő. Ez egy kicsit megijesztett.

Azt kérdeztem: – Hol akarsz vacsorázni? Átmehetünk a Dumbóba, ott van egy étterem, aminek a tetőterasza a városra néz, vagy lehorgonyozhatunk egy bójánál a Gobernors-szigeten, és süthetek nekünk hússzeleteket. Mindenem megvan hozzá.

– Legyen ez – válaszolta. – Már ha nem bánod, hogy neked kell főznöd.

– Szeretek főzni – nyugtattam meg.

– Akkor odasuhanhatunk?

– Ó, igen.

• • •

Felszálltunk. A fél szememet a vízen tartottam, nehogy valami megint beslisszoljon a vakfoltomba. A másik szememet rajta tartottam, és azt figyeltem, ahogy az arcát a szél felé fordítja, miközben kiélvezi a panorámát.

– Te szeretsz repülni – állapítottam meg.

– Hogyne szeretnék? Elég bizarr, mert amikor vízre szállok, általában vitorlázni szoktam, vagy vaporettóval közlekedem, és ez egyikhez sem hasonlít.

– Szoktál vitorlázni?

– Igen, néhányan közösen használunk egy kis katamaránt a Skyline kikötőben.

– A katák olyanok, mint a vitorlások surranói. Annyira, hogy némelyiknek még fóliája is van.

– Tudom. A miénk nem olyan, de remek. Imádom. Egyszer ki kell próbálnod.

– Nagyon szívesen – válaszoltam őszintén. – Majd leszek a ballasztod az ellenszeles oldalon, ahogy azt szokták.

– Igen. A külső utas.

A Battery park csúcsánál visszaeresztettem a bogarat a vízre, és szép kényelmesen átrobogtunk a Governors-sziget zátonyához, ahol már a hajók kisebb flottája volt a bójákhoz horgonyozva. A sziget elsüllyedt részén álló épületeket eltávolították, nehogy meglékeljék a csónakokat apálykor, és a bontási munkálatok után rengeteg osztrigatelepet és halkeltetőt helyeztek el ott, plusz a horgonyokat egyfajta kicsi, nyíltvízi kikötőhöz, az ilyen ottalvós kirándulásokhoz és esti kiruccanásokhoz, mint ez. Egyszer megmentettem egy fickót a biztos haláltól egy rossz áradási jelzálogkötvény harmadik kibocsátásakor, aki egy ide szóló kikötési joggal hálálta meg a dolgot. Áradási jótett helyébe áradó jót várj.

Úgyhogy odarobogtunk, és Jojo kikötötte a hajó orrát. Fenségesen nézett ki közben. A bogár ringatózni kezdett az apályáramlaton, miközben elénk tárult Manhattan Battery Park felőli vége, a vízen játszó naplemente pynchonköltészetének teljes dicsfényében. A többi hajó lehorgonyozva, utas nélkül ringatózott, mint egy szellemflotta. Én szeretem azt a helyet, és vittem már oda nőket randizni, de amikor ez a nő letelepedett mellém a párnázott padra, nem ez járt a fejemben.

– Oké, vacsora – mondtam, és kinyitottam a bogár apró, nagyon szép, de alig fejmagas kabinjának törpéknek való ajtaját. Korábban feltöltöttem a hűtőszekrényt, és most felkaptam egy üveg Zinfandelt a mellette lévő rekeszből, kihúztam belőle a dugót, odaadtam Jojónak két pohárral, majd az úti grillemet is kivettem a szekrényéből, és felhelyeztem a tathoz rögzített állványára. Megraktam mini szénbrikettel, elsütöttem a tűzgyújtót, mintha egy hosszú csövű puska lenne, és egyszeriben ott lobogott előttünk egy kis tűz. Remekül nézett ki, klasszikus illattal, és az egész kint, a víz felett függött, elkerülendő az olyan balszerencsét, melynek következtében sok sétahajó égett már porig.

– Imádom ezeket – mondta Jojo, mire ismét zakatolni kezdett a szívem. Elegyengettem a félig leégett briketteket, úgy, hogy a grill egyik sarka ne legyen annyira forró. Megolajoztam a grill-lapot, a helyére pattintottam, és miközben átmelegedett, bebújtam a kabinba, krumplit pakoltam a mikrohullámúba, kivettem a hűtőből egy tálcányi bélszínérmét, és a grillre rakosgattam a húsokat, ahol hangulatosan sisteregni kezdtek. Jojo végtagjai ragyogtak a sötétben. Miközben oda-vissza mászkáltam a csónakban főzés közben, vidám, de megfejthetetlen arcot vágva nézett. Soha nem tudok olvasni az arckifejezésekből, lehet, hogy senki nem tud, de a vidám jobb az unottnál, ezzel még én is tisztában vagyok, és ettől a tudattól egy kicsit bolondos kedvem támadt. Úgy tűnt, boldog, hogy itt lehet.

Miután kitálaltam a húst, és enni kezdtünk, így szólt. – Emlékszel arra a kiugrásra a CME-ben, amiről aznap beszélgettünk, amikor megismerkedtünk? Láttál bármi hasonlót azóta, vagy van bármi fogalmad arról, hogy mi okozhatta?

Megráztam a fejem, és nyeltem egyet. – Azóta sem láttam hasonlót. Szerintem valami teszt lehetett.

– De miféle? Valaki azt tesztelte, hogy csatlakoztatni lehet-e egy szirupcsapot a vezetékrendszerhez, hogy a maga javára fordítsa az értékeket?

– Lehet. A kvantos haverjaim úgy gondolják, hogy gyakran előfordul az ilyesmi. Egyfajta városi legendának tartják az egészet. Tíz másodpercre billentsd el, majd tűnj el egy életre szóló vagyonnal.

– Szerinted ez lehetséges?

– Nem tudom. Én nem vagyok kvantos.

– De hát azt hittem, az vagy.

– Nem. Úgy értem, szeretnék az lenni, és tudom követni a kvantosokat, amikor hozzám beszélnek, de én inkább csak egy bróker vagyok.

– Evie és Amanda nem így gondolják. Azt mondják, te csak úgy teszel, mintha nem lennél kvant, hogy megtehess ezt-azt, de igazából az vagy.

– Az lennék, ha tudnék – válaszoltam őszintén. Fogalmam sem volt arról, hogy miért vagyok ennyire őszinte. Lehet, hogy úgy éreztem, ezt Jojo szórakoztatóbbnak találja, mintha eljátszanám, hogy kvantitudós vagyok. És szeretek szórakoztató lenni.

– Tegyük fel, hogy képes lennél rá – mondta. – Megtennéd?

– Mi, hogy meghekkelnék-e egy vonalat? Nem.

– Mert az csalás lenne?

– Mert nincs rá szükségem. És igen. Úgy értem, ez egy játék, nem? Vagyis a csalás azt jelentené, hogy ügyetlen vagyok a játékban.

– De nem is annyira játék ez az egész. Legfeljebb szerencsejáték.

– De ésszel végzett szerencsejáték. Olyan ügyletek kitalálása, amivel túl lehet járni a többi kereskedő eszén. Ez benne a játék. Ha ez nem lenne, akkor nem is tudom, miről beszélnénk. Adatelemzésről? Irodai munkáról egy képernyő előtt?

– De hát így is irodai munka egy képernyő előtt.

– Így játék. És egyébként is, a képernyő érdekes, nem gondolod? Az a sok különböző műfaj, időbeliség, ahogy mind párhuzamosan futnak... Ez a világ legjobb mozija, ami élőben megy minden nap.

– Látod, hogy kvantos vagy!

– De ez nem matematika, ez irodalom. Vagy olyan, mint a nyomozói munka.

Jojo bólintott, és elgondolkozott a dolgon. – Akkor miért nem nyomoztad ki ezt a CME-kihagyást?

– Nem tudom – válaszoltam. Micsoda őszinteség! – Lehet, hogy ki fogom.

– Szerintem ki kéne. – Ezzel mellém csúszott a párnán.

Én észrevettem, hogy mit csinált, és azt kérdeztem, elég ostobán: – Desszert? Egy ital vacsora után?

– Mid van? – kérdezte.

– Bármim – válaszoltam. – Ami azt illeti, a bárszekrény pillanatnyilag legnagyobbrészt single malt whiskyket tartalmaz.

– Remek – jelentette ki Jojo. – Kóstoljuk végig az összeset.

Mint kiderült, ijesztően sokat tudott a drága single maltokról, és az összes valamirevaló ínyenchez hasonlóan ő is arra a következtetésre jutott, hogy nem a legjobb megtalálása a lényeg, hanem a legnagyobb változatosság megteremtése két korty között. Szeretett nyalakodni, ahogy ő fogalmazott. És nem csak alkoholfogyasztás közben. Mindkét kezemben egy csokor üveggel léptem ki a kabinból, és aránylag hirtelen lerogytam mellé, mire azt mondta: – Ó, a mindenit, ez egy Bruichladdich Octomore 27 –, majd odahajolt hozzám, és szájon csókolt.

– Most megkóstolhattad a Laphroaigot – jegyeztem meg, miközben megpróbáltam visszanyerni az önuralmamat.

Jojo felnevetett. – Pontosan! Egy újabb játék!

Abban ugyan kételkedtem, hogy számára új lenne, de szívesen belementem.

– Ne igyál túl sokat – mondta egyszer csak.

– Csak kolibrikortyokat – dünnyögtem az apámat idézve. Ezt megpróbáltam azzal szemléltetni, hogy megcsókoltam a fülét, mire felzümmögött, és magához húzott. A ruhája ekkor már felgyűrődött a derekára, és a legtöbb nőéhez hasonlóan az ő alsóneműjét is könnyű volt félrehúzni. A rengeteg csóktól alig kaptam levegőt. – Ez hosszú távú befektetésnek tűnik – dünnyögte, majd körém fonta a lábait, és tovább csókolt.

– Az is – válaszoltam.

– Nekem pedig problémáim vannak a fizetőképességemmel – folytatta.

– Valóban.

– Ó. Ez jó. Ne spórolj az erőforrásokkal. Gyere, használd a szádat.

– Úgy lesz.

És így tovább. Volt egy pillanat, amikor felnézve láttam, ahogy a teste fehéren ragyog a csillagos éjszakában, és ugyanazzal a vidám arckifejezéssel néz, mint korábban. Majd valamivel később a tatra hajtotta a fejét, felnézett a csillagokra, és azt mondta: – Ó! Ó! – Utána visszacsusszant mellém, és a csónak padlóján fetrengve próbáltunk megfelelő pozíciót találni, de nekem leginkább még mindig csak az „ó, ó” csengett a fülembe, a legszexibb dolog, amit életemben mondtak nekem, és ez még az orgazmusomnál is jobban felvillanyozott, márpedig ez nagy szó.

Végül ott hevertünk összegabalyodva a csónak fenekén, a csillagokat bámulva. Az őszhöz képest meleg éjszakánk volt, de az enyhe szellő lehűtött minket. Az a pár csillag, amely látszott felettünk, hatalmas és elmosódott volt. Én arra gondoltam, hogy ó, a fenébe – nekem tetszik ez a csaj. Kell nekem ez a csaj. Ami ijesztő volt.

New York valójában egy mély város, nem magas.

– Roland Barthes

Ember tervez, Isten végez.

b) Mutt és Jeff

– Mi történt?

– Nem tudom. Hol vagyunk?

– Nem tudom. Hogy is volt...

– Beszélgettünk valamiről.

– Mindig beszélgetni szoktunk valamiről.

– Igen, de ez valami fontos volt.

– Ezt nehezemre esik elhinni.

– Mi volt az?

– Nem tudom, de addig is, hol vagyunk?

– Valami szobában, nem?

– Igen... ne csináld már. A hotellónkban élünk, a régi Met Life Tower mezőgazdasági szintjén. A volt Edition szállodában, ami egy nagyon menő szálloda volt. Nem emlékszel? Így volt, nem?

– Így volt. – Jeff vadul megrázza a fejét, majd két keze közé fogja. – Olyan ködösnek tűnik minden.

– Nekem is. Szerinted elkábítottak minket?

– Úgy érzem, igen. Úgy érzem magam, mint azután, amikor kihúzták a fogam Tijuanában.

Mutt végigméri. – Vagy emlékszel a vastagbéltükrözésedre? Utána nem emlékeztél, hogy mi történt.

– Nem, arra nem emlékszem.

– Pontosan. Így volt.

– És nálad is? Úgy értem, most?

– Igen. Elfelejtettem, hogy miről beszélgettünk közvetlenül ezelőtt. És azt is, hogy hogyan kerültünk ide. Vagyis azt, hogy mi a picsa történt az imént.

– Én is. Mi az utolsó dolog, amire emlékszel? Derítsük ki, és próbáljunk meg onnan továbbhaladni.

– Hát... – gondolkozott el Mutt. – Egy hotellóban laktunk, a régi Met Life Tower mezőgazdasági szintjén. Nagyon huzatos volt kint lenni a növények között. Meg egy kicsit zajos, de utolérhetetlen panorámával. Ugye?

– Pontosan, ott voltunk. Már hónapok óta ott éltünk, nem? Akkor lett annyi az előző lakásunknak, amikor összeomlott?

– Igen, a Peter Cooper falu, az extrém dagálykor. A hold miatt, vagy mi. A mesterséges töltések egyszerűen nem képesek hosszú távon megtartani az épületeket. És utána...

Jeff bólintott. – Igen, így volt. Igyekeztük távol tartani magunkat az unokatesómtól, ezért is laktunk eleve azon a szemétdombon. Utána a Flatironba kerültünk, ahol Jamie lakott, és amikor kirúgtak minket onnan, akkor szólt nekünk a Met toronyházban lévő lehetőségről. Ő szeret segíteni a barátainak.

– És az unokatesódnak programoztunk, ami egyértelműen hiba volt, utána meg szabadúszók lettünk. Titkosítás és parancssorok, a jin és a jang. Olyanok vagyunk, mint a mohó algoritmus.

– Igen, de volt valami más is! Találtam valamit, vagy foglalkoztatott valami...

Mutt bólint. – Kitaláltál egy megoldást.

– Az algoritmusra?

Mutt megrázza a fejét, Jeffre néz. – Mindenre.

– Mindenre?

– Pontosan, mindenre. A világra. A világra, mint rendszerre. Nem emlékszel?

Jeff szeme tágra nyílik. – Ó, de igen! A tizenhat változtatás! Évek óta agyalok rajtuk! Hogy is felejthettem el?

– Úgy, hogy elbasztuk, ennyi. Elkábítottak minket.

Jeff bólint. – Elkaptak minket! Valaki elkapott minket!

Mutt kétkedőnek tűnik. – Olvastak a gondolataidban? Ránk állítottak egy sugarat? Nem hinném.

– Persze, hogy nem. Biztosan megpróbálkoztunk valamivel.

– Mi ketten?

– Oké, lehet, hogy én próbálkoztam meg valamivel. És valószínűleg lebuktattam magunkat.

– Ez ismerősen hangzik. Szerintem ez olyasmi, ami korábban is megtörténhetett. A pályafutásunk hosszú volt, de lólépésben haladt, erre meglehetősen jól emlékszem. Túl jól.

– Igen, igen, de ez valami nagyobb dobás volt.

– Eléggé úgy tűnik.

Jeff feláll, és mindkét kezével megfogja a fejét. Körbenéz. Odalép egy falhoz, végighúzza az ujjait egy ajtó alakú, vastag szigeteléscsíkon; az ajtó alakú rész belsejében nincs kilincs vagy kulcslyuk, bár van benne egy négyszög alakú vonal Jeffnek nagyjából derékmagasságban, Muttnak térdmagasságban. – Ajaj. Ez egy vízszigetelő záróréteg, ha érted, mit akarok ezzel mondani.

– Értem. És ez mit jelent? Hogy a vízszint alatt vagyunk?

– Lehet. Elképzelhető. – Jeff a falhoz szorítja a fülét. – Hallgasd, hallani, ahogy bugyog.

– Biztos vagy benne, hogy nem csak a vér zubog a füledben?

– Nem tudom. Gyere, nézd meg, és majd meglátjuk, hogy neked mi a véleményed.

Mutt feláll, felnyög, körbenéz. A helyiség hosszúkás, de oldalnézetből négyzet alakúnak tűnne. Két egyszemélyes ágy van benne, egy asztal meg egy lámpa, bár a világítás mintha a félhomályosan derengő mennyezetből jönne, ami körülbelül két és fél méter magasan van felettük. A sarokba be van szuszakolva egy kis háromszög alakú fürdőszoba az olcsó szállodák stílusában. Vécé, csap és zuhanyzó van benne, meleg és hideg folyóvízzel. A vécé egy rövid vákuumhúzással ürül. A mennyezeten két kis szellőzőnyílás van, mindkettőt sűrű háló takarja.

Mutt kilép a fürdőszobából, és tyúklépésben végigsétál a szoba teljes hosszán, a sarkát a lábujja elé helyezve, és az ajkát mozgatva számolja a lépteit.

– Hat méter – mondja. – És körülbelül két és fél méter magas, igaz? A szélessége meg ugyanannyi. – Jeffre pillant. – a konténerek pont ekkorák szoktak lenni. Tudod, a hajós szállítókonténerek. Hat méter hosszúak, két és fél méter szélesek, három méter magasak. – Jeffel szemben a falra tapasztja a fülét. – Ó, tényleg. Valami zajt hallok a túloldalról.

– Megmondtam, nem? Valami vizes hangot. Mintha egy vécét húznának le, vagy valaki zuhanyozna.

– Vagy mintha folyó hömpölyögne.

– Micsoda?

– Hallgasd csak meg. Mint egy folyó? Nem?

– Nem tudom. Fogalmam sincs, milyen hangot adnak a folyók, úgy értem, amikor az ember bennük van, vagy ilyesmi.

A két férfi egymást méregeti.

– Szóval, mi most...

– Nem is tudom.

– Ez meg mi a fenét jelent?

– Nem tudom.

Vállalat, fn. Egy zseniális módja a saját nyereség megnövelésének személyes kockázat nélkül.

Pénz, fn. Olyan áldás, aminek semmi haszna számunkra, amíg meg nem válunk tőle.

– Ambrose Bierce: Ördögi kislexikon

A kormánymentalitás magánosítása. Az előbbit már nem kizárólag az állam tartja kézben, hanem inkább a nem állami intézmények testülete (független központi bankok, piacok, hitelminősítő ügynökségek, nyugdíjpénztárak, nemzetközi intézmények stb.), amelyek között az állami szervezetek is fontos szerepet játszanak, de ezek mind-mind csak egy a sok közül.

– állítólag Maurizio Lazzarato

c) a korábban említett állampolgár

A Metropolitan Életbiztosító az 1890-es években vásárolta meg a területet a Madison Square délkeleti sarkánál, és ott építette fel a központját. A századforduló körül Napoleon LeBrun építészt bízták meg azzal, hogy egészítse ki az épületet egy újabb toronnyal, és ő úgy döntött, hogy a velencei Szent Márk-téren álló harangtorony stílusában tervezi meg. A torony 1909-ben készült el, és akkoriban ez számított a Föld legmagasabb épületének, még a Flatiront is lekörözve a Madison Square délnyugati sarkán. A Woolworth Building 1913-ban nyitott meg és rabolta el a koronát tőle, és ezután a Met Life Tower leginkább a négy nagy órájáról vált ismertté, amelyek mind a négy égtáj irányában mutatják az embereknek a pontos időt. Az órák számlapja olyan nagy volt, hogy a percmutatóik darabonként fél tonnát nyomtak.

Az 1920-as években a Met Life megvette a tőlük északra álló templomot, lebontatta, és megépítette az Északi szárnyat. Ezt eredetileg száz emelet magas felhőkarcolónak tervezték, jóval magasabbnak az Empire State Buildingnél, amelyet szintén akkoriban építettek, de amikor beütött a nagy gazdasági világválság, lemondtak erről, és harminckét emeletesre kurtították az épületet. Még mindig látszik rajta, hogy az alapját valami sokkal nagyobb építménynek szánták; úgy néz ki, mint egy hatalmas talapzat, amelyről hiányzik a szobor. És harminc lift van benne, amelyek mindegyike készen áll rá, hogy felvigye az embereket arra a hiányzó hatvannyolc emeletre. Lehet, hogy ha az emberiség egyszer túlteszi magát az áradások megrázkódtatásán, akkor megépíti a torony felső részét is grafitkompozitból, vagy akár még háromszáz emeletet felhúznak rá, vagy akármi. A kétszáz éves évfordulóról lemaradtak, de hé, mit jelent egy évszázad New York ingatlanpiacán? A 2230-as évben biztosan akad majd egy szélhámos, aki kész lesz a tricentenáriumra összedobni egy tervet egy szuper-felhőkarcolóról.

Mindenesetre, a Madison Square-t most Velence nagy harangtornyának hatalmas másolata uralja. Szívszorító ez a véletlen egybeesés, amitől a teret betöltő tengervíz olyan olaszos hangulatot kölcsönöz, hogy SzuperVelence legjellegzetesebb fotótémájává vált.

A Madison Square-en folyamatosan efféle dolgok történnek. Ez a tér mocsárként kezdte az életét, amely egy édesvizű forrásból fakadt. A forrást sok-sok évig artézi kútként használták közvetlenül a Met előtt, és bádogpoharakat láncoltak mellé, hogy az emberek ihassanak belőle. A víz szaggatott löketekben spriccelt ki belőle, amit asszociatív alapon ejakulatívnak szoktak tartani, de ez valószínűleg csak arra szolgál újabb bizonyítékul, hogy milyen elnyomhatatlanul mocskos fantáziája volt a viktoriánus Amerikának. Ez a kőkút most valahol odakint, a Long Islanden található.

Miután a mocsarat feltöltötték a közeli, letarolt hegyek földjével, az Egyesült Államok hadseregének a felvonulási terévé, továbbá a bostoni postakocsiút és a Broadway kereszteződésévé vált. A felvonulási terület egyre jobban összement, és amikor lefektették a környéken a kelet-nyugati utcák és az észak-déli sugárutak híres négyzethálózatát, a még mindig meglévő díszszemletér egy nagyjából két és fél hektáros területre szorult vissza: a Huszonharmadiktól a Huszonhatodikig, a Madison és az Ötödik között, ahol a Broadway is beleszaladt, és egy újabb szelettel egészítette ki a parkot.

A tér északi oldalát már a kezdetektől egy nagy Menedékház foglalta el, a fiatalkorú bűnözők fegyháza. Később Franconi Hippodromja nyújtott fedett teret mindenféle látványosságokhoz, beleértve a kutyaversenyeket és a ketrecharcokat is.

A nyugati oldalon egy svájci család megalapította a Delmoncót, amelyet a Fifth Avenue Hotel követett ugyanazon a területen. Stanford White építette meg az első Madison Square Gardent az északi oldalon, ahova tömegek jártak el, hogy mesterséges csatornarendszerében gondolázzanak; ez még azelőtt volt, hogy a Met harangtornya elkészült volna, úgyhogy LeBrunnak talán White adott ihletet a velencei motívumhoz, aki ekkorra már épített egy tornyot a Gardens komplexumának a végében; a tér tizenhat éven át két toronnyal büszkélkedhetett. White-ot annak a nőnek a féltékeny férje lőtte le pont a Gardenben, egy vacsorarendezvényen, akivel találkozgatott. Amikor lebontották a művét, és felépítették az új Madison Square Gardent a Negyvenkilencedik és a Nyolcadik sarkán, a régi épület acélváza megmaradt, és most az is valahol Long Islanden található. Valószínűleg.

A teret egykor az erre érdemes amerikaiak emlékszobrainak egész hada díszítette, és az egyik tábornok szobra egyben a síremléke is volt. A Park sugárúton gyakran állítottak diadalíveket egyik-másik háború amerikai hadi sikereinek megünneplése alkalmából. 1919. május elsején a rendőrség előállította a téren tüntető baloldaliak egy kis csoportját, de erről a sötétség erői felett aratott győzelemről nem emlékeztek meg diadalívvel. És annak a lázadásnak az elfojtásáról sem, ami szintén itt történt, amikor Lincoln 1864-es sorozási hirdetménye ellen tiltakoztak. Úgy tűnik, hogy a diadalíveket kizárólag a külföldön aratott győzelmeknek tartották fent.

És ami a legjobb, mármint ha emlékművekről esik szó, a Szabadság-szobor keze és fáklyája hat évet töltött a Madison Square-en, végtelenül szürrealista módon töltve ki a park északi végét, kétszer-háromszor olyan magasra emelkedve, mint a tér fái. Az ebben az időszakban készített fényképek lenyűgözőek, és ha a tér nem vált volna mostanra egy öt méter mély medencévé, amelynek az alján akvakultúrás ketrecek sorakoznak, akkor logikus lenne az indítvány, hogy ismét amputálják az öreglányról a kezet, benne a fáklyával, és vigyék vissza őket a térre. Elvégre most már nincs túl nagy szüksége arra a fáklyára; a bevándorlókat hívogató jelzőtűz már rég kialudt. Valószínűleg akadna pár ellenzője ennek a tervnek, de milyen szép díszítőelem lenne belőle a parkban, még fel is mászhatnánk rá körülnézni. Néha szükség van egy kis fényűzésre.

Teddy Roosevelt egy sarokra innen született, a téren vett táncórákat gyermekkorában (vagyis rugdosta a kislányokat, ahogy az dukál), és magából a Met toronyból vezette az 1912-es elnökválasztási kampányát; hajrá, progresszívek! Amennyiben a tornyot most elfoglaló progresszíveknek tényleg sikerül megváltoztatniuk a világot, jár ezért némi kredit a Szarvasbikának? Minden bizonnyal. Bár azt a választást elveszítette.

Edith Wharton a téren született, és később ott is élt. Herman Melville egyutcányira lakott onnan, keletre, és minden hétköznap átsétált a téren útban a West Street-i rakparton lévő munkahelye felé, beleértve azt a hat évet is, amikor a Szabadság-szobor keze és fáklyája ott állt a téren. Vajon megállt néha, hogy elgyönyörködjön a bizarr látványban, esetleg még fel is merült benne, hogy a saját, furcsán csonkolt sorsának a szimbólumát lássa benne? Tudjuk, hogy igen. Egy szép napon elvitte a négyéves leányunokáját játszani abba a parkba, leült egy padra, és olyan elgondolkozva bámulta a fáklyát, hogy megfeledkezett a tulipánágyásokban rohangáló kislányról, és nélküle ment haza. A kislány magától is hazatalált, és éppen akkor érkezett meg, amikor a házvezetőnő kitaszigálta Melville-t az ajtón, hogy menjen vissza érte. Igen, a mi emberünk egy űrkadét volt.

Ez a tér volt az első Amerikában, ahol közszemlére tettek egy meztelen szobrot, egy Diánát. Stanford White tornyának a tetején helyezték el, vagyis igazából hetvenöt méterrel a bámulói szeme felett, de akkor is. Vittek távcsövet. Valószínűleg ezzel kezdődött a meztelen szomszédok bámulásának élő New York-i hagyománya. A szobor most egy philadelphiai múzeumban van. Ugyanezekben az években a Park Avenue Hotel bárjában lógott az egyik legarcpirítóbban meztelen belle epoque festmény, egy csapat szexi nimfával, akik egy aggodalmasnak tűnő szatírt készültek éppen kihasználni; az a kép most a massachusettsi Willaimstown egyik múzeumában található. A Madison Square szexközpont volt azokban az években!

És a Madison Square-en állították fel az első karácsonyfát is a köznép számára. A második világháború alatt nem világították ki a karácsonyfákat, és a tér állítólag úgy nézett ki, mintha visszaváltozott volna egy őskori erdővé. New Yorkban ehhez nem kell sok. És ezen a téren rakták ki az első fényreklámot is a Flatiron homlokzatára, amelyen valamelyik óceáni üdülőhelyet népszerűsítették, később pedig a New York Times-ot, ami azzal dicsekedett, hogy mindig közzétette az összes hírt, ami kifért.

A Flatiron Building volt az első vasaló alakú felhőkarcoló a városban, és egy-két évig a legmagasabb épület a világon. Továbbá az északi végénél létrehozta a város legszelesebb helyét, legalábbis ezt beszélték, és a férfiak szerettek ott összegyűlni, igen, hogy megbámulják, ahogy a nők ruháját felfújja a szél, ahogy Marilyn Monroe-ét afelett a metrórács felett. Két járőrt állítottak ebbe a szemérmetlen kereszteződésbe, hogy elkergessék a férfiakat. A Flatiron kétségkívül egy műremek volt, csodálatos élekkel Alfred Stieglitz fotói számára, majdnem olyan csodálatosakkal, mint Georgia O’Keeffe vonalai. Stieglitz és O’Keeffe műterme a tér északi oldalán helyezkedett el.

És a baseballt is a Madison Square-en találták fel! Szóval, oké: szent föld. Betlehem, neked nem osztottunk lapot!

Az első impresszionista kiállítás Amerikában? Persze. Az első utcai gázlámpák? Ráhibáztak. Az első elektromos utcai lámpák? Dettó. Ez utóbbiak eleinte hatezer gyertyaerős „naptornyok” voltak, amelyeket huszonöt kilométerről is látni lehetett az Orange-hegységből. Az emberek csak napszemüvegben tudtak alájuk állni, ha nem akartak megvakulni, és többen panaszkodtak arra, hogy a fényüknél az emberi test határozottan hullaszerűnek tűnik. Magát Edisont kellett felkérni, hogy találja ki, hogyan lehet csökkenteni a fényerejüket.

Az első víz alatti akvakultúrás ketrecek a városban? Persze, pontosan itt, az elsőt 2121-ben állították fel. Továbbá az első emeletes csónakházat is, azt az új Met toronyban, amikor az első áradáshullám után átalakították lakóépületté. Ez az ötlet nagy sikert aratott, és azonnal majmolni is kezdték az összes elárasztott területen.

Mostanra már nyilvánvaló, hogy a Madison Square a legcsodálatosabb tér ebben a csodálatos városban, ugye? A történelem egyfajta mágikus köldöke, az a hely, ahol a kultúra erővonalai kereszteződnek, vagy ahonnan erednek, amitől az összes csakra csakrája! De nem. Egyáltalán nem. Sőt, ez egy teljesen hétköznapi New York-i tér, minden tekintetben középszerű, aminél sok tér sokkal híresebb, és ugyanilyen lenyűgöző listákat képes összeállítani elsőkből, közismert lakókból és furcsa egybeesésekből. A Union Square, a Washington Square, a Tompkins Square, a Battery Park históriája mind tele van híres, bár már feledésbe merült történelmi érdekességekkel. Attól eltekintve, hogy a baseball szülőhelye volt, aminek a jelentősége kétségkívül csak a Nagy Bumméhoz mérhető, a Madison Square különlegességét egyszerűen annak lehet betudni, hogy New York ilyen mindenhol. Bökjünk rá az ujjunkkal egy kis turistatérképre, és bárhol is találjuk el, ki fog derülni, hogy ott elképesztő dolgok történtek. A szellemek úgy fognak előbújni a csatornafedelek alól, mint a gőz egy hideg hajnalon, és ugyanazzal az unalmas, mániákus, kiöregedett matrózos hévvel fogják elmesélni a történetüket, ami bármelyik New York-it elkap, amikor a történelemről kezdenek beszélni. Ne biztassuk fel őket! Az a New York-i, akit érdekel New York története, definíció szerint elmebajos, árral szemben úszik vagy evez a polgártársai nyomásgyakorlása ellenére, akiknek egyike sem mutat cseppnyi érdeklődést sem az ilyen múltbéli dolgok iránt. És akkor mi van? A történelem marhaság, ahogy azt a híres antiszemita seggfej, Henry Ford is elsütötte, és bár sok New York-i leköpné a sírját, ha ismerné a történetét, de nem ismerik. Ebben a tekintetben rokonlelkek ezzel az ostoba tökfilkóval. Mindenki tartsa a szemét a labdán, ami a jövőből érkezik. Vagy az éppen folyamatban lévő stiklijére figyeljen, vagy az eljövendőre, különben vége, barátom, és a város megesz reggelire.

Semmi különleges nincs abban a helyzetben, ha az ember olyanok között éli le az életét, akiket nem ismer.

– Lyn Lofland

Tényleg?

d) Gen nyomozó

Gen Octaviasdottir általában a nappal együtt ébredt. A lakása ablakai keletre néztek a huszadik emeletről, és gyakran előfordult, hogy a Brooklynon végigáradó ragyogásra ébredt, a víz csillogásának magnéziumos fényére. Ami mindig úgy nézett ki, mintha mindjárt valami csodálatos történne.

Ebből a szempontból minden nap egy kis csalódásnak bizonyult. Odakint nem igazán történt semmi csodálatos. De Gen ennek a reggelnek is hajlandó volt adni egy esélyt. Kapaszkodj meg! – ahogy az a fürdőszobai tükre felett lévő, kézzel írt képeslapon állt, néhány további üzenettel és képpel, amelyeket az apja hagyott az anyjának: Carpe Diem/Carpe Noctum. Nagy Kékség. Egy tigrispárt ábrázoló festmény. Egy másik kép Miki egérről és Minnie-ről. Egy fotó egy fáraóról és a húgáról/feleségéről, akik Gen apja szerint nagyon emlékeztettek rá és Gen anyjára. És majdnem így is volt.

Gen már régóta tervezte, hogy az összeset leszedi, annyira porosak voltak, de soha nem kerített rá sort. A szülei jó házasságban éltek, az ő saját fiatalkori próbálkozása a dologgal viszont csúnyán kudarcba fulladt, utána pedig minden idejét a munkájának szentelte. Az apja halála után addig ápolta az anyját, amíg ő is meg nem halt; és ennyi. Most itt áll, egy újabb nap előtt. Sosem gondolta volna, hogy mindez így alakul majd.

Indult az ebédlőbe, hogy Charlotte Armstronggal ebédeljen. Furcsa, hogy az ember évekig egy épületben, egy emeletnyire élhet valakitől anélkül, hogy találkoznának. De New York persze ilyen. Az ember hol ezzel beszélget, hol azzal, hogy kiderítse, hogy lehet-e vele beszélgetni. Többek között a munkájában is ezt szerette. Azt a rengeteg történetet. Még ha a legnagyobb részük krimibe is illett. De mindig fennállt a lehetősége, hogy jót tehet valakivel. A túlélőkkel. És egyébként is, érdekes volt. Rejtélyek hosszú sora.

Ugyanakkor ért az ebédlőbe, mint Charlotte, mindketten a megbeszélt pillanatban jelentek meg. Ezt szóba is hozták, miközben beálltak a sorba kenyérért és rántottáért, majd töltöttek maguknak egy kávét, és leültek. Charlotte fehéren itta a kávéját. Az emberek hajlamosak hasonulni a szokásaikhoz.

– Szóval, sikerült kiderítenie az asszisztensednek bármit is az eltűnt fickókról? – kérdezte Charlotte, miután leültek. Nem kerülgette a forró kását.

Gen bólintott, és elővette a jegyzettömbjét. – Küldött nekem pár dolgot. Elég érdekes, vagy olyasmi – mondta, és rábökött az Olmsteadtől kapott üzenetre. – A pénzügyi szektorban dolgoztak, ahogy te is említetted. Talán azok közé tartoznak, akiket kvantosoknak neveznek, mert kódolnak és rendszertervezéssel foglalkoznak.

– Matematikusok?

– Úgy tudom, a pénzügy matematikája nem túl bonyolult. Valaki azt mesélte nekem, hogy már attól is leesik az álla mindenkinek, ha megtervez egy tiszta adatbázist. Úgyhogy ez igazából csak egy komolyabb programozási feladat, vagy olyasmi. Ralph Muttchopf számítógép-tudományból diplomázott. Jeffrey Rosen filozófia szakot végzett, és kongresszusi munkatársként dolgozott a Szenátus Pénzügyi Bizottságában olyan tizenöt éve. Vagyis ők nem hétköznapi kvantosnak számítanak.

– De az is lehet, hogy igen, ha ez nem tiszta matematika.

– Persze. Mindegy, szóval az őrmesterem azt derítette ki Rosenről, hogy amikor a Szenátus pénzügyein dolgozott, lemondott valami szisztematikus bennfentes kereskedelemmel kapcsolatos nyomozás során, mert az egyik unokatestvére volt az egyik érintett Wall Street-i iroda vezetője.

– Melyiké?

– Az Adirondacké.

– Ne már. Tényleg?

– Igen, de miért csodálkozol ezen?

– Nem Larry Jackman ez az unokatestvér?

– Nem, egy bizonyos Henry Vinson. Most éppen a saját pénzügyi alapját menedzseli, az Alban Albanyt. De ő volt az Adirondack ügyvezetője a szenátusi vizsgálat idején. De miért kérdeztél rá Larry Jackmanre?

Charlotte a szemét forgatta. – Mert Jackman volt az Adirondack pénzügyi igazgatója. Meg az exem.

– A volt férjed?

– Igen – vonta meg a vállát Charlotte. – Már nagyon régen történt. Még a New York-i Egyetemre jártunk. Azért házasodtunk össze, hogy hátha ez javít a kapcsolatunkon.

– Jó ötletnek tűnik – válaszolta Gen, és megkönnyebbült, amikor Charlotte elnevette magát.

– Igen – ismerte be a társa –, az ilyesmi mindig jó ötlet szokott lenni. Mindegy, szóval a házasságunk csak pár évig tartott, és miután elváltunk, sokáig nem is találkoztam vele. Utána párszor kereszteztük egymás útját, mostanra már telefonszámot is cseréltünk, és időnként leülünk egymással egy kávéra.

– Most a kormánynak dolgozik valahol, ha jól emlékszem, nem?

– A Nemzeti Jegybank elnöke.

– Azta – válaszolta Gen.

Charlotte vállat vont. – Mindenesetre nem sokat mesélt a családjáról, úgyhogy azt hittem, ez a Jeff Rosen talán az ő unokatestvére.

– Rengeteg embernek van rengeteg unokatestvére.

– Igen. Larry mindkét szülőjének rengeteg testvére volt. De haladjunk tovább: azt mondtad, hogy Vinson volt Jeffrey Rosen rokona. Miért tartjátok ezt a rokoni kapcsolatot érdekesnek?

– Ez is egy nyom – válaszolta Gen. – Ez a két pasas eltűnt, és semmi nyomuk, sem fizikai, sem elektronikus. Nem használták a bankkártyájukat, nem pingették meg a felhőt, márpedig ezek nélkül nehéz sokáig kihúzni. Persze ez rosszat is jelenthet. De így nincs semmilyen nyomunk, amin elindulhatnánk. És ilyen helyzetekben mindent felhasználunk, amit lehet. Ez a kapcsolat nem sok, de a szenátusi nyomozás az Adirondackot is célkeresztbe vette, és Rosen lemondott.

– És most Jackman vezeti a Jegybankot – tette hozzá Charlotte kicsit komoran. – Eszembe jutott valami arról, amikor otthagyta az Adirondackot. Az elnökség Vinsont választotta meg fölé ügyvezetőnek, úgyhogy ő hamarosan távozott a cégtől, és önálló vállalkozásba kezdett. Erről soha nem mesélt sokat, de az volt a benyomásom, hogy elég fájdalmas szakítás lehetett.

– Elképzelhető. Az őrmesterem szerint úgy tűnik, mintha az Adirondack szétrobbant volna. És nemrégiben Rosen és Muttchopf elvégzett pár szerződéses munkát Vinson pénzügyi alapjának, az Alban Albanynak, eleget ahhoz, hogy adózniuk is kelljen utána. Vagyis ez is egy kapcsolat.

– De ugyanaz a kapcsolat.

– Ráadásul másodszor. Nem azt akarom mondani, hogy ez bármit is jelentene, de legalább elindulhatunk valamerre. Vinsonnak rengeteg kollégája és ismerőse van, meg Muttchopfnak és Rosennek is. Az Adirondack pedig a világ legnagyobb befektetési vállalatai közé tartozott. Úgyhogy több szálat is felgöngyölíthetünk. Majd meglátjuk, milyen eredménnyel.

– Persze.

Gen mélyen a szemébe nézett, és azt mondta: – Kérlek, ne mondj erről semmit Larry Jackmannek. – Vajon Charlotte érti, hogy ez a kérdés azt jelenti, hogy lehetnek olyan szálai a nyomozásnak, amelyek egyenesen hozzá vezetnek?

Értette. Felfogta az üzenetet, és pókerarcot vágott. – Nem, persze, hogy nem fogok – válaszolta. – Úgy értem, mint már említettem, alig találkozunk.

– Akkor jó. Ez azt jelenti, hogy nem lesz nehéz dolgod.

– Egyáltalán nem.

– Szóval, elmondanád még egyszer, hogy került ide az a két fickó?

– Volt egy barátjuk a Flatironban, és a tetőteraszán lévő ültetvényen húzták meg magukat, pont szemben velünk, úgyhogy amikor a Flatiron házkezelősége kirakta őket, átjöttek, és megkérdezték, hogy nem lakhatnának-e itt.

– Vagyis benyújtották a jelentkezésüket a lakóbizottságnak?

– Megkérdezték Vlade-ot, Vlade pedig engem, én meg találkoztam velük, és úgy láttam, rendben vannak, úgyhogy megkértem a lakóbizottságot, hogy hadd lakjanak itt átmeneti engedéllyel. Úgy gondoltam, segíthetnek majd nekünk az épület pénzügyeinek elemzésében, mert ezek nem mennek túl jól.

– Ezt nem tudtam.

– Benne van a beszámolókban.

Gen vállat vont. – Azokat általában nem szoktam elolvasni.

– Szerintem általában senki nem szokta.

Gen végiggondolta a dolgot. – Gyakran közbenjársz a lakóbizottsági ügyekben?

Charlotte ebből már biztosan érezni fogja, hogy valamilyen céllal faggatják ki. Bólintott, mintegy jóváhagyva, majd azt mondta: – Időről időre megteszem, ha úgy látom, hogy egy adott helyzetben képes vagyok segíteni az embereknek és az épületvezetésnek. Szerintem a lakóbizottságnak ez nem tetszik, mert kicsit sokan vagyunk. Éppen elég bajuk van a sima várólistásokkal. Plusz a saját kiemelt ügyeikkel.

– De mindig vannak üresedések.

– Persze. Szinte soha senki nem költözik el innen, de rengeteg lakó már nagyon régen itt él, és van egy bizonyos halálozási arányunk.

– Erre mindig lehet építeni, ha emberekről van szó.

– Igen.

– Igazából én is így kerültem ide. Azért költöztem be, hogy vigyázzak az anyámra az apám halála után, és amikor ő is meghalt, örököltem a lakhatási jogát.

– Á. Ez mikor volt?

– Három éve.

– Lehet, hogy ezért van az, hogy tagja vagy a lakóközösségnek, de nem érdekelnek a ház ügyei.

Gen megvonta a vállát. – Mintha azt mondtad volna, hogy szinte senkit nem érdekelnek.

– Nos, a pénzügyi gazdálkodásunk egy kicsit talányos. De, tudod, ez egy társasház. Úgyhogy rengeteg embernek benne van a keze a dolgokban, így vagy úgy.

– Valószínűleg nekem is be kéne szállnom – ismerte be Gen.

Charlotte bólintott, de ekkor eszébe jutott még valami. – Hamarosan mindenki értesülni fog valamiről, ami az előző házkezelőségi ülésen felmerült. Ajánlatot tettek a házra.

– Valaki meg akarja venni az egész épületet?

– Pontosan.

– Kicsoda?

– Azt nem tudjuk. Egy brókeren keresztül jelentkezett.

Genben megvolt a képesség a mintázatok felismerésére. Erről kétségkívül a munkája tehetett, mint azzal ő is tisztában volt, de nem tudta visszafogni magát. Ahogy ebben az esetben sem: valakik eltűnnek egy épületből, akiknek nagyhatalmú rokonaik és kollégáik vannak, és az épület kap egy vételi ajánlatot. Óhatatlanul is felmerült benne, hogy nincs-e kapcsolat a kettő között. – De mondhatunk nemet is az ajánlatra, ugye?

– Persze, de valószínűleg meg kell szavaznunk. Ki kell kérnünk a tagok véleményét, talán a döntésben is. És az ajánlatban kétszer akkora összeg szerepel, mint amennyit az épület ér, ami talán sokaknak komoly kísértést fog jelenteni. Majdnem olyan, mint egy ellenséges felvásárlási ajánlat.

– Remélem, nem adjuk el – válaszolta Gen. – Én nem akarok elköltözni, és lefogadnám, hogy sok más lakó sem. Úgy értem, hova is mennénk?

Charlotte megvonta a vállát. – Vannak, akik úgy gondolják, hogy pénzzel bármit meg lehet oldani.

Gen azt kérdezte: – Miből lehet tudni, hogy az ajánlat kétszeresét éri a háznak? Hogyan tudja manapság bárki is megmondani, hogy mi mennyit ér?

– A hasonló adásvételekkel való összehasonlításokból – válaszolta Charlotte.

– Végbemennek ilyen ügyletek?

– Elég sok. Szoktam beszélgetni más épületek házkezelőivel, és a MEKTESZ-nek is van havi egy ülése, és rengetegen számolnak be ajánlatokról, sőt, pár kivásárlásról is. Nagyon nem szívesen gondolok bele, hogy ez mit jelent.

– Miért, mit jelent?

– Szerintem azt jelenti, hogy a tengerszint állandósult, és az emberek túltették magukat a katasztrófán, ami hatalmas erőfeszítést jelentett. Rengeteg áradáshoz fűződő tőkéről van szó.

– A legnagyszerűbb nemzedék – idézte Gen.

– Sokan szeretik így gondolni.

– Főleg azok, akik az adott nemzedékbe tartoznak.

– Pontosan. A feltörekvők, a vízipatkányok, a ki tudja, kicsodák.

– A szüleink.

– Így van. És ők tényleg nagyon sokat megtettek. Nem tudom, te hogy vagy ezzel, de amilyen sztorikat az anyám mesélt, meg az ő apja...

Gen bólintott. – Én negyedik generációs zsaru vagyok, és az áradások alatt elég nehéz volt bármiféle közrendet fenntartani. Nagyon össze kellett szedniük magukat.

– Ebben biztos vagyok. De most, tudod, Alsó-Manhattan elég érdekes hely lett. Mindenki a befektetési lehetőségekről és az újrapolgárosodásról beszél. New York még mindig New York. A belváros pedig kész monstrum. És a világ minden részéről milliárdosok jönnek, hogy itt fektessék be a pénzüket. Aki így tesz, időnként beugorhat, és belevetheti magát az éjszakába.

– Ez mindig is így volt.

– Persze, de ettől még nem tetszik nekem. Sőt, utálom az egészet.

Gen bólogatva végigmérte Charlotte-ot. Kereste a jeleit, hogy elhallgat-e valamit, mert Charlotte nem csak egy szálon állt kapcsolatban az eltűnt férfiakkal, úgyhogy megvolt rá az oka, hogy odafigyeljen rá. És ez egy markáns véleményű nő. Gen kezdte megérteni, miért vallott kudarcot az ifjúkori házassága: egy pénzügyes és egy szociális munkás besétálnak egy bárba...

De Gen semmiféle sumákolás jeleit nem fedezte fel. Pont ellenkezőleg, Charlotte nagyon nyíltnak és egyenesnek tűnt. Bár az is igaz, hogy ha az ember bizonyos területeket érintően nagyon őszinte, azzal palástolhatja más svindlerkedéseit. Vagyis még nem volt biztos a dolgában.

– Szóval te nemet szeretnél mondani az épület eladására?

– Az nem kifejezés. Mint már említettem, nem szeretem az ilyesmit. Ezt a helyet viszont szeretem. Nem akarok elköltözni innen.

– Szerintem a többség így lesz vele – válaszolta Gen megnyugtató hangon. Majd váratlanul témát váltott, ami szokása volt; dobj be valami meglepőt, és figyeld, hogy megijednek-e tőle: – És mi a helyzet a gondnokunkkal? Elképzelhető, hogy neki is köze van az ügyhöz?

– Az eltűnéshez? – Egyértelmű döbbenet. – Miért lenne?

– Nem tudom. De ő hozzáfér az épület biztonsági rendszeréhez, és a kamerák pont akkor mondták be az unalmast, amikor azok ketten eltűntek. Nem hinném, hogy ez véletlen egybeesés lenne. Szóval, ez az egyik. A másik, hogy ha ehhez az ellenséges felvásárláshoz belső emberre van szüksége valakinek, akkor elképzelhető, hogy ajánlatot tesznek embereknek arra az esetre, ha megkapják a házat.

Miközben Gen beszélt, Charlotte nagyrészt a fejét ingatta.

– Vlade a része ennek az épületnek. Nem hinném, hogy jó néven venné, ha bárki bármilyen szempontból megkörnyékezné.

– Hát jó. De pénzzel el lehet érni, hogy az emberek úgy gondolják, hogy segítenek, amikor igazából nem is, érted, mire gondolok?

– Értem. De szerintem, ha ő bármilyen vesztegetési kísérlettel találkozna, akkor a másik szerencsésnek érezhetné magát, ha nem dobja a csatornába. Nem, Vlade imádja ezt a helyet. Ez tuti.

– Régóta van már itt?

– Igen. Körülbelül tizenöt éve jött, miután történt vele pár rossz dolog.

– Összeütközésbe került a hatóságokkal?

– Nem. Nős volt, a gyermekük meghalt egy balesetben, utána a házassága is szétesett, és nagyjából ekkor került az alkalmazásunkba.

– Te már akkor is benne voltál a házkezelőségben?

– Igen – válaszolta Charlotte nyomatékosan. – Már akkor is.

– Szóval nem hinnéd, hogy bármi köze van ehhez az egészhez.

– Így van.

Ekkorra már mindketten végeztek az evéssel, felhajtották a kávéjukat, és tudták, hogy a forró italos termoszok is üresek lesznek. A Metben soha nem volt elég kávé. És Gen érezte, hogy több alkalommal is feldühítette Charlotte-ot. Szándékosan tette ugyan, de mindennek van határa. Legalábbis egyelőre.

– Megmondom, mi legyen – jelentette ki. – Én tovább keresem azokat a fickókat. Ami az épületet illeti, el fogok kezdeni eljárni a lakógyűlésekre, és megpróbálom rábeszélni azokat a lakókat, akiket ismerek, hogy tartsuk meg a házat.

Ez csak néhány közvetlen szomszédot jelentett, de Gen abban reménykedett, hogy a puszta felajánlás felér némi tűzoltással.

– Köszönöm – válaszolta Charlotte. – Lakógyűlések mindig is lesznek.

New York legzsúfoltabb időszaka 1904-ben volt. Vagy 2104-ben.

A város az északi szélesség negyvenedik fokán fekszik, éppen úgy, mint Madrid, Ankara vagy Peking.

Hogyan tudtak New Yorkban nagy pénzeket leakasztani? Astor, Vanderbilt, Fish... Természetesen ingatlanokból.

– mondta John Dos Passos

Én a csatornából jöttem. Nem tudok semmit. Nagyon jól tesszük, ha megkérdezzük, amit tudnunk kell.

– William Bronk, a bronxi Bronkok leszármazottja

e) Vlade

– Segítség – mondta a Met Vlade számítógépén. Női hangot választott az épületnek, és most felült az ágyában, hogy a lámpakapcsoló, majd a ruhái után nyúljon.

– Mi a baj? – kérdezte. – Jelentést.

– Víz van az alsó pincében.

– A fenébe. – Vlade felugrott, és magára kapta a kezeslábasát. – Mennyi, milyen gyorsan jön és hol?

– A nedvesség első jelei tapasztalhatók. A szivárgás mértéke még nincs megállapítva. B201-es szoba.

– Oké, amint megvan, tájékoztass a szivárgás mértékéről.

– Rendben.

Vlade lecsattogott az alsó pincébe, és sorban kigyulladtak előtte a mozgásérzékelő lámpák, ahogy haladt. Az alsó pince nem egyszerűen vízszint alatt helyezkedett el, hanem a helyi sziklaréteg szintje alatt is, mivel az épület alapozásakor, a huszadik század első éveiben az alapkőzetbe vájták. 1999-ben, amikor az alapokat még mélyebbre ásták, a tornyon kívül az épület valamennyi részét lecserélték. Akkoriban még senki nem foglalkozott a vízszigeteléssel, és az alapkőzet tele volt repedésekkel, ahogy az már lenni szokott. Amikor a sziget még a szárazföld részét képezte, ez nem számított, most viszont igen, mivel a csatornák vize lassan, de megállíthatatlanul leszivárgott a kőzetrepedéseken. Az alsó pince falainak betonbélését ezért nehezebben lehetett leszigetelni, mint a felsőbb emeletekét, mert a magasabban elhelyezkedő részeken közelebb lehetett kerülni a falak külsejéhez, vagy úgy, hogy lemerült hozzájuk az ember, vagy a csatornákban búvárkodott. Végtére is, a hozzáférés a legfontosabb, és a hozzáférés hiánya miatt az alsó pincét csak belülről tudta leszigetelni. Ez egyáltalán nem volt megnyugtató, hiszen így a betonfal és a padló még mindig szivárgott, vagyis a várható módokon esett szét: korrózióval, mállással, megdőléssel, porladással. De semmit nem lehetett tenni ellene.

Vlade emiatt a megoldatlan probléma miatt üresen tartotta az alsó pincét, és nem rakott semmit a padlójára vagy a falai mellé. A házkezelőség egyes tagjai fel is emlegették, hogy ez helypazarlás, de Vlade tántoríthatatlan maradt. Ez számított a ház egyik leggyengébb pontjának.

Úgyhogy amikor berohant a B201-esbe, azonnal tapasztalta a bajt. A nagy, fényes helyiség mindenütt nedvesnek tűnt, mert a fények visszaverődtek arról az úgynevezett gyémántburkolatról, amely a felületét borította. Ez igazából grafitkompozitból állt, de átlátszó volt és fényes. A többiekhez hasonlóan Vlade is gyémántnak nevezte. Nem mutatkozott ugyan olyan keménynek, mint az igazi gyémánt, viszont rugalmasabb volt, és szóróflakonnal is fel lehetett fújni. De tényleg, ezek az új kompozitok egyszerűen utolérhetetlenek, ha erőről, rugalmasságról és súlyról van szó, minden olyasmiről, amit az ember egy építőanyagtól elvár. Lehetővé tették a tengerszint alatti életet.

A padló egy kicsit egyenetlenre készült, hogy jobb tapadást nyújtson; a falak simábbak, de érdesek, mint az érdes alumínium, kifejezetten azért, hogy csökkentsék a fényvisszaverődést. Így inkább csak csillogtak, mint ragyogtak, úgy csillogtak, mintha minden nedves lenne és harmatosan fényes. Ez elég is volt ahhoz, hogy Vlade egy pillanatra összezavarodjon, bár mindig is így nézett ki minden.

Emiatt viszont kifejezetten keresnie kellett a szivárgást. Az épület valóban a nedvesedés első jeleit mutatta; csak a páramérőjével sikerült végül megtalálnia. A nedves folt a túlsó sarokban húzódott, az északi fal, a keleti fal és a padló találkozásánál. Ez furcsának tűnt, mivel a szigetelés éppen az ilyen pontokon szokott az átlagosnál vastagabb lenni. Mégis ott pittyegett a jelzőkészülék. Vlade leült a hűvös, egyenetlen padlóra, és végighúzta rajta a kezét. Igen, nedves. Érezte a dohos szagot, de nem látott semmit. Elővette az övéből a zseblámpáját, és a sarokban lévő legvastagabb gerendára irányította. Mozgatnia kellett egy kicsit a fejét előre-hátra, hogy öreg szeme a megfelelő helyre fókuszáljon, de végül kiszúrta: egy repedés. Mikrorepedés.

De ez egyáltalán nem logikus. Előkapta a zsebnagyítóját, térdre ereszkedett, és ferdén tartotta a zseblámpát, miközben a nagyítót állítgatta. Homályosan látta a gyémántrétegnek azt a foltját a sarokban, amely megalvadt, vagy kiszáradt, vagy micsoda. Igen, egy repedés. A repedésben a víz addig gyűlt, amíg a nyomás szét nem repesztette teljesen, és akkor szétáradt a padlóra, éppen úgy, ahogyan nagyobb léptékben is tenné. De így görbüljön meg, ha az nem egy mesterségesen fúrt lyuk.

Tisztára törölte a sarkot, és készített egy makrót a csuklómonitorával. A repedés valóban kereknek tűnt, sőt, két kis lyuknak, amelyek körül a víz kör alakban terjedt szét, ahogyan két szúrt sebből tenné. Tiszta vér.

– A fenébe.

Vlade ismét megtörölgette, majd betapasztotta a sarkot egy kis szigetelőanyaggal. Később majd alaposabban is megjavítja, mondjuk vastagon leszigeteli, de egyelőre ez is megteszi.

– Vlade – mondta a Met a fülhallgatójába –, vészhelyzet. Víz a középső pincében, délnyugati sarok, B104-es szoba.

– Mennyi?

– A nedvesség első jelei. A szivárgás mértéke nem meghatározott.

Vlade felsietett a széles lépcsőn, majd végig a helyiségen, amely a B104-es szobába vezető lépcsőt vette körül, miközben vigyázott a rossz bal térdére. Ezen az emeleten kisebbek voltak a szobák, mint eggyel lejjebb. És ezeket ugyanúgy üresen tartotta a falak mentén, bár a közepüket telepakolta dobozokkal, amelyeknek a kupacait saját kezűleg rendezte el. A padló hétköznapi betonból készült, a falakat gyémántszigetelés borította, ahogyan eggyel lejjebb is. Itt az épület külseje még apálykor is víz alatt állt, csakúgy, mint eggyel feljebb, a korábbi földszinten. A még eggyel magasabban lévő csak dagály idején. Most éppen dagály volt, úgyhogy egy kicsit több lesz a nyomás az esetleges víz alatti repedéseken, de azt, hogy két szivárgás üt be szinte teljesen egyszerre, Vlade rendkívül gyanúsnak találta, főleg a lenti helye és fúrt jellege szempontjából.

A páradetektora ismét gyorsan elvezette a szivárgáshoz, ami egy fal alján volt. Az a fal belülről és kívülről is le volt szigetelve, úgyhogy a szivárgás még kevésbé tűnt logikusnak, mint az eggyel lejjebbi. Ezt inkább repedés-formájúnak látta, mint fúrónyomszerűnek. Olyan volt, mintha a nyomástól tört volna szét. A szinte függőleges repedés aljából víz szivárgott. Vízcseppek jelentek meg alatta, és csepegtek le a falról.

– Az isten verje meg.

Beragasztotta a repedést egy újabb nagy adag szivárgásgátlóval, elgondolkozott a dolgon, majd megkerülte a liftaknát, és a szobájába trappolt. Folyamatosan káromkodva levette a kezeslábasát, belebújt a fürdőnadrágjába. Az alsó lyukat csak belülről fúrhatták. Egyelőre nem akart szóbeli utasítást adni az épületnek a biztonsági kamerákkal kapcsolatban, mert a kamerák ügyét még nem vizsgálták ki kielégítően, és nem szerette volna az egész rendszert megzavarni. Úgyhogy most várnia kell ezzel, amíg mások segíteni vagy tanúskodni nem tudnak. Az első kipipálandó teendő az volt, hogy ellenőrizze az épület külsejét, és megnézze, hogy a magasabbik repedés kint is látható-e. Ha igen, akkor egyszerűbb lenne a dolog annál, mintha a belső szivárgáshoz nem tartozna kívül is rés. De egyik lehetőség sem túl csábító.

A neoprének, az oxigénpalackok és a többi felszerelés a csónakházban volt, egy raktárszobában az irodája mellett. Az emberek láthatóan különösebb feszültség nélkül szálltak ki és be a csónakjaikba, és Su morcosan odabiccentett neki, hogy minden rendben van. – Gyorsan merülök egyet – mondta neki Vlade, mire Su összevonta a szemöldökét. Elvben nem lett volna szabad egyedül merülniük, de Vlade gyakran megtette az épület környékén egy kis víz alatti szán kíséretében.

– Bekapcsolva fogom tartani a telefonomat – mondta Su, hogy emlékeztesse, mire Vlade bólintott, és belekezdett a neoprén felvételének aránylag bonyolult folyamatába. Az épületellenőrzésekhez a legkisebb oxigéntartály is elég volt, a fejére pedig csak egy maszkot vett, amely úgy simult a kapucnira, mint egy könnyűbúvár-szemüveg. Nem zárt ugyan teljesen hermetikusan, de ennyi is megtette ehhez a rövid munkához a felszín közelében, utána meg majd úgyis lezuhanyozik.

A csónakházból egy lépcső vezetett le a vízbe. Most csak három foka látszott ki, ami azt jelentette, hogy már majdnem dagály van. Vlade úgy érezte magát, miközben lesétált, mint a mocsári szörny a hasonló című filmből, amely véleménye szerint minden idők legfélelmetesebb filmjének mondható. De szerencsére neki nem kellett egy balsorsú, gyorsan öregedő szüzet is levonszolnia magával. Még a búvárszánt se, amelyre egy ilyen merüléshez nem volt szükség.

A víz hideg volt, mint mindig, még a neoprénben is, de az olyan gyorsan rámelegedett, hogy jólesett egy kicsit hűsölni. Merülés, a felszerelés gyors tesztelése, majd ki a csónakház ajtaján a bacinóba, vízszintesen úszva. A neoprén lábfeje egy kicsit uszonyos és úszóhártyás volt, és ez is jó érzést keltett benne. Fejlámpa bekapcsol, de az erős sugár ellenére is beleütközött a legtöbb akadályba a városnak ebben az elátkozott vízében, mint mindig. Az akvakultúrás ketrecekbe telepített kagylók százmilliói igazából a szennyvíz megtisztítására szolgáltak. Vlade mostanában már legalább két-három méterre ellátott, néha messzebb is. Elég mélyen kellett maradnia ahhoz, hogy ne vágja fejbe valamelyik csónak tőkesúlya vagy motorja, de elég magasan ahhoz, hogy ne ütközzön a ketrecekbe. A semleges lebegés ismerős súlytalansága, a vízszintes víz alatti életé. Rengeteg hal úszkált a magasabb ketrecekben: lazac, tengeri pisztráng, harcsa. A sikamlós haltestek folyamatosan ott kanyarogtak a ketrecek oldala mellett.

Körbe az épület északnyugati sarka mentén, úgy lebegve a régi járda felett, mint egy szellem. Járda, járdaszegély, utca: mindig kicsit kísérteties így látni a régvolt New York nyomait. A Huszonnegyedik utca.

A sarkon túl odasodródott a B104-es szoba külső falához. GPS-szel bizonyosodott meg róla, hogy jó helyen jár. A falhoz nyomta az arcát, és kesztyűs ujjaival centiméterről-centiméterre ellenőrizte rajta a gyémántréteget. Semmi feltűnő… Á, igen, pont ugyanott, ahol a belső repedést találta, van egy külső repedés. Mi a fene?

Vlade tíz évet töltött a polgármesteri hivatal vízi ügyosztályánál leginkább a csatornahálózatokon, a szervizalagutakon, a metróalagutakon és a víz alatti farmokon dolgozva. Úgyhogy éppen olyan otthonosan érezte magát a vízben, a csatornában, mintha egy belvárosi utcán sétálna, vagy talán még otthonosabban, mivel a belvárosba szinte soha nem ment be. A víz felszíne kicsit úgy hullámzott felette oda-vissza, mint egy lélegző valami. Keletre egy kis áttetsző ragyogást látott, ahol a nap elkezdett felemelkedni az épületek között. Egymást keresztező hullámok a Met és az Északi Szárny falának csapódva, majd visszaverődve és egymásnak ütközve; váratlanul megjelenő majd eltűnő buborékok.

Egy villanásnyi napfény, ami akkor tört meg a vízen, amikor keletre pillantott a Huszonnegyediken. Minden rendben volt, mégis azon kapta magát, hogy libabőrös. Valami baj van.

Csak hogy biztosra menjen, átúszott az épület északkeleti sarkához, és mindkét oldalán öt-hat méterre megvilágította a fejlámpájával a falakat és a járdát. Az épület mindig bizarrul nézett ki ilyenkor az oldalára tapasztott trutymó miatt, alatta pedig a szürke, megalvadt lávaszerű járdával, amelyet szintén gyémántréteg borított, sőt, bizonyos mértékig a régi autóutat is. Ez volt az összes még álló épület gyenge pontja itt, Alsó-Manhattan vizében; csak egy bizonyos távolságig lehetett leszigetelni az épületek melletti felszíneket, amögött viszont vízáteresztőek maradtak. Emiatt a város egyik kiemelt projektjének az elárasztott utcák merüléses ellenőrzése és kiszivattyúzása számított, mindent egybevetve körülbelül háromszázhatvan kilométernyi utcáé, és az összes felület szigetelése a dagályvonal felettig, mielőtt visszaengedték a vizet. De mindig csak részben tudták ezt sikeresen elvégezni, mivel az utcaszint alatt persze eleve mindenhol ott volt a víz, ami átjárta a régi betont, aszfaltot és talajt, úgyhogy csak egy részét tudták leszigetelni, miközben a többit eltávolították. Vlade nem volt teljesen meggyőződve róla, hogy ez hasznos-e. A pajtaajtó becsukása az után, hogy az apokalipszis lovai szélnek eredtek, legalábbis ő meg a többi vízipatkány így érezte, de a hidrológusok kijelentették, hogy ez javítani fog a helyzeten, úgyhogy szép lassan elvégezték. Mintha nem lettek volna sokkal sürgősebb megoldanivalók is a listájukon. De mindegy.

Vlade a szigetelőanyag és a csupasz aszfalt, vagyis immár csatornapadló határát bámulva pontosan értette, hogy miért akartak a hidrológusok megpróbálkozni valamivel. Bármivel.

Az ellenőrzés befejeztével lassan visszaúszott a csónakházba, csöpögve felcsattogott a lépcsőn, és közben a fekete lagúna szörnyetegére emlékeztette magát.

Miután levette a neoprént, befújta az arcát és a nyakát klórral, majd azt is lemosta, megtörölközött és visszavedlett civilbe, felhívta régi barátját, Armandót a Lame Ass tenger alatti szolgáltatóvállalatnál. – Hé, Mando, nem tudnál átjönni, és megnézni az épületemet? Van pár szivárgásunk. – Mando adott neki egy időpontot. – Kösz. – Vlade megnézegette a fényképeit, majd bekapcsolta a kijelzőket, és lehívta az épület korábbi szivárgásainak listáját. Továbbá, némi habozás után a biztonsági kamerák felvételeit is.

Semmi feltűnő. De persze, miután ellenőrizte a naplót: a pincekamerák semmit nem rögzítettek, még azokon a napokon sem, amikor a bejegyzések szerint biztosan jártak emberek az alsó pincékben.

A merülések után gyakran émelygett, mint időnként mindenki; azt mondták, a nitrogénsűrűsödéstől, az oxigénhiánytól vagy a mérgező víztől, amelyben rengeteg szerves anyag, szennyvíz, mikroflóra és -fauna, no és valódi méreganyag volt; ettől a vegyi kotyvaléktól dobogott a város szíve, te jó ég! Egyszerűen rosszul lesz tőle az ember. De aznap még rosszabbul lett, mint szokott.

Felhívta Charlotte Armstrongot. – Charlotte, hol vagy?

– Éppen a munkahelyem felé sétálok, már majdnem ott vagyok. Végig gyalog jöttem. – Hallatszott a hangján, hogy nagyon elégedett magával.

– Remek. Figyelj, sajnálom, hogy én vagyok, aki rossz hírt közöl veled, de nagyon úgy tűnik, hogy valaki szándékosan kárt tett az épületünkben.

Alfred Stieglitz és Georgia O’Keeffe voltak az első amerikai művészek, akik egy felhőkarcolóban éltek és alkottak.

Állítólag.

Szerelem Manhattanben? Nem hinném.

– Candace Bushnell, Szex és New York

La Guardia: Én sört készítek.

Mennella járőr: Rendben.

La Guardia: Miért nem tartóztat le?

Mennella járőr: Azt hiszem, az inkább egy alkoholtilalmi ügynök dolga lenne.

La Guardia: Nos, én most ellenállást tanúsítok. Úgy gondoltam, esetleg hajlandó lesz letartóztatni.

f) Amelia

Amelia léghajója, a Migrációtámogatás egy Friedrichshafen Deluxe Midi volt, amelyet imádott. A robotpilótáját eleinte Blimp tizedesnek szólította, de olyan barátságos, segítőkész és germán hangja volt, hogy idővel Frans-ra váltott. Amikor valamiféle bajba került, márpedig a nézői ezeket a részeket szerették a legjobban, főleg, ha akkora bajba került, hogy a ruháit is elveszítette, mindig azt mondta: „Ó, Frans, a túróba, kérlek, végezz egy háromszázhatvan fokos fordulatot, és menekíts ki innen minket!”, mire Frans átvette az irányítást, és végrehajtotta a megfelelő manővert, bármi is volt az, miközben elsütött egy erősebb poént, szinte mindig ugyanazt arról, hogy egy háromszázhatvan fokos fordulat után ugyanarra mennének, mint addig. Ezt a poént mostanra már mindenki ismerte, úgyhogy belső poénná vált, vagyis felső poénná, ahogy Frans nevezte, gyakorlatiasabb szempontból nézve, de a problémamegoldás visszajelzésének is. Frans okos volt. Persze pár döntést Ameliára kellett bíznia, mivel bizonyos helyzetek nem tartoztak a hatáskörébe. De meglepően találékonynak bizonyult, még azon a téren is, amit az ember a döntéshozás emberi tényezőjének nevezne.

A léghajó, ami valójában egy merev testű, irányítható zeppelin volt – már ha teszünk annyi engedményt, hogy a belső merevítés félmerev vagy részben merev is lehet, méghozzá aerogélekből, ami nem sokkal nehezebb a ballonokban található gáznál – negyven méter hosszúra nyúlt, nagy gondolával, amely úgy futott végig a hajó alsó részén, mint egy vaskos tőkesúly. A Friedrichshafen közvetlenül a századforduló előtt készítette, és a gép azóta sok kilométert lerepült a pályafutása során, amely leginkább a tizenkilencedik század végi gőzhajókéhoz hasonlított.

A strapabírását a rugalmassága és a kis súlya kölcsönözte, továbbá a légzsák napelemes külső borítása, amitől a jármű energiahasználata nagyon hatékonnyá vált. Persze a napkárosodástól idővel semmi nem véd, és a készleteket is rendszeresen fel kellett tölteni, de ezt gyakran anélkül el tudták intézni, hogy leszálltak volna, vagy találkoztak volna az alattuk elterülő falvak lakóival. Úgyhogy az egekben kószáló több milliónyi azonos kategóriájú légi járműhöz hasonlóan nekik sem kellett túl gyakran leszállniuk. És a több milliónyi légutazóhoz hasonlóan Amelia sem szállt le évek óta. Ezek alatt az évek alatt alig akadt olyan pillanat, amikor nem láttak más légi járművet a távolban, de Amelia ezt nem bánta, sőt, megnyugtatónak találta, mivel ettől úgy érezte, mintha lennének körülötte emberek, ugyanakkor nem kellett elviselnie a jelenlétüket, és ettől emberibb lett a légkör, átváltozott egy Calvino-várossá. Olyannak tűnt az egész, mintha a partvonalak elsüllyedése után az emberek az égbe röppentek volna, és összegyűltek volna a felhők között.

Bár Amelia ismét nyugtázta, hogy az ég sarkköri szélességei kevésbé népesek. Quebectől háromszázhatvan kilométerre északra csak pár légi járművet látott, legnagyobbrészt nagy teherszállítókat náluk sokkal magasabban, amelyek az emberi személyzet hiányát kihasználva felemelkedtek a futóáramlatok alsó rétegébe, és ott suhantak a következő randevújukra.

Amikor a Hudson-öböl közelébe értek, Frans meredeken lebukott. Héliumot pumpált a légzsákokba, hogy lejjebb ereszkedjenek, és megdöntötte a kétoldalt, egy-egy nagy hengerben lévő masszív turbinák mögötti ponyvákat. Ennek a két manővernek az együttese azt eredményezte, hogy az orruk lefelé fordult, és a léghajó a föld felé kezdett zúgni.

Idefent már kezdtek meghosszabbodni az októberi éjszakák, és a megfagyott táj fekete fehérséggé vált látóhatártól látóhatárig. Csak a több száz tó jeges csillogása jelezte, mennyire összetörte, majd elárasztotta a legutóbbi jégkorszak hatalmas jégmezője Kanada pajzsát. Ez a rész inkább szigetvilágnak tűnt, mint kontinensnek. Hajnal körül egy kis derengés jelezte a látóhatáron azt a várost, amely felé közeledtek: a manitobai Churchillt. Amikor leereszkedtek a város fölé, és elindultak a leszállópályája felé, már látták, milyen elhagyatott kis épületcsoportról van szó a Hudson-öböl nyugati oldalán, elég mélyen ahhoz, hogy ne igazán érintse a zsúfolt Északnyugati Átjáró forgalma egy-egy sétahajótól eltekintve, amelyek abban a reményben keltek át oda, hogy láthatnak még egy-két megmaradt jegesmedvét.

Amelyekből alig maradt. Leginkább azért, mert a medvék immár minden évben a szárazföldön ragadtak a tengerjég tavaszi elolvadása miatt, amíg az újra meg nem fagyott télen, és ez a jelenség elszakította a medvéket a fókáktól, vagyis a legfőbb táplálékuktól. Ez azt jelentette, hogy olyan éhesek voltak, hogy szinte már soha nem kölykedzettek hármasikreket, kettőt is csak nagyon ritkán, és amikor a város közelébe merészkedtek, hogy megnézzék, járhatóvá vált-e ismét a tengerjég, magában a városban is körülnéztek élelemért. Ez a szokásuk már több mint száz éve tartott, és a város jegesmedve-riasztó programja már régóta rutinszerűen kezelte az állatok októberi kirajzását a frissen befagyott jégre. A birtokháborító állatokat elkábították, és hálókban egy délebbi pontra szállították, ahol a jég és a fókák is korán megjelentek. Ebben az évben, ahelyett, hogy az összes birtokháborítót eltávolították volna a városból, az eljárást végző hatóság feltöltötte a ketreceit annak az elképzelésnek a szellemében, hogy ezeknek a foglyul ejtett medvéknek egy része, akik a legellenszenvesebb példányok közé tartoztak, önként jelölték ki magukat egy szokásosnál is távolabbi áthelyezésre.

Miután Frans lehorgonyozta a léghajót a város peremén, és a járművüket lehúzta egy helyi csapat, Amelia kiszállt, és üdvözölte a helyieket. Nagyjából az egész város jelen volt, mint arról tájékoztatták. Amelia mindenkinek a kezét megrázta, és megköszönte, hogy vendégül látják, miközben végig vette kamerák egész raja. Ezután követte a helyieket a városon át a ketrecekhez.

– Közeledünk a churchilli jegesmedvebörtönhöz – kommentálta feleslegesen forgatás közben. A felvételt nem élőben közvetítették, úgyhogy lazábban viselkedett a szokásosnál, ugyanakkor igyekezett lelkiismeretesen végezni a dolgát. – Ez a menedék és az itt dolgozók szó szerint több ezer jegesmedvét mentettek meg a korai haláltól. Mielőtt elkezdődött ez a projekt, évente általában húsz medvét lőttek ki, nehogy kárt tegyenek a helyiekben. Most már ritkán van olyan év, amikor akár egy medvével is végezni kell. Amikor sikerül egy szezont medvehalál nélkül átvészelniük, a város lakói mindig készítenek egy hatalmas jegesmedveszobrot hóból, hogy megünnepeljék ezt a teljesítményt.

Lefilmezte a furgonokat, amelyekkel a medvéket a ketrecekből a Migrációtámogatáshoz szállították. Ezek a járművek robusztus alkotmányok voltak, magasabb abroncsokkal, mint ő maga. A jegesmedvék nem alszanak téli álmot, mint azt megtudta, úgyhogy a délre vezető útjuk során a léghajó gondolájának orrában lévő, állatok számára elkerített térbe zárják majd őket, ami egy nagy helyiségből áll. Mint kiderült, már eldőlt, hogy valószínűleg jobban bírják majd az utat, ha csapatostul szállítják őket. Amelia producerei már az indulás előtt előkészítették a helyiséget, és telepakolták a léghajó fagyasztóit és hűtőszekrényeit fókahússal, hogy útközben etetni tudják őket.

Miközben a projekt helyi szervezői egy daruval a furgonra emelték az elkábított és hálóba kötött medvéket, majd a léghajóhoz szállították őket, Amelia forgatott és alámondott, abban a tudatban rögtönözve, hogy később a dramaturgok úgyis átírják majd a szövegét. – Egyesek nem értik, mekkora probléma a kihalás! Ezt nehéz elképzelni, de egyértelműen így van, mert nem sikerült mindenkit meggyőznünk arról, hogy néhány medve számára az jelenti a túlélés egyetlen esélyét a szabadban, ha átköltöztetjük őket valódi sarkvidéki környezetbe. Összesen húsz medvét fogunk áthelyezni, vagyis a még vadon élő jegesmedvék tíz százalékát. Én magam hatot szállítok. Úgyhogy ha sikerül megmentenünk őket a kihalás széléről, és jövőt biztosítanunk számukra, akkor a genetikai szűk keresztmetszetük olyan keskeny lesz ugyan ebben az évszázadban, mint egy szalmaszál, de még ez is jobb a kihalásnál, nem? Vagy ez, vagy végük, úgyhogy én azt mondom, pakoljuk fel őket, és indulás!

Az elkábított és hálóba zárt medvék ziláltnak és sárgásnak tűntek. A hatalmas furgonok odatolattak a léghajó gondolájának a tatnál lévő ajtajához, ahova egy kis hordozható darut is húztak, hogy egyesével átemeljék egyik medvét a másik után egy villás targonácra, amely eltörpült a terhe alatt, de azért elég jól tartotta magát ahhoz, hogy fel tudjon dübörögni a rámpán az állatok számára elkerített részbe. A helyiséget az út során sarkköri hőmérsékleten szándékoztak tartani, és mindenből volt a fedélzeten, amire egy jegesmedvének szüksége lehet ősszel. A Déli-sarkra vezető utat kéthetesre tervezték, amennyiben az időjárás is úgy akarja.

Nem sokkal azután, hogy a medvék felkerültek a fedélzetre, készen álltak az indulásra. Frans felcsörlőzte a horgonyukat, és fel is szálltak, valamivel lassabban a megszokottnál, mivel nagyjából öt tonnával többet nyomtak.

Egy héttel később beleszaladtak egy Trinidad és Tobagótól észak felé tartó viharba, és Amelia megkérte Frans-t, hogy kerülje meg nyugatról a vihar peremét, hogy a nézői részesülhessenek annak a jelenségnek a drámaiságából, amelyből még hurrikán is lehet, miközben a szél dél felé tereli őket az óramutató járásával ellentétes irányban. A vihar a Harold nevet kapta, és Amelia öccsét is így hívták, úgyhogy a lány Kistesóként kezdte hívni. Az egész körülbelül harminc kilométer per órás sebességgel vonult észak felé, de a nyugati szegélye annyira örvénylett, hogy arrafelé a szelek sebessége a háromszáz kilométer per órát is elérte. – Ez nagyjából óránként száznyolcvan kilométeres segítséget jelent nekünk dél felé – tájékoztatta Amelia a leendő közönségét –, ami remek, még akkor is, ha csak pár órán át tart. Mert eléggé úgy tűnik, hogy az őslakosok kezdenek idegesek lenni.

Ezt a megszokott, türelmes, de csodálkozó csücsörítésével mondta, és a megemelt szemöldökével és kicsit dülledt szemével Lucille Ballra emlékeztetett, ami mindig jó. A körülötte zümmögő kamera is megdobta egy kicsit ezt a hatást a halszemoptikájával.

A medvéknek elvben át kellett volna állniuk téli üzemmódra, bár ők nem téli álmot aludtak, hanem egyfajta zombimedvévé változtak, mint azt az egyik churchilli gondozó megfogalmazta. De Amelia egyáltalán nem úgy hallotta, mintha ez történt volna. Az orrból hangsebesség alatti, gyomorborzongató, enyhén oroszlánszerű üvöltések szálltak feléjük, továbbá a baskerville-i agáréhoz hasonló ugatás. – Elégedetlen jegesmedvék? – kérdezte a lány. – Vajon a vihart nézik az ablakból? Vagy éhesek? Olyan feldúltnak tűnnek!

Harold szegélye elkapta őket, és a szél zaja majdnem tíz percen át rettenetes volt. Hevesen rázkódtak, és nehezen lehetett volna megállapítani, hogy a medvék még mindig tiltakoznak-e, mivel túl nagy volt a hangzavar ahhoz, hogy bármit is halljanak, de Amelia gyomra még mindig úgy remegett, mint egy dob bőre egy másik dob mellett, amelyet éppen vernek, úgyhogy valószínűleg tiltakoztak.

– Kitartás, mindenki! – mondta Amelia hangosan. – Tudjátok, hogy megy ez… a léghajó hangos, amíg fel nem veszi a sebességet. A gyorsulásunkat persze semmi nem akadályozza; ez nem úgy megy, mint az óceánjárókkal, bár ezt elég sok időbe telt felfognom, mert idefent gyakorlatilag a széllel együtt mozgunk, úgyhogy a szél nem suhan el mellettünk, ahogy egy hajó vagy akár egy repülő mellett tenné. Ha kikapcsoljuk a turbinákat, akkor egyszerűen magával sodor minket. Ezért tudunk veszélytelenül repülni hurrikánban, amíg nem próbálunk másfelé menni, mint amerre vinni akar minket. Csak sodródunk vele, mint egy parafadugó a patakban, az, hogy lassan vagy gyorsan, nem számít nekünk. Igaz, Frans?

Bár ezúttal elég rázós útjuk volt. Amikor a forgószél kapcsolatba került a körülötte lévő lassabb levegővel, légörvény keletkezett; ha egy kicsit mélyebbre mennek a hurrikánba, jobb lesz a helyzet, mint azt Amelia már nem először elmagyarázta. De még akkor is egy kicsit zötyögős marad majd. A felhők között repültek, és a felhők kicsit olyanok, mint egy szétterülő tó, amelynek a hullámzását a vízcseppek változó eloszlása okozza, úgyhogy amikor beszippantotta őket az egyenletes sebességű szél, és sodródni kezdtek az árral, akkor egyúttal a felhők mélyére is kerültek, és továbbra is megmaradt az a gyors, borzongató rezgés és az időről-időre előforduló zuhanások vagy kilengések, amitől érezték a sebességet, bár látni nem láttak semmit. – Ez a réteges áramlat legzúzósabb része – magyarázta Amelia. – Maga a felhő hullámzik!

Bár lehet, hogy igazából a léghajó viselkedett így, amikor megfeszült az aerogélkerete. Amelia biztos volt abban, hogy a felhők belseje általában nem ennyire egyenetlen, még a hurrikánfelhőké sem. Nem álltak ellen a szélnek, nem próbálták kiverekedni magukat a viharból; egyszerűen sodródtak az árral, és közben Frans igyekezett szabályozni a felhők belső hullámainak kilengéseit. De még így is erősen, szokatlanul rázkódtak, függőlegesen és vízszintesen egyaránt.

– Nem is tudom – szólalt meg Amelia –, ez egyáltalán nem logikus, de nem lehet, hogy ezt a rázkódást a medvék okozzák?

Ez nem tűnt valószínűnek, de semmi más sem tűnt annak. A medvék vélhetően nem szervezett egységben dobálták magukat egyik oldalról a másikra; legalábbis Amelia ebben reménykedett. Fejenként átlagosan háromszázhatvan kilót nyomtak, úgyhogy még ha nem is hangolják össze a mozgásukat, pusztán azzal, ha nekimennek a falaknak, vagy esetleg verekedni kezdenek, és leteperik a padlóra egymást, mint a szumóbirkózók – igen, akkor is van elég súlyuk ahhoz, hogy beleremegjen a hajó. A léghajó a legjobb esetben is csak félmerev volt, és nagyon érzékenyen viselte a belső súlyátrendeződéseket. Vagyis ha felbőszült rakományt szállítanak… – Medvék, medvék és medvék, te jó ég!

Amelia visszament a középső folyosóra, hogy vessen rájuk egy pillantást. Volt egy ablak a medvék helyiségébe vezető ajtó közepén, úgyhogy felkapott egy hajcsatkamerát, és a hajába tűzte, majd benézett, hogy mit csinálnak.

Az első dolog, amit meglátott, a vér volt. – Jaj, ne! – Vörös foltok a falakon, néhol cseppekben, máshol karomnyomok formájában. – Frans, mi folyik itt!

– Minden rendszer normál állapotban!

– Miről beszélsz! Nézz csak be!

– Hova nézzek?

– A medvék rakterébe!

Amelia odament a legközelebbi raktárszekrényhez a folyosón, kinyitotta, és levett egy kábítópisztolyt a hátsó falán lévő tartóról. Visszatért az ajtóhoz, és amikor benézett az ablakon, nem látott semmit, úgyhogy kinyitotta kulccsal, de azonnal hátra is tántorodott, amikor az ajtó kirobbant a helyéből. Véres, fehér óriások száguldottak el mellette, mint a kutyák, mintha hatalmas, albínó labradorok lennének, vagy óriási, négykézláb szaladó férfiak rosszul szabott szőrmebundában. Amelia elterült a túlsó fal mellett, halottnak tetette magát, és szerencsére nem keltette fel az állatok figyelmét. Az egyiket combon lőtte, miközben az a parancsnoki híd felé szaladt a folyosón, majd miután eltűntek szem elől, feltápászkodott, és a raktárszekrényhez rohant.

Beleugrott, és magára húzta az ajtót, belülről a helyére igazította a reteszt, és közvetlenül ezután meghallotta a dörömbölést odakintről. Egy hatalmas mancs csapott rá! Nagy erővel! Jaj, ne! A szekrénybe van zárva, miközben legalább három medve szabadon garázdálkodik a léghajóban, talán hat is; és a légi jármű egy hurrikán kellős közepén van. Valahogy megint sikerült bajba kerülnie.

– Frans?

Imádom az olyan művészetet, amely megmondja, hány óra van, vagy hol található ez meg ez az utca. Imádom az olyan művészetet, amely átsegíti az idős hölgyeket az úttesten.

– mondta Claes Oldenburg

Az utcák tizennyolc méter szélesek, a sugárutak harminc méter_ szélesek. A sugárutakon egy teniszpálya is elférne keresztben. Az utcák méretét állítólag azzal számolva tervezték meg, hogy a körülöttük lévő épületek négy-ötemeletesek lesznek.

Az ólomszínű alkony lehúzza egy öregember ráncos végtagjait, aki a Broadway felé sétál. A Nedick sarki standja mögött valami megvillan a szemében. Összetört babaként vánszorog felfelé a kicsinosított, kifinomult babák sorában lecsüngő fejjel a gyöngyszínű, éles fény kemencéjének izzásában és lüktetésében. – Én még emlékszem, amikor itt csak mezők voltak – morogja a kisfiúnak.

John Dos Passos: Manhattani kalauz

g) Stefan és Roberto

Stefannak és Robertónak nem volt lehetőségük, hogy feltöltsék csónakjuk akkumulátorát, úgyhogy nyugatra sétáltak az éghidakon, felszálltak az északra tartó vapóra, és elmentek meglátogatni a barátjukat, Mr. Hextert. Zuhogott az eső, a csatornák vize zavaros a kövér vízcseppek himlőhelyeitől és a himlőhelyek körül terjedő hullámköröktől, amelyeknek a gyűrűi egyre nagyobbra nőttek, és mindez a hajók farhullámán és az erős déli szél keltette zavaros tajtékon; felbolydult, szürke víz a gomolygó, szürke ég alatt, mozgás mindenhol, ahova csak néztek. A mólókon esővédők alatt várakoztak az emberek, már ahol akadtak egyáltalán, vagy esernyők alatt ácsorogtak, vagy sztoikusan várakoztak a zegernyében. A fiúk az orrban álltak nagy, műanyag esőkabátjukban, és egyre vizesebbek lettek. De nem érdekelte őket. Az apály alatt minden épületen megjelent az a sötétzöld fürdőkádra emlékeztető koszcsík ezen a környéken. Három és fél méteres dagályok, mondták az emberek. A fiúk a közeledő dagályhullámot akarták aznap kihasználni azzal, hogy útban Mr. Hexter felé megállnak a Fundy utcán, amely a Hatodiknak a Harminckettedik és a Central Park közötti szakaszát jelentette.

Az Ernesto delijénél, a Harmincegyedik utcánál lévő mólón szálltak ki a vapóból, és kölcsönvettek Ernestótól néhány kis szörfdeszkát és neoprént. Onnan felsétáltak nyugat felé a Hatodik járdáján, amely úgy húzódott az épületek elején, mint egy napellenzősor, egészen addig a hosszú, háromszögletű medencéig, amely a Hatodik, a Broadway és a Harmincnegyedik találkozásánál volt, éppen hogy csak északra az apályvonaltól. Itt kezdődött a Fundy utca, ahogy a Hatodiknak ezt a szakaszát átnevezték. Ez az elnevezés sokkal szimpatikusabb volt a nyálasan politikusos Amerikaiak sugárútjánál, ahogyan inkább a Madisont vagy a Denvert illett volna hívni. Nem, erre a szakaszra nagyon is illett a neve, mert a Fundyn az apály és a dagály is lenyűgöző látványt nyújtott.

A belvárosnak ez a része volt a víz alá került terület legszélesebb, legnagyobbrészt rendezetlen, de legalább érdekes szakasza, az önkényes lakásfoglalók, a csalók és a szórakozást kereső utcagyerekek birodalma. Az olyanoké, mint Stefan és Roberto, akik nagyon szerettek a dagály kezdetekor összegyűlő szörfösökhöz csatlakozni. A dagály a Broadwayen és a Hatodikon haladt feléjük, amelyek ott egymásba szaladtak, hogy a víz döbbenetes sebességgel és sziszegő tajtékkal felrohanhasson a Hatodik enyhe emelkedőjén, főleg, ha a déli szél is arra terelte. Ha az ember dagálykor megállt a negyvenediken, és délre nézett, akkor láthatta, ahogy az öböl peremén alacsony hullámokban megemelkedik a zöld trutymó, fehéren tajtékozva végiggördül a csillogó hínárszőnyegen, és ismét hosszan átveszi az uralmat az utcák felett, mielőtt a pereme megállapodik, és visszahúzódik, majd beleütközik a következő tajtékos hullámba, és kis, fehér falat emel, amely gyorsan össze is dől, és beolvad az áramlatba.

Mindez azt jelentette, hogy aki egy kisebb szörfdeszkán lovagolja meg a vizet, ahogy Stefan és Roberto is szándékoztak tenni, az kikerülheti a minihullámcsúcsokat, átszelheti az utcát az egyik járdától a másikig, egy pillanat alatt megfordulhat a szélső tajtékokon, vagy felugrathat a járdára, és a kapualjakban pördülhet meg, néha még azelőtt, hogy elkapná a hullámok következő visszaverődését az épületekről, és visszaugrathat az útra.

Stefan és Roberto hujjogatva csatlakoztak a csapathoz, hogy jelezzék az érkezésüket. Kötelességtudóan jegyzőkönyvbe vették, majd figyelmen kívül hagyták a többiek ellenvetéseit, majd neki is lódultak, egyik épülettől a másikig csusszanva az emelkedő árhullámon, a helyüket keresve az áramlatokban, pörögve, amikor csak lehetett, a járdáknál megfordulva, ha úgy hozta a szükség, leugorva, néha le is esve. Ami fájdalmas is tudott lenni, mivel a víz soha nem volt elég mély ahhoz, hogy az ember ne üsse be magát az aszfaltba, bár akár tíz centinyi is tompította a becsapódást, főleg, ha az ember megbízott a vízben, és kiterült rajta.

A Hatodik ráadásul elég laposnak is bizonyult a víz alatti terület felső részén, a Harminchetedik és a Negyvenegyedik között, hogy egy jobb dagályhullám sodrása egészen a dagályvonal széléig repítse őket, ahol az aszfalt, noha repedezett és megviselt volt, ismét túlnyomóan feketévé vált a legnagyobbrészt zöld helyett. Az árterület mindig zölden festett. Élet! Az élet szereti az árterületeket.

Fantasztikus érzés volt, ahogy a víz ellenállása beszorul a deszkák és az út közé; ezt szinte ki tudták tapogatni a talpukkal, annyira, hogy ha a legnagyobb pontossággal csak kicsit is áthelyezték a súlypontjukat, a deszka azonnal előreszáguldott a víz felett, megakadályozva abban, hogy akárhol az utcához érjen; az ember alig pár milliméterre az aszfalttól is súrlódás nélkül tudott száguldani! Ha nem inogtak meg, a világ elmosódott körülöttük! És ha mégis megfeneklettek, egyszerűen leugrottak a deszkáról, megfordultak, és elkapták, mielőtt lehorzsolta volna a bokájukat, majd maguk elé dobták, és nekifutásból ismét felugrottak rá, pontosan a megfelelő pontjára, és ismét nekiiramodtak!

Az is nagyon klassz volt, ha kivárták az apály elejét, ahogy a víz elkezdett visszavonulni. Ekkor már nem lehetett meglovagolni, ez nem működött, bár az éllovasok mindig megpróbálták; de csodás volt egyszerűen ott ülni a járdán kimerülten, csillogó neoprénben, és nézni, ahogy a víz egyszerűen elfut, beszívja az utca, mintha Óceánanyánk egy mély levegőt vett volna, vagy egy alattomos cunamit tervezne. Abban a pillanatban úgy tűnt, mintha az egész világ azonnal kiszáradna a szemük előtt. De nem, ez csak a megszokott apályhullámot jelezte, és a víz nemsokára ismét megállapodik majd a Harmincegyediknél, az apályvonalnál, amely mögött a valódi Alsó-Manhattan terül el, az elárasztott zóna, a szülővizük. Az ő városuk.

Csupa remek szórakozás! Utána lehúzták magukról Ernesto szakadt, régi neoprénjét, és előbb klórral, majd vízzel fröcskölték be egymást, amelyet egy hatalmas tömlőből szereztek, később pedig reszketve és a kicsit szinte biztosan begyulladó horzsolásaik miatt fintorogva megtörölköztek.

Köszönetet mondtak Ernestónak, visszaszolgáltatták a holmijait, és megígérték, hogy később majd elintéznek neki pár szállítmányt. Rengeteget fecsegtek a többi törzsszörfössel, akik Ernestóhoz jártak; nem voltak túl sokan, mert az esések elég kiadósak tudtak lenni. Csak egy összetartó, kis csapat voltak, a legklikkesedőbb város sok kis szubkultúrájának egyike.

Miután megtörölköztek, felöltöztek, és befaltak pár másnapos zsemlét, amelyet Ernesto vetett nekik oda, nyugatra indultak a Nyolcadik deszkás-betonos járdáján, az elsüllyedt Chelsea útvesztőjébe.

Itt szinte minden olyan épületet lebontottak, amely nem omlott össze magától, méghozzá jogosan. Mikor a Hudson beindult, nagy erővel száguldott végig ezen a környéken, és errefelé nem a sziklarétegbe alapozták a házakat. A beton hosszú távon elég morzsolódó anyagnak bizonyult, és bár az acél erősebb volt, azt általában betonba ágyazták, úgyhogy mindegy is volt, hogy rozsdás vagy erős, ha egyszer szétporladt alatta a horgonya. Mr. Hexter állítása szerint egyszer kijött egy állami rendelet az egész negyed lebontásáról, de az emberek persze ügyet sem vetettek rá, és itt is éppen annyian csöveztek, mint bárhol máshol. Csakhogy a törvénynek itt valószínűleg volt létjogosultsága.

Vagyis a környék csendes volt. A betontömbökre fektetett deszkákon eljutottak egy hevenyészetten fedett stégig, amely tulajdonképpen csak pár régi polisztirolfalra szögezett deszkából állt, és egy alacsony kőház elé volt kötve a Huszonkilencediken. Senki nem járt a környéken, ami furcsa látványt nyújtott. Öntudatlanul is halkabbra fogták a beszédet. Az összes környékbeli épületnek be volt törve az ablaka, és csak néhányat deszkáztak be; sok üresen tátongott, ami általában biztos jele annak, hogy lakatlan. Egyetlen ép ablaküveg sem látszott. Akkora csend volt, hogy tisztán hallatszott a hullámok loccsanása és a feltörő buborékok sziszegése a falak mentén, és ez a sustorgás furcsamód kellemesnek tűnt a város megszokott dudálása és kiabálása után.

A két fiú körbenézett, hogy látja-e őket valaki. Még mindig senki. Bebújtak a kőépület nyitott ajtaján, és felsétáltak egy penészes, megviselt lépcsőn.

Az ötödik emeleti lépcsőforduló. A lábuk alatt megnyikorduló deszkák. Penész, doh és kiürítetlen éjjeliedények szaga. – New York esszenciája – jegyezte meg Roberto, miközben végigcsoszogtak a sötét folyosón az utolsó ajtóhoz.

Az öregember barátainak titkos kódjával kopogtak be, majd várakoztak. Körülöttük nyikorgott és bűzlött az épület.

Az ajtó kinyílt, és a barátjuk vénségesen vén arca kukucskált ki rájuk.

– Á, uraim – mondta a férfi. – Gyertek be. Köszönöm, hogy ellátogattatok ide.

Beléptek a lakásba, amely kevésbé bűzlött, mint a folyosó, de azért volt szaga rendesen. Eléggé, ami azt illeti. Úgy gondolták, az öregember már hozzászokhatott a szaghoz. A szobája nagyon lepukkant volt, tele könyvekkel, ruhákkal és egyéb kacatokkal megtöltött dobozokkal, de valahogy rendezetten. Mindenütt könyvtornyok meredeztek, gyakran fejmagasságúak vagy még magasabbak, de mindegyik torony stabilan állt, a méretesebb könyvekkel az alján, és az összes gerinc kifelé nézett, hogy olvasható legyen. Több elemlámpa és olajlámpa csücsült ezeken a kupacokon. Azt is tudták, hogy a szekrényfiókok tele vannak összetekert és összehajtogatott térképekkel, és a szobát egy nagy, kocka alakú térképszekrény uralta, amely mellkasig ért. A sarokban álló mosdókagyló egy hatalmas tömlőn keresztül kapta a vizet, és egy tál hevert benne.

Az öregember mindenről tudta, hogy hol van, és habozás nélkül ment oda bármiért. Néha megkérte őket, hogy segítsenek lepakolni a könyveket, ha egy nagyobb kötetre volt szüksége valamelyik torony aljából, de a fiúk boldogan segítettek neki. Az öregembernek több könyve volt, mint bárkinek, akit ismertek, sőt, több, mint ahányat életükben láttak. Stefan és Roberto nem szívesen beszéltek erről, de egyikük sem tudott olvasni. Ezért a térképeket szerették a legjobban.

– Üljetek le, uraim. Kértek egy kis teát? Mi szél hozott titeket ma errefelé?

– Megtaláltuk – válaszolta Roberto.

Az öregember felegyenesedett, és rájuk nézett. – Tényleg?

– Úgy gondoljuk, hogy igen – felelte Stefan. – Találatot jelzett a fémdetektor, de még milyet! Pont annál a GPS-pontnál, amit megadott nekünk. Utána indulnunk kellett, de megjelöltük a helyet, és képesek leszünk ismét megtalálni.

– Nagyszerű – válaszolta az öregember. – Erős volt a jel?

– Őrülten csipogott – magyarázta Roberto. – És aranyra állítottuk a detektort.

– Közvetlenül a GPS-pontnál?

– Közvetlenül alatta.

– Nagyszerű. Csodálatos.

– Csak az a kérdés, hogy milyen mélyen lehet – folytatta Stefan. – Milyen mélyre kell ásnunk?

Az öregember vállat vont, összehúzta a szemöldökét. Úgy nézett ki az arca, mint egy halálosan beteg gyermeknek. – Milyen mélyen képes érzékelni a detektor?

– Tíz métert szoktak mondani, de ez attól is függ, mennyi fém van ott, és milyen nedves a föld, meg ilyenektől.

A férfi ismét bólintott. – Hát, akár olyan mélyen is lehet. – Odasántikált a térképszekrényéhez, és elővett belőle egy összehajtogatott térképet. – Gyertek, ezt nézzétek meg.

Odaültek, két oldalról közrefogva. A térkép egy USGS topográfiai térkép volt az áradások előttről, Manhattané és a közvetlen környezetéé. A szintvonalakat, az utcákat és az épületeket is feltüntették rajta – nagyon zsúfolt egy térképnek tűnt, amelyre az öregember az öböl eredeti partvonalát is felrajzolta zölddel, a jelenlegi partvonalakat pedig pirossal. És ott, Bronx déli részén, a partvonaltól az USGS térképészei szerint a szárazföld felé, de a zöld és a piros vonalaktól a víz felé egy fekete X állt. Hexter megkocogtatta a mutatóujjával, mint mindig; az X közepe már egy kicsit ki is kopott.

– Szóval, tudjátok, ahogy korábban is mondtam – kezdte a megszokott módján –, tehát ahogy korábban is mondtam, a HMS Huszár a Battery Park közeléből indult el, a britek mólójáról. 1780. november 23-án. Közel negyven méter hosszú volt, tizenkét méter széles, egy hatodosztályú, nyolcágyús fregatt, nagyjából százfős legénységgel. Plusz olyan hetven amerikai hadifogollyal.

Maurice Pole kapitány a Hell Gate-en át akart eljutni a Long Island-szorosba, noha a helyi navigátora, egy Mr. Swan nevű fekete rabszolga óvta ettől, mondván, hogy veszélyes. A Hell Gate nagy részén átjutottak, de beleszaladtak a Pot Rockba, amely egy sziklakiszögellés az Astoriánál. Pole kapitány lement felmérni a károkat, és egy hatalmas lyukat látott az orrban, úgyhogy visszatérve azt mondta, hogy partra kell tenniük a hajót, és mindenkit kiszállítani belőle. Az áramlat észak felé sodorta őket, úgyhogy vagy Port Morrishoz akartak eljutni a bronxi parton, vagy a North Brother-szigetre, amelyet akkor még Montressors-szigetnek neveztek, de bluggy. Elsüllyedtek. Túl gyorsan történt minden, és a Huszár már el is tűnt, bár olyan sekély vízben, hogy az árbócai még akkor is kilógtak a vízből, amikor leért a fenékre. A matrózok legnagyobb része elevenen partot ért a mentőcsónakokban, bár egy darabig az a pletyka járta, hogy a hetven amerikai fogoly mind megfulladt a hajó fenekéhez láncolva.

– Vagyis ez jó, nem? – kérdezte Roberto.

– Mi, hogy hetven amerikai megfulladt?

– Nem, az, hogy sekély vízben süllyedt el.

– Tudtam, hogy erre gondolsz. Igen, az jó. De nagyon röviddel utána a britek láncokat fűztek a hajótest alá, és egy kicsit megrángatták, hátha ki tudják emelni. De az egész szétesett, az aranyat el sem érték. Négymillió dollárnyi aranyérmét szállítottak benne a brit katonáknak, két vaskarikákkal lezárt faládában. Mármint az 1780-as években értek négymilliót. Az érmék guineák voltak, vagy ilyesmi, úgyhogy nem értem, miért mindig dollárban adják meg az értéküket, de akkor is.

– Rengeteg arany.

– Ó, igen. De mostanra az az arany sok csilliárdot ér.

– Konkrétan mennyit is?

– Nem tudom. Szerintem pár milliárdot.

– És sekély vízben.

– Igen. De a víz iszapos, és a folyó mindkét irányba gyorsan hömpölyög. Csak apálykor és a dagály tetőzésekor nyugodt nagyjából egy-egy órára, mint azt már tudjátok. És amikor megpróbálták kiemelni a hajót, összetörték, úgyhogy a roncsai valószínűleg szétszóródtak a folyómederben. Szinte biztosan. De az aranyládák valószínűleg nem jutottak messzire. Még mindig odalent vannak. Viszont a folyó partvonala folyamatosan vándorolt, gátjai átszakadtak, majd ismét felépülnek. És az 1910-es években feltöltötték a bronxi partot azon a környéken, készült pár új móló, mögöttük pedig egy rakpart. Éveket kellett könyvtárakban töltenem, hogy megtaláljam azokat az áttekintő térképeket, amelyeket a polgármesteri hivatal dolgozói készíttettek a feltöltés előtt és után. Pluszban találtam egy térképet a húszas évekből is, amelyen látható, hova mentek a britek, amikor idejöttek és megpróbálták kiemelni a hajót. Pontosan tudták, hogy hol van, és kétszer is megpróbálták kivontatni. Biztos, hogy az aranyra hajtottak. Úgyhogy össze tudtam szedni és meg tudtam jelölni az egészet, később pedig kikövetkeztettem a hely GPS-koordinátáit is. Ti meg odamentetek. És megtaláltátok.

A fiúk bólintottak.

– De milyen mélyen? – kérdezte Roberto, amikor Hexter mintha elszunyókált volna.

Az öregember összerezzent, kihúzta magát, és a fiúkra nézett. – A hajót 1763-ban építették, és huszonnyolc ágyúja volt. Az egyiket sikerült kiemelniük, és a Central Parkban helyezték el, és csak később derült ki, hogy egy rozsdás ágyúgolyó és lőpormaradék is van benne. A tűzszerészeknek kellett hatástalanítaniuk! Mindegy, az a lényeg, hogy az ilyen hatodosztályúaknak csak egy fedélzetük volt, nem túl magasan a víz felett. Nagyjából három méterrel. És az árbócok a végén is kilógtak a vízből, ami azt jelenti, hogy legalább öt, és mondjuk legfeljebb tizenkét méter mélyre süllyedhetett, de a folyó a part mentén nem olyan mély, úgyhogy mondjunk hatot. Utána fel is töltötték a folyónak azt a szakaszát, de csak olyan egy, legfeljebb két méterrel magasabbra a vízszintnél. És a tengerszint most állítólag tizenöt méterrel magasabb, mint akkoriban, vagyis, hogy is van ez, tizenkét méter mélyen lehet a fenék?

– Inkább csak hat – válaszolta Stefan.

– Oké, lehet, hogy ott sekélyebb volt a tenger, mint gondoltam. Mindegy, ebből arra következtethetünk, hogy a ládák olyan kilenc-tizenkét méterrel lehetnek a jelenlegi tengerfenék alatt.

– De a fémdetektor megtalálta – ellenkezett Stefan.

– Pontosan. Vagyis inkább olyan kilenc méterre lehetnek.

– Meg tudjuk csinálni – jelentette ki Roberto.

Stefan már nem volt ebben olyan biztos. – Úgy értem, megoldjuk, ha elég sokszor visszamegyünk, de nem vagyok benne biztos, hogy van-e annyi hely a földnek a búvárharangunk alatt. Vagyis tudom, hogy nincs.

– Meg kell kerülnünk a gödröt, el kell húznunk a földet másfelé – válaszolta Roberto. – Vagy vödrökbe kell pakolnunk.

Stefan bizonytalanul bólintott. – Még jobb lenne, ha tudnánk szerezni búvárfelszerelést, hogy abban merüljünk. A búvárharangunk túl kicsi.

Az öregember végignézett rajtuk, és elgondolkozva bólogatott. – Lehet, hogy tudok…

A szoba ekkor hirtelen oldalra rándult, amitől az összes könyvkupac összedőlt. A fiúknak semmi bajuk nem lett, de az öregembert a földre taszította egy adag atlasz. Kiásták a kötetek alól, és felsegítették, majd keresgélni kezdték a szemüvegét, miközben Mr. Hexter végig siránkozott.

– Mi történt, mi történt?

– Nézzétek a falakat! – kiáltott fel Stefan döbbenten. Maga a szoba is ugyanúgy megdőlt, mint az egyik megmaradt könyvtorony, és az egyik könyvespolcon meg a könyvein át látni lehetett a napfényt és a szomszédos épületet.

– Ki kell jutnunk innen! – mondta Roberto Mr. Hexternek, miközben felhúzta.

– Szükségem van a szemüvegemre! – kiáltott fel az öregember. – Nem látok nélküle.

– Oké, de siessünk!

A két fiú leguggolt, és óvatosan, de gyorsan maguk mögé dobálták a könyveket, amíg Roberto meg nem találta a szemüveget; nem tört össze.

Hexter felvette, és körbenézett. – Jaj, ne – mondta. – Az épületről van szó, nem?

– De igen. Siessünk ki innen. Majd lesegítjük.

A vízben álló épületek egyike-másika időről-időre összedőlt, ez rendszeresen előfordult. A fiúk hajlamosak voltak gúnyolódni az ilyen összeomlásokkal kapcsolatban, de most az is eszükbe jutott, hogy Vlade mindig is halálzónának nevezte az árterületet. Ne töltsetek sok időt a halálzónában, mondogatta, és elmagyarázta, hogy a hegymászók így nevezik a hegyek hatezer méter feletti szakaszát. Mivel a fiúk rengeteg időt töltöttek az árterületen, és immár a folyóban is búvárkodtak, hajlamosak voltak leginkább csak egyetérteni a gondnokkal, és nem foglalkozni a szavaival, talán egyfajta magashegyi hegymászónak tekintve magukat. Keményfiúknak. De most a könyökénél fogva szorongatták az öregembert, és képességeik legjava szerint terelték végig az oldalra billent folyosón, majd le a lépcsőn, fokonként, ügyelve arra, nehogy elessen, különben még több időbe telt volna a dolog, és azzal is segítve, hogy elkapták a bokáját, és a megfelelő helyre tették a lábát. A lépcsőház teljesen összetört, a korlátok ledőltek, és a falakon repedések tátongtak, amelyeken át a szomszéd épület látszott. Hínár és a szabad levegőre került iszap bepállott szaga terjengett, ami orrfacsaróbb volt, mint bármelyik éjjeliedény.

Odakintről egy dörrenés hallatszott, majd rengeteg kiabálás, puffanás és más hangok. Fénysugarak hasítottak a lépcsőház homályos levegőjébe furcsa és ijesztő szögekben, és elég sok lépcsőfok beomlott a talpuk alatt. Kétség sem fért hozzá, hogy ez a régi épület bármelyik pillanatban megadhatja magát. A nyirkos bűz betöltötte a levegőt, mintegy a ház gyomrából, vagy ilyesmi.

Amikor leértek a csatornaszinten lévő ajtóhoz, amely immár egy nagyon rémisztő paralelogrammává vált, és kiléptek a fedett teraszra, kiderült, hogy odakint a csatorna tele van tégla-és betontörmelékkel, fagerendákkal, üvegcserepekkel, lezuhant bútorokkal, miegymással. Úgy tűnt, hogy a szomszédos utcában összedőlt az egyik húszemeletes torony, és a levegő lökéshulláma, a csatornavíz hulláma vagy az épületdarabok becsapódása, esetleg mindezek valamiféle együttese egy sor kisebb házat is letarolt. A csatorna teljes hosszában megdőltek vagy összedőltek a házak. Még mindig másztak ki belőlük az emberek, akik kábán gyülekeztek a mólókon vagy a törmelékkupacokon. Néhányan ezekben a kupacokban turkáltak, mások csak ácsorogtak és döbbenten pislogtak. A csatorna zavaros vize bugyborékolt, és apró hullámok fodrozták: a patkányok menekülőre is fogták. Mr. Hexter megigazította a szemüvegét, amikor ezt észrevette, és azt mondta: – Kutya legyek, ha a patkányok nem a süllyedő hajóról menekülnek! Soha nem gondoltam volna, hogy ilyet látok.

– Tényleg? – kérdezte Roberto. – Mi már nagyon sokszor láttunk ilyet.

Stefan a szemét forgatta, és azt javasolta, induljanak el valahova.

Ekkor Hexter épülete is hatalmasat nyikordult mögöttük, mire Stefan és Roberto felkapták az öregembert a könyökénél fogva, és amilyen gyorsan csak tudták, elvitték onnan a csatornában lévő törmelékeken át. Átemelték az akadályokon, lihegtek meglepő súlyától, és átsegítették a vizesebb szakaszokon, néha combig merülve, de mindig megtalálva az utat. Az épület nyüszített és nyikorgott mögöttük, és ez erőt adott nekik. Amikor odaértek, ahol a csatorna keresztezte a Nyolcadikat, és visszanéztek, látták, hogy Mr. Hexter épülete még mindig áll, már ha ez volt a megfelelő szó arra a dologra, amit csinált; sokkal jobban megdőlt, mint amikor kimenekültek belőle, és csak azért hagyta abba a dőlést, mert a mellette lévő ház, amelyet megrongált, de nem lapított ki teljesen, megtámasztotta.

Hexter egy darabig csak bámulta. – Most olyan, mintha Szodomát és Gomorát látnám – mondta. – És erre nem számítottam.

A fiúk a karjánál fogva tartották az öregembert.

– Jól van? – kérdezte Stefan ismét.

– Azt hiszem, nem tesz jót nekünk, ha így átázunk.

– Van egy palack klór a hajónkban, majd lefújjuk. Kapjuk el a Huszonharmadikra menő vapót. El kell tűnnünk innen.

Stefan azt kérdezte Robertótól: – Elvisszük a Metbe?

– Mi mást tehetnénk?

Elmagyarázták a tervüket Mr. Hexternek. Az öregember értetlennek és elkeseredettnek tűnt.

– Jöjjön – mondta Roberto. – Nem lesz semmi baj.

– A térképeim! – kiáltott fel Hexter. – Kihoztátok a térképeimet?

– Nem – válaszolta Roberto. – De az a GPS-koordináta benne van a csuklómoniturunkban.

– De a térképeim!

– Majd később visszajövünk, és magunkhoz vesszük őket.

Ez nem vigasztalta meg az öregembert. De nem tehettek mást, mint hogy megvárják a vaporettót, és behúzódnak valahova az eső elől, amelynek zuhogása szerencsére csepergéssé szelídült. Ennél jobban amúgy sem tudtak volna elázni. A vapo mólójának egyik pontjáról látszott az a hatalmas törmelékhalom, amely a kidőlt torony helyén maradt; nagyon úgy tűnt, hogy az alacsonyabb emeleteit kilapította, majd dél felé billent, és két-három csatornát beterített a magasabb szintjeivel. A csónakokban közlekedők megálltak a Nyolcadik kellős közepén, hogy az omladékot bámulják, amitől hamarosan komoly dugó alakult ki. Bele fog telni egy kis időbe, amíg a vapo eljut hozzájuk. A távolban szirénák szólaltak meg, de a messzeségben mindig szóltak szirénák; nem tűnt egyértelműnek, hogy ezek összefüggésben vannak-e az omlással. Elméletben rengeteg összezúzott holttest fekhetett a torony maradványai alatt, de egy sem látszott.

– Remélem, nem változunk sóbálvánnyá – mondta Mr. Hexter.

New York felhőkarcolói túl kicsik.

– vetette fel Le Corbusier

A fizetések egyenlőtlenségének növekedése korunk meghatározó kihívása. Fordított összefüggés fedezhető fel a gazdagokra (a felső 20%-ra) jutó bevétel és a gazdasági növekedés között. Az előnyök nem szivárognak lefelé.

– A Nemzetközi Pénzügyi Alap feljegyzése

h) Franklin

Jojo meg én nyitottunk egy chat ablak a képernyőnkön, ahol nem igazán munkáról beszélgettünk, bár tényleg ugyanazokat a hírfolyamokat követtük, mert mindenkinek ugyanazokra a hírfolyamokra volt szüksége, aki a partszakaszok jövőjével kereskedett. Legnagyobbrészt csak a kapcsolattartásra szolgált a dolog, és egy kis fényt csempészett az életembe a képernyőm jobb felső sarkában. És néha az érdekesebb szakmai történéseket is megbeszéltük egymással. Mint amikor Jojo azt írta:

Miért zuhan így az IPPI-d?

Most olvadt le egy chelsea-i torony.

És ez számít?

Ez az én indexem.

Hóhányó. Most shortolsz?

Ki kell használnom, nem?

Szerinted tovább zuhan?

Egy kicsit. De Sanghaj legalább felhozza. Közben kapj el egy hullámot.

Az ártérin longra játszol?

Nem igazán.

Azt hittem, kezdenek tisztázódni a tulajdonjogok.

Az ártériben nem csak a tulajdonjogok bizonytalanok.

Hanem a fizikai viszonyok is?

Pontosan. És ha tisztázódik egy leomlott ingatlan tulajdonviszonya, akkor mi van?

Á. Ez is befolyásoló tényező az indexben?

Igen. Az egy érzékeny műszer.

Csakúgy, mint a megalkotója.

Kösz. Egy ital munka után?

Persze.

Elmegyek érted a Jesusba.

Mennyei.

Úgyhogy ezen a napon erősen elterelte a figyelmemet az esti randim, és az „ó, ó” élénk emléke, annyira, hogy folyamatosan az órát lestem, miközben azon gondolkoztam, hogy megy majd vajon ez az este, és az árapály-és holdciklusokat ellenőriztem, és a folyóra gondoltam sötétedés után, a Szorosnak a holdfényben arra a rejtélyes Melville-hangulatára.

Az IPPI-m New York-száma valóban zuhant egy kicsit a chelsea-i épület összeomlásának hírére, de mostanra stabilizálódott, sőt, már el is kezdett visszafelé kúszni. Valóban érzékeny egy műszer. Az index és a derivatívák, amelyeket a WaterPrice-nál fundáltunk ki, hogy játsszanak rajta, mind nagyon kielégítően szárnyaltak. A sikerünket az is elősegítette, hogy a második áradáshullám óta tartó folyamatos, pánikszerű kvantitatív engedékenység következtében több pénz került forgalomba, mint amennyi jó papírt ki lehetett bocsátani, ami gyakorlatilag azt jelentette, hogy a befektetők, nem túl finoman fogalmazva, túl gazdagok lettek. Ez viszont azzal járt, hogy új befektetési lehetőségeket kellett kitalálni, úgyhogy ezt is tették. A keresletet ki kell elégíteni.

És nem is volt olyan nehéz új származtatott ügyleteket kitalálni, mint kiderült, mert az áradás valóban kreatív rombolásnak hatott, ahogyan a kapitalizmus is az. Azt akarom mondani, hogy az áradás, az emberiség történelmének legcsúnyább katasztrófája, ami a pusztító erejét tekintve a huszadik század háborúival vetekedhetett, igazából jót tett a kapitalizmusnak? Igen, azt.

Mindemellett az árterületeket nehezebb volt kezelni, mint a teljesen elárasztott részeket, bármilyen logikátlannak is tűnhet ez a denverieknek, akik valószínűleg azt feltételezik, hogy minél mélyebbre süllyed valami, annál jobban meghal. Ez nem így van. Az árterület, ami se hal, se hús, és naponta kétszer átváltozik nedvesből szárazzá, olyan egészségügyi és biztonsági problémákat teremtett, amelyek gyakran katasztrofálisnak, sőt, halálosnak bizonyultak. És ami még rosszabb, jogi nehézségeket is támasztott.

A jól megalapozott, a római jogig, sőt, Justinianus kódexéig visszanyúló jogrendszer bizarrul egyértelműnek tűnt az árterületekre vonatkozóan. Őrület volt elolvasni; mintha a rómaiak jövőkutatók lettek volna:

Azok a dolgok, amelyekre természetükből fakadóan mindenki számot tarthat, a következők: a levegő, a folyóvíz, a tenger és a tengerpart. Vagyis senkit nem lehet megakadályozni abban, hogy a tengerpartra menjen. A tengerpart addig ér, ameddig a legmagasabb téli dagály. Az összes nép törvénykezése jogot ad az embereknek ahhoz, hogy igénybe vegyék a tengerpartot és magát a tengert. Ott mindenki szabadon felállíthat egy kunyhót menedék gyanánt. A helyes nézőpont értelmében ezek a partok senkinek a tulajdonát nem képezik. A jogi helyzetük ugyanolyan, mint a tengeré vagy a tenger homokjáé.

Európa legnagyobb része és az Amerikák még mindig a római jogot tartották követendőnek ebben a tekintetben, és az első áradáshullámot követő korai döntések ezt az új árterületet köztulajdonnak nyilvánították. És a köztulajdon alatt nem azt értették, hogy közigazgatási terület, hanem hogy „a szervezetlen köz” tulajdona, bármit is jelentsen ez. Mintha a köz bármikor is szervezett lenne, de mindegy, redundancia ide vagy oda, a döntés értelmében az árterület a szervezetlen köz tulajdonába (vagy tulajdonán kívül) került. A jogászok azonnal konzultálni kezdtek erről, persze magas óradíjakért, és a római jognak ez a modern világbeli maradványa azóta is gátat szab azok erőfeszítéseinek, akik az ártér ügyein dolgoznak, vagyis ezekbe fektetnek be. Ki a tulajdonosa? Senki! Vagy mindenki! Se nem magántulajdon, se nem állami tulajdon, vagyis, mint azt néhány jogelméleti teória megkockáztatta, egyfajta visszaosztása volt a közvagyonnak. Amiről szintén rengeteg mondanivalója akadt a római jognak, és ez sokkal megdobta a jogi véleményalkotás óradíját. De a közvagyon végső soron történelmileg a közjog fennhatósága alá tartozott, legalábbis így tűnt rendjén valónak, legnagyobbrészt a korábbi gyakorlat és a szokásjog alapján, és ettől jogilag nagyon képlékennyé vált, úgyhogy az ártérnek a közvagyonhoz való hasonlítása nem sokat segített senkinek, aki tisztábban akart látni, főleg pénzügyi téren.

Szóval, hogyan lehet bármit is építeni az ártérre, hogyan lehet bármit kimenekíteni, helyreállítani, megújítani – hogyan lehet befektetni egy megtépázott, kétes zónába, amely még mindig megszenvedi annak a felháborító árhullámnak a nyűgét s nyilait? Amikor az emberek jogot formálnak olyan épületekre, amelyek az elődeik tulajdonában álltak, de az alattuk lévő földterület nem az övék, akkor mit érnek azok az épületek?

Ez volt az IPPI egyik feladata. Az IPPI az ártéri erőforrások egyfajta specializálódott Case-Shiller indexe volt. Mindenki imádta a számait, amelyek segítettek megbecsülni az összesfajta befektetést, beleértve a magára az index hatékonyságára kötött fogadásokat is.

És talán az a legfontosabb, hogy segített kiszámítani, hogy mennyit veszítettek az ártéri ingatlanok tulajdonosai és korábbi tulajdonosai, és mennyit kaphatnak kárpótlásul, vagyis meghatározta azt a számot, amelyet a svájci RE, az egyik hatalmas újrabiztosító társaság, amely az összes többi biztosítót biztosította, világszerte összesen olyan 1 300 billió dollárra becsült. Ez 1,3 billiárd dollár, de szerintem az 1 300 billió többnek hangzik. 1 300 000 000 000 000 $.

Nos, de először is a sok először is közül, ez a szám túl alacsony becslés, ha az ember azt próbálja pontosan megsaccolni, hogy mennyit is érnek valójában a tengerpartok a világnak. Amennyiben nem becsüljük túlságosan alá a jövőt, és persze a közgazdaságtan mindig ezt teszi, az ártér nagyjából csillió billió gazillió dollárt ér. Miért mondjuk ezt? Mert az emberiségnek mint globális civilizációnak a jövője teljes mértékben a tengerpartok meglététől függ, ezért.

Mivel így áll a helyzet, a jelenleg tönkretett partszakaszok ily módon szintén ugyanannyi gazillió veszteséget érnek. Ennek ellenére senki nem tudja, ki birtokol mit, vagy hogy egy adott erőforrás a főkönyv melyik oldalán szerepelt. Az adósságnak számít, ha az ember nevén olyan részen ragadt ingatlan van, amely senkinek nem lehet a tulajdona, vagy vagyonnak? Ki tudja?

Az én indexem tudja.

És ez jó, mert ha az ártérnek van bármilyen értéke, akár csak egy-két csilliárd is, akkor valaki rá akarja majd tenni a kezét. Más emberek pedig ki akarják facsarni a megszokott értéknek körülbelül az ötvenszeresét belőle. Ötvencsilliárd dollárt kötvényekben, ha valaki végre ragasztana rá egy hihető számot, vagy (ami nagyjából ugyanaz) lehetővé tenné az embereknek, hogy fogadjanak arra, mi lehet az a hihető szám, ezzel létre is hozva az értéket.

Ezt tette az én indexem.

Egyszerű volt. Vagyis nem, nem volt egyszerű, minden rendelkezésemre álló kvantosra szükség volt a kidolgozásához, és a saját összes kvantosságomra is, hogy egyáltalán megértsem, mit kell kérnem a kvantosoktól, de az alapgondolata egyszerűnek számított – és az enyém. Ítéleteket hoztam arról, hogy a kirakós egyes darabjai hogyan hatnak egymásra, majd mindezt abba az egyetlen indexszámba pároltam le, és megnyugtattam mindenkit, hogy az a helyzet pontos értékelése. Az összes elemet felsorakoztattam szemlére, amelyek szerepeltek benne, és a számítás alapjait is közzétettem, ami a klasszikus Black-Scholes-mechanizmust használta a derivatívák beárazására, de ezen túlmenően nem árultam el az algoritmus teljes receptjét, még a WaterPrice-nak sem. Azt nem titkoltam, hogy az alapvonalam ugyanazzal a kiindulóponttal kezdődik, mint a Case-Shiller, hogy a két indexet könnyebben össze lehessen hasonlítani, és természetesen a közöttük elterülő olló is azok közé a dolgok közé tartozott, amelyekre az emberek szerettek fogadni. A Case-Shiller az 1890-es ingatlanárak átlagát jelölte ki normatív 100-nak, és ehhez az alapvonalhoz hasonlította az árakat. Shiller később rámutatott, hogy a történelem összes hullámhegye és hullámvölgye ellenére, amennyiben az inflációnak megfelelően korrigáljuk őket, az ingatlanárak soha nem lengtek ki túl messzire attól, amilyenek az 1890-es években voltak; még a legnagyobb pénzügyi buborékok sem emelték az indexet jóval 140 fölé, és a krachok is csak nagyon ritkán lökték őket 95 alá.

Úgyhogy az IPPI fogta az ingatlanárakat, és magát a tengerszintemelkedést, és ehhez a két alapvető értékhez hozzáadta a következőket: az ártéri építészeti technikák javulásának becsült értékét; annak becsült sebességét, ahogyan a létező ingatlanok megsemmisültek; a NOAA adataiból levezetett „extrém időjárási változások” faktort; a valutaárfolyamokat; az ártéri területek jogi helyzetének értékét; és a befektetői magabiztosság indexeinek ötvözetét, ami itt éppen olyan létfontosságú volt, mint bárhol máshol a közgazdaságtanban, bár az, hogy hozzáadtam az IPPI-hez, újszerű és ellenmondásos húzás volt tőlem, mivel a Case-Shillerbe nem számították bele. A faktoroknak ezt a keverékét használva az IPPI azt állította, hogy a második áradáshullámot követő első években az elsüllyedt és ártéri részek értéke majdnem egészen nullára Case-Shilleredett, mint az várható is volt; az egy elátkozott időszaknak számított. De ez visszaható értékelését adta a helyzetnek, és abban az évben, amikor bemutattuk az indexet, 47-re becsültük a számot. Ami folyamatosan emelkedett, egyenetlenül, de megállíthatatlanul, és azóta is. Persze ez a sikerének másik kulcsa: a hosszú távon erősödő piac minden érintettből gazdag zsenit farag.

A másik kulcsa maga az elnevezése volt: Intertidal Property Pricing Index, vagyis Ártéri Tulajdonok Árazási Indexe. Tulajdonok, mi? Maga a név is valami olyasmire utalt, ami korábban megkérdőjelezhetőnek számított. Még mindig megkérdőjelezhető volt, de a tulajdonviszonyok időközben világszerte kicsit cseppfolyóssá váltak; a magántulajdon mostanra inkább csak haszonélvezeti joggá változott. Vagyis maga a névadás is felért egy puccsal. Nagyon jó. Megnyugtató. Vigasztaló.

Szóval. A globális IPPI pillanatnyilag 104-en áll, a helyi New York-i 116-on, és mindkettő gyorsabban emelkedik, mint a nem parti Case-Shiller, ami jelenleg 135-ön áll. És végső soron ennek a növekedése, a relatív értéke és a komparatív előnye számít leginkább annak megítélésében, hogy mennyire mennek jól a dolgaink. Úgyhogy éljen az IPPI!

Ami pedig az IPPI-n való kereskedés eszközeit illeti, az csak az olyan kötvények csomagolásának és terítésének kérdése, amelyek longolnak és shortolnak is az indexen. Semmiképpen nem mi voltunk az egyetlenek, akik ilyesmit csináltak; ez egy népszerű befektetési forma volt, több változóval, amelyek együttesen tették a szeszélyes, kockázatos, de magas haszonnal kecsegtető piacot vonzóvá azoknak, akik nyitottak voltak az ilyesmire. Minden héten akadt egy loccsanás és összeomlás, ahogy mi neveztük, utána pedig bejelentették a víz alatti világ kiszellőztetésének egy újabb módszerét, amit díjnak és diadalnak neveztünk. Mindeközben mindenkinek megvolt a véleménye arról, hogy hogyan mennek és hogy fognak menni a dolgok. És mivel a befektetők annyira éheztek a lehetőségekre, az IPPI nagyon jól teljesített, ha simán a rá kötött fogadások számából indulunk ki; olyan jól, hogy utána még jobban kezdett teljesíteni azon a klasszikus vagonról-vagonra ugrálós módon, ami a piacokat, és talán az agyunkat is vezérli; annyira jól teljesített, hogy még jobban kezdett teljesíteni.

Persze az is ott volt, hogy bizonyos előfeltételezéseknek, amelyeket beleolvasztottam az IPPI-be, igaznak kellett maradniuk ahhoz, hogy az IPPI pontos maradjon. Az egyik ilyen az volt, hogy az árterületnek jogi szempontból vitathatónak kell maradnia, zénoni sebességgel kell köröznie a bíróságokon. A másik az volt, hogy ezeknek az egykori és jövőbeli, tehát jelenlegi ingatlantulajdonoknak ne omoljon túl nagy része a vízbe. Ha az italba olvadás sebessége nem válik exponenciálissá vagy novává – ha egy olyan mérhető ütemben folytatódik, akár gyorsulva, amelyet valamilyen számmá lehet változtatni, ami nem túl hokikorongszerű vonalat ír le egy grafikonon –, akkor az ember követheti azt az irányvonalat oda-vissza, és megláthat benne újabb trendeket abban reménykedve, hogy képes lesz megjósolni a jövőt, és igen, ismét fogadni rá, anélkül, hogy maga az IPPI valaha is mélyre zuhanna, még ha a valós ingatlanok ezt is teszik.

Tehát az indexem tartalmazott és magában rejtett pár feltételezést és analógiát, néhány közelítést és vad találgatást. Ezt senki nem tudta jobban nálam, mivel én hoztam meg a döntéseket, amikor a kvantosok elém terjesztették a különböző faktorok kvantifikálásának lehetőségeit. Én egyszerűen csak kiválasztottam az egyiket! De éppen ezért beszélünk közgazdaságtanról, nem pedig fizikáról. Az IPPI végső soron lehetővé teszi az embereknek (a WaterPrice-ot is beleértve), hogy felkínálható és megvásárolható derivatív eszközöket hozzanak létre, amelyeket később nagyobb kötvényekbe lehet csomagolni, és ismét eladni. Úgyhogy az emberek imádják az indexet és a számait, és nem vizslatják túlságosan szőrszálhasogatóan a mögötte meghúzódó logikát. Az új papír önmagában is értékes, főleg, ha sokra értékelik őket a hitelminősítő ügynökségek, amelyeknek ugyanolyan hasznosan rövid memóriája van, mint mindenki másnak a pénzügyi világban, ha a saját képtelenül csapnivaló ítélőképességükről van szó, úgyhogy a hitelminősítések még mindig a törvényesség gumibélyegzőjével voltak egyenértékűek, bármilyen nevetséges is ez, ha azt vesszük, hogy történetük során ugyanazoknak az embereknek nyújtottak szolgáltatásokat, akiket minősítettek. Úgyhogy most is, ahogy bármikor, mindig lehetett AAA minősítést kapni, nem az egyértelműen rossz másodrendű jelzálogpiaci kötvényekre, hanem a tenger alatti kötvényekre, amelyek nyilvánvalóan sokkal jobbak! És senki nem hozta fel azt a magától értetődő tényt, hogy valahol minden tenger alatti ingatlantulajdon rendkívül másodrendű, legfeljebb akkor, amikor ezt is a nagyon jövedelmező kockázatok közé sorolták.

Egy új buborék, mondaná az ember, és igaza is lenne. Csakhogy az emberek vakok az ilyesmiben, nem látják a körülöttük lévő buborékokat. De az nagyon klassz, ha van egy olyan szög, ahonnan viszont megpillanthatjuk. Persze, ijesztő, ugyanakkor klassz is, mert ezt a tudást kamatoztatni lehet. Röviden szólva, ezt az információt shortolni lehet. Mint az munka közben derült ki számomra, akár véletlenül is létre lehet hozni egy buborékszerű befektetési lehetőséget, majd el lehet adni embereknek, és végignézni, ahogy longolják, miközben az elejétől fogva tudjuk, hogy buborékká fog változni; és mindeközben shortolhatjuk arra a pillanatra készülve, amikor a buborék majd kipukkad.

Csalás? Nem. Piramisjáték? Egyáltalán nem! Csak pénzügy. Kibaszottul törvényes.

Úgyhogy az elmúlt hat hónapban, miközben a világ különböző tengerpartjainak a statisztikáit bújtam, és a trendeket próbáltam kitalálni a teafüvekből, a mérnöki folyóiratokból, mindenből, beleértve a városi legendákat is, arra a következtetésre jutottam, hogy közeledik a pillanat, amikor ez a buborék kipukkad. Néhány helyre, mint például a jó öreg Manhattanbe, rengeteg technológiai újítás, munkaerő és pénz áradt, és itt felül szándékoztunk kerekedni az árapályon, és a legjobbat kihozni belőle. De a világ nagy része elég távol járt a csúcsminőségtől ezeken a meghatározó területeken, és ennek eredményeképpen az ő árterületeik gyorsabban olvadtak, mint ahogy helyre lehetett állítani őket. Nagyjából ötvenöt év telt el a második áradáshullám eleje óta, negyven a vége óta, és az épületek nagy részének szelleme kezdett a világ minden táján jobb létre szenderülni, és örökre megadni magát. A kis épületek, a nagy épületek, a felhőkarcolók – ez utóbbiak hatalmas loccsanással szoktak ledőlni, és a piac összerezzen és megborzong a végzetüktől –, ezek nagyon apró rezdülések – éppen hogy csak arra elegendőek, hogy módosítsák az IPPI-t, elkerülhetetlen könyöklést váltsanak ki, és még néhány pontot a mi javunkra írjanak –, és a buborék folytatta a növekedést. De nagyon úgy tűnt, hogy közeledik egy extrém, szimultán rossz élmény pillanata, és én egyre jobban shortoltam ugyanazt a buborékot, amelyet én magam segítettem elindítani. Mi lehet ennél idegborzolóbban klassz?

És utána elmegyek Jojóval egy pénteki iszogatásra, aztán pedig talán egy kis csónakázásra a folyón, éjféli dagállyal, egy teliholdas éjszakán, tökéletes!

Ó! Ó!

Úgyhogy elindultam a munkahelyemről, és lezümmögtem az Eldorado Equityhez a Csatorna és a Mercer sarkán. Ráfordultam a Csatorna-csatornára, ahogy a turisták imádják hallani, és kiderült, hogy éppen olyan zsúfolt a délutáni csúcsforgalomtól, mint mindig, tele változatos motoros csónakokkal, amelyeknek összeért az orruk a következő farával, az egyik oldala a másikéval, de annyira, hogy több hajó látszott, mint víz. Keresztül lehetett volna sétálni a csatornán mindig csak csónakba lépve anélkül, hogy egyszer is ugrani kellett volna, és elég sok virágárus és még több járókelő pontosan ezt tette.

Jojo az épülete mólóján várt, amitől éreztem, hogy megurik egy kicsit az EKG-m. Megcsókoltattam a stéget a hajó jobb oldalával, és annyit mondtam: – Szia.

– Szia – válaszolta Jojo, miközben röviden a csuklójára pillantott, de időben érkeztem, úgyhogy biccentett, mintegy ennek elismeréseképpen. Kecsesen lépkedett végig a fedélzeten a parancsnoki hídig; miközben felbámultam rá a kormánykerék mögül, úgy tűnt, mintha a lábai soha nem akarnának véget érni.

– A Reef Forty Osztrigabárra gondoltam.

– Jól hangzik – válaszolta Jojo. – Szóval, akad egy kis pezsgő ezen a csodálatos alkotmányon?

– Természetesen – válaszoltam. – Mit ünneplünk?

– A pénteket – felelte Jojo. – De azt is, hogy korábban volt egy kis angyalbefektetésem egy montanai ingatlanügybe, ami a jelek szerint nagyon jól alakul.

– Gratulálok! – válaszoltam. – Biztos vagyok benne, hogy az ottaniak nagyon boldogok lesznek.

– Hát, igen. A biztonság sokat számít.

– A pezsgő a hűtőben van – folytattam –, hacsak nem akarod egy pillanatra átvenni a kormányt.

– Dehogynem.

Bebújtam a kabinba, és kihoztam egy miniüveget. – Attól tartok, csak miniüvegek vannak.

– Az is megteszi. Hamarosan úgyis odaérünk a Fortyhoz.

– Az igaz.

Mindketten későig dolgoztunk, ahogy szoktunk, és most, amikor már csak nagyjából félóra maradt a napfényből, végigzümmögtem a bogárral a Nyugat-Broadwayen a Tizennegyedikig, majd nyugat felé fordultam. Miközben a napsütötte csatornában doromboltunk a hajóforgalom áradatában, kinyitottam a kis üveg pezsgőt.

– Nagyon finom – mondta Jojo egy korty után.

A késői napfény szikrázott a tajtékos vízen, csilliárdnyi élénknarancssárga szikrát gyújtva a sötétfekete nagykabáton; mindenhonnan fények tükröződtek. Egy újabb SzuperVelence-pillanat, és miközben ittunk rá, hagytam, hogy a bogár a forgalom sebességével araszoljon a csatornában. A vízről ránk verődő napfény megvilágította Jojo arcát, ami úgy nézett ki, mintha egy hatalmas színpadon lennénk egy isteneknek szóló színdarabban. A torkomat megint elszorította az a nem is tudom, milyen érzés, mintha kiáradt volna a szívem; nyelnem kellett egy nagyot, szinte félelmetes volt, hogy ennyire vonzódhatok valakihez. Mi van, ha tényleg meg lehet ismerni valakit? Mi van, ha tényleg ki fogunk tudni jönni?

De ekkor a csuklómonitorom lejátszotta a „Fanfare for the Common Man” első három taktusát, én pedig felmordultam, és rápillantottam, mielőtt eszembe jutott, hogy egyszerűen ki is kapcsolhatnám. De mielőtt megtettem, már megláttam az üzenetet: az összeomlott chelsea-i épület miatt több tucatnyi, talán több száz ember is meghalt.

– Jaj, ne! – mondtam, mielőtt vissza tudtam volna nyelni.

– Mi az?

– Az az épület, Chelsea-ben, amely összedőlt. Holttesteket találtak.

– Valóban „jaj, ne”. – Jojo belekortyolt a pezsgőjébe. – Az IPPI-d visszaugrott már?

– Nagyjából.

– Nem akarod megnézni a károkat?

Azt hiszem, eltátottam a számat egy pillanatra. Meg akartam nézni, meg persze nem is, mert bár fontos, hogy folyamatosan nyomon kövessem az ártéri fejleményeket, és kiszálljak, mielőtt kipukkad az a buborék, ez a pukkanás nem attól fog bekövetkezni, hogy ez a torony húzott egy Margaret Hamiltont. És éppen a Forty osztrigabárjába tartottam, hogy megnézzem a naplementét Jojo Bernallal, és nem akartam, hogy azt higgye, hogy nem ő a legfontosabb ebben a pillanatban.

De miközben ezen elmélkedtem, rám nevetett. – Csak rajta, kerülj arra – mondta. – Majdnem útba esik.

– Ez igaz.

– És ha úgy gondolod, hogy ez egy döntő esemény lehet, akkor csak egy gombot kell megnyomnod a kiszálláshoz, nem? Felkészültél, hogy gyorsan cselekedj?

– Nanoszekundumosra – válaszoltam büszkén, bár kissé pontatlanul, majd a Nyugat-Broadway felé kormányoztam a bogarat.

Amikor felértünk a Huszonhetedik fölé, kicsit kényelmetlenné vált a bogár, mert a fóliái miatt majdnem másfél méter mélyre süllyedt. Szerencsére alig pár órával jártunk a dagály tetőzése után, és ez lehetővé tette, hogy kicsit feljebb menjünk, mielőtt ki kell vágnom nyugatra, és kihasítani a városból.

Amikor közelebb értünk a katasztrófa helyszínéhez, az árterek megszokott ammóniabűzébe egy másik szag is vegyült, talán karbonsavé, azbesztes, faszilánkos, téglatörmelékes, betonmaradványos és rozsdás acéloszlopos jegyekkel, továbbá azoknak a penészes szobáknak az állott levegőjével, amelyeket feltörtek, mint egy záptojást. Igen, ilyenek az összeomlott ártéri épületek. Jellegzetes szaguk van.

Lelassítottam. A naplemente vízszintes fénybe borította az elénk táruló jelenetet, mázzal vonta be a csatornákat és az épületeket. Az összes épület oldalán látszott a keskeny fürdőkádcsík. Ó, igen, az ártér, a bizonytalanság és a kétkedés zónája, a kockázat és a jutalom tere, a tengerpart, amely a szervezetlen köz tulajdona. Az óceán kiterjesztése, ahol minden épület egy zátonyra futott hajó, amely abban reménykedik, hogy nem fog darabokra törni.

De most az egyik ripityára tört. Nem egy hatalmas felhőkarcoló, csak a régi postahivataltól délre lévő négy húszemeletes torony egyike. Valószínűleg ezzel a másik három használati értéke és ára is megzuhan majd, persze annak függvényében, hogy ki tudják-e deríteni, mi történt. Ezt soha nem könnyű meghatározni, amitől nagyon jó objektív korrelatíva lett belőle magán a részvénypiacon. Az épületek gyakran csak úgy összedőltek, a láthatatlan nyomás miatt. Ezt Jojónak is elmondtam, aki elfintorodott, és bólintott.

Lassan felzümmögtünk a Hetediken, és benéztünk az épület melletti utcákba. Semmi jó nem származott volna abból, ha a közelébe megyünk, mivel a körülötte lévő csatornák veszedelmesen zátonyossá váltak. Ez világosan kiderült azokon a helyeken, ahol a törmelék kiállt a vízből, és erősen gyanítható ott, ahol örvények, apró hullámok és kis, fehér foltok borzolták a vízfelszínt, miközben az apály dél felé vonult a környéken. A csatornák más szakaszai érintetlennek tűntek, ennek ellenére csónakrombolóak lehettek. Úgyhogy úgy szemléltem meg az épületet, hogy több csatornán is megközelítettem, egészen odáig elmentem, ameddig biztonságosnak tűnt, majd visszafordultam.

A torony láthatóan gyorsan dőlt össze, és talán az emeletei felét kilapította, mielőtt délre és keletre omlott. A lapostetőjének maradványa olyan szögben dőlt meg, hogy láttuk a tetőteraszának összes vizeshordóját, humuszát és növényét. Valószínűleg túl nagy teher nehezedett rá, bár ez mindig csak utólag válik nyilvánvalóvá. A katasztrófavédelmisek óvatosan bökdösték a romokat a tűzoltóhajókból, rendőrségi motorcsónakokból és ilyesmikből, a hasonló csapásokra jellemző szemkifolyató színű sárga és narancssárga öltözékekben.

A torony törmelékei sok kisebb épületet is összezúztak, mögöttük pedig többet megdöntöttek. A ledőlt külső falak mögül üres vagy bútorozott, de mindkét esetben szánalmas szobák bukkantak elő.

– Az egész környéknek vége! – mondta Jojo.

Csak bólogatni tudtam.

– Biztosan rengetegen meghaltak.

– Ezt beszélik. Bár úgy tűnik, hogy nagyon sok ház üresen állt. – Megfordultam, és a Nyolcadik felé indultam a hajóval. – Hadd gondolkozzak el ezen a Reef Forty-ban. Szükségem van egy italra.

– És némi osztrigára.

– Persze.

Felkormányoztam a bogarat a Nyolcadikon, és amikor elhagytuk a Harmincegyediket, egy kiáltást hallottam.

– Hé, miszter! Hé, miszter!

– Segítség!

Az a két kölyök volt, akiket majdnem elgázoltam a Batterytől délre.

– Jaj, ne – mondtam, és egyenesben tartottam a hajót.

– Várjon! Segítsen, segítsen, segítsen!

Ez rosszul jött. Ügyet sem vetettem volna rájuk, és tovább is zümmögök, de Jojo döbbent arccal bámult, kétségkívül azon csodálkozva, hogy képes vagyok folytatni az utat egy ilyen közvetlen segélykérés után. És a fiúk egy öregembert támogattak kettejük között, egy öregembert, aki összetörtnek tűnt, és még az ő magasságukig sem ért. Mintha térdben elvágták volna. Mindhárman át voltak ázva, az egyik fiú arcát iszap csíkozta.

Kikapcsoltam a motort. – Hahó. Mit kerestek idefent?

– Balesetünk volt!

– Mr. Hexter háza összedőlt!

– Aha.

A magasabbik így folytatta: – A csuklómonitorunk átázott és nem működik, úgyhogy a vapóhoz sétáltunk éppen. Nem telefonálhatnánk a magáéról?

– Vagy nem vinne el minket? – kérdezte a kisebbik és pimaszabbik.

A közöttük álló öregember csak bámult hátrafelé a válla felett, és teljesen elanyátlanodottnak tűnt.

– A barátotok jól van? – kérdezte Jojo.

– Nem vagyok jól – jelentette ki az öregember anélkül, hogy ránézett volna. – Mindent elveszítettem. Elveszítettem a térképeimet.

– Milyen térképeket? – kérdeztem.

– Volt egy gyűjteménye – válaszolta a kisebbik fiú. – Mindenféle térképek az Egyesült Államokról, meg mindenről. Leginkább New Yorkról. De most el kell vinnünk máshova.

– Megsebesült? – kérdezte Jojo.

Az öregember nem válaszolt.

– Ki van merülve – mondta a nagyobbik fiú. – Hosszú utat tettünk meg.

Láttam Jojo arckifejezését, úgyhogy azt mondtam: – Rendben, szálljatok be.

Éppen annyira összerondították a fedélzetemet, mint ahogy belerondítottak a terveimbe. Felajánlottam, hogy visszaviszem őket az öregember házához, abból kiindulva, hogy ha már ennyire besározódott az este, akár teljesen bele is merülhetek a filantrópiába, de mindhárman csak a fejüket rázták.

– Majd később megpróbálunk visszamenni – válaszolta a kisebb fiú. – De most el kell vinnünk Mr. Hextert valahova, ahol megszárítkozhat, meg minden.

– És az hol van?

A vállukat vonogatták. – Talán otthon, a Metnél? Vlade tudni fogja, mit tegyen.

– Ti a Metben laktok, a Madison Square-en? – kérdezte Jojo meglepetten.

– Arrafelé – válaszolta a kisebbik fiú ránézve. – Hé, maga a Flatironban lakik, nem?

– De igen.

– Tényleg? – kérdeztem én is.

– Igen – válaszolta Jojo ismét.

– Akkor szomszédok vagyunk! – állapítottam meg. – Ezt te tudtad?

– Azt hittem, te is.

Ekkorra már teljesen összezavarodtam, és zakatolt az agyam, és biztos voltam benne, hogy ez látszik is rajtam. Lehetséges, hogy nem említettem meg, hogy hol lakom; leginkább a munkáról beszélgettünk, és én nem tudtam, hol lakik Jojo. A Governors Islandi kikötőben töltött éjszakánk után kérésére a munkahelyénél raktam ki, azt feltételezve, mint most rádöbbentem, hogy abban az épületben is lakik. Utána hazahúztam.

– Szóval kölcsönkérhetjük a monitorát? – kérdezte a kisebbik kölyök Jojótól. Ő bólintott, kinyújtotta a karját, a gyerek pedig megkocogtatta, majd azt mondta: – Vlade, a mi monitorunk elázott, de megszárítkozhatnánk esetleg az irodádban? Van egy barátunk, akinek összedőlt a háza.

– Felmerült bennem, hogy nem arra kószáltok-e – válaszolta a gondnok hangja Jojo monitorából. – Most hol vagytok?

– A Harmincegyedik és a Nyolcadik sarkán, de már felvett minket az a pasas a surranójával, aki a házadban lakik.

– Ki az?

A fiúk ránk néztek.

– Franklin Garr – válaszoltam.

– Ja, igen, üdv. Tudom, ki maga. Szóval, el tudja hozni őket az épületig?

Jojóra pillantottam, majd a monitorra. – El tudjuk őket vinni. Van velük egy barátjuk, akinek szerintem szüksége lenne egy kis segítségre. Romba dőlt a háza, amikor délután ledőlt az a torony Chelsea-ben.

– Sajnálattal hallom. Ismerem?

– Mr. Hexter – mondta a kisebbik kölyök. – Éppen nála voltunk látogatóban, amikor történt.

– Rendben, gyertek ide, és meglátjuk, mit tehetünk.

– Persze – válaszoltam. – Ott találkozunk.

Úgyhogy lekormányoztam a bogarat a Broadwayre, majd végig a nagy csatornán a kora esti forgalomban a Methez, kicsit ingerülten, de jó képet vágva. Ez elég szánalmas ügylet volt ahhoz képest, amit aznap estére terveztem, de mit tehettem volna. A hajótöröttjeinkről fekete cseppek hullottak a fedélzetre, és a csónak mélyre süllyedt, és erősen megdőlt, miközben végignavigáltam a csatornák sűrű esti forgalmában. A kis hajóknál az volt a szabály, hogy hármas törzs, három ember, de aznap este nem.

Végül végigaraszoltam a Madison Square medencéjén a Met csónakházának ajtajáig, és megvártam, hogy a gondnok beintsen minket. Nem akartam kiborítani ezzel a vándorcirkusszal a fedélzetemen.

Vlade kidugta a fejét, és biccentett.

– Gyertek be. Fiúk, úgy néztek ki, mint a fuldokló patkányok.

– Láttunk egy csomó patkányt elúszni!

– A Mr. Hexter háza melletti nagy épület elolvadt, és akkora hullámot vert, hogy ledöntött minket!

A gondnok gyászosan megcsóválta a fejét, ahogy azt szokta. – Roberto és Stefan, akiknek káosz jár a nyomában.

Ez tetszett a fiúknak. – Nem tudná bedugni Mr. Hextert az egyik átmenetibe? – kérdezte az egyik. – Át kellene melegednie, és meg kellene tisztálkodnia. Ennie és pihennie kell egy kicsit, nem igaz, Mr. H?

Az öregember bólintott. Még mindig kába volt. Ezen nem is csodálkoztam; azoknak, akik az ártéren csöveznek, általában nincs túl sok lehetőségük.

A gondnok a fejét rázta. – Tele vagyunk, ezt ti is tudjátok. Charlotte-tal kell tárgyalnotok.

– Mint mindig – mondta a kisebbik fiú.

Úgy tűnt, mintha Jojo élvezné ezt az egészet, de nem értettem, miért.

– Nagyjából egy óra múlva ér haza – folytatta a gondnok. – Addig is ott vannak az ebédlő mosdói, ott megtisztálkodhat. És utánanézek, hogy Heloise tud-e találni neki egy helyet, ha Charlotte jóváhagyja.

Bezümmögtem a csónakházba, és mindenki kiszállt a belső stégre. A fiúk felvezették vénséges barátjukat a lépcsőn az ebédlőhöz, én pedig Jojóra pillantottam.

– Akár el is indulhatnánk, nem? – javasoltam.

– Ha már itt vagyunk – válaszolta ő –, szeretnék átmenni a Flatironbe átöltözni. Utána esetleg itt is ehetnénk? Elég fáradt vagyok.

– Rendben – válaszoltam zavartan. Jojo kedve egyértelműen megváltozott azóta, hogy felszedtem, és nem tudtam biztosan, hogy miért. A fiúk vagy az öregember miatt? Miattam? Ijesztőnek tűnt. Azt akartam, hogy olyan legyen, mint az előző alkalommal. De nem tehettem mást, minthogy engedek neki és reménykedem.

Hagytam, hogy a gondnok felcsörlőzze a hajómat, hogy ne legyen útban, de megkértem, hogy olyan helyre rekkentse el, ahol gyorsan el tudom érni aznap este, hátha Jojo meggondolja magát. A gondnok csak összeszorította az ajkát, és válasz nélkül felhúzta a csónakra a csörlő pántjait. Soha nem értettem, mit lát benne a többi lakó. Ha rajtam múlt volna, előző nap kirúgták volna. De nem rajtam múlt, mert nem pazarolhattam az időmet arra, hogy az épület ezernyi bizottságával és elnökségével foglalkozzak. Éppen elég pénzüggyel kellett a munkahelyemen foglalkoznom, és teljesen megelégedtem azzal, hogy kibérelhetek egy lakást egy szép épületben, amely egy általam kedvelt medencére néz, nem messze a munkahelyemtől, hogy mindennap könnyedén elzümmöghessek oda. Könnyedén megengedhettem magamnak azt a lakbért, amelyet a nem szövetkezeti csoptagok fizettek, bár szégyentelenül magasra rúgott, hogy elriassza az olyan kevéssé szolgálatkész alakokat, mint én vagyok. Néha felmerült bennem a remény, hogy valaki megtámadja ezt a kettős árképzést a bíróságon; nagyon előítéletesnek véltem és minden bizonnyal jogorvoslatért is kiált, de eddig senki nem emelt ellene kifogást. Felmerült bennem, miközben arra vártam, hogy Jojo visszatérjen a Flatironból, és az este alakulása miatt füstölögtem, hogy bárki, aki elég elszánt ahhoz, hogy ennek a szabálynak a megtámadására pazarolja az idejét, eleve túl szegény lenne ahhoz, hogy ebben az épületben lakjon. Ez a ház az árszabásával szűrte ki a gazdag nemtörődömséget a nem csoporttagok köréből, ami ügyes húzásnak mondható, vagyis valószínűleg az elnökasszony fundálta ki, az a notórius igazságharcos, legyen szó a munkahelyéről vagy az otthonáról, aki ugyanolyan kontrollmániás, mint a gondnok, és már nem is tudom mióta irányítja az elnökséget, és így magát az épületet is, de túl régóta; már akkor is elnök volt, amikor beköltöztem. Ő meg a gondnok természetesen országos haverok voltak.

És lám, meg is jelent teljes életnagyságban, és beszélgetésbe elegyedett a fiúkkal meg az öregemberrel: az űzött és veséig hatoló tekintetű Charlotte Armstrong, elevenen és tiszteletet parancsolóan. Ez teljessé tette a napomat. Követtem őket az ebédlőbe, a háttérbe húzódva, hogy ne kelljen a szükségesnél hamarabb csatlakoznom hozzájuk. De ekkor Jojo is megjelent a közös helyiség bejáratában, miután átsétált a minket a Madison eggyel, utána pedig a Flatironnal összekötő éghidakon, legalábbis ezt feltételeztem. Már azelőtt elindult a fiúk felé, hogy meglátott volna engem, úgyhogy nem maradt más választásom, minthogy kövessem őket és csatlakozzak hozzájuk.

Köszöntem, és az elnökasszony elég kedvesen viszonyult hozzám, amit Jojo is észrevett. Fel kellett vonnom a szemöldökömet, majd beismernem, hogy igen, így igaz, egyszer megmentettem a vízipatkányokat a balsorstól.

– Ne együnk? – kérdeztem farkaséhesen, mire néhányan bólintottak, mások viszont tovább kérdezgették az immár hajléktalan Chelsea-ből valósi férfit, hogy hogy érzi magát. Charlotte elnökasszony és Jojo követett az ebédlőben lévő ételkiadó ablakokhoz, én pedig felvillantottam a húskártyámat a konyhafőnöknek, miközben kettejük beszélgetését hallgattam. Elég merevnek és zavartnak tűntek; egy állami szociális munkás és egy üzletasszony, nem a legjobb párosítás. Körülöttünk, a sorban sok ismerős arcot láttam, és sok ismeretlent. Túl sok ember lakott az épületben ahhoz, hogy ténylegesen megismerkedhessek bárkivel, még akkor is, ha maguk az arcok ismerőssé váltak.

A konyhafőnök lehúzta a húskártyámat, én pedig odamentem a húsos tálhoz, megtöltöttem egy tortillát, és összetekertem. Minden húsért meg kellett dolgozni, amelyet ebben az ebédlőben megevett az ember; ez segített javítani a vegetáriánusok arányán, és abban is, hogy nekünk, a többieknek elég hús maradjon, mert nem sokaknak bírja a gyomra, haha, hogy felneveljenek egy kismalacot süldő korúra, majd megöljék, még ha olyan szuperhumánus sokkolókkal is, amilyenekkel mi tettünk, amelyek gyakorlatilag azonnali kikapcsológombok. Nagyon sokakat megszáll az antropomorfizmus, és arra jutnak, hogy könnyebb műhúst enni, vagy vegetáriánussá válni, vagy étteremben enni, ha húsra vágynak. Én magam arra jutottam az élesben végzett kísérleteim során, hogy a malacok elkerülhetetlen antropomorfizálódása nem köti meg halált hozó kezemet, mert ha az ember emberként gondol egy malacra, abból egy nagyon csúnya ember lesz, aki valószínűleg hálás azért, ha valaki megszabadítja a szenvedéseitől. Úgyhogy általában úgy gondoltam rájuk, mint a gondnokra vagy a nagybátyámra, és a hét további részében kiélveztem az ízüket, miközben minden aggály nélkül felhabzsoltam őket, mivel tényleg nem tettem nekik mást, csak szívességeket, a disznóóltól a villáig, a születéstől a saját számig. Nélkülem és a körülöttem élő többi ragadozó nélkül nem is léteztek volna, így viszont volt pár csodálatos évük, ami több, mint amit a város legtöbb lakója elmondhat magáról.

– Megint húst eszel? – kérdezte Jojo, amikor összefutottunk a salátabárnál.

– Igen, azt.

– És elvégzed azt a munkát, amit a húsért cserébe kérnek az itteni állattenyészetben?

– El. Ettől valóságosabb lesz, nagyobb az elkötelezettségem. Kicsit olyan, mint brókernek lenni, nem gondolod?

– Nem.

– Csak vicceltem.

És persze hülyeség volt a munkánkkal gúnyolódnom, ha azt vesszük, hogy alakult ez az este, de én túl gyakran lövök gondolkodás nélkül, főleg azokon a napokon, amikor hosszú órákat töltök a képernyő előtt. Amikor végzek ezekkel a menetekkel, zuhanásnak indul bennem az önkontroll, és furcsa mondatok jönnek ki a számon. Ezt már több alkalommal észrevettem. Úgyhogy megfogadtam, hogy visszafogom egy kicsit magam, és követtem Jojót az asztalunkig. Lenyűgözött a válla, a hajzuhataga. Átkozottak legyenek azok a fiúk.

Egy asztalnál gyűltünk ismét össze: a fiúk és vénséges barátjuk; Jojo és Charlotte, az elnökasszony; a gondnok, akit nagyon stílszerűen Vlade-nak hívtak, mint Vlad Tepest, vagyis Karóbahúzó Vladot, és akinek olyan ábrázata volt, mint egy ukrán hóhérnak; meg én. Ez túl sok embernek bizonyult ahhoz, hogy valamennyien könnyed beszélgetést folytassunk egymással, nem utolsósorban azért, mert a hatalmas ebédlőben még több százan étkeztek, vagyis nagy zaj volt. Főleg, mivel egy csapat a sarokban Reich „Zene 18 zenésznek” című darabját játszotta el különböző méretű kanalakkal, hangtalanul énekelve. De azért mindenki ismét arról kezdte kérdezgetni az öregembert, hogy hogy érzi magát, és Charlotte, miután meghallgatta a történetét, és komoran összehúzta a szemöldökét, kétségkívül az épületünk nem létező vagy akár lehetséges üresedéseit latolgatva, végül felajánlott neki egy átmeneti szálláshelyet, „amíg vissza nem tud térni a lakásába, vagy nem talál jobbat”.

– És nem maradhatna itt? – kérdezte a kisebbik kölyök.

Charlotte azt válaszolta: – Most tele vagyunk, ez a gond. És várólista is van. Úgyhogy nem tehetek mást, minthogy felajánlom az egyik átmeneti helyet. Még azok is tele vannak, és hosszú távon nem olyan kényelmesek.

– A semminél jobbak – válaszolta a kisebbik. Mint megtudtam, Robertónak hívták. Vagy Robertónak, vagy Stefannak.

– A saját háza romba dőlt? – kérdeztem érdeklődést mímelve.

Az öregember elfintorodott. A magasabbik fiú, akit valószínűleg Stefannak hívtak, azt felelte: – Erősen megdőlt.

Az öregember ennek hallatán felnyögött. Még mindig sokkos állapotban volt.

– Hozhatok magának egy italt? – kérdeztem. Jojo láthatóan meg sem hallotta, de Charlotte hálás pillantást vetett rám, amikor felálltam. A saját poharamat mindenképpen újra akartam tölteni. Az öregember bólintott, amikor megfogtam a poharát. – Vörösbort, köszönöm – mondta. Ha pár napnál tovább marad itt, meg fogja tanulni, hogy kerülje a vöröset, de csak akkor, ha közvetlenül megtapasztalhatja a csersavas szájösszehúzó hatását, úgyhogy bólintottam, és elsétáltam, hogy megtöltsem a poharát, a magamét pedig újratöltsem vinho verdével. Mindkettő a Flatiron apró, tetőteraszon lévő szőlőiből származott, amelyek festőien omlottak le az épület két oldalán, de a verdéjük sokkal jobb volt a vörösüknél. Két teli kézzel sétáltam vissza, és megkérdeztem: – Bárki más valamit, ha már úgyis állok? –, de éppen az öregembert hallgatták, aki az épülete összeomlásáról mesélt, és csak a fejüket rázták.

– Az a lényeg, hogy visszaszerezzem a térképeimet – mondta az öreg a mellette ülő fiúkra pillantva. – A nappalimban lévő szekrényben vannak. Van egy másolatom a Főhadiszállás térképéről, meg még egy csomó másik is. Azok nem ázhatnak el, úgyhogy minél hamarabb megmenekülnek, annál jobb.

– Holnap odamegyünk – ígérte meg Roberto egy kis fejrázás kíséretében, amivel azt üzente öreg barátjának, hogy most ne beszélj erről. Felmerült bennem a kérdés, hogy vajon miről; lehet, hogy csak nem akarták, hogy Vlade arra gondoljon, hogy visszamennek az ártérbe. A gondnok valóban a homlokát ráncolta, de ezt a magasabbik fiú is észrevette, és azt mondta:

– Ne már, Vlade, minden nap ott vagyunk.

– Most, hogy az az épület leomlott, teljesen megváltozott az alapzata – válaszolta a gondnok.

– Tudjuk, és óvatosak leszünk.

Folyamatosan nyugtatgatták őt is, meg az öregembert is. Mindeközben Charlotte és Jojo egymással ismerkedtek. – És maga mivel foglalkozik? – kérdezte Jojo.

Charlotte összevonta a szemöldökét. – A Házkezelők Szakszervezetének dolgozom.

– Vagyis ugyanazzal foglalkozik, mint most is épp. Mr. Hexterrel.

– Nagyjából. És maga?

– Én az Eldorado Equitynek dolgozom.

– Befektetési részvénytársaság?

– Pontosan.

Charlotte nem tűnt lenyűgözöttnek. Gyorsan végigmérte Jojót, majd újra a tányérjára pillantott. – És az érdekes?

– Szerintem igen. A Soho újjáépítésének finanszírozásával foglalkozom, ami úgy tűnik, nagyon jól alakul. Nem lepődnék meg, ha az emberei közül párat ott szállásolnának el, van egy alacsony jövedelmű régiója is. És egészen egy évvel ezelőttig csak egy üres váz volt, a környék legnagyobb részéhez hasonlóan. Sok befektetés kell egy elsüllyedt térség helyreállításához.

– Valóban – mondta Charlotte kicsit hunyorogva. Hajlandónak tűnt arra, hogy elgondolkozzon a dolgon, ami a munkáját tekintve logikusnak tűnt. A városnak mindig több lakóházra volt szüksége a meglévőnél, főleg a víz alatti övezetekben.

– Várjon, úgy hallottam, mintha elismerően nyilatkozott volna a befektetési ügyletekről – jegyeztem meg. – Ezt fel kell vennem.

Charlotte sötét pillantást vetett rám, de Jojo még szúrósabbat. Az öregemberre kezdtem koncentrálni.

– Nagyon fáradtnak tűnik – mondtam neki. – Segítsek eljutni a szobájáig?

– Még nem tisztáztuk, hogy az hol lesz – válaszolta Charlotte.

– Akkor akár neki is láthatnánk, nem? – kérdeztem.

Charlotte pillantásából tisztán kiolvasható volt, hogy rendkívüli önuralmába kerül, hogy ne forgassa a szemét.

Elmosolyodtam. – A fenti hotellóban? – javasoltam.

– Az nem bűnügyi helyszín? – kérdezte Vlade.

Charlotte megrázta a fejét. – Már végeztek odafent azzal, amivel akartak. Gen azt mondta, hogy ismét használatba vehetjük. De ott elég meleg van?

– A szobám jéghideg volt – válaszolta az öregember. – A meleg nem érdekel.

– Akkor jó – nyugtázta Charlotte. – Egyértelműen ez a megoldás lenne a legegyszerűbb.

A fiúk nyugtalanul pislogtak egymásra. Talán nem akarták, hogy őket bízzák meg a barátjuk felügyeletével. Charlotte láthatóan észre sem vette a zavarukat. Lehet, hogy a tudta nélkül laktak az épületben vagy a környékén. Nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy erre rákérdezzek. Kezdett olyan érzésem támadni, hogy nem tudnék olyat mondani ennél az asztalnál, ami kedvező fogadtatásra lelne, és úgy tűnt, mintha az lenne a legjobb lehetőségem, hogy evés után azonnal elrohanok, természetesen valami hihető ürüggyel.

A tányérom kiürült, ahogy az öregemberé is. Aki valóban kimerültnek tűnt.

– Segítek felmenni oda – mondtam felállva. – Gyertek, fiúk. – Ők már pár másodperccel azután kinyalták a tányérjukat, hogy leültek. – Ott befejezhetitek, amit elkezdtetek.

Vlade biccentett nekik, és csatlakozott hozzánk, miközben a liftek felé sétáltunk, magára hagyva a két nőt. Mit nem adtam volna azért, ha egy légy lehetek a falon, miközben beszélgetnek, de nem lehettem; ha viszont jelen lettem volna, a beszélgetés nem lett volna ugyanaz. Úgyhogy kicsit aggódva léptem oda Jojóhoz, és megkérdeztem: – Később találkozunk?

Ő összehúzta a szemöldökét. – Fáradt vagyok. Valószínűleg inkább hazamegyek.

– Rendben – mondtam. – Ha végeztem, visszajövök, hátha még itt leszel.

– Mindjárt megyek én is – vetette közbe Charlotte. – Meg akarom nézni, hogy állnak odafent a dolgok.

Vagyis az esténknek lőttek. És, ami azt illeti, az este nagy része rosszul alakult, legalábbis Jojo arckifejezéséből ítélve, és ez eléggé aggasztott. Itt kárkezelésre lesz szükség, de milyenre? És miért?

harmadik rész

A LIKVIDITÁS CSAPDÁJA

Elsüllyedve, kiöntve, elmerülve, tizenegy és fél méterrel a víz alatt, nedvesen, átázva, penészesen, dohosan, árral szemben, mocsarasan, fröcskölve, szörfölve, sodródva, lebukva, nyeldekelve, nyakig benne, ittasan, búvárkodva, mélyre bukva, könnyűbúvárkodva, kispriccelve, bepácolva, vizesen, vízesés alatt, búvárpipával, vadvízi evezéssel, háton úszva, vízkúrázva, fuldokolva, lélegzetvisszafojtva, a csőben, fürcsizve, megfürödve, lezuhanyozva, úszva, a halakkal aludva, cápákat látogatva, kagylókkal tárgyalva, homárokkal hümmögve, Jónással jajgatva, egy bálna gyomrában, pilótahalazva, leviatánozva, uszonyosodva, bugyborékolva, belemerítve, bekagylózva, kagylózva, besózva, hasasozva, behálózva, fenékúszózva, vizet lélegezve, vízzel táplálkozva, vécén lehúzva, kimosógépezve, tengeralattjárózva, leereszkedve, rábukva Óceánanyánkra, megszívatva, vizet szivattyúzva, vizet lélegezve, H2O-zva, likvidálva, likvidizálva, kifacsarva, eláztatva, kiöntve, levizelve, kipisálva, learanyesőzve, megplútózva, torkolatban, megmerítve, emulgálva, kikagylózva, osztrigázva, elolvasztva, elolvadva, szétfolyatva, mélyre nyomva, megtorpedózva, elárasztva, lávásítva, özönvízben, folyamosítva, szétfolyatva, elnoézva, Noé-szomszédosítva, tengeralattjárósítva, univerzálisan feloldva,

ad aqua infinitum

a) az állampolgár

Az első áradáshullámot nem hagyta teljesen figyelmen kívül a hígagyúak egy teljes nemzedéke, ez csak egy legenda. Bár a legtöbb legendához hasonlóan ennek is van némi alapja, amit azóta eltúloztak. Az az igazság, hogy az első áradáshullám egy komoly sokkot jelentett, hogy is ne tette volna, amikor tíz év alatt három méterrel megemelte a tengerszintet. Ez elég is volt ahhoz, hogy mindenhol elpusztítsa a tengerpartokat, továbbá durván tönkretegye az összes kikötőt világszerte, és a kikötők egyenlőek a kereskedelemmel: azok a konténerek milliószámra köröztek a dízelmeghajtású hajókon és kamionokon, minden olyasmit tartalmazva, amire az embereknek szükségük volt, és amit az egyik kontinensen állítottak elő, és a másikon használtak fel a legnagyobb haszon elvét követve, mert akkoriban az emberek ezt az egy szabályt tartották szem előtt. Úgyhogy a széngázok kibocsátásának pont ez a figyelmen kívül hagyása olvasztotta meg azt a jeget, amely a tengerszintemelkedést okozta, továbbá tönkretette az egész világra kiterjedő elosztási rendszert, és olyan válságot idézett elő, ami sokkal többet ártott annak a nemzedéknek, mint a párhuzamosan zajló menekültválság; az akkoriban népszerű mértékegységben mérve ötven katrinányit. Ez önmagában is elég baj, de a világkereskedelem mélyre nyúló megzavarása üzleti szempontból nézve még ennél is rosszabb volt. Úgyhogy igen, az első áradáshullám egy komoly katasztrófa volt, ami felkeltette az emberek figyelmét, és természetesen változtatásokat is kiváltott. Az emberek sokkal gyorsabban felhagytak a széngázkibocsátással, mint arra az első áradáshullám előtt képesnek tartották magukat. Abban a pillanatban becsapták a pajta ajtaját, hogy az apokaliszis lovai kiszöktek rajta. Pontosabban a négy lovas.

Persze már túl későn. Az első áradáshullám előtt beinduló globális felmelegedés akkorra már teljes erőből tombolt, és a posztáradáshullám nemzedéke semmit nem tehetett a megállításáért. Úgyhogy annak ellenére, hogy „mindent megváltoztattak”, és olyan gyorsan széntelenítettek, ahogyan ötven évvel korábban kellett volna tenniük, még így is megsültek, mint a bogarak a hűtőrácson. Még az sem bizonyult elégnek a felmelegedés megállításához, hogy pár milliárd tonna kéndioxidot bocsátottak a légkörbe, mintegy vulkánkitörést utánozva, és ezáltal jócskán lecsökkentve a napfény mennyiségét, és egy-két évtizedre az átlaghőmérsékletet is, amit nagy hűhó és/vagy fogcsikorgatás közepette hajtottak végre, ugyanis a gondot okozó hő már az óceánok mélyére hatolt, és nem volt hajlandó elég gyorsan eltávozni, bármennyit is játszottak az emberek a globális termosztáttal abban a hiszemben, hogy isteni hatalom birtokosai. Nem voltak azok.

Ez az óceáni hőség váltotta ki az első áradáshullám áradáshullámát, és később a másodikat is. Néha azt mondják, hogy ezt senki nem látta előre, de ez tévedés: látták. A paleoklimatológusok felmérték az aktuális helyzetet, és regisztrálták, hogy a széndioxid szintje kevesebb, mint háromszáz év alatt 280-ról 450 részecskére ugrott per egymillió, és ez gyorsabb változásnak bizonyult, mint eddig bármelyik a Föld teljes ötmilliárd éve alatt (mondjuk ki együtt, hogy „antropocén”, gyerekek!), és aprólékosan átböngészték a geológiai adatokat, hogy analógiákat találjanak ehhez a precedens nélküli jelenséghez, majd azt mondták, hoppá. Azt mondták, te szent szar. Emberek! – mondták. Tengerszintemelkedés! A Riss-Würm interglaciális periódus alatt, mondták, amit alaposan áttanulmányoztunk, a világ hőmérséklet-emelkedése csak feleakkora volt, mint amit most hoztunk létre, és ezt azonnal gyors és drámai tengerszintemelkedés követte. Ezt frappáns szlogenekben fogalmazták meg: elkerülhetetlen és masszív tengerszintemelkedés fogja követni korunk precedens nélküli széndioxid-kibocsátását! Ők tanulmányokat adtak közre, kiabáltak, hadonásztak, néhány éleslátó és nagyban gondolkozó sci-fi-író fantasztikus regényeket adott ki hasonló jövőképekkel, a civilizáció többi része pedig folytatta a bolygónk elégetését, mintha csak egy hatalmas, mesteri tábortűz lenne. Tényleg. Ennyire érdekelték azokat a fajankókat az unokáik, és ennyire bíztak a tudósaikban, bár minden egyes alkalommal, amikor kicsit náthásak lettek, azonnal rohantak a legközelebbi tudóshoz (vagyis az orvosukhoz) segítséget kérni.

De oké, az ember nem igazán tudja elképzelni a katasztrófákat, amíg be nem következnek. Egyszerűen nincs erre elég mentális befogadóképességünk. Ha lenne, folyamatosan megbénítana minket a félelem attól, hogy valamiféle biztos katasztrófa közeleg, amit képtelenek leszünk elkerülni (mint például a halál), úgyhogy az evolúció előzékenyen ellátott minket egy stratégiailag megfelelő helyen lévő vakfolttal, a képtelenséggel arra, hogy hihető módon el tudjuk képzelni a közelgő csapásokat, és így képesek legyünk folytatni a ténykedésünket, bármilyen értelmetlen is legyen mindez. Ezt neveznék a görögök és a köztünk élő entellektüelek apóriának, vagyis „kilátástalanságnak”. Ami klassz. Hasznos. Kivéve, amikor katasztrofálisan rossz.

Szóval a 2060-as években élő emberek végigtántorogtak az első áradáshullámot követő nagy gazdasági válságon, és persze abban a nemzedékben is volt egy olyan réteg, a népességnek bizonyos egy százaléka, amelyik pusztán a szerencséje folytán elég könnyen megúszta a dolgot, és arra jutott, hogy az egész igazából csak a kreatív rombolás egy formája, mint minden rossz dolog, ami őket nem érintette, és az embereknek nem kell mást tenniük, mint szorosabbra húzniuk a nadrágszíjat, és elfogadniuk a megszorítások gondolatát, ami még nagyobb szegénységet jelent a szegények számára, illetve elfogadniuk a rendőrállamot is, ahol is rengeteg szólásszabadság és bizarr életmódválasztás borítja bársonykesztyűbe a vasöklöt, és hókuszpókusz, megvan!! Folytatódhat az előadás! Az emberek olyan strapabíróak!

De ha egy icipicit megállunk – és azok, akik alig várják, hogy visszatérhessenek az egyedi emberek sajátosságainak elbeszéléséhez, most ugorjanak nyugodtan a következő fejezethez abban a tudatban, hogy ez a New York-i minden további ismeretterjesztő agymenését, minden további információhányását (a nappalijuk szőnyegére) vörös tintával fogja szedni, hogy nyugodtan át tudjanak siklani rajta (nem) –, és álljunk meg, ti, szélesebb látókörű, intellektuálisan rugalmasabb olvasóim, hogy elgondolkozzunk azon, miért is következett be az első áradáshullám. A széndioxid a légkörben az alaposan körbejárt üvegházhatás segítségével ejti csapdába az ott található hőt; lezárja azt a rést a spektrumban, amelyen a visszavert napfény korábban visszatért az űrbe, és hővé változtatja. Ez olyan, mintha az ember teljesen feltekerné a kocsija ablakait egy forró napon ahelyett, hogy leeresztené őket. Vagyis nem igazán, de eléggé hasonlít hozzá ahhoz, hogy ebből megértse az is, aki eddig nem tette. Szóval, oké, ez a légkörbe zárt hő nagyon könnyen és természetesen vissza tud jutni az óceánokba, amelyeknek felmelegíti a vizeit. Az óceánok vize körkörösen áramlik, és a fenti melegebb rétegek előbb-utóbb lejjebb jutnak. Nem egészen a tengerfenékre, messze nem, de lejjebb. Maga a hő is egy kicsit kitágítja az óceánok vizét, valamennyire megemelve a tengerszintet, de nem ez a legfontosabb. A legfontosabb az, hogy ezek a melegebb óceáni vizek bejárják a bolygót, beleértve az Antarktiszt is, ami úgy üldögél a világunk alján, mint egy nagy jégtorta. Egy igazán nagy jégtorta. Olvasszuk meg ezt a rengeteg jeget, és öntsük az óceánba (bár igazából magától is beleömlik), és a tengerszint azonnal 82 méterrel magasabbra emelkedik annál, amekkora a jó öreg holocén időszakban volt.

De az Antarktisz összes jegének megolvasztása komoly feladat, ami nem fog gyorsan bekövetkezni, még az antropocénban sem. Ugyanakkor az összes antarktiszi jég, ami belecsúszik az óceánba, elúszik, amivel még több jégnek ad helyet, hogy belecsússzon. És a huszonegyedik században, csakúgy, mint az előtte lévő hárommillió év alatt, rengeteg antarktiszi jég halmozódott fel homorú lejtőkön, vagyis hatalmas völgyekben, amelyek az óceánba futottak. A jég ugyanúgy csorog lefelé, mint a víz, csak lassabban; bár ha egy réteg folyékony vízen csúszik (szörfözik?), akkor nem sokkal lassabban. Úgyhogy ez a rengeteg jég ott tornyosult az óceán pereme felett, és nem csúszott túl gyorsan, mert a part mentén vagy közvetlenül alatta jégfalak állták útját, vagyis gyakorlatilag beszorították a többit. Ez a masszív jégkerítés közvetlenül a talajon hevert, a saját súlya tartotta ott, és ettől képezett egy hatalmas gátat az egész Antarktisz körül, olyan gátat, amelyet részben a felette lévő hatalmas jégmedencék tartottak a helyén.

De ezeket a hatalmas jégfalakat az óceán partjain legnagyobbrészt a végük tartotta meg, amely már a vízben állt, kicsit lejjebb – ezt is a talajhoz préselte a saját hatalmas súlya, de a víz alatt tapadt a kőzetrétegekhez, és azokról emelkedett fel, mint egy alacsony tál oldala a korábbi érák jégeróziója következtében. Ezeket a legszélső peremeket a tudósok a „sáncok sáncának” nevezték. Hát nem imádnivaló ez a szóösszetétel?

Szóval, igen, a sáncok sánca a helyén maradt, de ahogyan azt az elnevezése is sugallja, nem volt túl nagy ahhoz a jégmennyiséghez képest, amelyet a helyén tartott, és nem is volt túl szilárd; egyszerűen csak ott hevert az Antarktisz sekélyebb vizeiben, amellett a kontinens méretű jégtorta mellett, ami háromezer méter vastag és huszonötezer kilométer átmérőjű volt. Számoljátok csak ki, ó, matematikai hajlamokkal rendelkező olvasóim, a többieknek pedig elárulom, hogy a megoldás a korábban említett 82 méteres tengerszintemelkedés.

És végül, a már említett sebesen melegedő sarkköri tengeráramlatok nagyjából egy-két kilométerrel lejjebb áramlottak, ami azt jelenti, hogy igen, ráhibáztatok, közvetlenül a sáncok sáncai mellett. És a jég, bár a földhöz tapad, és még a földön is sekély vízen nyugszik, ha elég nehéz, lebeg a vízen, ha víz kerül alá. Mint az közismert. Aki ellenőrizni akarja ezt az állítást, pillantson bele a koktéljába.

Szóval, az első sáncok sánca, amely elsodródott, a Cook-gleccser szájánál helyezkedett el, ami a Wilkes/Victoria-völgyet zárta le az Antarktisz keleti részén. Ebben a völgyben önmagában is elég jég volt ahhoz, hogy három és fél méterrel megemelje a tengerszintet, és bár nem csusszant le rögtön az összes, a következő két évtized során gyorsabban távozott a vártnál, és végül több mint a fele vízre került, és gyorsan meg is olvadt a sós löttyben.

Grönland, ami egyébként nem lebecsülendő szerepet játszott ebben az egészben, szintén egyre gyorsabban olvadt. A jégsapkája eleve egy rendellenesség volt, a hatalmas északi-sarki jégpáncél maradványa az utolsó jégkorszakból, amely délebbre helyezkedett el, mint arra bármi magyarázatul szolgálhatna a fosszilis állagán kívül, és gyakorlatilag tízezer éves késésben volt az olvadás szempontjából, ugyanakkor egy olyan hegyvonulat hatalmas fürdőkádjában hevert, amely aránylag szilárdan megtartotta, és gondoskodott az önhűtéséről. Úgyhogy ennek a felszínén is olvadásnak indult a jég, és a jégrepedéseken át lefolyt a gleccserek aljára, mindeközben előzékenyen síkossá téve az útjukat azokban a nagy, csúszdaszerű kanyonokban, amelyek úgy hasítottak bele a parti hegyvonulatba, mintha kádrepedések lennének, és mindezt ugyanabban az időszakban tette, amikor a Wilkes/Victoria-völgy beleolvadt a Déli-óceánba. Ez a grönlandi olvadás az oka annak, hogy ha megnézzük azoknak az éveknek az átlaghőmérsékleteket ábrázoló térképeit, sőt, akár a pár évtizeddel korábbiakat is, amelyeken az egész világ dühvörös, azért találunk egy hűvöskék foltot Grönlandtól délkeletre. Mi okozhatja vajon arrafelé az óceán lehűlését, gondolkozhattak az emberek azokban az évtizedekben, milyen rejtélyes, mondogathatták, majd folytatták a szénégetést.

Szóval: az első áradáshullám legnagyobbrészt a Wilkes/Victoria-völgy volt, továbbá Grönland, továbbá a Nyugat-Antarktisz, egy újabb, kevésbé masszív, de azért számottevő játékos, amelynek a völgyei szinte teljes egészükben tengerszint alatt helyezkedtek el, úgyhogy a sáncaik gyorsan megtörtek, hogy utána fellebegjenek az óceán felszínére, és elvitorlázzanak. Mennyi jég tört meg és került a vízbe! Eljöttek a legnagyobb emelkedés évei, 2052−2061, és az óceán hirtelen három méterrel megemelkedett. Jaj, ne! Ez meg hogy lehet?

Úgy, hogy a változások üteme is változó. Tegyük fel, hogy az olvadás sebessége tízévente megduplázódik. Hány évtized kell ahhoz, hogy szarba kerüljünk? Nem sok. Ez a kamatos kamatra hasonlít. Vagy idézzük fel a hatalmas mogul császár történetét, aki belement, hogy az életét megmentő parasztnak hálából egy rizsszemet ad, majd kettőt, majd mindig az előző mennyiség dupláját egy sakktábla összes kockáján. A fizetésnek ezt a formáját valószínűleg a nagyvezír vagy az udvari asztronómus javasolta, netán a ravasz földműves, a matematikához nem értő császár pedig rávágta, hogy persze, ez jó üzlet, rizsszemek, kit érdekel, és elkezdte csorgatni a fizetséget, mivel a rizsszemek megszámlálására jól megtanította egy bizonyos arra járó szerb dervisnő. Miután pár sort megtett a sakktáblán, rájött, hogy lóvá tették, és fejét véteti a nagyvezírnek, az asztronómusnak vagy a földművesnek. Talán mindháromnak, ahogy az egy császártól elvárható. A felső egy százalék nem viseli túl jól, ha veszélyben érzi az erőforrásait.

Szóval ez történt az első áradáshullám alatt. Nagy meglepetés. De mi a helyzet a második áradáshullámmal, kérdezhetitek? Ne kérdezzétek. Ott ugyanez történt, csak megduplázódva, mivel az egyre nagyobb hőségben és az egyre magasabb tengerben minden egyre jobban fellazult. Főleg az Aurora-medence sánca adta meg magát, és engedte a Totten-gleccser jegét a vízbe. Az Aurora még a Wilkes/Victoriánál is nagyobb volt. Utána pedig, amikor a tengerszint először három és fél, majd hat méterrel megemelkedett, az összes sáncok sánca letört az alapzatáról az antarktiszi kontinens körül, majd az említett sáncokat a vízbe tolta a mögöttük feltornyosult jég, utána pedig a gravitáció tette a dolgát a völgyek gleccsereivel egész Kelet-Antarktisz körül, és a Nyugat-Antarktisz melletti vizekben heverő jéggel, és ez a rengeteg jég mind elolvadt, amikor a vízbe került, és már akkor megemelte az óceánt annyival, amennyivel az olvadása végén, amikor még jég maradt, általában kisebb országnyi méretű táblás jéghegyek formájában. Hogy miért, az legyen az olvasó megoldandó feladata, amelynek végeztével meztelenül kiugorhat a kádjából azt rikoltva, hogy Heuréka!

Érdemes azt is hozzátenni, hogy a második áradáshullám sokkal rosszabb hatást fejtett ki az elsőnél, mert a teljes tengerszintemelkedés végül nagyjából tizenöt méteres lett. Ez valóban tönkretette a világ összes tengerpartját, tízezer katrinás menekültválságot okozva. A világ lakosságának egynyolcada élt tengerpartok mellett, és őket többé-kevésbé mind érintette a dolog, csakúgy, mint a halászatot és az akvakultúrát, amelyek az emberiség táplálékának egyharmadát tették ki, plusz a tengerparti (tehát esőt kapó) mezőgazdaság jó részét, csakúgy, mint a korábban említett kereskedelmi hajózást. És mivel a tengeri szállítás elakadt, amit az egész világkereskedelem megérzett, az a dübörgő neoliberális globális sikertörténet, amely oly sokat nyújtott oly keveseknek, szintén padlót fogott. Még soha nem tett ilyen sokat ilyen kevés!

Mindez nagyon gyorsan történt, a huszonegyedik század legutolsó éveiben. Apokaliptikus, armageddoni – mindenki kiválaszthatja a kedvenc jelzőjét. Az antropogén is közéjük tartozhat. A kihalásos is. Az antropogén tömeges kihalás volt a leggyakrabban használt szókapcsolat. Egy korszak vége. Geológiai szakkifejezéssel egy éra, kor, epoch vagy eón vége is lehet, de ezt nem tudjuk eldönteni, amíg teljesen le nem fut, úgyhogy a köznyelvi „korszak vége” kifejezést elfogadhatjuk a következő nagyjából egymilliárd évre, amelynek leteltével újragondolhatjuk az elnevezést.

De hé. Minden vég egy új kezdet is! Kreatív rombolás, mi? Vezessünk be több rendőrállamot és több megszorítást, csapjunk le szigorúan, folytassuk úgy, ahogy eddig tettük. A romok eltakarítása remek befektetési lehetőség! Fortyogj, bébi, fortyogj!

Tény, hogy a frissen elsüllyedt, eleinte elhagyatott partszakaszokat gyorsan megszállták az elszánt gyűjtögetők, csövesek, zavarosban halászók, és a többi, a vízipatkányok, ahogyan más egyéb humoros néven emlegették őket. Ezekből az emberekből rengeteg volt, és rengetegen váltak úgymond radikálissá az átéltek miatt. És bár az alapvető szolgáltatások, mint például az elektromosság, a folyóvíz, a csatornázás és a rendfenntartás átmenetileg megszűntek, számos infrastruktúra megmaradt, és kétéltű módjára élte túl mindezt az újonnan keletkezett sekély vizekben, vagy került hol víz alá, hol szárazra apály és dagály között. A tragédiákra és katasztrófákra jellemző természetes emberi reakció folytán azonnal sokasodni kezdtek a bírósági perek. Ezek közül sok az elsüllyedt területek státuszáról szólt, amelyekről el kellett ismerni, hogy immár ténylegesen, és talán gyakorlatilag is, ami azt jelenti, hogy jogilag, az óceán részévé váltak, tehát a rájuk vonatkozó és őket szabályozó törvények nem ugyanazok voltak, mint amikor még a szárazföld részét képezték. De mivel amúgy is minden összeomlott, a denverieket ez nem igazán érdekelte. És a pekingieket sem, akik végignéztek Hongkongon, Londonon, Washingtonon, São Paolón, Tokión, és így tovább, az egész világon, és azt mondták: Te jó ég! Ezt mennyire megszívtátok, sok szerencsét! Segíteni fogunk nektek, amiben csak tudunk, főleg itthon, Kínában, de mindenütt máshol is, ráadásul csökkentett kamattal, itt kell aláírni.

És lehet, hogy ők is úgy érezték mindenki mással együtt, aki abba a bizonyos szerencsés egy százalékba tartoztak, hogy egy kis szociológiai kísérletezés azzal az elsüllyedt árfolyammal segíthet abban, hogy bizonyos ingerült rétegek kiengedhessék egy kicsit a gőzt, azt a társadalmi gőzt, amely akár valami hasznos dolog véletlenszerű feltalálásához is vezethet. Úgyhogy Bertold Brecht halhatatlan szavaival élve, „leváltották a népet és egy újat választottak”, vagyis Denverbe költöztek, és a vízipatkányokra bízták, hogy hidalják át a helyzetet a legjobb képességeik szerint. Egy kísérlet az eleven vízben. Várjuk ki, hogy mit képesek kihozni belőle azok az őrültek, és ha valami jót, vegyük meg. Mint mindig, nem igaz? Ti bátor, merész, menő és teljes mértékben kooptált avantgárdok tudjátok a választ, akár 2144-ben, 2312-ben, 3333-ban vagy 6666-ban olvassátok is ezt.

Szóval ennyi. Nehéz elhinni, de előfordul az ilyesmi. A nemtomki elévülhetetlen szavaival „A történelem csak az egyik átkozott dolog a másik után”. Vagyis ezt Henry Ford mondta, húzzuk ki. De azt is ő állította, hogy „A történelem marhaság”. Ez egyáltalán nem ugyanazt jelenti. Sőt, húzzuk ki mindkét ostoba és cinikus idézetet. A történelem az emberiség kísérlete, hogy megkapaszkodjon. Ami nyilvánvalóan nem könnyű. De gördülékenyebben is mehet, ha egy kicsit jobban odafigyelünk bizonyos részletekre, például a bolygónkra.

De elég volt abból, hogy én megmondtam, hogy SOS! Térjünk vissza merész hőseinkhez!

Charles Reznikoff költő naponta körülbelül harminc kilométert sétált Manhattan utcáin.

Egy bizonyos Thomas J. Kean, kora hatvanöt év, Manhattan szigetének összes utcáját, sugárútját, sikátorát, terét és udvarát bejárta. Négy évébe telt, és ezalatt 808 kilométert tett meg 3022 utcasarok között. Először az utcákon sétált végig, majd a sugárutakon, utoljára pedig a Broadwayen.

b) Mutt és Jeff

– Te olvastad a Godot-ra várvát?

– Nem.

– Olvastad a Rosencrantz és Guildenstern halottat?

– Nem.

– Olvastad a Pókasszony csókját?

– Nem.

– Olvastad a…

– Jeff, hagyd abba. Nem szoktam olvasni.

– Vannak kódírók, akik olvasnak.

– Igen, valóban. Én is olvastam Az R szakácskönyvét. Továbbá a Minden, amit valaha is tudni akartál az R-rőlt. És az R egyszerűent is.

– Én nem szeretem az R-t.

– Ezért olvastam róla ilyen sokat.

– Nem értem, miért. Nem is igazán használjuk az R-t.

– Arra használom, hogy megfejtsem, hogy mit csinálunk.

– Pontosan tudjuk, mit csinálunk.

– Te tudod. Vagyis, te tudtad. Én magam már nem vagyok ebben olyan biztos. És most itt vagyunk, akkor meg mennyit is tudtál igazából?

– Nem tudom.

– Na tessék.

– Nézd, nem azért vagyunk itt, mert az R soha nem adott nekem magyarázatot arra, hogy mit is csinálunk. Ennyit azért tudok.

– Nem tudhatod.

Jeff megcsóválja a fejét. – Nem hiszem el, hogy nem olvastad a Godot-ra várvát.

– Gondolom, Godot egy programozó volt.

– Igen, azt hiszem, így van. Ez nem derült ki. Az emberek általában azt feltételezik, hogy Godot Isten volt. Mármint valaki azt mondja, hogy Isten, mire valaki más azt válaszolja, hogy Ó!, és utána kilogikázza, hogy igen, Goddal kezdődik, majd francia akcentussal ejti ki.

– Kicsit sem bánom, hogy nem olvastam azt a könyvet.

– Nem. Úgy értem, most, hogy átélhetjük, már szerintem sem olyan fontos az a könyv. Redundáns lenne. De az legalább rövid volt. Ez meg hosszú. Mióta vagyunk itt?

– Szerintem huszonkilenc napja.

– Oké, az hosszú.

– Hosszabbnak tűnik.

– Igen, ez így van. De csak egy hónapja tart. És tovább folytatódhat.

– Nyilvánvalóan.

– De biztosan keresnek minket, nem?

– Nagyon remélem.

Jeff felsóhajt. – Tudod, abba, amit fellőttem, raktam pár holtember-kapcsolót, és egy részük hamarosan aktiválódik.

– De már így is tudják, hogy eltűntünk. Mi haszna, ha kimegy néhány segélyhívás? Csak azt fogják megerősíteni, amit az emberek már amúgy is tudnak.

– De most azt is megtudják, hogy oka van az eltűnésünknek.

– Méghozzá?

– Nos, ha jól csináltam, akkor az az információ lesz, amit azoknak küldtünk, akiket meghekkeltünk.

– Amit azoknak küldtél, akiket meghekkeltél.

– Pontosan. Az emberek értesülnek erről, és elindulnak ezen a nyomon, ami talán idevezeti őket.

– Ide, a folyó fenekére.

– Nos, bárki is rakott minket ide, biztosan hagyott erről valamilyen feljegyzést.

Mutt a fejét rázza. – Ez nem az a fajta dolog, amit bárki leírna, vagy amiről beszélne.

– Mi, csak kacsintgatnak? Vagy jelbeszédet használnak?

– Valami olyasmit. Virágnyelvet. És nem rögzítik.

– Nos, reménykedjünk abban, hogy ez nem így megy. Továbbá van egy chip a bőröm alatt, amely GPS-jeleket sugároz.

– Mekkora a hatótávolsága?

– Nem tudom.

– Mekkora a chip?

– Talán másfél centi? Kitapogathatod, itt van a nyakam hátulján.

– Akkor mondjuk olyan harminc méter? Már ha nem egy folyó fenekén lennénk?

– A víz lelassítja a rádióhullámokat?

– Nem tudom.

– Nos, én megtettem, ami tőlem telt.

– Megpingetted a SEC-et anélkül, hogy elmondtad volna nekem, ezt tetted. A SEC-et és bizonyos zavaros vizeket, ha jól értem, amit mondasz.

– Csak egy próba volt. Nem lopás, vagy ilyesmi. Inkább csak vészharang.

– Ezt jó tudni. De most mi kerültünk zavaros vizekbe.

– Ki akartam deríteni, hogy képesek vagyunk-e meghekkelni. És képesek voltunk, ami jó. Még azt sem tudom biztosan, miért kerültünk ide. Mi voltunk azok, akik megírták annak az objektumhalmaznak a védelmét, és titkosított csatornán kommunikáltam, amit egyszerűen nem vehetett észre senki.

– Ennek ellenére úgy gondolod, hogy emiatt kerültünk ide.

– Csak nem tudok elképzelni semmi más okot rá. Úgy értem, már sok idő eltelt azóta, hogy magamra haragítottam a tudod, kit. És azt a vészharangot senki nem hallotta meg. Ködkürtnek szántam, de csak kutyasíphangot adott.

– És mi van azzal a tizenhat változtatással a világrendszerben, amiről beszéltél? Mi van, ha a világrendszernek nem tetszett ez az ötlet?

– De honnan tudta volna meg?

– Mintha azt mondtad volna, hogy a rendszer önnön tudatára ébredt.

Jeff egy ideig csak bámulja Muttot. – Az csak egy metafora volt. Egy hiperbola. Szimbolika.

– Azt hittem, programozás. Az összes program egybeszőve egyfajta mesterprogrammá. Legalábbis ezt mondtad.

– Mint a Gaia, Mutt. Ez olyan, mint ahogy a Gaia: minden eleven a Föld bolygón, ami hatással van minden másra, és a kövekre, a levegőre, és a többi. Mint mondjuk a felhő. De mindkettő csak metafora. Egyik esetben sincs megfogható alapja a dolognak.

– Ha te mondod. De figyelj, te elküldtél egy hekkelést a saját titkosított csatornádon, és a következő pillanatban be vagyunk zárva egy kicsicsázott konténerbe, ami úgy néz ki, mint a pokol tornáca. Lehet, hogy a felhő kicsinált minket, és ez a halál.

– Nem. Az a Godot-ra várva volt. Mi csak egy konténerben vagyunk valahol. Valahol, ahol a falakon kívül víz folyik, bezárva, satöbbi. Rossz kajával.

– Lehet, hogy a pokol tornácán is rossz a kaja.

– Mutt, kérlek. Tizennégy évnyi brutális földhözragadtság után miért döntöttél éppen most úgy, hogy átmész metafizikusba nekem? Nem biztos, hogy ezt képes leszek elviselni.

Mutt megvonja a vállát. – Csak rejtélyes az ügy, ennyi. Rendkívül rejtélyes.

Jeff erre csak bólogatni tud.

– Meséld el megint, hogy hatott volna a hekkelésed.

Jeff fonákkal legyint. – Egy metahekkelést akartam bevezetni, amelyben a CME-n végzett összes tranzakció egy ponttal megemeli a SEC működési alapját.

Mutt rámered. – Tranzakciónként egy ponttal?

– Egy pontot mondtam? Lehet, hogy csak egy századpont volt.

– De még akkor is. A SEC hirtelen egybillió dollárhoz jut, amit nem tud lekönyvelni a beérkező számláin?

– Nem volt olyan sok. Csak pár milliárd.

– Naponta?

– Hát, óránként.

Mutt azon kapja magát, hogy feláll, és Jeffet nézi, aki a padlót bámulja. – És még csodálkozol, hogy valaki elkapott minket?

Jeff vállat vont. – Más változtatásokat is bevezettem, amelyek talán, tudod, még durvábbak lehettek.

– Durvábbak, mint óránként pár milliárd dollárt lopni?

– Az nem lopás volt, hanem átirányítás. Ráadásul a SEC-hez. Még azt is el tudom képzelni, hogy rendszeresen előfordul az ilyesmi. És ha igen, arról ki tudhat? A SEC tudja? Ezek fiktív billiók, derivatívák, biztosítékok, vegyes kötvénycsomagok. Még ha valaki meg is hekkeli őket, ha az egész keresztbe-kasul meg lenne hekkelve, arról sem tudna senki. Néhány adóparadicsomban lévő bankszámla megnőne, és senki nem tudná, hogy miért.

– Akkor miért tetted?

– Hogy figyelmeztessem a SEC-et arra, hogy mi történhet. Talán azért is, hogy kulcsot adjak nekik ahhoz, hogy kezelni tudják az ilyen szarságokat. Hogy elcsábítsanak pár embert a befektetési alapoktól, és egy kis izommunkát rakjanak a törvényekbe. Hogy kinevezzenek egy kibaszott rendőrfőnököt, az Isten szerelmére!

– Vagyis te azt akartad, hogy észrevegyék.

– Azt hiszem. Igen, azt akartam. Mármint, hogy a SEC. Mindenfélét megpiszkáltam. Lehet, hogy nem is ezt vették észre.

– Nem? Mert mit műveltél még?

– Leírtam azokat az adóparadicsomokat.

Mutt rámered. – Leírtad?

– Módosítottam azoknak az országoknak a listáját, ahova tilos pénzt küldeni. Tudod, van az a tíz terrortámogató ország, ahova nem szabad utalni. Az adóparadicsomokat is hozzáadtam ezekhez.

– Úgy érted, például Angliát?

– Az összeset.

– De akkor hogyan tudna működni a világgazdaság? A pénz nem tud áramlani, ha nem jut el az adóparadicsomokba.

– Ennek nem kellene így lennie. Nem kellene adóparadicsomoknak létezniük.

Mutt tehetetlenül szétvetette a karját. – És mibe nyúltál még bele? Már ha szabad kérdeznem.

– Megpikettyztem az Egyesült Államok adótörvényeit.

– Vagyis?

– Meredek, progresszív adók az állótőkén. Az Egyesült Államok összes állótőkéjén, javuló arányban nőve, amely egészen a teljes tőke kilencven százalékáig emelkedik százmillió felett.

Mutt odamegy az ágyához, és leül. – Vagyis ez olyan, mintha… – tesz ollózó mozdulatot a kezével.

– Ugyanaz lett volna, mint amit Keynes a járadékosok eutanáziájának nevezett. Igen. Ő teljes mértékben számított erre, és az kétszáz éve volt.

– Nem ő mondta azt is, hogy a legokosabbnak tartott közgazdászok több száz éves elméletekből dolgozó idióták?

– De, mondott valami ilyesmit is. És igaza volt.

– Szóval, most te is ezt játszod?

– Akkoriban jó ötletnek tűnt. Keynes időtlen.

Mutt a fejét csóválja. – Az oligarchia lefejezése, nem ez a másik megnevezése? Mármint guillotine-nal?

– De csak a pénzüké – válaszolja Jeff. – A pénzüket rövidítjük meg. A felesleget. Mindenki megtarthatja az utolsó öt millióját. Ötmillió dollár, úgy értem, az elég, nem?

– Nincs olyan, hogy elég pénz.

– Ezt mondja mindenki, de ez nem igaz! Az ember egy idő után márvány vécécsészéket kezd vásárolni, és magángépen repül a holdra, hogy elköltse a felesleges pénzét, de igazából csak testőröket, könyvelőket meg dilis gyerekeket nyer rajta, meg álmatlan éjszakákat és refluxot! Ez túl sok, és túl sok átok! Egy kibaszott midászi érintés.

– Én ezt nem tudhatom. Ki kellene próbálnom ahhoz, hogy megértsem. Önként jelentkezem a kipróbálására, és be fogok számolni neked az eredményről.

– Mindenki ezt hiszi. De senki nem tudja élvezni.

– Dehogynem. Elajándékozzák, jótékonykodnak, finomakat esznek, edzenek.

– Dehogy. Stresszelnek, és bekattannak. És a gyermekeik még jobban megkergülnek. Nem, ezzel szívességet tennék nekik!

– Dekapitalizálás, micsoda szívesség! Az emberek sorba állnának annak a guillotine-nak a lábánál. Kérlek, hadd legyek az első! Tessék, itt vágd el a nyakam!

Jeff felsóhajt. – Azt hiszem, egy idő után ráéreznének az ízére. Megértenék a logikáját.

– Az a sok földre guruló fej, egymást bámuló arcokkal. Hé, ez remek! Mekkora ötlet!

– Étel, víz, tető, ruha. Ennyire van szükség.

– Ezek itt is megvannak – világít rá Mutt.

Jeff elereszt egy újabb sóhajt.

– Nem csak ennyire van szükségünk – erősködik Mutt.

– Jól van már! Jó ötletnek tűnt!

– De megremegett a kezed. És amúgy sem tartott volna sokáig. Ez olyan, mint összegraffitizni a falat.

Jeff bólint. – Nos… elég ijesztő graffiti, ha ezt tették velünk miatta.

– Ezt aláírom. Ami azt illeti, csodálkozom, hogy még nem haltunk meg.

– Pikettyt sem ölte meg senki. Tartott egy nagyon sikeres szerzői turnét, ha nem tévedek.

– Csak azért, mert az száz évvel ezelőtt volt, és egy könyv volt. A könyvek senkit nem érdekelnek, ezért bármit le lehet írni bennük. Az embereket a törvények érdeklik. És te a törvényekkel szórakoztál. Egyenesen a törvényeket graffitizted össze.

– Megpróbáltam – válaszolja Jeff. – Isten a tanúm, megpróbáltam. Úgyhogy kíváncsi vagyok, ki vette észre először. És hogy jutott el a híre ahhoz, aki begyűjtött minket.

Mutt a fejét csóválja. – Lehet, hogy rendereltek minket. Most, hogy említed, kicsit darabosnak érzem magam. Lehet, hogy Uruguayban vagyunk. A Platának, vagy minek a fenekén.

Jeff a homlokát ráncolja. – Nem a kormánynak tűnnek – mondja. – Ez a szoba túl szép.

– Ez neked szép?

– Hatékony. Olyan kipárnázottan hermetikus. Jófajta, strapabíró szigeteléssel. A vízszigetelés nem egyszerű eljárás. És az ételbeadó is szigetelve van, napi két étkezés, ez furcsa.

– A haditengerészet szokott ilyesmit csinálni. Simán lehet, hogy egy atomtengeralattjáróban vagyunk, és öt évig a víz alatt maradunk.

– Ilyen hosszan nem jönnek fel?

– Öt évig és egy napig.

– Á – válaszolja Jeff valamivel később. – Szerintem nem mozgunk.

– Na ne mondd.

Ne fáradjunk azzal, hogy azon töprengjünk, mi fogja végül kipusztítani az emberiséget ezen a bolygón, a tűz, vagy valami más. Olyan könnyen elszakíthatja bármikor életük fonalát egy kis élesebb fuvallat északról.

– Thoreau

Százszor gondoltam már: New York egy katasztrófa, és ötvenszer: egy gyönyörű katasztrófa.

– Le Corbusier

Vagyis ötven alkalom marad, amikor nem olyan gyönyörű.

c) Charlotte

Charlotte óvatosan méregette a Jojo nevű nőt, miközben egymással szemben ültek a hosszú ebédlőasztal mellett. Magas, stílusos, sportos, okos. Franklin Garr-ral találkozgat, és hozzá hasonlóan a pénzügyi szektorban dolgozik, ami azt jelentette, hogy Charlotte nem igazán tudta, mivel foglalkozik. Csak általánosságban. Pénzt csinál azzal, hogy pénzzel ügyeskedik. Kora harmincas. Charlotte-nak nem volt szimpatikus.

De elnyomta magában az ellenszenvét, még a belső ellenérzését is, mivel az emberek mindig gyorsan megérzik az ilyesmit. Legyél nyitott, satöbbi. Ez a munkája része, és olyasmi, amit amúgy is mindig tenni szándékozott, mintegy személyiségfejlesztés gyanánt. Ehhez hosszú utat kellett megtennie, mivel hajlamos volt első pillantásra megutálni embereket. Főleg azokat, akik a pénzügyi szektorban dolgoztak. De Franklin Garrt furcsa módon kedvelte, úgyhogy talán erre a nőre is ki tudja terjeszteni a rokonszenvét.

– Szóval – mondta –, valaki, vagy valami cég vételi ajánlatot tett erre az egész épületre. Nem tudja, ki lehet?

– Nem, honnan is tudnám. Nem tudják, hogy kicsoda?

– Egy ügynökségen keresztül intézte, úgyhogy nem. De miért akarna ilyet tenni bárki?

– Nem tudom. Én nem foglalkozom ingatlanügyekkel.

– Az a sohói befektetés nem az ingatlanról szól? Vagy amikor jelzálogkötvényekkel foglalkozik?

– De, ha úgy vesszük. De a kötvények derivatívák. Olyanok, mintha magával a kockázattal kereskednénk, nem pedig egy konkrét árucikkel.

– Az épületek árucikkek?

– Minden, amivel kereskedni lehet, árucikk.

– A kockázatot is beleértve.

– Persze. A határidős piacok a kockázatról szólnak.

– Szóval, ez az ajánlat az épületre… van bármi mód arra, hogy kiderítsük, ki tette?

– Gondolom, az ügynökének be kell jelentenie az önkormányzatnál, nem?

– Nem. Önállóan is tehet ajánlatot. Mi van, ha nemet mondunk? Mi van, ha nem akarjuk eladni?

– Akkor ne adják el. De ez egy társasház, nem? Biztos vagy benne, hogy a lakók nem akarják eladni?

– Benne van a vételi szerződésükben, hogy nem adhatják el a lakásukat.

– Persze, de az egész épületet? Az is meg van tiltva nekik?

Charlotte a másik nőre meredt. Jogosan utálta.

– Ha itt élne, maga az eladásra szavazna? – kérdezte végül.

– Nem tudom. Azt hiszem, ez az ártól is függ. És attól, hogy maradhatnék-e. Ilyesmiktől.

– Ez az a fajta ajánlat, amit levegőtlenítésnek neveznek?

– Én azt hittem, az a tengeralattjárók belső terének a kiszivattyúzását és leszigetelését jelenti, hogy szárazak maradjanak.

– Igen, de úgy hallottam, ezt a kifejezést használják arra is, amikor a globális tőke ismét megpróbálja elfoglalni az ártereket. Levegőtlenítenek egy helyet, ami hirtelen visszakerül a rendszerbe. Azt hiszem, a szó arra utal, hogy kisepernek belőle mindent.

– Ezt még nem hallottam.

A levegőtlenítés szót nagyon gyakran használták a felhő bal oldalán, ahol Charlotte cikkeket olvasott, ez a nő viszont láthatóan nem tette. – Annak ellenére, hogy ártéri befektetésekkel foglalkozik?

– Pontosan. Amit én csinálok, azt általában kármentésnek vagy rehabilitációnak nevezik.

– Értem. De mi lesz, ha megszavazzuk, hogy nemet mondjunk erre az ajánlatra? Nincs valamilyen javaslata?

– Szerintem egyszerűen csak nemet kell mondaniuk az illetőnek, és ennyi.

Charlotte rámeredt. – Tényleg azt hiszi, hogy ennyi megteszi?

Jojo kecsesen vállat vont, és ennek láttán Charlotte tiszta szívéből gyűlölni kezdte. Vagy csak hülyének tetteti magát, vagy tényleg ostoba, és egyáltalán nem tűnt ostobának, úgyhogy meg is van: megjátszós. Charlotte nem szerette, amikor az emberek úgy tesznek, mintha olyan dolgokban hinnének, amikről tudni lehetett, hogy nem hisznek bennük; ez egyszerűen lerázásnak számított, megvetésbe hajló arroganciának. Jojo ezzel a gesztussal azt jelezte, hogy Charlotte nem ér annyit, hogy szóba álljon vele.

Charlotte viszonozta a vállvonogatást, mint valami görbe tükör. – Még soha nem hallott olyan ajánlatokról, amik túl jók ahhoz, hogy visszautasítsák őket? Soha nem hallott sikeres ellenséges felvásárlásról?

Jojo szeme egy kicsit elkerekedett. – Dehogynem hallottam ilyesmiről. De nem hinném, hogy egy ilyen ajánlat ebbe a kategóriába tartozna. Csak ha nemet mondanak, és a vevő nem tágít, akkor kezdjenek aggódni.

Charlotte megrázta a fejét. – Az illető nagyon érdeklődik, tudja? És ha engem kérdez, ez pont elég ok az aggodalomra.

– Én aggasztóbb dolgokra tartogatnám az aggódást. Különben nagyon hamar megőrülnék.

– Mint már mondtam, kaptunk egy ajánlatot. És válaszolnunk kell rá.

– Nem tudják egyszerűen figyelmen kívül hagyni?

– Nem. Válaszolnunk kell. Úgyhogy itt az idő. Bajban vagyunk.

– Hát, sok szerencsét hozzá – felelte Jojo.

Charlotte éppen mondani akart valami éleset, amikor a csuklómonitora lejátszotta Csajovszkij negyedik szimfóniájának első taktusait. Charlotte megkocogtatta a monitort.

– Elnézését kérem, asszonyom, Amelia Black vagyok, és a Metben élek, amikor New Yorkban járok. Vlade-ot próbáltam elérni, de nem tudtam. Nincs véletlenül ott valahol?

– Nincs, de mindjárt amúgy is csatlakozom hozzá, egy új vendéget rakunk a farm hotellójába. Mi a gond?

– Nos, van egy kis problémám. Elkövettem egy hibát, legalábbis annak is lehet nevezni, és minden olyan gyorsan történt.

– Mit? – Charlotte elindult a lift felé, és valamilyen oknál fogva Jojo is vele tartott.

– Nos – válaszolta Amelia –, a jegesmedvéim gyakorlatilag elfoglalták a léghajómat.

– Micsoda?

– Szerintem igazából nem tették, de most Frans-nál van az irányítás, és a medvék bejutottak hozzá a parancsnoki hídra.

– És ilyenkor mi van? Nem eszik meg, vagy ilyesmi?

– Ja, elnézést, Frans a robotpilótám. Eddig békén hagyták, de attól félek, hogy ha véletlenül kikapcsolják vagy elállítják, annak rossz vége lehet.

– Egy medve képes átállítani egy robotpilótát?

– Nos, szóbeli utasításoknak engedelmeskedik, úgyhogy ha felüvöltenek, vagy ilyesmi, akkor lehet, hogy történik valami.

– És most üvöltenek?

– Nos, igen. Vagy valami olyasmi. Azt hiszem, kezdenek éhesek lenni. És én is – tette hozzá Amelia elkeseredetten.

– Hol van?

– Egy szerszámos kamrában.

– Nem tud bejutni az éléskamrába?

– Csak ha átmegyek, tudja, a medvék birodalmán.

– Hmm. Nos, várjon csak egy pillanatot. Már majdnem odaértem a farmhoz, és Vlade is ott van. Hallgassuk meg, hogy ő mit mondana erre.

– Persze, köszönöm.

Amikor Charlotte ránézett, Jojo megemelte a szemöldökét, és azt mondta halkan. – Bocsánat, csak szeretném hallani, hogy mi történik, ha nem gond. És el akarok köszönni Franklintől.

– Felőlem – válaszolta Charlotte. A liftajtók kinyíltak az ültetvény szintjén, és a két nő a délkeleti sarkába sietett. Vlade, Franklin, a fiúk és idős barátjuk mindnyájan a hotello előtt üldögéltek székeken és kis kertészsámlikon.

Charlotte félbeszakította a beszélgetésüket. – Vlade, tudnál egy pillanatra segíteni? Amelia van a vonalban, és van egy kis problémája a léghajón. A jegesmedvék elszabadultak.

Ez azonnal felkeltette mindenkinek a figyelmét, és Vlade hangosan azt mondta: – Amelia, ez igaz? Ott vagy?

– Igen – válaszolta Amelia elkeseredetten.

– Meséld el, hogy mi történt.

Amelia leírta a megkérdőjelezhető döntéseinek azt a sorát, amelyek következtében egy bezárt szekrényben kötött ki egy szabadon garázdálkodó medvékkel teli légi járműben. Vlade a fejét csóválta, miközben hallgatta.

– Nos, Amelia – szólalt meg, amikor a lány befejezte –, mondtam neked, hogy soha ne repülj egyedül, az egyszerűen nem biztonságos.

– Mindig egyedül repülök.

– Ettől még nem válik biztonságossá.

– Sőt, veszélyes lesz – vetette közbe Franklin. – Pont erről szól a műsora.

– Mindent hallok – emlékeztette őket Amelia. – Ki beszél?

– Franklin Garr vagyok. A harminchatodik emeleten lakom.

– Ó, nagyon örvendek. Csak tudja, nem akarok vitatkozni, vagy ilyesmi, de ez egyáltalán nem igaz, és most egyébként sem segít.

– Bocsánat! – válaszolta Franklin. Zavart pillantást vetett Jojóra, aki immár mellette állt (és ez rendkívüli elégedettséggel töltötte el, mint azt Charlotte is észrevette), és hozzátette: – Kapcsolatba tud lépni a robotpilótával? Képes átvenni az irányítást?

– Igen.

– Nem lehet, hogy ha megdönti a járművet, amennyire csak tudja, akkor a medvék visszazuhannak a helyiségükbe? Mintegy gravitációs segédlettel?

Vlade meglepett pillantást vetett Franklinre. – Egy próbát megér – mondta.

– Ha nem válik be, azzal sem veszít semmit.

– De nem tudom, hogy a levegőben maradunk-e függőlegesen is.

– Pont ugyanúgy – jelentette ki Franklin magabiztosan. – Többé-kevésbé. Ugyanannyi hélium lesz, nem? Esetleg gyorsítani is megpróbálhat felfelé. Akkor a medvékre még több lefelé ható erő nehezedne.

Vlade ismét egyetértett azzal, hogy ez jó ötlet.

– Oké – válaszolta Amelia. – Azt hiszem, megpróbálom. Megtenné, hogy a vonalban marad?

– A világért sem hagynánk ki, drágám – válaszolta Charlotte. – Olyan vagy, mint egy rádiójáték.

– Ne viccelődjetek rajtam! Éhes vagyok. És pisilnem kell.

– A legtöbb szerszámoskamrában akad egy vödör – jegyezte meg Vlade.

– Te jó ég, megdőltem, a hajó megdőlt!

– Kapaszkodj! – biztatták többen is.

– Te jó ég, odakint vannak. – Ezt hangos puffanások követték. Majd rádiócsend.

– Amelia? – kérdezte Charlotte. – Jól vagy?

Hosszú, feszült várakozás.

Majd a lány válaszolt. – Jól vagyok. Hadd hívjalak titeket vissza. Ezt rendeznem kell.

A vonal elnémult.

• • •

– A mindenit – mondta Franklin némi döbbent hallgatás után. Charlotte látta, hogy Jojo oldalba vágja, mire a férfi elfintorodik, majd nem reagál, csak kicsit összeszalad a tekintete.

A többiek felálltak, nem tudták, mit tegyenek. Charlotte a hotello ajtajára mutatott. – Benéztetek már?

– Nem, még csak most akartunk – válaszolta Vlade.

– Akár hozzá is láthattok. A felhősztárunk majd visszahív minket, amikor tud.

A hotello igazából csak egy sátor volt, úgyhogy Charlotte, Franklin és Jojo odakint maradtak, miközben Vlade bevezette az öregembert a két fiúval. Charlotte szemében a megtekintés csak formalitásnak számított; aki kéreget, ne válogasson. Odasétált az ültetvény déli falához, leült egy székbe a korlát mellett, és a keleten elterülő Peter Cooper Village felé nézett, amely most már csak egy öbölszerűség volt, amelynek a vizéből az egykor ott álló tizenöt emeletes tornyok maradványai meredtek fel. Minden, amit földre építettek, nem kőzetre, olvadásnak indult. Délen pár fénytorony világította meg a legnagyobbrészt sötét belvárost; a Wall Street régi tornyai, amelyek úgy néztek ki, mint a felszállásra készülő űrhajók. A költésre hazatérő pénzügyi élet. Charlotte-nak beleborzongott a háta.

A korlát felett déli szél fújt be, az őszhöz képest enyhe, úgyhogy szorosabban magára húzta a pulóverét. A két magas, üvegszerű spirál tőlük délre elrontotta a kilátást, és ő abban reménykedett, mint mindig, hogy az enyhe keleti dőlésszögük azt jelzi, hogy hamarosan összeomlanak, mint a dominók. Gyűlölte ezeket a karcsú, sima, jellegtelen építészeti divatmodelleket, amelyeket a pénzügyi élet töltött be, és amelyeknek semmi közük sem volt a való élethez. Egy hatalmas lakás emeletenként. Emberek, akik üvegházban élnek, mégis köveket dobálnak. Úgy hallotta, hogy azoknak a lakásoknak a tulajdonosai csak évente egy két-hétig laknak ott. Oligarchák, plutokraták, akik a világ különböző pontjai közt cikáznak, mint maga a vámpírfőváros. És persze a belvárosban, az új grafén szuper-felhőkarcolókban még rosszabb volt a helyzet.

A többiek kibújtak a hotellóból, és leültek mellé, az öregembert kivéve, aki megállt a korlát mellett, rákönyökölt, és lenézett. A fiúk a lábához telepedtek, Vlade a Charlotte melletti székre, Franklin és Jojo pedig mögéjük. Egy ritka alkalom a pihenésre.

– Utálom azokat az evőpálcikákat – mondta Charlotte az öregembernek a két üvegszilánkra mutatva. Azok nem voltak hajlandóak csatlakozni a MEKTESZ-hez, de még csak a Madison Square-i Szövetséghez sem. Charlotte ezt személyes sértésnek vette, mivel neki sikerült önsegítő csoporttá szerveznie a medence körüli épületeket a MEKTESZ-en belül, mint a városállamok egy kisebb gyűrűjét egy apró, négyszegletű tó mellett.

Az öregember végigmérte őket. – Pénz – mondta.

– Pontosan.

– Csodálom, hogy még nem omlottak össze.

– Én is. De megdőltek. Lehet, hogy végük lesz.

– Ránk fognak zuhanni?

– Nem hinném. Ha megnézi, kelet felé dőlnek. Olyanok, mint a pénz ferde tornyai.

– Veszélyesnek tűnnek. – Az öregember kelet felé hunyorított. – Arra sötét van. De még így is úgy tűnik, hogy akad pár épület, amire rázuhanhatnak.

– Persze – válaszolta Charlotte. – Éjszaka elég nehéz kivenni, hogy mi van ott. Ez tetszik. Jól néz ki, nem gondolja?

Az öregember bólintott. – Gyönyörű.

– Mint mindig.

Erre a férfi összevonta a szemöldökét, és megrázta a fejét. – Nem mindig.

– Ezt hogy érti?

– Aznap, amikor elsüllyedt, például nem. Akkor nem volt gyönyörű.

– Azt tetszett látni? – bámult fel Roberto az arcába hitetlenkedve.

Az öregember lenézett rá, és megdörzsölte az állát. – Igen, láttam – válaszolta. – A második áradáshullám elején. Bjarke falának leomlása. Akkora lehettem, mint most ti. El sem tudjátok képzelni, hogy voltam valaha is olyan fiatal, mi?

– Nem – válaszolta Roberto.

– Pedig voltam, bármilyen nehéz is elhinni. Magam sem hiszem el. De tudom, hogy így volt, mert ott voltam.

A jobb kezével megdörzsölte az arcát, és vakon lenézett. A többiek egymásra pillantottak.

Az öregember folytatta: – Mindenki azt hitte, hogy fokozatosan fog bekövetkezni, és a külvárosokban így is lett. De száz évvel korábban építettek ide egy hullámtörő falat, Bjarke falát, hogy megakadályozzák a város elárasztását. És sikerült is. Ez egy sáncfal volt. Mindenütt másmilyen volt, mert a meglévő adottságokhoz kellett igazítani. Elképesztő, hogy képesek voltak rá, de megépítették. Az egész belvárost magába foglalta, a Riverside nyugati részétől egészen a Battery Parkig, az ENSZ épületének keleti oldala mentén, ahol felkanyarodott a Central Park dombjára. Húsz kilométer. Voltak benne kapuk is az utcáknak, meg minden, amiket le lehetett zárni áradás idején. Többször is lezárták őket, és ez bevált. De a dagály egyre magasabbra emelkedett, és egyre többször le kellett zárniuk a kapukat. Ugyanaz történt, mint Londonban, a Temze folyó gátjával. Amikor bezárták a kapukat, apám mindig levitt a tetején futó járdára a Harmincharmadiknál. A Hudson néha tombolt, csupa fehér tajték volt. És a víz olyan magasra emelkedett, hogy láttuk, hogy a folyó magasabban tetőzik a városnál. Aki egyszerre nézett mindkét oldalra, az könnyen elveszíthette az egyensúlyát. Kicsit felkavarodott tőle az ember gyomra. Mert a víz magasabbra ért a földnél. El sem tudnátok hinni. Az emberek tántorogni kezdtek, nevettek, vagy sírtak. Durva jelenség volt.

– Azt szívesen megnéztem volna – jegyezte meg Roberto.

– Lehet, hogy tetszett volna. Mindnyájan kimentünk oda megnézni. De látszott, hogy mi történhetne. És végül meg is történt.

– Ott tetszett lenni? – kérdezte Roberto.

– Ott voltam. Vihar volt. Én olyan voltam, mint ti, le akartam menni a sáncra, és látni akartam, de apám nem engedett, azt mondta, lehet, hogy most fog bekövetkezni. Apám okosan tette, hogy nem engedett el, de iskola után ennek ellenére odamentem. Az egész sáncon emberek mászkáltak. A folyó őrülten tombolt. Déli szél ostorozta. És esett is. Hátat kellett fordítani a szélnek. Bármelyik lépésnél leeshettünk. A legtöbben csak leültek, és átáztak, de ott maradtunk, nem is tudom, miért. Nem lehetett otthagyni. De ekkor a sánc másik oldalán lévő utcákat elkezdte elönteni a víz. Mindenki elindult észak felé a falon lévő járdán, mert láttuk, hogy a fal valahol a belvárosban megadhatta magát. Néhányan az ösvényen állva kiabáltak nekünk, hogy sétáljunk, ne szaladjunk. Kiabáltak. Elég… határozottan viselkedtek. De mi láttuk, hogy hamarosan a sánc mindkét oldalán víz fog folyni, úgyhogy eléggé szedtük a lábunkat. De sétáltunk.

Az öregember egy darabig csak állt egy helyben, és nyugat felé nézett.

– Szóval, lementek a sáncról? – kérdezte Roberto.

– Igen. Követtem a többieket. Néha lenéztünk. A betörő víz barna és fehér volt. Tele mindenfélével. Lezuhogott a metrólejáratokon, majd visszafröccsent a levegőbe. Csak úgy zúgott. Egy idő múlva már senki nem hallotta, mit mond a másik. Taxik lebegtek a vízen. Őrület volt. Egyáltalán nem olyan, mint amit most láttok odalent. Eszelős egy pillanat volt.

– Emberek nem estek vízbe? – kérdezte Roberto.

– Néhányan. A legtöbben a szárazföld felé szaladtak, és megmenekültek, de pár embert biztosan elkapott az ár valahogy. Ott lebegtek a vízen, mint a fadarabok, teljesen felöltözve. A ruhájukban.

– Mi más lett volna rajtuk? – kérdezte Franklin, mire Jojo olyan erővel vágta oldalba, hogy felnyiffantott, és viszonozta. Charlotte kezdte egy kicsit jobban megkedvelni Jojót.

– Nagyon gyorsan csapott le, ennyi. Mindenki a megszokott dolgát végezte odalent. De bumm, és ennyi. Később azt mondták, hogy kevesebb, mint két óra alatt lezajlott. Az első gátszakadás állítólag a Negyvenedik mólónál történt, ott engedte el magát. Utána a folyó pár száz méteres hosszában ledöntötte a gátat. A törés mentén az összes épület leomlott. A víznek van ereje.

– És mi történt azután, hogy leértek a falról? – kérdezte Stefan.

– Mindenki észak felé indult. Tudtuk, hogy északnak kell mennünk. Úgy tűnt, mintha az egész várost elöntené a víz, de a felső része sokkal feljebb van, mint a belváros. Ez most már nyilvánvaló, de az volt az első nap, amikor nyilvánvalóvá vált. Az áradat nagyjából a Harmincadikig hatolt. És bár gyors volt, két órába telt. Úgyhogy az emberek egyszerűen észak felé menekültek előle. Mindent félbehagytak, és végigszaladtak az utcákon. Mi is. A Central Parkban több millióan ácsorogtak egymásra bámulva. Igyekeztek segíteni azokon, akik megsebesültek. Megbeszélték a történteket. Senki nem tudta elhinni. De bekövetkezett. Egy új napra virradtunk. Mindnyájan tudtuk, hogy megtörtént, mert ott voltunk. Tudtuk, hogy már soha semmi nem lesz ugyanaz. A belvárosnak vége. És ez nagyon furcsának tűnt. Mindenki sokkot kapott, ez látszott. Ott álltunk, és egymást bámultuk! Senki nem tudta elhinni, de így állt a helyzet. Mindenki úgy volt vele, hogy nos, itt vagyunk… úgyhogy biztosan igaz. De olyan volt, mint valami álom. Láttam, hogy a felnőttek éppen annyira el vannak képedve, mint én. Láttam, hogy a felnőttek gyakorlatilag ugyanolyanok, mint én, csak nagyobbak. Ezt nagyon furcsának találtam. És most mi lesz? Mit fogunk tenni? Rengeteg ember elveszítette mindenét. De éltünk, értitek? Egyszerűen… nagyon különös volt.

– És az otthona is víz alá került? – kérdezte Roberto.

Az öregember bólintott. – Ó, igen. De a szüleim a külvárosban dolgoztak. Úgyhogy elsétáltam az apám irodájába, aki nem volt ott, de felhívták, úgyhogy eljött értem. Annyira megkönnyebbült, hogy lát, hogy még haragudni is elfelejtett. De páran, akiket ismert, eltűntek. Úgyhogy azért elszomorodtunk. Az egy nagyon szomorú nap volt.

Lenézett az alattuk elterülő városra, ami békésnek tűnt a holdfényben, szinte csendesnek.

– Ezt nehéz elhinni – ismételte meg Stefan.

Az öregember ismét bólintott.

A várost nézték. New York víz alatt. New York, nyakig benne.

Az öregember vett egy mély levegőt. – Amiatt a nap miatt nem fogják soha feltölteni a kikötőt. Nem is tudom, miért került egyáltalán szóba. A Narrows és a Hell Gate lezárása gáttal, a Hudsonnek a tengerbe szivattyúzása… ez őrültség. Elég egyvalaminek eltörnie, és bumm, ismét minden víz alá kerül. Beleértve Brooklynt, Queenset és Bronxot. El sem tudom képzelni, hányan meghalnának.

– Őket nem árasztotta el a víz? – kérdezte Stefan.

– Dehogynem, de lassabban és korábban, mert nekik nem volt faluk. Bjarke fala nagyjából plusz tíz évet adott Alsó-Manhattannek.

– És lehet már tudni, hányan haltak meg aznap? – kérdezte Roberto.

– Csak tippek vannak. Azt hiszem, az a mondás, hogy pár ezren.

Hosszú csend. Odalent a város zaja. A csatornák csobogása.

Az öregember hátrafordult a korláttól, és leült egy fa hintaszékbe a tető szélén. – De most itt vagyunk. Az élet megy tovább. Úgyhogy köszönöm ezt a szép sátrat. Értékelem. A fiúknak remélhetőleg sikerülni fog megmenekíteniük pár holmit holnap a lakásomból.

– Mi is segíthetünk benne – válaszolta Charlotte.

– Nem, nem – mondták mindhárman egyszerre. – Elboldogulunk.

Terveznek valamit, gondolta Charlotte. Valami olyasmit akarnak elhozni, amiről mások nem tudhatnak. Nos, a menekültek gyakran kényszeresen kapaszkodni akarnak tárgyakba. Gyakran tapasztalt ilyesmit a munkája során. Voltak dolgok, amelyekhez minden erejükből ragaszkodtak, amelyek azt jelentették, hogy ők még mindig önmaguk. Egy bőrönd, egy kutya – valami.

Azt mondta az öregembernek: – Biztosan fáradt lehet. Pihennie kellene. És szerintem Vlade meg én visszahívjuk Ameliát, hogy kiderítsük, hogy van.

– Ja, igen – válaszolta az öregember. – Sok szerencsét hozzá! Nagyon úgy hangzott, hogy nagy zűrben van.

Imádom a bolond kísérleteket. Folyamatosan efféléket végzek.

– mondta Charles Darwin

d) Amelia

Frans annyira megdöntötte Amelia léghajóját orral felfelé, tattal lefelé, hogy a lány kénytelen volt a szerszámos kamra hátsó falán kuporogni a benne lévő eszközök kupacán. Azonnal megfeledkezett az éhségéről és a pisilésről, amint meghallotta a puffanásokat odakintről; úgy tűnt, mintha a tat felé zuhanó medvék keltenék a hangot, de hogyan vehetné ezt biztosra? A karmuk, bár lenyűgöző volt, valószínűleg nem bizonyult elégnek ahhoz, hogy megtartsa masszív testüket a váratlanul fallá változott padlón. És mit tennének, ha most hirtelen azon kapnák magukat, hogy valahol felette lógnak? Ezt nehezen tudta elképzelni. Bár teljes szívéből hitt abban, hogy minden állat ugyanolyan intelligens, akárcsak ő, és ezt a feltételezését minden oldalról sziklaszilárd bizonyítékok támasztották alá, egyszer-egyszer azért történt valami, amitől felmerült benne, hogy bár minden emlős egyformán értelmes, vannak egyenlőbbek az egyenlők között. Ha egy újfajta helyzet jelentőségét kell felmérni, az emberek néha gyorsabban kapcsolnak, mint a féltestvéreik. Néha. Ebben a helyzetben talán az is segített, hogy ő tudta, hogy egy léghajóban repül, ami egyszerűen az ég felé fordította az orrát. Ezek a szegény (bár veszedelmes) medvék talán azzal sincsenek tisztában, hogy repülnek, úgyhogy egy ilyen megdőlést tényleg nagyon megdöbbentőnek találhatnak. De ki tudja?

Továbbá az is előfordulhat, hogy páran csak a parancsnoki híd hátsó falára zuhantak, és még mindig odafent vannak. Ez teljességgel lehetségesnek tűnt. De nem lehetett biztosan tudni, amíg fel nem megy megnézni. És mi lesz, ha megteszi, és ott találja őket? Nem tudta, hogy akkor mit tenne.

A fogát csikorgatva, lélegzetvisszafojtva, átforrósodott bőrrel résnyire nyitotta a szerszámos szekrényt, és végignézett a folyosón, készen arra, hogy ha kell, ismét becsapja az ajtaját. A tekintetét csak lefelé, a tat felé tudta fordítani, és ott tényleg meglátta a medvéket, akik úgy néztek ki, mintha nagydarab emberek lennének fehér bundában, amint ott ücsörögnek a kamrájuk hátsó falán. Az egyik a hátán hevert, egy másik ült, és kíváncsian szaglászta a levegőt, mint egy kutya; ketten összegabalyodtak, mint a kölcsönösen vereséget szenvedő birkózók. A nekik kialakított térben voltak, ahova a nyitott ajtón át csúsztak be, ami, mivel egészen a falig csapódott, szerencsére még mindig nyitva állt. Ez biztatónak tűnt, bár ketten ismeretlen helyen tartózkodtak. Lehet, hogy csak a parancsnoki híd hátsó faláig zuhantak, vagyis még mindig ott vannak, ahova Ameliának mennie kell. Továbbá, ha kimegy a folyosóra, semmi nem tartja vissza attól, hogy végigcsússzon rajta, és ő is a medvék közé kerüljön. Az durva lenne. Ha sikerülne lecsusszannia oda, majd megállnia, becsuknia az ajtajukat, és bezárnia őket, az nem lenne rossz; de ha további két medve még szabadon garázdálkodna, immár kizárva a saját helyiségükből, az rossz lenne. Nagyon úgy tűnt, hogy több rossz mint jó van odakint, de Amelia nem maradhatott örökre ott, ahol volt. Valahogy ki kell használnia ezt a helyzetet, ameddig tart. Nem tudta biztosan, meddig képes a Migrációtámogatás a farkán egyensúlyozni; ebben a helyzetében esetlennek látszott, és nem tűnt túl aerodinamikusnak. Még azt sem tudta, hogy képes rá anélkül, hogy lezuhanna. Ahogy ő is le fog, ha nem vigyáz.

Ez adta az ötletet, hogy önmagából is egy kis léghajót csináljon a léghajón belül. Először nem tudta kitalálni, hogyan férhetne hozzá a hajón lévő héliumhoz, és azt sem, hogyan tudná kiszámolni, mennyire lesz szüksége ahhoz, hogy az orrba lebegjen. De kiderült, hogy a szerszámos szekrény aljában van egy héliumos tartály. Valamiféle vésztartalék, ami talán arra szolgál, hogy újratöltsön egy mikroszivárgásban szenvedő kis légzsákot, vagy valami ilyesmi. Amikor kotorászott egy kicsit, egy tekercs nagy nejlonzsákot is talált, bekötözhető szájjal. Ha pár ilyen zsákot megtölthetne héliummal, mondjuk duplán vagy triplán bezsákolva, lezárná a végüket, és az összeset egy zsinegre kötné, amit magára kötne, méghozzá úgy, hogy a nyitható végük az immár felfelé szálló zsákok alján maradjon, akkor a zsákok feltételezhetően megtartanák a héliumot, mintha szülinapi lufik lennének, legalábbis egy darabig. És felemelnék őt.

Ellenőrizte a héliumos tartály szelepét, és éppen egymásba bújtatta a zsákokat, amikor a szekrénye ajtaja hatalmas csattanással rácsapódott, halálra ijesztve őt. Lehet, hogy a tudattalanja mélye még őrizte a Hinderburg tragédiájának ködös emlékeit, csakúgy, mint mindenkié, aki léghajót vezetett, ezért különösen érzékeny volt a hangos zajokra. De amikor elgondolkozott, arra jutott, hogy valószínűleg csak egy újabb medve csusszant le a folyosón a medvetársaihoz. Ami jónak tűnt, bár egynek még így sem akadt a nyomára; ezt aggasztónak találta, de nem maradhatott örökre a szekrényben, és ez a pillanat tűnt a legesélyesebbnek.

Megtöltötte a négy szemeteszsákot héliummal, és kitolta őket a folyosóra a zsineget szorongatva, amit a nyitott végükre kötött. Pontosan úgy viselkedtek, ahogy remélte, és a híd felé húzták a testét. De a négy nem tűnt elégnek. Valamivel több zsineget engedett a már megtöltötteknek, megrángatta őket, hogy ellenőrizze a húzóerejüket, majd leült, és felfújt még négy zsákot. Ez rengeteg héliumnak tűnt, és elég sok kiszabadult a szekrénybe is ahhoz, hogy egy kis hányingere támadjon. – Indulunk a varázslóhoz! – énekelte, és igen, a hangja rajzfilmesen magas volt, ami vicces is lehetett volna, ha nem aggódik amiatt, hogy esetleg elájul. Ideje kipróbálnia a tervét, mielőtt akarata ellenére megöli magát. Ettől az az ötlete támadt, hogy azzal üti ki az utolsó medvét, hogy egy nagyon rövid időre megtölti héliummal a parancsnoki hidat. Ha ez a terv nem jön be, még mindig ott van vele a szekrényben a kábítópisztoly, amelyet megkereshet, újratölthet és magával vihet, ezért úgy döntött, hogy az eredeti elképzelései szerint fellebeg a hídhoz, hogy megnézze, mi folyik ott. De igen: fontos, hogy felhúzza a kamerája fejpántját, és bekapcsolja a kamerát a műsor, a népszerűség kedvéért!

– Indulunk a varázslóhoz! – énekelte ismét éppen olyan magas, ha nem magasabb rajzfilmhangon, majd kommentálni kezdte a hídhoz vezető útját.

– Jövünk, emberek! Ezekkel a héliummal megtöltött zsákokkal felvontatom magam a parancsnoki hídra, és van nálam egy kábítópisztoly, amellyel az esetleg ott ragadt medvékkel is elbánhatok. Azt hiszem, egy még nincs meg, és valószínűleg odafent van. Majd később mindent elmesélek, most ugyanis muszáj kijutnom ebből a szekrényből, mint azt hallhatjátok. Eléggé szédülök a beszívott héliumtól. Remélem, segít majd az emelkedésben, ha kijutok ezen az ajtón!

A zsinegeket az övére tekerte, és szorosan markolta őket a bal kezében; érezte, ahogy a szemeteszsákok felfelé húzzák, majd kirúgta magát a szekrényből a folyosóra. A helyiségükben tartózkodó jegesmedvék meglepetten felbámultak rá, és az egyik megpróbált felállni. És az volt a nagy helyzet, hogy most, hogy Amelia kizárólag a zsákokon lógott a folyosón, azon kapta magát, hogy lassan ereszkedni kezd a medvék felé. Úgy tűnt, még pár zsákra szüksége lett volna ahhoz, hogy felemelkedjen, de erre már nem jutott ideje; kiékelte magát a padló és a fal közötti kilencven fokos szögben, és azt sikoltotta: – Jaj, ne! Jaj, ne!

Az egyik lábát letette a padlóra, a másikat a falnak támasztotta, mintha a falmászók nyitott könyv-repedésnek nevezett fogásán mászna felfelé. A léghajó nem haladt teljesen függőlegesen, úgyhogy egy meredek, de mászható V alakú lejtőn kellett megkapaszkodnia. Eddig nem sok falat mászott meg életében, és azt is mindig a volt barátja, Elrond vezetésével, és nem emlékezett, hogy a nyitott könyv-repedések mindig kilencven fokosak-e; mindenesetre csak ezzel dolgozhatott, úgyhogy mindkét lábával erőből ellökte magát, a jobb keze ujjait pedig a résbe feszítette, miközben a felette lévő zsákokat, amennyire csak tudta, beirányította a hajlatba, hogy anélkül húzzák felfelé, hogy elsodornák a kapaszkodójától. Ezek a mozdulatok mintha stabilizálták volna, és utána azon kapta magát, hogy ha nagyon óvatos, képes felkúszni a folyosón a híd felé. Lényeges szempontnak tűnt, hogy a folyosó nem teljesen függőleges, de amint erre rájött, észrevette, hogy a léghajó helyzete még függőlegesebbé válik. – Jaj, ne! – ismételte meg, de most már legalább a saját hangján. Jólesett neki a levegő. – Frans, hagyd abba! Tartsd meg ezt a szöget!

A körmével a padlót kaparászta, a lábfejével kifelé tolta magát, és apró léptekkel haladt a híd felé. A héliumos zsákok sokat segítettek; lehetségesnek tűnt, hogy csak pár kilóra van a kiegyensúlyozott lebegéstől. Egyszer-kétszer megcsúszott útközben, amitől ismét felkiáltott, hogy „Jaj, ne!”, és verejtékezett egy kicsit, de a fejkamerája szerencsére a lufik felé nézett, és nem szándékozott szelfiket készíteni, amíg biztos talajra nem ér, bármennyire is ki szokta osztani ezért Nicole utólag. A felvett anyag, amelyben a keze is biztosan benne lesz, többet elárul majd a helyzetéről, mint akárhány szelfi. Bár az is felmerült benne, hogy Nicole megkérte volna, hogy használja a kamerás drónjait. Még a hídra is felküldhette volna őket, hogy felderítsék a helyzetet. De azok pont a hídon voltak, egy szekrényben. Úgyhogy mindegy! Legalább úton volt.

Bár beletelt egy kis időbe, végül a híd ajtajánál találta magát, ami most úgy nézett ki, mint egy padlásra vezető négyszögletű lyuk. Át kellett rendeznie a zsinegeket anélkül, hogy leesne, hogy felengedhesse a héliumos zsákokat az ajtón át a parancsnoki híd helyiségébe; utána majd fel kell másznia a folyosó utolsó szakaszán, amíg el nem tudja kapni az ajtó lefelé lógó kilincsét, és fel nem tudja húzni magát a folyosóról abba a helyiségbe, ahova az utóbbi harminc órán át próbált eljutni.

– Megcsináltam! – jelentette be a leendő közönségének. Majd meglátta az utolsó jegesmedvét, aki nősténynek tűnt, és a híd hátsó falán hevert értetlennek és mérgesnek tűnve. – Ó! – mondta neki Amelia. – Szia! Szia, medve! Maradj helybe’!

Ez a véletlenül összejött kis gyermekvers arra inspirálta, hogy a zsinegekkel felhúzassa magát a hídra, mint Pán Péter, nagyot rántva a kilincsen, hogy még feljebb jusson, miközben a kábítópisztolyt is előkapta az övéből. Majdnem gyomron lőtte magát, de végül mégsem. Amikor átjutott az ajtón, lábujjhegyre állt a padlón, és felrúgta magát, a zsákok pedig elég balettossá tették a mozgását, szinte túlságosan is, mivel azonnal neki is mentek a szemben lévő üvegfalnak, Amelia pedig a zsákoknak, majd elkezdett visszafelé zuhanni, a medve felé, aki két lábra emelkedett, pofáján kíváncsi, vagy legalábbis zaklatott kifejezéssel. Úgyhogy Amelia minden habozás nélkül vállon lőtte, majd a mellkasán is eltalálta; utána lezuhant a falra, közvetlenül mellé. A medve morcosan bámulta a mellkasában lévő lövedéket. Leseperte magáról, majd hangosan felmordult, olyan hangosan, hogy Amelia ösztönösen ismét a levegőbe vetette magát, és a hélium ezúttal is meglepően sokat segített neki. Egy kicsit hadonásznia is kellett, miközben a levegőben lebegett a medve felett, aki kábán odaintett neki. Az állat ezt követően megelégedett azzal, hogy lefeküdt kialudni magát, Ameliának pedig csupán egy kis ügyes lábmunka segítségével sikerült elkerülnie, hogy visszazuhanjon a nyitott ajtón keresztül a folyosóra, majd leesett, és leült a hátsó falra az ajtórés mellett, ami immár a végzet csapóajtójává változott, és kilihegte magát. – Te. Jóságos. Ég.

Amikor úgy tűnt, hogy a medve végleg kiütötte magát, Amelia megkérte Frans-t, hogy egyenesítse ki a hajót. Utána meggondolta magát, visszavonta az utasítását, és megközelítette a kiütött medve oldalát, hogy megnézze, nem tudja-e az ajtóhoz tolni, és eszméletlenül lelökni a folyosón a hálóhelyére. De meg sem tudta mozdítani. Egyáltalán. A medve egy hatalmas, nehéz halom volt, olyan, mint egy kutya, aki tudja, hol akar aludni, és még öntudatlanul sem hagyja zavartatni magát. Ameliával még egy kutya is meg tudta volna ezt tenni, ez a medve viszont nagyjából háromszáz kilót nyomott. – Ha lenne egy emelőm, el tudnám tolni a medvét – mondta Amelia hangosan. Erről eszébe jutott, hogy a szerszámos kamrában látott valami hasonlót, de ez most nem segített.

– Hé, Frans – pillantott a hídra óvatosan. – Kicsit döntsd meg a gépet úgy, hogy a medve a híd ajtaja felé csússzon. Érted, mire gondolok?

– Nem.

Ameliának azonosítania kellett az irányokat, majd elmondania Frans-nak, merre dőljön. Ebben ő sokkal ügyesebb volt a robotpilótánál, és szükség volt egy kis kísérletezésre, de végül sikerült a megfelelő irányba dönteniük a léghajót, amitől a kómás medve az ajtó, vagyis immár csapóajtó felé csúszott. Amikor a széléhez ért, Amelia egy seprűt használt emelő gyanánt, és átbillentette az állatot a peremén. Előre felkészült erre a pillanatra, és utasította Frans-t, hogy állítsa a gépet függőlegesebbe, és ugyanebben a pillanatban a medve is lecsusszant a lyukba. Úgy tűnt, Frans pont eltalálta a megfelelő szöget, mert amikor a medve a folyosó végéhez csapódott, inkább csúszott, mint zuhant. Majd bepottyant a medvék helyiségébe.

– Most be kell csuknom az ajtót! – kiáltott fel Amelia, és kezében továbbra is a héliumos zsákokat szorongatva levetette magát az ajtónyíláson, majd leereszkedett a folyosón, mint egy ejtőernyős, vagy mi, amíg oda nem ért a medvék ajtaja mellé, éppen hogy csak elkerülve a lezuhanást az állatok közé, ami nem lett volna túl jó, de egy széles terpesszel sikerült megakadályoznia, és gyorsan becsukta és bezárta az állatok helyiségének bejáratát.

– Frans, állítsd egyenesbe a hajót! – mondta diadalittasan, majd kikapcsolta a kamerákat, és a mosdóhoz kúszott pisilni. – Éljen!

Azok az emberek, akik szomszédok tucatjainak halló-és látótávolságában születnek és nevelkednek, megtanulják oly módon megtartani maguknak a saját kis belső világukat, hogy kölcsönösen figyelmen kívül hagyják egymást, a közvetlen meghívásoktól eltekintve.

– John Michael Hayes és Cornell Woolrich: Hátsó ablak

e) Gen nyomozó

Gen nyomozó az éghidakon át sétált munkába. Egy szellős őszi nap volt. Ősz New Yorkban, a város nagyszerű dala. Délről nézve odalent hullámtartályminták ékkövesítették a csatornákat az alacsonyan járó felkelő nap fényében. Ez volt a kedvenc évszaka. Ideje levetni a nagykabátot.

Az őrsön a megszokott nyüzsgés fogadta. A zűrzavar tompa éle. Hogyan követhetnek el bűntényeket egy ilyen gyönyörű napon? Mennyi különböző típusú éhség. Elkeseredett szemek egy kifejezéstelen arcon, megbilincselt kezek, lánc a derékon. Micsoda pazarlás. Tartsuk az alakzatot.

Bement az irodájába, és leült az íróasztala mögé. Az asztalán rendet tartott, ez óvta meg attól, hogy maguk alá temessék az iratok. Felvette a megviselt itatóson lévő magányos üzenetet, és látta, hogy a vezetőasszisztense, Claire Clooney hadnagy találkozni akar vele és Olmstead őrmesterrel. Éppen fel akarta hívni Claire-t, amikor hangzavar támadt az ajtaja előtt. Kinézett, és ugyanazt a kifejezéstelen arcot látta, immár a kétségbeesés és a düh maszkjába fagyott, vicsorogva, habzó szájjal. Az illető, akinek a nemében Gen nem volt biztos, vadul hadonászott, és három nagydarab sarki rendőr próbálta megfékezni. Mindig biztonságosabb a háta mögött megbilincselni valakit, még akkor is, ha a derekához láncolják a kezét. De ez a lecke valahogy soha nem égett be elvként, bár nem tudta, miért.

– Mi a probléma? – kérdezte az eszelős foglyot.

Gurgulázó zihálás, sziszegés, és még több hab folyt ki a száján. Drogreakciónak tűnt. Gen elfintorodott, amikor az összebilincselt kezek eltalálták az egyik zsaru mellkasát. Egy nagyobb kék folt marad majd a nyomukban, a rendőr azonban egyszerűen átkulcsolta a karját az önkívületben lévő egyén hóna alatt, és az egész testét felemelte a földről; minden küzdelem hasztalannak bizonyult, és a meglepően gyors harapási kísérlet csak az injekciós tűt érte, ami lebénította a rabot. A többiek is odatolakodtak, és egy másik sokkoló a hátán találta el, ami kétrét görnyesztette a hőzöngőt, belelökve az egyik zsaru odatartotta takaróba. A takaró olyan volt, mint egy ujjatlan kényszerzubbony. Ezzel el is vitték az illetőt.

– A kórházba vele – mondta Gen, de persze eredetileg is odavitték volna, és a rendőrök csak bólintottak, mielőtt eltűntek a folyosón. A Bellevue szerencsére elég közel volt.

– Nem tudja valaki, hogy mi volt ez az egész? – kiáltott oda Gen a folyosón azoknak, akik mással foglalkoztak.

– Valami szar került Kips Baybe – válaszolta Fripp őrmester. – Ma ő volt a harmadik.

– Az ördögbe.

A rosszfajta drogok mindig is megkeserítették a város életét, már a démoni rumtól fogva. Gen soha nem értette, mi bennük a jó. Egy sörön túlmenően a szemében minden betegségnek, ha nem egyenesen pokolnak számított. Itt állnak reggel nyolckor, egy csodás, szellős reggelen, és annak a szerencsétlennek habzik a szája. Az emberek furcsák.

– Tudjuk, honnan szerezték?

– Nagyon úgy tűnik, hogy a Park és a Harminchármas környékén. Valaki szerint a Mezzrow’s-ban.

– Tényleg?

– Az egyik nő ezt mondta.

– Ez nem vall rájuk.

– Egyáltalán nem.

Gen végiggondolta a dolgot. – Azt hiszem, oda kell mennem, hogy elbeszélgessek velük, és kiderítsem, mi folyik itt. Ez nem vall rájuk.

– Ne menjen veled valamelyikünk?

– Majd magammal viszem Claire-t és Ezrát.

Ebben a pillanatban Claire is megjelent, mintegy végszóra. Miután leültek, Gen nem túl nagy lelkesedéssel kezdte méregetni a fehér tábláját. A túlsó falon lévő nagy képernyő, ami tele volt a város élő GIS-adataival és a hozzájuk tartozó címkékkel, éppen olyan lehangolónak tűnt.

Amikor eljutottak odáig a folyamatban lévő ügyek listájának vége felé, Claire beszámolt arról, hogy még mindig semmi nyoma annak a két férfinak, akik a régi Met toronyból tűntek el. Nagy valószínűséggel meghaltak. Másrészt viszont a közelmúltban talált holttestek egyike sem az övék. Az is lehet, hogy csak dobbantottak, és most valamilyen oknál fogva bujkálnak. Esetleg valaki elrabolta őket. Mindkét lehetőség furcsa lenne, de előfordulnak furcsa dolgok. Manapság az emberek minden lépését alaposan dokumentálják, nem csak egy rendszerben, hanem rendszerek tömkelegében, egy véletlenszerűen összeálló megarendszerben. Nehéz rejtve maradni. De ez a rendszer végső soron nem totális, úgyhogy lehetséges.

Olmstead is beszámolt arról, hogy mit talált a dataszférában, és Gen rögzített pár infót a táblán, csak hogy jobban átlásson mindent: kezdőbetűket, X-eket és O-kat, ide-oda mutató nyilakat, folyamatos és szaggatott vonalakat rajzolt fel.

Az az alvállalkozói munka, amelyet a két férfi Henry Vinson befektetési alapjának végzett, az Alban Albanynak, már három hónappal korábban befejeződött. Az Alban Albany a legtöbb befektetési alaphoz hasonlóan nem tette nyilvánossá az üzleti gyakorlatát, de Sean talált pár arra utaló jelet, hogy benne voltak a Cloister-csoport sötét vizeihez kapcsolódó határidős kereskedelemben. Amikor Vinson korábban az Adirondack Investingnek dolgozott Larry Jackman mellett, szintén effélékkel foglalkozott, no és Rosen és Muttchopf szintén dolgoztak az Adirondacknak. Az Adirondack is azok közé a befektetési társaságok közé tartozott, amelyek ügyében a Szenátus Pénzügyi Bizottsága nyomozást indított, amikor Rosen lemondott. Rosen és Muttchopf negyvenezer dollárt kaptak fejenként a legutóbbi munkájukért az Alban Albanytól. Utána elbúcsúztak, és vándorolni kezdtek.

Vinson cégbiztonsági és személyi biztonsági ügyeit egyaránt a Pinscher Pinkerton nevű biztonságtechnikai cég látta el. Ez egy nemzetközi vállalkozás volt, feltételezhetően kajmán-szigeteki székhellyel. Nagyon homályos az egész, mondta Olmstead komoran, bár a neve közszájon forgott, mint független zsoldoshadseregé, amelynek a tagjai szerteszét kószálnak a világban. Egy polipnak tűnt, ahogy a leányvállalatokon keresztül működő cégeket nevezni szokták. Vagy még valószínűbb módon egy nagyobb polip egyik karja.

Aznap éjjel, amikor Rosen és Muttchopf eltűntek, magyarázta Sean, egy furcsa jelenségre lettek figyelmesek a chicagói tőzsdén. Egy kiugrást tapasztaltak mindenben a tőzsdén, majd minden visszaállt a korábbi állapotba. A kiugrással egy időben a SEC kapott egy információcsomagot, amelyről nem nyilatkozott. Nem találtak egyértelmű kapcsolatot a jelenség és a két férfi között, azt leszámítva, hogy aznap éjjel történt.

– Túl jó lenne, ha sikerülne rávennünk a SEC-et, hogy árulják el, mit kaptak aznap éjjel.

– Rajta vagyok – válaszolta Olmstead. – De lassúak.

Csak ennyi új információjuk volt a történtekkel kapcsolatban. Olmstead Gen kérésére annak a Met toronyra adott ajánlatnak is utánanézett, ami annyira aggasztotta Charlotte-ot. Eddig csak azt sikerült ellenőriznie, hogy a Morningside Realty nevű nagy ügynökségen keresztül intézték, amelynek a székhelye a külvárosban volt, de ami az egész régióban működött.

Gen jelekkel látta el a tábláját. A két férfival kapcsolatos információkat vörössel tüntette fel. A Met tornyot kékkel bekeretezte, egyik oldalán Charlotte Armstrong, a másikon Vlade Marovich szerepelt.

Egy ideig a táblát bogarászta, és a lehetőségeket latolgatta. Ki kell deríteniük, mivel foglalkozik Vinson befektetési alapja, és hogy ő áll-e a Metre tett ajánlat mögött. Le kell nyomozniuk Vlade összes alkalmazottját a Metben. Megkönnyebbülten gondolt arra, hogy valószínűleg sem Charlotte-nak, sem Vlade-nak nem igazán lehetett oka, hogy köze legyen az eltűnéshez, ugyanakkor gyanúsnak is találta a saját megkönnyebbülését. Pont az ilyen érzések miatt hagy az ember figyelmen kívül dolgokat. Másrészt viszont ez egy intuitív szakma.

Tételezzük fel, hogy a két eltűnt férfi bevetette magát az Alban Albany sötét vizeibe, amíg ott dolgoztak, majd kiépítették az elérési útvonalat ahhoz, hogy előidézhessék azt a kiugrást a CME-ben. Ez megmagyarázná a gyors reakciót, amire az eltűnésük utalhat ugyanazon az éjszakán. A határidős ügyletek világában egy óra egy évtizeddel ér fel.

Vagy tegyük fel, hogy Vinson áll a Morningside-nak az épületre tett ajánlata mögött, és Rosen és Muttchopf értesültek erről, vagy valami közük volt hozzá. Lehet, hogy az Alban Albanynál rutinszerűen közvetítenek minden Rosennel kapcsolatos döntést Vinsonnak; lehet, hogy az emberei utasítást kaptak, hogy tartsák a szemüket a főnökük unokatestvérén. Ezt hívják feketebárány-megfigyelésnek; sok család alkalmazza, beleértve a New York-i rendőrök családjait is.

Miközben ő véletlenszerűen bogarászta a táblát, Sean és Charlie ellágyulva nézték. A nyomozónő amolyan régimódi volt. Fiatal asszisztensei ezt részben aranyosnak találták, részben viszont tiszteletre méltónak a maga rejtélyes és talán egy kicsit dühítő módján. Gen gyakran jutott eredményekre az ilyen táblás bogarászásai alapján, bármilyen értelmetlennek is tűntek. Ugyanakkor Sean időről-időre megrázta a fejét, még a kezét is megemelte. – Pont hogy nem erről van szó – szokott panaszkodni. – Ez nem diagram, nem leképezhető. Csak összezavarja magát ezzel az egésszel.

– Egy fonál az útvesztőben – szokta válaszolni Gen. – Az útvesztő mindig négydimenziós.

– De gondolkozzon hat dimenzióban – javasolta ilyenkor Sean.

Mire Gen általában megrázta a fejét. – Csak négy dimenzió van, fiatalember. Ne veszítsd el a fejed.

Mire Sean a fejét csóválta. Milyen régimódi! – sugallta a pillantása. Csak négy dimenzió! Amikor egyértelműen hat létezik! Gen pedig nem volt hajlandó erre rákérdezni. Nem akarta, hogy elmagyarázzák neki azt a nyilvánvalóan fiktív két dimenziót. Abban a világban kóboroljanak csak a fiatalok.

Most megkérdezte tőlük, mit sikerült találniuk feketebárány-fronton. A két unokatestvér, mint kiderült, egy ideig egy lakásban lakott, miután Jeff családi otthonát elpusztította a második áradáshullám. Ez testvéri szeretethez és élethossziglan tartó gyűlölethez is vezethetett. Fele-fele esélye van a dolognak, de csak egy másik fele-fele esély után, ami arról szól, hogy az együttlakás erős érzelmeket vagy teljes közönyt hozott-e.

De még így is maradt huszonöt százalék esélye annak, hogy később Vinson megfigyelés alatt tartotta a fekete bárány programozó kuzinját.

Ugyanakkor kétszer is munkát adott neki. Az első alkalommal jóval azután, hogy Rosen lemondott, miközben Vinson után folyt a nyomozás. Tartsd a barátaidat a közeledben, de az ellenségeidet még közelebb? Tartsd a fekete bárányt az akolban? Utána jött ez a kiugrás a CME-ben. A brókerek bizalmát könnyű elveszíteni, nehéz újra kiharcolni. Vagyis tegyük ki a fekete bárányt a legelőre, valahová messzire.

– Túl sok elmélet, túl kevés adat – mondta, mire mindkét asszisztense megkönnyebbülten nézett. De volt egy olyan érzése, hogy a magyarázat ott lehet valahol a tábláján, bármennyire is tiltakozik ez ellen Olmstead. Kétségkívül összegabalyodva, de a játékosok ott voltak. Talán. Már ha ez az ügy logikus; vannak, amelyek egyszerűen nem azok. – Nézzetek utána, hogy találtok-e valamilyen rést a Morningside Realty titoktartási alapelvei között.

Olmstead az orrát ráncolta. – Végzés nélkül nehéz lesz.

– Erre nem kapunk. Próbálj meg megvesztegetni valakit.

Az asszisztensei szinkronban horkantottak fel.

– Ne már – tiltakozott Gen. – Most New York-i rendőrök vagytok, vagy nem?

Úgy néztek rá, mintha azt sem tudnák, hogy ez mit jelent. Gen felhúzta az orrát. Lehet, hogy ezeknek akkor neki kell majd utánanéznie, mellékesben. A bacinói informátorai segítségével. Vagy a szövetségi barátai révén. Vagy mindkettővel.

Az emberek még mindig 3D-ben élnek.

A két ifjonc távozott. Hamarosan ebédidő lesz. A teendői listája szinte alig rövidült. Az asztalánál fog ebédelni, mint oly gyakran.

Utána munkához látott. Papírmunkához. Elvesztegetett órák. Majdnem négy óra lett, és akkor úgy döntött, ideje meglátogatni a barátait a Mezzrow’s-ban. Ideje lemennie helyi lakosba, belevetnie magát a szülőföldje mélyvizébe. Mert egykor ő is a családja fekete báránya volt.

• • •

Claire hadnagy az épületük előtti keskeny, hosszú mólón csatlakozott hozzá a Huszonegyediken, és együtt várták meg, hogy Fripp őrmester megjelenjen a járőrcsónakban, egy keskeny hidrofóliásban, olyanban, amilyeneket a rendőrség most már rutinszerűen használt.

– Tényleg vissza akarsz menni oda? – kérdezte Fripp, miközben beszálltak.

Fehér fogak fekete szakállban; Ezra Fripp szívesen ment a Mezzrow’s-ba, vagy bárhova máshova, ha víz alá merülhetett vagy vízre szállhatott, és a káoszban dagonyázhatott.

Gen cinizmusa a kétéltűekkel, a félvilági lebujokkal és a fürdőházakkal kapcsolatban gúnyosabbá vált az elmúlt években; túl sok minden megváltozott, túl sok bűntényt követtek el, de ha elég erősen próbálta, még fel tudta idézni magában a régi szép idők iránti nosztalgia halvány emlékét. – Igen – mondta Frippnek.

Fripp feldorombolt velük a Másodikon a Harmincharmadikig, nyugat felé fordult, és a régi metrómegállónál szép lassan leállt. A kereszteződések tele voltak olyan hajókkal, amelyek a jó öreg kerülj, ha rád kerül a sor irányelvet követték. A keskeny móló a nyugati oldalon csurig volt, de a rendőrség még megtartotta pár ősi előjogát, és Ezrának anélkül sikerült bedugnia az orrát, hogy túlságosan pofátlannak tűnt volna, ugyanakkor az időt sem vesztegette. Kikötötte a csónakot egy kötélkampóhoz, majd leugrottak a járőrről, amelyet egy drónzsaru őrizetére bíztak.

A móló északi végén leereszkedtek a lépcsőn egy nagy, döntött graféncsőben, amely negyvenöt fokos szögben vezetett a víz alatti helyiségbe, amelyet egykor metrómegállóként használtak. A lépcső alján lévő lebuj ajtaja a titkos alkoholmérések klasszikus stílusában készült, és Gen lekopogta rajta a régi víz alatti banda jelét, amelynek harminc évvel korábban ő is a tagja volt a Hobokenben. Egy szem jelent meg a júdásablakban, majd egy pillanattal később kinyílt az ajtó, és bevezették őket.

– Ellie már vár – közölte Gen az ajtónállóval, ami nem felelt meg a valóságnak, hacsak azt nem vesszük, hogy állandó jelleggel igaz volt. Ő és Ellie egy örökkévalóság óta ismerték egymást.

Hamarosan Ellie is megjelent, és bekísérte őket a hátsó szobába, amelyet egy ősöreg, de makulátlan biliárdasztal uralt, két oldalán pedig bokszok sorakoztak. A megvilágítás kevés fényt adott, a bokszok üresen álltak. A kocsmában még korán volt.

– Üljetek le – mondta Ellie. – Mi szél hozott erre titeket? Kértek valamit?

– Vizet – felelte Gen, csak hogy idegesítse. Ezra és Claire megkérdezték, használhatják-e a biliárdasztalt, és amikor Ellie bólintott, nekiálltak lökdösni a golyókat az asztalon, de nem úgy hangzott, mintha sok gurult volna a zsebekbe. Ellie leült a sarokasztalához, és Gen is csatlakozott hozzá.

– Szóval – nógatta Ellie.

Nagyon stílusos nő volt: svéd, és olyan szőke, hogy azt pletykálták róla, hogy albínó, amit több színesbőrű tenger alatti is viccesnek talált a szószátyár, vagy „honnan veszed?” humor kategóriájában. 175 centi magas, 55 kilós volt, és az a kevés súly is jól volt elosztva rajta. Ragyogóan nézett ki. Kinyújtotta az ujjait az asztalon, mintha mutogatni akarná őket. Mindig megpróbálta lenyűgözni Gent a maga kifinomult, sápadt szépségével, és Gennek meg kellett hagynia, hogy némi erőfeszítésébe került, hogy ellenálljon neki. Persze, hogy könnyű vékonynak maradni a fentanilnak azon a vékony szálán, amelyen a barátnője függött, hogy laza maradjon. Gen ezt pontosan tudta, mégis lomposnak érezte magát mellette. Olyannak, mint egy zsaru.

Mint egy nagy, fekete bőrű rendőrnő, aki a munkájával él házasságban. Ében és elefántcsont, a fekete és a fehér királynő a sakktáblán, a szupermodell és a trampli, a kápó és a zsernyák, és így tovább. De leginkább két régi barát, akik külön utakon jártak.

Ez már évek óta így ment. És az, hogy Ellie itt volt, azt jelentette, hogy Gen tudta, mi folyik a víz alatt. Tudta, hogy az az ügy, amelyik idehozta, pitiáner dolog, már-már rutinszerű azokhoz képest, amik lehettek volna. Aki a kétéltűeket szolgálja ki, az tudja, ki, hol és mit kavar, az kapcsolatokat épít, és lehetőség szerint kiaknázza ezeket a kapcsolatokat. Ez mindkettejükről elmondható volt.

– Úgy hallottam, rosszfajta cuccot terítenek a Kips Bayben – kezdte Gen –, és azért jöttem, hogy utánajárjak ennek a hírnek. Ez nem vallana rád. Nem hittem el.

Ellie a homlokát ráncolta. Ez túl nyílt volt, mint azt Gen is pontosan tudta. De most nem pazarolhatták az időt az új víz alatti divatokra, meg ilyesmire.

Ellie végül felhagyott a duzzogással emiatt a váratlan fonák pörgetés miatt, és azt mondta: – Tudom, mire gondolsz, Gen, de nem mi voltunk. Tudhatnád, hogy ezt nem tűrném.

– Akkor ki?

Ellie megvonta a vállát, és körbenézett a helyiségben. Ez a szoba egy mágnesesen töltött Faraday-doboz volt, amely bezavart volna bármiféle hangfelvételbe, de Gen nem volt bepoloskázva. Se felvevő, se testkamera, így egyeztek meg. Inkább idelent beszélgessenek, mint az őrsön, satöbbi. Gen bólintott, hogy megerősítse ebben, Ellie pedig előrehajolt, és azt mondta: – Egy felsővárosi csapat teríti a cuccot, szerintem azért, hogy rontsák idelent a közhangulatot. Akkora hülyeség az egész, hogy biztosan szándékosan csinálják. Múlt héten elveszítettünk valakit, úgyhogy most mindenkit behívtam, és rájuk szóltam, hogy tartsák szemmel az idegeneket, meg ilyesmi.

– Ki az?

– Még mindig nem tudom, és nagyon különös, hogy milyen nehéz rájönni. A víz alatt senki nem beszél róla. Szerintem érzik a nyomást, és nem akarnak barátságtalannak tűnni, de segíteni sem. Úgyhogy ezzel majd később kell foglalkoznom, de addig is, van egy barátom odafent a Cloistersben, aki azt állítja, úgy hallotta valakitől, hogy megértünk.

– Megértetek?

– A fejlesztésre.

– Ingatlan? – kérdezte Gen.

– Mint mindig, nem? Úgy értem, mi nem az ingatlanpiacról szól?

– De az árterületen?

– Az árterület megért rá. Ezt mondják. Vannak még vele problémák, egy kupleráj az egész, de az emberek kipofozták, és beindítottuk. Úgyhogy most a felsőváros vissza akarja venni. Kész a takarítás, ideje váltani.

– De csak azt lehet eladni, ami a tiéd.

– Pontosan.

– Mi van a jogi helyzettel? Az árterület elvben nem lehet senki tulajdona.

– A tulajdonlás a jog kilenctized része, nem? De persze a vásárlás nem alakul túl jól, és lehet, hogy ennek is köze van hozzá. Nagy az ellenállás. Szinte senki nem akar eladni ezeknek a seggfejeknek, még olyan áron sem, aminek csábítónak kéne lennie. Rengeteg pénzt ajánlanak. Néhány épület kapcsán négyzetméterenként százezret is hallottam. De tudod, hogy van ez. Ha szereted a vizet, akkor vízben akarsz maradni. Nem számít, mennyit ajánlanak az ilyen ebihalaknak. Úgyhogy azok a seggfejek még többet kínálnak, amíg őrület nem lesz az egész, és akkor egyszer csak kiderül, hogy az ajánlatok tulajdonképpen fenyegetések, nem? Mármint vedd el a pénzt, és pakold össze a motyódat, vagy baj lesz. Ha nem teszed, magadra vess. Ha nem mész bele a játékba. Baj érhet, ha nem mész bele a játékba, és a te hibád, ha kiesel.

– És most ez történik veletek – nyugtázta Gen.

– Persze. Mindenkivel ez történik a vízben. New York New York marad, Gen. Mindenki ezt a helyet akarja, akár víz alatt van, akár nem.

– Penész – vetette fel Gen.

– Velence is penészes, mégis vágynak rá az emberek. Ez meg SzuperVelence.

– Vagyis romlott árut terítenek, hogy rossz hírbe kerülj?

– Nagyon úgy tűnik. Nem a barátaim csinálják, az biztos. Mi vigyázunk a mieinkre. Minden, amire az embereknek szükségük van, le lett tesztelve, és a legnagyobb része víz alatt készült. Tudom, hogy ezzel nem mondok neked semmi újat, nem igaz?

Gen bólintott. – Ezért jöttem el megkérdezni, mi van. Furának tűnt.

– Tényleg az.

Csak ültek ott, egymást nézve. Két nagy hatalmú alak Alsó-Manhattanben. De egyedül senki nem képes szembeszállni a felsőváros nyomásával. Ahhoz csapatmunka kell. Ez tükröződött Ellie sikkes, de most kicsit beesettnek és nyúzottnak tűnő arcán. Gen csak bólogatni tudott.

Ellie ideges mosolyt vetett rá. – Amikor meghallottuk, hogy beugrasz, voltak páran, akik meg akartak kérdezni, hogy ismét beszállsz-e a ringbe. Máris fogadások köttettek.

Gen megrázta a fejét. – Visszavonultam, ezt te is tudod. Túl öreg vagyok már ehhez.

Ellie mosolya valamivel barátságosabbá vált. – Akkor páran máris elveszítették a fogadást.

– Páran pedig megnyerték. Elmegyek veled megnézni. Mindig jó látni egy-két meccset.

– Oké, a semminél ez is jobb. Mindig örülnek, ha egy bajnokot látnak.

– Egy régi bajnokot.

– Kérlek, ne emlékeztess erre többet. Én öregebb vagyok nálad.

– Egy egész hónappal, igaz?

– Pontosan. – Ellie odalépett az ajtóhoz, és mondott valamit valakinek. Utána rámutatott Ezrára és Claire-re, akik még mindig ugyanannyi golyót lökdöstek az asztalon. Ők nem vesztegették el a fiatalságukat, ez nyilvánvalónak tűnt. Képernyőgyerekek. Nem bírják kezelni a három dimenziót. Gen úgy vélte, pingpongban is csapnivalóan teljesíthetnek. – Tekintetbe kell vennetek a hatodik dimenziót – mondta nekik, de ez Sean szavajárása volt, és nem vették a lapot.

– Elmegyek megnézni a víziszumót – közölte velük. – Gyertek velem, és tartsátok a szemeteket a közönségen. Ne hagyjátok elterelődni a figyelmeteket. Szóljatok, ha valaki Ellie-t bámulja a meccs alatt, nem pedig azt, ami a medencében történik.

Bólintottak.

Ellie visszatért, és végigvezette őket egy hosszú folyosón egy lefelé tartó lépcsőhöz. Addig mentek lefelé ezen a lépcsősoron, amíg mélyen a város utcái alá nem értek, talán olyan húsz méterrel az apályszint alá, egy régi metróalagút kiszellőztetett szakaszába. Ott gyémántréteggel borított vastag, öreg alagútfalak és válaszfalak állták a víz útját. Ezeket a termeket gyémántlufiknak vagy gyémántbarlangoknak nevezték, és elég nagyok tudtak lenni. Csak a vastag szigetelés tartotta őket szárazon, és magának a szigetnek a kemény, régi kőzetrétege.

Beértek egy hatalmas, jól megvilágított kamrába, amelynek a közepébe egy csillogó, kerek, türkizkék medencét vájtak. Úgy bevilágította a termet, mint egy kék lávalámpa. Igen, egy New York-i fürdőház; egy újabb nosztalgikus elem, csakúgy, mint az illegális italmérés. Ugyanaz a műfaj. A főmedencét egy izlandi stílusú gőzfürdő alkotta, amelynek a különböző részei más-más hőfokon bugyborékoltak. Itt elücsöröghetett az ember a forró vízben, iszogatva és beszélgetve. Gennek mindez nagyon is ismerős volt. Ő rengeteg időt töltött ehhez hasonló ringekben, de már olyan régen, hogy úgy tűnt, túl van minden nosztalgián, és esze ágában sem volt visszamenni a ringbe. A térde is belesajdult a gondolatba, és néha még a szabad levegőn is nehezen kapott levegőt. Nem, ez a kölykök szórakozása.

A tömeg elkezdett beáramlani a többi helyiségből és a többi medencéből, sokan fürdőruhában vagy levetkőzve, máris vizesen. Gen Ellie mellé ült, és kiélvezte a hangulatot, a baráti köszönéseket. „Ó, visszajött”, „Hazatért anyuhoz”, ilyesmi.

– Gen-gen, légyszi gyere vissza!

– Kizárt – válaszolta. – Mutassátok meg, mit tudtok.

– Egy az egyhez lehet fogadni! Egy az egyhez fogadhattok nálam!

– Egy pillanat, és itt lesznek – mondta Ellie Gennek, aki bólintott.

– Ismerem őket?

– Kétlem. Fiatalok. Ginger és Diane.

– Jó, rendben. De nézd, utána mindenki szocializálódni fog, és nem akarjuk, hogy visszamenj dolgozni. Viszont meg kellene tudnunk, ki feni rád a fogát, oké?

– Igyekszem – nyafogott Ellie. – Én is meg akarom tudni.

– Akkor talán tartsd nyitva a szemed, hogy mi a helyzet a Pinscher Pinkerton nevű biztonsági céggel.

Ellie szemöldöke felszaladt. – Gondolod?

– Felmerült bennem.

– Ez érdekes, mert valaki más is említette őket.

– Ez tényleg érdekes. Nézz utánuk.

Ekkor bejött a két fiatal nő nedvesen, bikiniben, pirosban és kékben. Mindketten izmosak voltak, komoly domborulatokkal, és a tömeg huhogni kezdett. Mindenki megérkezett a többi helyiségből, és ez a terem hamarosan megtelt.

A birkózók beleereszkedtek a medence közepén lévő ringbe. Kedvesen és barátságosan kezet ráztak. A közönség letelepedett a medence körüli alacsony emelvényekre, vagy csak álldogáltak és ücsörögtek a stégeken. Sokan meghatározhatatlan neműnek látszottak, és rikító fürdőruhát vagy semmit nem viseltek. Az ártérben rengeteg nemváltó akad; a nemváltás, mint olyan, népszerű jelenséggé vált, egy másfajta stílusú kétéltűséggé, ami, mint minden stílus, arról szólt, hogy lássák és láttassák. A nagy, alacsony mennyezetű terem, amelyet immár csak a medencelámpák világítottak be, kezdett delanylebujjá változni, olyan értelemben, hogy jobb volt nem látni közelről, mi történik a zugokban, de mindenki nagyon barátságosan viselkedett. Ellie-nél meg az összes illegális italmérés fürdőjében is ez a szokás járta, amit Gen nagyon otthonosnak és megnyugtatónak talált. Ezra és Claire kissé tágra nyílt szemekkel nézelődtek; nyilvánvalónak tűnt, hogy ők nem az alvilág teremtményei, mint Gen volt egykor. De megfelelően helyezkedtek ahhoz, hogy pásztázhassák a tömeget, és azt, hogy figyeli-e valaki Ellie-t.

A bíró megkérdezte, hogy Gen akar-e elnökölni. Ez leginkább csak rituális felkérésnek számított, a pontokat a lézer és a kamera döntötte el, úgyhogy Gen igent mondott, és felállt, hogy megtapsolhassák és megéljenezhessék. Megcsapkodta a vizet, hogy jelezze a birkózóknak, hogy eljött az idejük. Ők pedig ledugták alá a fejüket, és gyönyörűek voltak, amikor felbukkantak. A Diane nevű úgy nézett ki, mint aki nem cicózik, barna volt és strapabíró; a Ginger nevű inkább egy mediterrán vízipólósnak tűnt. A víziszumó sok tekintetben a vízipóló lábmunkás részére hasonlított, bár annál kevésbé tartották vadnak.

A medence közepén találkoztak, és megvárták, amíg elhalnak az éljenzések és a biztató bekiabálások. Gen elvette a pálcát Cytól, az örök bírótól, aki aznap este egy vörös szemkötőt viselt, és felkapcsolta vele a világítást. Egy vörös lézerhenger ragyogott le a mennyezetről egyenesen a medencébe; a párás levegőben és a vízben is élesen látszott a körvonala, ami egy vörös kört világított meg legalul. Ez a vörös fénykör és a henger volt a pálya; akit teljesen kilöktek belőle, az veszített. A játék réginek és egyszerűnek számított, Japánból származtatták a New York-i fürdőházakba évtizedekkel korábban. Gen a maga idejében bajnok volt, és egy kicsit elöntötte az izgalom bizsergése, miközben végignézte, ahogy a két birkózó elhelyezkedik.

Azt mondta nekik: – Tilos bökdösni, bokszolni és arcba markolni, hölgyek! Ismeritek a szabályokat, a játék maradjon tiszta, ne kelljen rátok szólnom. Három kidobás kell a győzelemhez, és ha la belle megy, arra emlékeztetni foglak titeket.

A két nő a mellkasáig vízben állt. Még mindig a százhúsz centi volt az előírt mélység. Gen azt mondta: – Rajta! –, mire megközelítették egymást, kezet fogtak, majd visszaléptek. Utána Ginger lebukott, és Diane is ugyanazt tette. A mérkőzés bizonyos formáiban a játékosoknak a víz felett kellett tartaniuk a fejüket, de Gen idejében még a teljes merülés volt a bevett szokás, úgyhogy azok ketten most nagy levegőt vettek, és a víz alatt bámulták egymást. Egy árnyalatnyit meleg klórszag terjengett a levegőben, mindenki némán figyelte a történéseket. Mint egy akváriumban.

Ginger támadott először, Diane pedig megvetette a lábát a földön, és belehajolt. Az ifjú Ginger lepattant róla, Diane pedig utánament; Ginger megvetette a lábát, hogy ellentartson, úgyhogy Diane félrepördült, kihasználta az ellenfele lendületét, és a derekánál meg a fenekénél fogva meghúzta. Kihajította Gingert a körből, Gen pedig bejelentette a kidobást, és mindenki éljenzett. Az első kör lezárult.

Utána a két nő ismét elhelyezkedett, és keményebben folytatták. Ginger a víz felett tartotta a fejét, de Diane is. Hosszú ideig tükörképbe merevedve álltak egymással szemben, hogy kifárasszák a másikat. De Ginger, aki hátrányban volt, régimódi stílusra váltott, és gyorsabbnak tűnt. Végül Diane veszítette el a türelmét előbb, és Ginger egy gyors csuklófogással és -húzással kibillentette, majd egy fenékbe rúgással kiterelte a körből. Az emberek imádják, amikor nők verekszenek egymással, és Gen is szerette. Most egy-egyre álltak, és a kisebb gyorsabbnak bizonyult, mint a nehezebb. Persze, hogy így alakult.

Ezen a ponton Diane a békázáshoz folyamodott. Gen is ezt tette volna ifjúkorában. Menj le a fenékre, és csapkodj odalent, nyúlj be a másik alá, és told felfelé és kifelé. Ez nagyon hatékony, ha elég sokáig vissza tudod tartani a lélegzetedet, és képes vagy megtartani az egyensúlyodat mélyen leguggolva. Diane képes volt rá. Sikerült elkapnia Ginger bokáját, és kiperdítenie, mint egy diszkoszt.

Ginger ettől nagyon ideges lett, és amikor újrakezdték, azonnal támadott. De a szumó a nyugalomban lévő súlyokról szól, vagyis mindig a védekezés a király és a királynő is, úgyhogy nem telt sok időbe, hogy Diane oldalra csússzon, lemenjen a mélybe, alányúljon, meglendítse a karját, eltalálja Ginger testét, és kisodorja. Ginger közvetlenül Diane előtt került ki a körből, alig egy lábbal előtte, Gen tippje szerint a bal lábával, amit a kamerák is megerősítettek. Diane nyert. Mindketten felálltak, és kezet fogtak, előbb egymással, utána Gennel is, és Gen örült, hogy szívesen látják. És valóban, minden jelenlévő boldog volt, hogy egy rendőrnő, a híres tenger alatti nyomozónő ott van egy magánfürdőben, és ő elnököl. Mint fent, a levegőben! Ha minden jól megy.

Kinyúló fenékhullámok tengere,

Széles és rángó lélegzetű tenger,

Életsós tenger, ásatlan, de mindig kész sírokkal,

Üvöltő, viharzó, szeszélyes és negédes tenger,

Egy vagyok én veled, én is egyfázisú és mindenfázisú vagyok.

Résztvevője én dagálynak és apálynak, gyűlölet és békesség magasztalója,

Magasztalója barátoknak és egymás karjai közt alvóknak.[2]

– Walt Whitman

f) Mutt és Jeff

– Jeff? Jól vagy?

– Nem vagyok jól. Hogy is lehetnék jól, börtönben vagyunk. A saját kezünk munkája által teremtett börtönben. Mármint az enyém által. Sajnálom, hogy te is belekeveredtél ebbe, Mutt. Nagyon sajnálom. Bocsánatot kérek.

– Emiatt ne aggódj. Edd meg a reggelidet, itt van.

– Szerinted reggel van már?

– Palacsinta. Edd már meg.

– Most nem tudok enni. Kavarog a gyomrom. Hányingerem van.

– Te tegnap sem ettél semmit. És tegnapelőtt sem, ha nem tévedek. Nem vagy éhes? Éhesnek kellene lenned.

– Éhes vagyok, de hányingerem van, úgyhogy nem vagyok éhes. Most nem tudok enni.

– Akkor igyál valamit. Tessék, egy kis víz. Belekeverek egy kis juharszirupot a vízbe, jó? Attól jobb íze lesz, és könnyebben lemegy.

– Ne, rosszul leszek tőle.

– Nem fogsz, kóstold csak meg, és meglátod. Szükséged van a cukorra. Egyre gyengébb leszel. Úgy értem, az előbb mentegetőzni kezdtél. Ez rossz jel. Nem vall rád az ilyesmi.

Jeff a fejét rázza. Sápadt, szakállas arc egy foltos párnán, nyálcseppek a szája sarkában. – Én kevertelek ebbe bele. Meg kellett volna kérdeznem a véleményedet, mielőtt bármit is teszek.

– Igen, meg kellett volna. De ez most már nem számít. Most innod kell valamit, utána enned kell valamit. Erősnek kell lenned, hogy túléljük ezt az egészet. Úgyhogy jobb lenne, ha most azonnal sutba dobnád az elveidet. Mert szükségem van rád.

Jeff iszik egy kis vizet, talán egy teáskanálnyit. Egy része lecsepeg a szakállára. Mutt megtörölgeti az állát egy szalvétával. – Még – mondja. – Igyál még. Ha eleget ittál, megéhezel.

Jeff bólogat, és kortyol még. Mutt vizet kanalaz a szájába. Miután ez jól megy, a kis viaszosdoboznyi juharszirupba mártja a kanalat, és megeteti vele Jeffet. Jeff kicsit fuldoklik, majd bólint, felül, és eszik még pár kanál juharszirupot. – Ez jó – mondja. – És most egy kis vizet.

Felül az ágyban, a falnak támasztja a fejét és a vállát. Eszik pár falat juharszirupba mártott palacsintát, fuldoklik egy kicsit, és megrázza a fejét, amikor egy újabb adaggal kínálják. Mutt áttér a vízre. Valamivel később Jeff egy pohár vizet egyensúlyoz a hasán, majd megemeli, hogy egyedül igyon belőle.

– Érzem a vizet a fal mögött – mondja. – Érzem, ahogy hömpölyög, de az is lehet, hogy hallom. Kíváncsi lennék, hogy ez mitől van. Lehet, hogy a víz alatt furák a hangok. Tovább terjednek, vagy nagyobb erővel, ilyesmi.

– Nem tudom. Kérsz még egy kis palacsintát?

– Nem. Hagyd abba. Mindig zsarnokoskodsz.

– Úgy látom, kezdesz jobban lenni.

– A zsarnokok mindig zsarnokoskodtak? Úgy érzem, némelyiket rossz hírbe hozták. Hektór városát például megostromolták, és mindenkit meg akartak ölni benne. Ő megszervezi a védelmet és az élére áll, majd meghal, és a holttestét a sarkánál fogva vonszolják körbe, és ezek után még le is zsarnokozzák? Igazságos ez?

– Ő azért zsarnokoskodott, hogy az emberek azt tegyék, ami a helyes – veti fel Mutt.

– Akkor is. Kicsesztek vele. A cinkostársa megérdemelte, amit kapott, de Hektór nem. És hogy lehet, hogy az igazi seggfejek megúszták? Hogy lehet, hogy akik duzzognak és hisztiznek, azoknak nem Achilles-ínszakadásuk van? Őket primadonnáknak nevezzük, de a primadonnák kiscserkészek voltak hozzá képest. Vagy mi van Argosszal? Minket egyértelműen árgus szemekkel figyelhettek, és ezt nagyon sajnálom, de jó, majd később folytatom a mentegetőzést. Vagy az a kibaszott Zeusz. Amikor valaki narcisztikus dührohamot kap, azt zeusztikusnak nevezzük? Nem. És nem ulisszeszezünk el semmit. Nem agamemnónozunk.

– De te elég jó Kasszandra vagy – jegyzi meg Mutt.

– Látod, tudtam, hogy te nem csak Az R kézikönyvét olvastad.

– Nem igazán. Ezeket csak úgy szedtem magamra, hogy minden hülyeséget elolvastam a felhőben.

Jeff heves kirohanása ekkor suttogássá halkul. Úgy tűnik, mintha hol elmenne a hangja, hol visszajönne. – Hülyeségek a felhőben. A mennyei szennyvízcsatornák regénye. Akár én is írhattam volna. Már olyan régen lent vagyunk, hogy az fentnek tűnik. Azt kellett volna tennem, hogy visszafogom magam, és kivárom, amíg valami jót is tehetek. Ezt nagyon elcsesztem, és sajnálom. Majd később bocsánatot kérek. Csak azt remélem, hogy tudod, hogy csak azért csináltam, mert már nem bírtam tovább. Itt vagyunk ebben a gyönyörű világban, már ha nem halottak vagy szellemek vagyunk, és levágták a fejünket. Úgy tettek, mintha veszteségek meg terroristák lettek volna, és egymás ellen fordítottak minket, miközben mindennek elvették a kilencvenkilenc százalékát. Pont azoknak tették nyomorúságossá az életét, akik életben tartják őket. Melyik isten vagy idióta művelt ilyet Homérosznál? Egyik sem. Ezek Homérosz legrosszabb isteneinél is rosszabbak. Ezt teszik velünk, Mutt. És én már nem bírom.

– Tudom.

– Mert ez rossz!

– Tudom. De emiatt most ne aggódj. Most tartalékolnod kell az energiáidat. Kérlek, ne kezdd el felsorolni az uralkodó osztály bűneit. Én is ismerem őket. Tartogasd az erődet. Éhes vagy?

– Rosszul vagyok. Rosszul vagyok attól, hogy azok a szemétládák kihasználnak minket. Davosba utazgatnak, hogy elmondják, milyen nagyszerűek, és mennyi jót tesznek. Kibaszott gennyes képmutatók és szemétládák. És megússzák!

– Jeff, ezt most hagyd abba. Hagyd abba. Csak kárba megy az energiád, nyitott kapukat döngetsz. Eleve egyetértek veled, úgyhogy semmi értelme, hogy újra és újra elmondd. Egyetértek, a világ el van cseszve. Egyetértek, a gazdagok ostoba seggfejek. De fel kell hagynod azzal, hogy ezt hajtogatod.

– Nem bírok.

– Tudom. De muszáj. Csak most az egyszer. Ezt tartogasd későbbre.

– Nem bírom. Igyekszem, de nem megy. Kibaszott…

Jeff ekkor szerencsére elalszik. Mutt megpróbál egy utolsó kanálkányi juharszirupos vizet kényszeríteni a szája sarkába, majd ismét megtörölgeti az állát, és a mellkasára húzza a takarót.

Leül az ágy melletti székre, és hintázik egy kicsit. Végül elveszi az egyik tányért a tálcáról, és addig tisztogatja, amíg egy sima, kerek, fehér kerámiakoronggá nem válik. Erre felírja az egyik kis doboz eperlekvár segítségével, hogy A barátom beteg. Most azonnal orvosra van szüksége.

A felhőkarcolók magas sírköveknek tűnnek.

– José M. Irizarry Rodriguez

New Yorkban szellemek laknak. Egyszer majd én is közéjük fogok tartozni.

– mondta Fred Goodman

g) Stefan és Roberto

Stefan és Roberto örömmel nézték, ahogy az öregember berendezkedik a Met torony farmszintjén. Ez sokkal jobb helynek tűnt annál a penészes lyuknál, főleg most, hogy az épület már majdnem a dagályba zuhant. Az öregember ezzel nem értett egyet, és eszeveszetten vissza akarta szerezni a holmiját, főleg a térképeket. Ezt a fiúk meg is értették, és a következő pár napot azzal töltötték, hogy a régi romokhoz csónakáztak, és óvatosan közéjük merészkedtek, hogy begyűjtsék, amit lehet. Amint a térképek újra Mr. Hexter kezei közé kerültek, az öreget annyira eltöltötte a hála, hogy megkérte őket, hogy menjenek vissza további holmikért is. Mint kiderült, elég sok olyan holmi is drága volt a szívének, amit lehetetlen lett volna hajón elszállítani, mint például a térképes szekrény. De a listáján olyan tárgyak is szerepeltek, amelyeket el tudtak vinni, úgyhogy egyre többször visszamerészkedtek. Minden egyes alkalommal azt kockáztatták, hogy beviszi őket a vízi rendőrség, amelynek tagjai elvben azt szorgalmazták, hogy az emberek tartsák távol magukat az omlási zónától, de Mr. Hexter megígérte nekik, hogy bemegy értük, ha lebuknak – vesz nekik egy új csónakot, azt mondja, hogy a tanáruk, örökbe fogadja őket, bármit megtesz. Láthatóan nem értette, hogy előfordulhatnak olyan helyzetek, amelyekben nem lesz képes segíteni rajtuk.

Annak a fedősztorinak a bizonyítékaképpen, miszerint a tanáruk, adott nekik egy kis csuklómonitort, amelyen volt pár hangoskönyv (olyan egymillió), és Huckleberry Finn kalandjainak egy penészes példányát Mark Twaintől. Azt mondta nekik, hogy hallgassák a könyvet, miközben az oldalakat nézik, és akkor meg fognak tanulni olvasni, amennyiben megtanulják az ábécét, hogy az oldalon szereplő szavak ne csak fura krikszkrakszoknak tűnjenek, hanem a hangok jelének. Megesküdött arra, hogy ez a módszer be fog válni, úgyhogy a fiúk kipróbálták éjszaka a csónakjukban, a stég alatt, és addig bámulták a lapokat a zseblámpájuk fényénél, amíg csak bírták, miközben a szavakat hallgatták, amelyek kimondás után felragyogtak, de egy idő után feladták, és inkább előreszaladtak a történetben. A sztori érdekes volt, ütődött, de vicces. Ők is voltak már éhesek, és loptak élelmet; ők is voltak már veszélyben, és egyszer-kétszer az is előfordult, hogy felnőttek csapdába ejtették és bántották őket. Furcsa volt egy ilyen történetet hallani. Másnap este visszapörgették a történetet, megkeresték azt az oldalt, ahol abbahagyták az olvasást, és azt az időpontot, ahonnan újra kell kezdeniük a hallgatást. Elég gyorsan elkezdték felfogni, mire gondolt az öregember. A szerkezet használata elég egyszerűnek bizonyult, bár a helyesírás gyakran furcsán helytelennek tűnt. Alaposan megismerték Huck sztoriját, és szívesen beszélgettek róla, miközben a csónakkal cikcakkoztak. Vad napok a Mississippin. Sok szempontból a Hudsonön töltött időre emlékeztettek. Mindeközben nappal naponta egyszer áthajóztak a városon, hogy megszerezzék Mr. Hexter könyveit (nehezek voltak), ruháit (penészesek) és gumicsizmáját (büdös).

Vlade ekkor már tudta, hogy a csónakjukban alszanak a stégje alatt, és gyakran adott nekik ennivalót, továbbá ingyen tölthették nála a hajómotor akkumulátorát, így végigzümmöghettek a romok között, mintsem hogy evezniük kellett volna, de mindig csak azokon a csatornákon, amelyeket nem zárt le kordonnal a rendőrség. Mindenki azt mondta, hogy a három megmaradt torony is le fog dőlni. Délről meg kellett kerülniük azt az egész környéket, amennyire csak tudták, és utána vághattak fel az épülethez.

Majd egy szép napon felhajóztak az épülethez, és kiderült, hogy az még jobban megdőlt.

– Haver. Ez olyan, mint Pap házhajója a Mississippin.

– Szerintem az nem az ő házhajója volt – felelte Roberto. – Azt hiszem, Jim és Huck csak abban találták meg.

– Csak Jim találta meg. Hucknak ő szólt később.

– Igen, tudom.

– De miért volt benne Pap, ha nem is az övé volt?

– Nem tudom, azt hiszem, erről nem esett szó. Lehet, hogy majd később lesz.

– Lehet. De addig is, van egy kis problémánk. Szólnunk kell az öregembernek, hogy ez a hely túl veszélyes.

– De tényleg az? Szerintem meg kéne néznünk közelebbről.

– Hogy érted? Innen is látod!

– Ebben nem vagyok annyira biztos.

– Ne már. Ne legyél olyan, mint az a Tom Sawyer.

– Az mekkora egy bunkó! Én nem vagyok olyan, mint az a hülye.

– Hát, akkor ne is legyél.

• • •

Így, hogy ott volt nála a holmija egy része, a hotello kezdett hasonlítani Hexter volt lakására, a dobozoknak és könyvkupacoknak arra a labirintusára.

– Áldjon meg titeket az ég, fiúk – mondta aznap este. – Vissza fogom fizetni nektek, ha tudom. Esetleg segíthetnétek majd visszaköltöztetni ezeket a holmikat, és akkor duplán visszafizetem nektek. Addig is, gondolom, szeretnétek folytatni az ásatást Bronxban, ugye?

– Pontosan, mi magunk is erre gondoltunk.

Úgyhogy másnap bevetették magukat a Met konyhájába, és kikaptak egy frissen elkészült kenyeret a sütőből, miközben Vlade nem nézett oda, mint az kezdett a szokásává válni. Az utóbbi időben egyértelműen rendszeresebben táplálkoztak. Vlade a bacino macskáival is ezt csinálta. Majd a fiúk kimentek a hidegbe ezen a szép novemberi napon, és észak felé indultak az elsüllyedt épületek és az akvakultúrás ketrecek között, a Turtle-öböl osztrigaágyásai felett.

Miután átkeltek a Harlem-folyón az RFK-híd, majd a régi vasúti híd alatt, az alatt a szörnyeteg alatt, amiről az emberek azt mondogatták, hogy ezer évig is kihúzza, átvágtak a Ward-sziget keleti része felett a dél-bronxi célterületükhöz. Megtalálták a kis jelzőbójájukat, és felujjongtak. Miután kikötöttek mellette, előkészítették a búvárharangot, és ledobták a hajó oldalánál. Roberto beleküzdötte magát a neoprénbe, Stefan pedig segített feladni rá a búvárfelszerelést. Már minden rendben volt, amikor Stefan azt mondta: – Még mindig nem látom, hogy tudnánk elég mélyre ásni.

– Csak csináljuk – válaszolta Roberto. – A lyuktól keletre fogom lapátolni a sarat, és két ásás között az árapály elsodorja majd felfelé meg lefelé, de nem a lyukba. Vagyis mindig egyre mélyebb lesz, amíg le nem érünk a Huszárhoz.

Stefan megrázta a fejét. – Remélem – mondta. – De nézd, mivel egy menetben nem tudjuk megcsinálni, fel kell jönnöd, amikor szólok.

– Igen. Három rántás az oxigéntömlőn, és már húzunk is felfelé.

Roberto átugrott a csónak oldalán, Stefan pedig átemelte rá a búvárharangot. Éppen hogy csak látta Robertót az áttetsző műanyag alatt, amint egy kicsit oldalra billenti a burát, hogy kiengedjen alóla némi levegőt. Egy sor buborék szállt fel alóla, majd Roberto és a harang sodródni kezdtek a fenék felé. Ismét közeledett a dagály, vagyis elég mélyre kellett ereszkedniük, ami aggasztotta Stefant.

Végignézte, ahogy a barátja eltűnik a homályban, és figyelni kezdte az oxigéntartályt. Csak ezzel tudta elfoglalni magát, úgyhogy addig bámulta a mutatót, amíg meg nem látta, hogy elmozdul, majd hátranézett, hogy meggyőződjön arról, hogy senki nem ment a közelükbe, amíg a feladatukkal voltak elfoglalva. A nap már előbukkant, alacsonyan időzött délen, és egy fénycsík tükröződött a keskeny folyón, amelynek vize egyébként szép sötétkék volt. Kószált pár bárka a csatorna közepe felé, de egyetlen kisebb jármű sem ment a közelükbe.

Majd egy cicamancs csapott le a vízre, és fodrozta fel rajta az apró hullámok örvényét. A csónak addig forgott, amíg a búvárharang tetejére kötött kötél meg nem feszült a túloldalán, csakúgy, mint az oxigéntömlő. Stefan hirtelen észrevette, hogy az oxigéntömlő még feszes, de a kötél ellazult. Megrángatta a kötelet, és önkéntelenül is felkiáltott, amikor az engedett a húzásának. Cseppet sem állt ellen; a kötél már nem volt a harangra kötve!

Felhúzta, hogy biztosra menjen, és a kötél teljes egészében feljött. A vége úgy bekunkorodott, mint a műszálas köteleké, ha hosszú idő után kikötik őket. Ez érthetetlen volt, de így történt. Roberto odalent ragadt, és nem lehetett felhúzni. – Jaj, ne! – kiáltott fel Stefan.

Az oxigéncső a harang pereme alatt ment be az öblébe, a vége felkunkorodott a belsejébe zárt levegőig. Stefan háromszor megrántotta, majd lekiabált rajta, bár tudta, hogy nem fogja egészen a fenékig elvinni a hangját. Robertónak egyelőre még volt levegője, de ha az oxigéntartály kifogy (és a tartalék is, ami a pad alatt volt), kizárt, hogy fel tudják emelni a harangot. Roberto talán meg tudná emelni az egyik oldalát, ki tudna bújni alóla, és fel tudna úszni a felszínre. Igen, ez működhetne, ha képes lenne rá. Ha tudná, hogy ezt kell tennie. Stefan ismét Roberto nevét kiabálta, ismét megrántotta háromszor a kötelet, de most már gyengéden, mintha félne kirántani a harang pereme alól. A harang nehéz volt, nehezebb annál, mintsem hogy a benne lévő levegő fel tudná emelni, és a víz is lefelé nyomja, egy dagálynyi víz. Roberto nagy valószínűséggel nem lenne képes annyira megemelni, hogy kicsusszanjon alóla.

A szél elég erővel fújta Stefant a folyón felfelé, az árral szemben ahhoz, hogy az oxigéntömlő kilapuljon a csónak pereme felett. Bármikor elakadhatott benne a gáz útja, vagy kihúzódhatott a cső a harang alól. Stefan beindította a motort, és visszazümmögött a bójához, odanyúlt, és megragadta. Miközben belekapaszkodott, a könyökét pedig az oldalán nyugtatta, erősen zihált, és reszketett, noha a nap már felkelt; halálra volt rémülve.

Megkocogtatta a csuklómonitorát, és felhívta Vlade-ot.

Vlade hála az égnek felvette, és Stefan gyorsan elmagyarázta neki a helyzetet.

– Egy búvárharang? – visszhangozta Vlade megragadva a probléma lényegét. – Miért?

– Erre nincs idő – rimánkodott neki Stefan –, majd később elmagyarázzuk, de nem tudnál most idejönni és segíteni felhúzni? Már csak egyórányi levegő van az oxigéntartályban, utána tartályt kell cserélnem, és csak egy tartalékom van.

– Nem tudnál szólni neki, hogy ússzon fel?

– Nem, és nem hinném, hogy fel tudja tolni a harangot alulról! Általában az szokta felhúzni, aki a hajóban van. Még csörlővel is nehéz.

– Milyen mélyen van?

– Körülbelül nyolc méterre.

– Ti átkozott kölykök! – mondta Vlade élesen. – Ezt nem hiszem el!

– De azért idejönnél segíteni?

– Hol is vagytok?

Stefan elmondta neki.

Vlade megint felháborodott. – Mi a picsa! – mondta. – Miért?

– Csak gyere ide segíteni, és elmondjuk – ígérte Stefan. Már ült, és a fejét a csónak pereme felett lehajtva nézte a zavaros vizet, de nem látott semmit, és úgy érezte, mindjárt elhányja magát. – Kérlek, siess!

Amikor New York városa felett 1925 januárjában áthaladt egy teljes napfogyatkozás, az emberek azt mondták, úgy tűnt, mintha a város a tenger mélyéről emelkedett volna fel.

h) Vlade

Vlade felsietett a lépcsőn a csónakház stégjéhez, és közben végig azon gondolkozott, hogy mire lehet szüksége. Éppen akkora volt a mélység, hogy fel kelljen vennie a könnyűbúvár-felszerelését; a szabad merülésben nem volt olyan jó. Most egy gyors hajóra volt szüksége, és pont, amikor odaért a stéghez, megpillantotta Franklin Garrt, aki arra várt, hogy Su kidobja a kis hidrofóliását a magasból, ahova Vlade bepakolta. Türelmetlennek tűnt, mint mindig.

– Hahó – mondta Vlade. – Szükségem van a hajójára.

– Hogy mi?

– Bocs, de az a két kölyök, Roberto és Stefan bajba került Dél-Bronxban.

– Már megint róluk van szó? Ne már!

– De, és egyikük megfulladhat, ha nem érek oda elég gyorsan ahhoz, hogy kihúzzam a löttyből. Itt messze a magáé a leggyorsabb hajó, úgyhogy mi lenne, ha mára cserélnénk, vagy velem jönne.

– Ó, a kurva életbe – felelte Garr váratlan dühvel.

Vlade megvonta a vállát, és azon töprengett, hogy mire jutna, ha erőszakkal kellene elvennie ettől a fickótól a hajóját. Ez máris annak a rémálomnak a valóra vált verziója volt, amelytől folyamatosan szenvedett az elmúlt tizenöt évben, annak a rémálomnak, amelyben ott állt előtte a lehetőség, hogy megmentse Markót, csak különböző akadályok állták útját. Úgyhogy rosszul volt a félelemtől, és készen állt arra, hogy egyszerűen behúzzon egyet a fickónak, és elmenjen, és lehet, hogy ez az arcán is látszott, mert a pasas ismét elkáromkodta magát, de utána hozzátette: – Én is megyek. Hol is vannak?

– Dél-Bronxban, a hidaktól közvetlenül keletre.

– Mi a picsáért?

– Azt nem mondták. Nagyon köszönöm, itt a cuccom.

– És mit fog tenni? – kérdezte Garr, miközben beszálltak a kishajójába.

– Lebukom a búvárharangjukhoz, és visszakötöm rá a kötelüket.

– Van egy búvárharangjuk? Tényleg?

– Stefan azt mondta, hogy igen. Ez hülyeség volt tőlük.

– Eszelős hülyeség.

– Hát, mint az várható tőlük. De nem hagyhatjuk, hogy megfulladjanak. – Miközben ezt mondta, annyira összeszorult a torka, hogy el kellett fordulnia.

– Azt hiszem, nem – felelte Garr, és elindult kelet felé a Huszonhatodikon. A napnak ebben a szakában a csatorna zsúfolt volt, de ő mindig is ügyesen cikázott a tömegben, és erre most kivételesen megfelelő indoka is akadt, úgyhogy átsuhant a csónakkal a farhullámokon, el a bárkák, kajakok, vapók, evezősök és gondolák közötti réseken, amelyek olyan keskenyek voltak, hogy Vlade meg sem próbálkozott volna velük. Egy tőről metszett ügyeskedő, egy brooklyni törtető mellé ült be, de ez most hasznosnak bizonyult.

Odakint, az East Riveren Garr előretolta a gázkart, mire a kis hidrofóliás tette a dolgát, felemelkedett a fóliáira, és repülni kezdett. A szél ott zúgott a fejük felett az orrban élvő kis műanyag buborékban. Vlade elképedt a sebességen, amellyel az ENSZ épülete elzúgott a bal oldalukon. Utána elhagyták a Roosevelt-sziget elsüllyedt téglakupacait a jobb oldalukon, és kiértek abba a széles összefolyásba, ami a Hell Gate volt. Úgy átsuhantak felette, mint egy alacsonyan repülő magángép. Óránként száz-százhúsz kilométeres sebességgel haladtak, ami remek hír volt a dolog sürgősségét tekintve. Vlade-ot akarata ellenére is lenyűgözte a dolog, és szinte felizott egy kis megkönnyebbülés a gyomrában lévő gombócban. Bár azt is újra felfedezte, amit valaki egyszer elmagyarázott neki, hogy a poszttraumatikus szorongás jellemzője, hogy az ember képtelen tiszta fejjel gondolkozni, ha egyszer beindul. Egyszerűen felvillan benne a megrázkódtatás, és most ez történt vele, az egész kezdődött elölről.

A parton, azon a töredezett, rozsdás zátonyon, amely Dél-Bronx elsüllyedt része volt, egy kis szürke zodiákus lebegett. Minden bizonnyal a fiúk hajója, és egyikük ott is állt benne, kétségbeesetten hadonászva.

– Úgy tűnik, ezek a mi kölykeink – jegyezte meg Garr, és lelassított annyira, hogy a hajója egy hattyúmellkasú loccsanással visszaplaccsanjon a vízbe. De ezután is gyorsan haladtak a sekély tengerben, két oldalukon a fehér szárnyakkal. Garr szálegyenesen kihúzva magát meredt előre, hogy nincs-e az útjukban valami veszélyes.

Vlade normál esetben túl gyorsnak tartotta volna a sebességüket, de a körülményekre való tekintettel most örült a társa vakmerőségének. Amennyiben nem feneklenek meg valamin. Visszatartotta a lélegzetét, miközben áthaladtak pár sötét folt felett a kékségben, de biztonságban átjutottak. Azt nem tudta, hogy ennek a járműnek fel lehet-e húzni a fóliáit, vagy nem. Voltak, amelyeknek fel lehetett, voltak, amelyeknek nem. Ezt majd később megkérdezi. Még mindig nem tudta, hova tegye ezt a pénzügyes csókát, ezt a végtelenül lekezelőnek és öntudatosnak tűnő pasast. Aki ugyanakkor ügyesen kezelte a kis hajóját.

Leparkoltak Stefan mellett, aki még mindig állt a csónakjukban, és megkönnyebbültnek tűnt. Szétvetett lábakkal próbálta kiegyensúlyozni magát a farvizük hullámain, és lefelé mutatott.

– Odalent van!

– Milyen mélyen? – kérdezte Vlade.

– A fenekén.

– És az milyen mélyen van?

– A dagály csúcsán több mint nyolc méterre.

Vlade felsóhajtott. Nem sokkal korábban tetőzött a dagály. Már fel is küszködte magára a neoprénjét, és most a legkisebb oxigéntartályát és a mellényét is felhúzta, elrendezte a tömlőt, a maszkot, a szabályzót és a számítógépet, majd végül gondosan a búvárruha kapucnijába tolta a maszkot. Kesztyűket fel, kötelet a kézbe.

– Oké, most lemegyek – közölte a másik kettővel az előírás kedvéért. – Tartsátok lazán a pórázomat. Azt szeretném, ha szabadon tudnék mozogni.

Lecsusszant a csónakról, és azonnal megérezte a víz hűvösét. Mint mindig, eleinte most is megkönnyebbülés öntötte el felhevült, neoprénbe zárt bőrét. Már majdnem izzadni kezdett. Most kicsit lehűlt, és hamarosan fázni fog, de nem a bőre lesz hideg, hanem inkább mintha valahonnan odakintről feszülne majd neki az erős jegesség.

A folyó már harminc centi mélyen is sötétlett, amilyen az elsüllyedt, sekély vizekben lenni szokott. A fejlámpája semmi egyebet nem világított meg, csak mindenféle tengeri hóbelevancot – hínárokat, földet, kis teremtményeket, törmeléket. A dagály csúcspontja. Odalent meglátott valamit megcsillanni.

A kezében volt a fiúk csónakjának a kötele, és azzal odaúszott a csillogás tetejéhez. Egy gyűrűt talált annak a valaminek a tetején, ami egy átlátszó, műanyag harangnak tűnt, elég vastagnak ahhoz, hogy visszatükrözze a lámpája fényét, és ezzel megnehezítse, hogy láthassa, mi van benne. Nagy valószínűséggel Roberto volt, úgyhogy háromszor megkocogtatta az oldalát, majd rákötötte a kötelet hármas hurokkal, utána pedig megrángatta. Majd vissza a felszínre, ahol taposni kezdte a vizet, és feltolta az arcmaszkját.

– Láttad őt? – kérdezte Stefan aggódva. – Felkötötted?

– A kötél rajta van a harangon! Húzd feljebb egy kicsit, és kiszedem alóla.

Stefan és Garr meghúzták a kötelet. Az eleinte érthető módon ellenállt nekik, annyira, hogy Vlade elcsodálkozott, hogy a fiúk képesek voltak egymást egyedül felhúzni. A tatra fel volt csavarozva egy kézi csörlő, de kicsinek tűnt, és nehéz lehetett elindítani. Majd a csónakban lévőknek sikerült meghúzniuk a kötelet, úgyhogy Vlade visszatette az arcára a maszkot, és ismét lebukott, hogy kisegítse Robertót a harang pereme alól, aztán be a hajóba. Ez jó ötlet volt, mivel a fiú, miután bedugta a fejét a harangba, kábának és félig öntudatlannak tűnt. A harang egyik tépőzáras pántjába kapaszkodott, a szeme kidülledt a fejéből, a szája pedig apró csomóvá szaladt össze. Készen állt arra, hogy visszatartsa a lélegzetét, és ne vegyen levegőt, amíg fel nem ér a felszínre. Ennyire azért még magánál volt. Vlade odabiccentett neki, felfelé mutatott, majd kihúzta a harang alól a vízbe, majd fel a víz színére. Utána alulról fellökte, miközben a másik kettő átrántotta a peremen a csónakba, aminek kisebb volt a fedélzete, mint Garr járművének, és mélyebbre süllyedt a vízben.

Vlade áthúzta magát a csónak oldalán, ami soha nem egyszerű mutatvány, de hamarosan lezuttyant a vastag gumihenger mögött a belső terébe. Roberto ott feküdt mellette a csónak aljában vizesen, sárosan, kékesbarna arccal. Reszketve. A szája és az orra fehéresre vált a hidegtől vagy az oxigénhiánytól, vagy mindkettőtől. Vlade lehúzta a saját arcmaszkját, lecsatolta a tartályát, és levette a felszerelését. Utána leült Roberto mellé, és megfogta a kis kék kezét. Nagyon hideg volt.

– Nincs egy kis forró víz a hajójában? – kérdezte Garrtól.

– Van egy gyorsmelegítőm – válaszolta a férfi.

– Ugorjon át, és hozzon nekünk egy tállal a legforróbb vízből, amit csak csinálni tud – utasította Vlade. – Fel kell melegítenünk ezt a kölyköt. – Letette az arcát Robertóé mellé, és azzal folytatta: – Roberto, mi az ördög? Meg is halhattál volna odalent!

Ettől hirtelen ismét elszorult a torka, és nem tudott tovább beszélni. Égett a tekintete, miközben elfordította, és megpróbálta összeszedni magát. Évek óta nem gyötörte ennyire ez a régi érzés. Pont olyan volt, mint a rémálmaiban, sőt, olyan, mint élesben, eredetileg. De most, itt és most, ha át tudná melegíteni ezt a fiút…

Roberto túlságosan reszketett ahhoz, hogy válaszoljon, de bólintott. Annyira reszketett, hogy sovány kis teste pattogott a csónak alján.

– Nincs egy törölközőtök? – kérdezte Vlade Stefantól.

Stefan bólintott, majd kiszedte a pad alatti szekrényből. Vlade elvette tőle, és elkezdte megtörölgetni Roberto fejét, miközben egyúttal dörzsölgette is, hogy felpezsdítse a vérkeringését. – Vegyük le róla ezt a neoprént. – Bár lehet, hogy melegen tartja, de az is lehet, hogy könnyebben átmelegszik, ha leveszik. Vlade megpróbált tiszta fejjel gondolkozni, és felidézni, mi a bevett eljárás a városban. A végtagjait nem melegíthetik fel túl gyorsan, ezt tudta, mert az nagyon veszélyes lenne, ha hideg vér jutna a szívébe, és szívrohamot okozna. Általánosságban véve mindennel lassan kell haladniuk, de így vagy úgy, okvetlenül fel kell melegíteniük a fiút.

– Végig áramlott hozzád az oxigén? – kérdezte Robertótól.

Roberto megrázta a fejét, majd erőlködve azt mondta: – A harang pereme elnyomta. Felemeltem a harangot. Megpróbáltam.

– Ügyes fiú. Szerintem nem lesz bajod. – Semmi értelme ott helyben kiosztani a kölyköt; valószínűleg amúgy is éppen eléggé megfagyasztja a vérét a félelem. – Tegyünk a mellkasodra egy kicsit a forró vízből, amit Mr. Garr hozott.

Miközben Garr átlépett a korláton a gumicsónakba, szinte semennyit nem löttyintett ki a kezében lévő tálból, amelyet Vlade aztán átvett tőle, és a tenyerével meregetni kezdte a vizet. Az ujjai inkább a hőmérsékletkülönbségtől égtek, mint a víz tényleges melegétől. Roberto mellkasára locsolt egy keveset. A melege majd eloszlik a neoprénben, és ez jó. Vlade múltidéző rövidzárlata elmúlt, a férfi visszatért a jelenbe, ehhez a kölyökhöz, aki rendbe fog jönni.

– Lassan – mondta, és Stefan tovább törölgette Roberto haját a törölközővel. A víz gyorsan lehűlt annyira, hogy betehették a fiú kezét a tálba. Roberto tovább reszketett, és néha egyenesen görcsbe rántotta egy hidegroham, de a reszketés jó jelnek tűnt: abból az állapotból, amelyben az ember már a reszketéshez is túlságosan fázik, nehéz visszatérni. De a kölyök még nem tartott ott; őrülten remegett. Stefan végzett a feje megtörölgetésével. Kihámozták a neoprénből, megszárítgatták, majd felöltöztették: nadrág, póló, vastag kabát, és egy száraz törölközőt is a fejére tekertek, mint egy turbánt.

– Rendben – mondta Vlade valamivel később. Aztán Garrtól azt kérdezte: – Mi lenne, ha hazavontatna minket?

Franklin bólintott. – Nem hiszem el, hogy megint titeket vontatlak haza – vetette oda Stefannak és Robertónak.

– Köszönjük – mondták a fiúk erőtlenül.

– Mit kezdjünk a búvárharangjukkal? – kérdezte Franklin Vlade-tól.

– Vágjuk le. Majd később visszaszerezzük.

Miközben Garr a saját csónakján navigálta az útjukat, Vlade hátraült, és Roberto meg a szél közé ékelte magát.

– Hát, jó – szólalt meg. – Ez meg mi a fene volt?

Roberto nyelt egy nagyot. – Csak kincset keresni mentünk oda.

Vlade megcsóválta a fejét. – Ne már. Ne hülyítsetek.

– De így volt! – kiáltott fel mindkét fiú. Egy pillanatra egymásra néztek.

– A Huszárról van szó – magyarázta Roberto. – A HMS Huszárról.

– Jaj, ne már – ismételte meg Vlade. – Arról a régi gumicsontról?

A fiúk elképedtek. – Te tudsz róla?

– Mindenki tud róla. Brit kincses hajó, ami nekiment egy sziklának, és elsüllyedt a Hell Gate-ben. New York minden egyes vízipatkánya megpróbálta már megtalálni. És most rátok került a sor.

– De mi megtaláltuk! Tényleg!

– Persze.

Majd Stefan hozzátette: – Azért, mert Mr. Hexter tudja. Ő tanulmányozta a térképeket és a feljegyzéseket.

– Ebben biztos vagyok. És mit találtatok odalent, fiúk?

– Kölcsönkértünk egy fémkeresőt, ami kilenc méterről is jelzi az aranyat, odavittük, ahol Mr. Hexter szerint a hajónak lennie kellett, és hangosan csipogott.

– Nagyon hangosan!

– Biztos így volt. És utána ásni kezdtetek a víz alatt?

– Pontosan.

– A búvárharang alatt?

– Úgy van.

– De hogy kerülhetett volna oda? Ott egy feltöltött terület van, nem? Bronx egy része.

– Igen, így van. És ott volt.

– Vagyis a Huszár elsüllyedt a folyóban, majd Dél-Bronx ráfeküdt, ezt akarjátok mondani?

– De mennyire.

– Szóval, hogy akartátok felásni azt a rengeteg földet egy búvárharang alatt? Hova tettétek volna a kiásott földet?

– Én is ezt kérdeztem – válaszolta Stefan némi hallgatás után.

– Nekem volt egy tervem – dünnyögte Roberto elkeseredetten.

– Ebben biztos voltam – válaszolta Vlade. Megpöckölte Roberto turbánját. – Elmondom nektek, mi legyen. Ezt az információt megtartom magamnak, és ha visszaértünk, és rendesen megszáradtatok, átmelegedtetek és ettetek, elbeszélgetünk a térképes öregemberetekkel. Ez jól hangzik?

– Kösz, Vlade.

A magántőke és a közpénz (vagy állami tőke) együttműködnek, méghozzá ugyanabból a célból. A válság alatt teljesen harmonikusan kiegészítették egymást a mozgásaik vagyonvédelmi szempontból, amiért akár a társadalmat, a társadalmi kohéziót és a demokráciát is hajlandóak feláldozni.

– állította Maurizio Lazzarato

Ennek a könyvnek a szerzőjét csak dicsérni lehet azért a buzgóságért, amivel levadászta a korábban soha meg nem jelentetett színfalak mögötti anyagot. […] Nem mintha a bevásárlókocsiháború kis háború lett volna. De a város utcáira szorult, és csak négy hónapig tartott. Ez alatt a négy hónap alatt persze a világ egyik legnagyszerűbb városának a sorsa forgott kockán.

Jean Merrill: A bevásárlókocsiháború

Behelyettesíthetőség, fn. Az a tendencia, amikor minden teljes mértékben pénzre válthatóvá válik. Például az egészség is.

i) az az állampolgár

Idézzék fel, már ha az emlékezőképességük korlátai ezt lehetővé teszik, hogy a második áradáshullám után, amikor a huszonkettedik század megkezdte szürreális és fenséges létezését, a tengerszint nagyjából tizenöt méterrel magasabban állt, mint a huszadik század elején. Ez a jelentős emelkedés rosszat tett az embereknek – a legnagyobb részüknek. De ezen a ponton már a bolygó négyszáz leggazdagabb embere tartotta kézben a bolygó vagyonának felét, és a legfelső egy százalék tulajdonában volt a bolygó vagyonának teljes nyolcvan százaléka. Számukra ez nem okozott akkora problémát.

Ez a furcsa vagyonmegoszlás egyszerűen csak a kapitalizmus megszokott hatásmechanizmusának a logikus velejárója volt, amit a tőkefelhalmozás legmagasabb hozamot célzó, mindenen átívelő működési elve követett.

A legmagasabb hozam megszerzése érdekes folyamatot mutatott, amely közvetlen összefüggésben állt azzal, ami az áradáshullámot követő években történt. Mivel azok a területek, ahol a legmagasabb hozamhoz lehet jutni, az idő múlásával a fejlődési és valutaárfolyami különbségeket követve elvándorolnak másfelé. A legmagasabb hozamot a gyors fejlődés időszakai alatt lehet elérni, de nem minden területet lehet gyorsan felfejleszteni; szükség van létező infrastruktúrára, mozgatható pénzre, valamint aránylag stabil és képzett népességre, amelynek tagjai egyéni törekvéseket táplálnak, és hajlandóak áldozatokat hozni a gyermekeikért azzal, hogy keményen dolgoznak alacsony bérekért. Ha ezek a feltételek megvannak, a befektetési tőke úgy zúdulhat rájuk, mint egy égifaluként közlekedő léghajó egy gyümölcsösre, az adott régió hirtelen gyarapodáson eshet át, és a globális befektetők magas hozamot érhetnek el. De, mint mindenhol, itt is a logisztikai görbe uralkodik; a hozam aránya csökkenni fog, mivel a dolgozók előbb-utóbb magasabb fizetéseket és juttatásokat várnak el, és a helyi piac telítetté válik, amikor mindenkinek kielégülnek az alapvető szükségletei.

Úgyhogy ezen a ponton a tőke átáramlik a következő geokulturális lehetőséghez, elrepül máshova. A frissen elhagyott régióban élők kénytelenek megbirkózni a rozsdaövezeti státuszukkal, magukra hagyatva, miközben a sorsuk a turisztikai szimulákrumtól egészen a csernobili kihaltságig bármilyen irányt vehet. A helyi entellektüelek feltalálják a bioregionalizmust, és azt hangoztatják, mekkora erény azzal kihúzni, ami az adott vizeshordóban megterem, és amiről kiderül, hogy nem túl sok, főleg, ha az összes fiatal elvándorol máshova a folyósítható tőke égi falvait követve.

És így megy ez, egyik régiótól a másikig, egyik lehetőségtől a másikig. A fejlődés megállíthatatlan masírozása! A fenntartható fejlődésé! Mindig keletkezik egy lelkesítő mottó, ami fémjelzi a tőke szégyentelen vándorlását a korábbi legjobb hozamúnak kikiáltott helyről a következő elsőrendű régióba. És valóban, a tőke fejlődése fenntarthatóvá válik.

Szóval ennek a folyamatnak a keretein belül – nevezhetjük globalizációnak, neoliberális kapitalizmusnak, antropocénnak, vízkúrának, aminek akarjuk – a második áradáshullám szokatlanul egyértelmű jelévé vált annak, hogy ideje, hogy a tőke továbbálljon. A hozamok a partok mentén egyértelműen apadni kezdtek, a tőke, amely jóval változékonyabb volt a víznél, leáramlott a legkisebb ellenállás mentén, vagy fel, vagy oldalra – nem számít, a pénz olyan csúszós és antigravitációs, hogy a tőkemenekülésnek nincsen semmilyen korlátja az erőtlen nemzetállami rendszer maradványainak oldaláról, már ha nem vásárolta meg és rendelkezik felette eleve ugyanaz a szóban forgó tőke, amely most búcsút int az új állóvíznek.

Úgyhogy először is, menjünk el a partokról, ahol felfordulás van, és sürgősségi mentőakciók folynak. Ezekkel a helyzetekkel birkózzanak meg a szegény, jó öreg kormányok. A tőke azonnal Denverbe költözik. Bár Denver mindig Denver marad, egy végtelenül unalmas porfészek; a New York-i tőke egy része egyszerűen átvonult a felsővárosba, ahol Manhattan szigete még mindig elég marginálisan, de kilógott a vízből. Ez lokális szempontból fontos volt, de globálisan a tőke Denverbe, Pekingbe, Moszkvába, Chicagóba és hasonló helyekre költözött; éppen úgy, ahogy az elsüllyedt városok listáját is egy örökkévalóságig lehetne sorolni, és bizonyos listarajongó írók már az olvasóra is ömlesztették volna ezeknek a part menti városoknak a nevét, de az olvasó egyelőre inkább pillantson rá egy térképre vagy földgömbre, és vegye sorra saját maga – egy ugyanolyan hosszú listát össze lehetne állítani azokból a csodálatos szárazföldi városokból, amelyeket nem érintett a tengerszintemelkedés, még akkor sem, ha tavak vagy folyók mentén terültek el, mint az oly gyakran előfordul. Úgyhogy a tőke előtt rengeteg magasabb hozamot nyújtó terület nyílt meg, ahova beáramolhatott: szinte az összes olyan régió, amelyik nem az elsüllyedt partok mentén helyezkedett el. A városok egymással versengve alázták meg magukat, hogy megszerezzék annak egy részét, amit menekülttőkének neveztek, bár igazából csak az uralkodói családnak a nyári palotába való költözéséről volt szó, mint mindig.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy semmi nem vált furcsábbá a második áradáshullám után, mert azzá váltak dolgok. Az áradás példa nélküli erőforrásveszteséget és kereskedelmi torport okozott, amely komoly visszaesést jelentett, vagy mondjuk úgy, hogy egy elég kiterjedt kisebb válságot. Mint az megszokott az ilyen pillanatokban, amelyek nemzedékről nemzedékre előfordulnak mindenki nagy meglepetésére, a magánbankok és a befektetési cégek a nagy központi bankokhoz fordultak, vagyis a világ kormányaihoz, és azt követelték tőlük, hogy mentsék meg őket az áradások káros következményeitől. A kormányok, amelyek amúgy is régóta a bankok leányvállalatai voltak, ismét engedtek, és száz százalékban kárpótolták a bankokat, olyan komoly államadósságokat hozva létre, hogy azokat az univerzum fennmaradó élettartama alatt sem lehetett volna kifizetni. Te jó ég, micsoda svindli. Tíz évvel a második áradáshullám vége után úgy tűnt, az évszázados bokszmeccs az állam és a tőke között a tőke kiütéses győzelmével végződött. Lehet, hogy ez a bokszmeccs mindig is a hivatásos bokszról szólt, és az elejétől kezdve meg volt bundázva, mindenesetre nagyon úgy nézett ki, hogy most lezárult.

Mert a bankoknak a második áradáshullámot követő kárpótlása hatalmasra rúgott. Mindig így szokott lenni. A 2008-as összeomlást követő kárpótlás, amely precedensként szolgált a két utána következőnek, a történészek számításai szerint valahol 5−15 billió dollárba kerülhetett. Egy óvatos becslés szerint 7,7 billió dolláros volt, egy másik szerint 13 billiós; mindkettő hozzátette, hogy ez több volt, mint amennyibe Louisiana megvásárlása, a New Deal, a Marshall-terv, a koreai háború, a vietnami háború, az 1980-as megtakarítási és hitelezési kármentés, az iraki háború és az egész NASA űrprogram együttesen került (az inflációt is beleszámítva). Következtetés: a háborúk, a földterület és a társadalmi projektek nem kerülhetnek túl sokba. És a pénzügynek az önmagától való megmentéséhez képest tényleg nem is kerülnek.

De a háborúk túl jót tesznek a pénzügyi világnak, és persze, előfordult még néhány a huszonegyedik században. Több százmillió ember vált hirtelen menekültté, és ez rengeteg elnyomnivaló terrorista. Ez segítette elő a megfigyelőállamok kialakulásának folyamatát, ami egyre erősödött a huszonegyedik században, és amelyeket korábban rendőrállamoknak neveztek volna, de ezen a ponton ez a kifejezés túl ambiciózus lett volna. Azt jelentette volna, hogy ez a folyamatos háború a terrorizmus ellen rendőri feladat maradhat, és sikeresebbnek bizonyulhat a névleges céljait illetően, mint amilyennek bizonyult, amikor csak azok a radikálisok emlegették pszeudoháborúnak, akiknek a szavai felbátorították a terroristákat.

Mindeközben a dolgoknak ez az aspektusa új gazdasági lehetőségeket teremtett. Az adósság alatt nyögő kormányok nem tudták kellően pénzelni a lehetséges ellenféllel szemben szükséges biztonsági intézkedéseket, és a kisebb léptékű, aszimmetrikus hadviselés szempontjából sem mutatkoztak elég felkészültnek (vagyis a rendőri intézkedések terén, amelyekben korábban elég hatékonynak bizonyultak). Mivel nagyobb igény volt a rendőrségre, mint amekkora keret, magán biztonsági cégek töltötték be ezt a szerepet. Rengeteg. A gazdagok, akik szintén emberek, és minden tőlük telhetőt megtesznek azért, hogy leküzdjék a hideg verítékes zombirémálmokat, amiért ezernégyszázszor annyit keresnek, mint a nekik dolgozó emberek, ügyeltek arra, hogy anyagilag megtámogassák a legjobb vállalati és személyi biztonsági cégeket, amelyeket pénzért venni lehet, és a menekültháborúk zsoldosai sokan is voltak és készen álltak. Ez jól jött: ha az ember egy csekély kisebbséghez tartozik, és az ő birtokában van az emberiség vagyonának a többsége, a biztonság természetesen elsődleges fontosságúnak számít.

Úgyhogy Denvertől Felső-Manhattanig mindent megszálltak a biztonsági cégek magánhadseregei. Ez az új iparág mintha kihívást intézett volna az erőszak állami monopóliuma ellen, de persze ha a pénzügy átvette a hatalmat az állam felett, akkor az állam valószínűleg eleve egyfajta magán-erőszakszervezetté vált, úgyhogy ez nem okozott konfliktust, csak kielégített egyfajta piacot, kínálatot teremtett a kereslethez. És, mint mindig, most is elég sok nem hozzáértő szereplő megjelent ebben az új iparágban. És egy feladatára alkalmatlan biztonsági cég ijesztő dolog. Nehéz megmondani, hogy arra a rejtélyre, miszerint az állam még mindig szemben állt-e ezekkel a magánhadseregekkel, létezik-e olyan válasz, amit az ember szívesen tapasztalna a való világban. Államforradalom a globális gazdaság ellen? Demokrácia a kapitalizmus ellen? Ez nagyon elfajulhat.

Mindezek után térjünk vissza a bársonykesztyű fogalmához és a pürroszi győzelemhez, amelyről majd később szót ejtünk. Mindeközben az elsüllyedt partvonalak mentén érdekes dolgok történtek. Világszerte létrejött az immár használhatatlan, de azért stratégiai jelentőségű sekély vizeknek egy nagyon hosszú sávja. Közvetlenül az események után senki sem tudott túl sok mindenhez kezdeni ezekben a vizekben, legfeljebb elmenekülni, majd ismét üzembe helyezni a kereskedelmi kikötőket. A nép a szárazföld belseje felé hátrált, a tőke vette a sátorfáját. Az állami szervezetek is magukra hagyták a partokat a tűzoltás után, mivel a többi probléma sem tűrt halasztást. A további megmentési és helyreállítási munkálatok a piaci hatalmak feladatai, jelentették ki, de a piaci hatalmak nem tanúsítottak érdeklődést az ügy iránt. Az elsüllyedt zónák nemcsak hogy nem kecsegtettek magas hozammal, hanem kifejezetten alacsony hozamot ígértek; „befektetési lefolyókként” emlegették őket, vagyis olyan helyekként, amelyekbe bármennyit fektet be az ember, soha nem fog hasznot hajtani. Most már évszázadok óta ugyanezt mondják Afrikáról is, és lám, mennyire beteljesítette önmagát ez a jóslat. Idézzük fel a legmagasabb hozamhoz szükséges feltételeket: stabil, éhes népesség; jó infrastruktúra; mozgatható pénz; hozzáférés a világpiacokhoz; engedékeny és támogatott kormány. Az ártereken ezek egyike sem játszott.

Úgyhogy először a keselyűk, gyűjtögetőcsapatok és hontalanná vált lakosok lapátoltak arrafelé, hogy mentsék, ami menthető. Utána a csövesek és a hajthatatlanok szállták meg a területet. Mások máshonnan érkeztek, katasztrófabevándorlókként. A pusztulásnak ez a keskeny, de világméretű sávja, amelyet elfoglaltak, veszélyes volt és egészségtelen, de még megmaradt némi infrastruktúra, és az egyetlen kínálkozó lehetőségnek az ígérkezett, hogy ezek között a romok között húzzák meg magukat. Bár az új part több szakasza többé-kevésbé elhagyatottá vált, New York, a hatalmas bla-bla-bla, amelynek a felsővárosa még mindig szálegyenesen és szárazon állt – igen, az emberek ennek a New Yorknak az elárasztott részeibe tértek vissza. Sok New York-iban él egyfajta makacsság, bármilyen közhelyes is ezt mondani, és valójában elég sokan tengődtek közülük ugyanilyen pöcegödrökben korábban is ahhoz, hogy ne sokat számítson, hogy most vízben áll az aljuk. Nem kevesen némi előrelépést is tapasztaltak az anyagi helyzetük és az életminőségük terén is. A lakbér például lezuhant nullára. Úgyhogy rengetegen maradtak.

A csövesek. A hajléktalanok. A vízipatkányok. A mélység lakói, a zavarosban halászók. És sokukban felmerült a vágy, hogy újítani próbáljanak, akár abban is, hogy milyen hatalmaknak adnak kormányzási jogot önmaguk felett. A hegemónia elsüllyedt, úgyhogy az áradások évei után a szövetkezetek virágoztak fel, a helyi szövetségek, a kommunák, a kis közösségek, a barter, az alternatív fizetőeszközök, a cserekereskedelem, a napenergia haszonélvezete, a halászfalvak, a mondragónok, a szakszervezetek, a szabadkőművesek, az anarchista hangoskodók és a víz alatti technokultúra, beleértve a vízhatlanítást és az akvakultúrás mezőgazdaságot. Továbbá az égi életet égifalvakban, amelyek kikötőtornyokként és fesztiválhelyszínként használták az elsüllyedt városokat; művészetként, nem munkaként, a városra egy hatalmas, kollaboratív művészeti alkotásként tekintettek; kékeszöldek, kétéltűség, heterogenitás, horizontalitás, deoligarchizálás; továbbá ingyenes nyílt egyetemek, ingyenes kereskedelmi és művészeti iskolák. Ezeket a kísérleteket nemritkán egyazon épületben végezték. Alsó-Manhattan az elmélet és a gyakorlat melegágyává vált. Mindig is akként emlegették, de most tényleg az lett belőle.

Mindez nagyon érdekes. Egy erjedés, egy tumultus, egy kupleráj. New York talán még soha nem volt ilyen érdekes, ami nem kis szó, még ha a marketinghülyeségeket le is számítjuk belőle. Mindenesetre átkozottul érdekes.

De ahol vagyon van, ott kerítések is vannak. Erre mérget lehet venni. Úgymond. És most, hogy ennyire jól alakultak a dolgok Alsó-Manhattanben, annyira, hogy egyesek már arra panaszkodtak, hogy kezd visszaalakulni ugyanazzá a jó öreg, lepukkant, kicsavart, drága, burzsoá, megjátszós zűrzavarrá, amilyen az áradások előtt volt, láthatóvá kezdett válni egy frissen kialakuló infrastruktúra és csatornakultúra – az ártér, SzuperVelence, amelyet energikus és többre éhező emberek foglaltak el és alakítottak ki. Másszóval, mindent egybevetve, egy olyan hely, amely nagyon is magas hozammal kecsegtetett! Vagyis kezdett ígéretessé válni a helyzet. Elkezdtek dűlőre jutni a dolgok. És amikor dűlőre jutnak a dolgok – nos, ki tudja? Bármi megtörténhet.

negyedik rész

DRÁGA VAGY MEGFIZETHETETLEN?

A tulajdon a haszon jogalapjává válik.

– Maurizio Lazzarato: Kormányzás adósságból

A láthatatlan kéz soha nem fizeti ki a csekket.

a) Franklin

Mire hazaértem a két fuldokló kis patkány megmentéséből az épület gondnokával, már elkéstem a találkozómról Jojóval. – Ti átkozott kölykök – mondtam, miközben behajóztunk a csónakházba –, most elkéstem miattatok.

– Egy nagyon fontos randiról – tette hozzá Vlade nyomatékosan.

– Köszönöm, Mr. Garr – válaszolta Roberto. – Megmentette az életemet.

Nem tudtam megállapítani, hogy gúnyolódik rajtam, vagy sem.

– Lóduljatok innen, kifelé – mondtam. – Szkramnyinszki. Vacsoránál találkozunk, és akkor majd megünnepeljük a megmeneküléseteket. Most mennem kell.

– Persze, főnök.

Kiraktam őket a mólóra a cuccukkal együtt, és visszamentem a folyóra, hogy minél gyorsabban beérjek az irodába. Igazából már annyira elkéstem, hogy nem tudtam beugrani, és megnézni, hogy mennek a dolgok, mielőtt elindultam Jojóért.

Bár, mivel eleve késésben voltam, még egy kis késés már nem számított.

Lefizettem az épületünk dokkmesterét, hogy adjon nekem egy fél órát, és a lifthez rohantam. Az irodámban égtek a képernyők, mint mindig, úgyhogy leültem, és rendkívül nagy érdeklődéssel olvasgatni kezdtem. Mert a buborékokkal az van, hogy amikor kipukkadnak, akkor kipukkadnak. Ez a metafora azért rendkívül találó, mert a buborék kipukkanásának a sebessége a leglényegesebb jellemzője. Ott van, utána meg már nincs ott. Aki felrakott valamit arra a játékra, amivel megtörténik, az mindent elveszít. Nagyon fontos kiszállni, mielőtt ez bekövetkezne.

Úgyhogy nem akartam, hogy ez a víz alatti kötvényekből létrejött buborék, amelyből az IPPI áll, kipukkadjon, mivel még nem rendeztem teljesen a soraimat. Buborékok, játék, sorok, igen, a képzavarok halmozásáról van szó, mondhatni újabb mocsaráról azok mellé, amelyek az utóbbi időkben keletkeztek, de ehhez vezettek a játék bonyolításai: annyira összetetté vált, hogy már meg sem lehet érteni, úgyhogy mindenki az egyszerűbb idők metaforáihoz folyamodik.

A munkám része volt, hogy kibontsam ezeket a metaforákat, és megpróbáljam megragadni a bennük rejlő igazságot, ami nem teljesen matematikai jellegű, hála az égnek, hanem inkább rendszerszerű, mint egy játék. A képernyőimen megjelenő különböző információfolyamok felfedték ennek a rendszernek az összetevőit (mintha kirakósdarabkák lettek volna, csak nem azok voltak), és ez a rendszer végső soron semmire nem hasonlított önmagán kívül. Igen, egy hatalmas mesterséges intelligencia volt, de az, hogy tényleg intelligens volt-e, szerintem egy újabb metafora, mint Gaia vagy Isten. Igazából ennek az egész rendszernek elmentek otthonról, úgyhogy nincs benne más intelligencia, csak a résztvevő embereké. Ami azt jelenti, hogy szinte semennyi intelligenciája nincsen. És az is erősen töredezett. Úgyhogy végső soron sok kifinomult vagy nem túl kifinomult intelligencia egyesült egy csapattá, de összefüggéstelenül, és úgy, hogy nem tudnák felfogni a helyzetet. Tudathasadásos módon, de nem őrülten. Rajtudatként, de tudattalanul. Veremként, mint az eredendő tulajdonságok verme, de igazából vermelt vésztartalékként. Tényleg úgy a legjobb rá gondolni, mint egyfajta játékra. Mondjuk. Egy játékra, vagy a játékos dolgok rendszerére.

Mindenesetre aznap délután az látszott a képernyőimen, hogy minden rendben van. Az elmúlt két óra alatt semmi nem omlott össze. Azt hittem volna, hogy a chelsea-i épületomlás jobban lehúzza a helyi IPPI-t. Volt ugyan egy kis borzongás, egy lökéshullám, amely mintha magából az összedőlt épületből sugárzott volna ki, de megállt: a globális IPPI nagyjából 0,06 pontot zuhant, a New York-i regionális pedig 2,1 pontot. Ez is azt mutatta, hogy New York még mindig mennyire a Város mindenütt. De a hongkongi tőzsde feldolgozta a hírt, és elnyomta a borzongást, kétségkívül azért, mert a hongkongi épületek mindig düledeztek, úgyhogy ott már megszokták az ilyesmit. Vagyis a helyzet nem egészen egy hét alatt lecsengett az összeomlás hírétől kezdve, a negatív reakción át a befektetési elképzelések átgondolásáig, majd az élet minden további hűhó nélkül ment tovább, felfelé tendálva, mint mindig. Én láttam, hogy miről van szó: az emberek nem akarják, hogy kipukkadjon a buborék. Ehhez sokkal több kell majd, mint bármelyik épület vagy környék, mert még mindig túl sok ember fogadott longra.

Már csak egy megkönnyebbült sóhajra és egy Baónak szóló levélre jutott időm Hongkongba, hogy továbbra is folytassa azt a gyümölcsöző gyakorlatot, hogy informál engem az ottani trendekről, illetve pár ügylet lezárására, majd kiléphettem, és átsiethettem Jojo munkahelyére. Ezen a ponton még csak háromnegyed órás késésben voltam, és csak egy kicsit lihegtem a nap eseményeitől.

– Bocsánat, hogy elkéstem – mondtam, miután beengedett, és beléptem az irodájába. Láttam az arcán, hogy jól tettem, hogy ezzel kezdtem. – Vlade lestoppolt, amikor elindultam volna a Metből, és fel kellett húznunk Bronxba, hogy megmentsük azt a két kis cincogit, akik kihozták onnan az öregembert, mert most rájuk került a sor. – Utána elmagyaráztam, hogyan ragadt Roberto Dél-Bronx fenekén, Stefan pedig a hajóban, a kezében oxigénpalackkal, és semmi egyébbel.

– Jézusom – mondta Jojo. – Mi a fenét kerestek odafent?

– Nem tudom – válaszoltam. – Ostobáskodtak, ahogy szoktak.

Jojo olyan pillantást vetett rám, amit nem tudtam megfejteni, majd elkezdte kikapcsolni a képernyőit, és összepakolni a holmiját egy táskába. – Oké, én készen vagyok. Hova akarsz menni?

– Mit szólnál ahhoz a bárhoz, ahol megismerkedtünk?

– Jól hangzik.

A surranómban, amely immár a kikötőben töltött csodálatos randink helyszíne és mementója is volt, úgy kezdtem érezni, hogy jól alakulnak a dolgok, és lelkesedésemben részletesebben is elkezdtem kielemezni a megkönnyebbülésemet, amiért a víz alatti piac kibírta a chelsea-i épület összeomlását. – Ki kell maxolnom a shortolásaimat, amennyire csak tudom, mielőtt beüt a krach, különben nem fogom tudni teljes mértékben kihasználni a krachot, pedig elképesztő mértékű lesz, ha mindent összeadunk. Most, hogy az IPPI száz felett jár, olyan, mint egy pszichológiai fordulópont. Szerintem mindenki az hiszi, hogy innentől szárnyalni kezd.

– Azt hiszed, hogy sikerül az indexeddel ennyire bolonddá tenni őket? – kérdezte Jojo a többi hajót szemlélve a csatornában.

– Mi, szerinted én svindlerkedem, vagy mi?

– Nem, csak annyi, hogy folyamatosan felfelé megy, bármi is történik.

– Hát, igen, a bizakodás az egyik változója, úgyhogy inkább arról van szó, hogy az emberek szeretnék, ha felfelé menne.

– És te is ezt szeretnéd? Úgy értem, ez nem azt jelenteni, hogy egyre jobban mennek azoknak az embereknek a dolgai, akik ott élnek?

– Ha felmennek az árak? Ebben nem vagyok biztos. De abban igen, hogy még rengeteg épületösszeomlás várható. És ennek megelőzésére az összes technológiai újítás sem lesz elég.

– De az index folyamatosan felfelé megy.

– Mert az emberek azt akarják, hogy felfelé menjen.

Jojo felsóhajtott. – Az indexek furcsák.

– Azok. De az emberek szeretik az egyetlen számra leegyszerűsített összetett helyzeteket.

– Amire lehet fogadni.

– És azt, ha tudják követni az infláció mértékét. Úgy értem, a Rendkívül Fényűző Élet Költsége Index? Az meg mire jó?

Jojo elfintorodott. – Arra, hogy nevethessünk azon, milyen gazdagok vagyunk. Hogy kipipálhassuk a jachtot, a szőrmebundát, a magánrepülőgépet, az ügyvédet, a pszichológust, a Harvardon tanuló kölyköt, és mindent, ami még a listán szerepel.

– Az biztos, hogy szórakoztatóbb figyelni, mint a Nyomorúság Indexet – válaszoltam. Az egy témájához méltóan egyszerű indexnek számított: az infláció plusz a munkanélküliség.

– Szerintem ahhoz is hozzá lehetne adni még néhány változót. – Például a magáncsődöket, a válásokat, az élelmiszerbank-látogatásokat, az öngyilkosságokat… De abban a pillanatban nem úgy éreztem, mintha ezeknek a változóknak a felsorolása jó ötlet lenne. – Vagy talán a Gini index, lehet, hogy az a Rendkívül Fényűző Élet Költsége Index és a Nyomorúság Index keveréke. Vagy elindulhatunk a másik irányba, és megnézhetjük a Boldogság Indexet.

– Indexek – visszhangozta Jojo becsmérlő hangon.

– Hé, ne már – vágtam rá védekező hangsúllyal. – Te egyet sem használsz?

– Az illékonyság-indexeket használom – ismerte be. – Azokat kábé muszáj.

Bólintottam. – Részben az inspirálta az IPPI-t. Tetszik, ahogy megpróbálja egyetlen számmal leírni a jövőt.

– Ezt hogy érted?

– Hát, mert összehasonlítja az összes hozamot, amelyet a következő hónapban esedékes papírok juttatnak. Vagyis egy hónapra előre jósol. Én valami hasonlót akartam tenni az ártérrel.

– Olvasol a teafűben, megmondod a jövőt.

– Azt hiszem.

– Miközben minden egyre jobban esik széjjel.

– Igen, ez az egyensúly, hogy mindkét dolog egyszerre történik. Vagyis a határidős ügyletek paradicsoma. Két kapura kell játszani.

– De most shortolod.

– Igen, azt hiszem, a long túl hosszúra nyúlt, mint már mondtam. Egy nagy buborék. Persze jó értelemben, mint azt szintén említettem. Annál nagyobb hasznot lehet majd besöpörni, amikor kipukkad. Úgyhogy ebből az irányból is támadok, mindkét opcióból bevásárolok.

– Vagyis svindlerkedsz!

– Nem, tényleg vásárolok. Néha váltok, csak hogy mozgásban tartsam a dolgokat, amíg vége nem lesz.

– Vagyis te diktálod a trendet.

– Nem, nem. Azt nem akarnám.

– Akkor olyan vagy, mint azok a jóhiszemű szélhámosok. Tényleg azt hiszed, hogy felfelé megy. De mintha azt mondtad volna, hogy ez nem tarthat sokáig.

– De mindenki azt hiszi, hogy igen. Felfelé megy, amíg ki nem pukkad, és ezen a pályán akarom tartani.

– Amíg vége nem lesz.

– Tudod, hogy értettem. Amíg minden a helyére nem kerül. Addig is, minél többen vagyunk, annál jobb.

Jojo felnevetett. – De jobban tennéd, ha vigyáznál. Ha a krach túl nagy lesz, akkor senki nem marad, aki kifizethetné a shortolásaidat.

– Hát – válaszoltam döbbenten –, ez azt jelentené, hogy minden bedől. Hogy vége a civilizációnak.

– Nem ez lenne az első eset.

– Tényleg?

– Persze. A nagy gazdasági világválság, az első áradáshullám.

– Igen, de azok pénzügyi krachok voltak. A pénzügyi világ végét jelentették.

– De csak ennyi kellene ahhoz is, hogy mindenki eltűnjön, aki fizetni tudna neked.

– De azok mindig visszatérnek. A kormány kárpótolja őket.

– De nem ugyanazok térnek vissza. Hanem újak. A régiek kihullanak.

– Majd megpróbálom elkerülni ezt a sorsot.

– Biztosan így lesz. Mindenki megpróbálja.

Megcsóválta a fejét, és mosolygott egy kicsit rajtam – az optimizmusomon? A magabiztosságomon? A naivitásomon? Ezt nem tudtam megállapítani. Nem szoktam hozzá, hogy efféle mosolyt vessenek rám, és ettől egy kicsit zavarba jöttem, kicsit ingerült lettem.

Odaértünk az 57-es mólóhoz, úgyhogy beálltam a surranómmal az egyik utolsó parkolóhelyre, és besétáltunk a bár tömegébe. Amanda is ott volt Johnnal és Rayjel, és vidáman köszöntöttek minket. Amanda először meglepődött, majd mindentudó mosollyal nyugtázta, hogy együtt érkeztünk. Jólesett, hogy meglepődött, mert soha nem kellemes, ha leírják az embert. De barátok voltunk, úgyhogy visszamosolyogtam, és örültem annak, hogy a barátaim szemében Jojo párja vagyok. Inky a pult mögött kevert, a Hoboken feletti felhők rózsaszínné és aranyszínűvé változtak a folyót bronzra festő nap felett. Tetőzött a dagály és a jókedv.

Egy ital után felvonultunk a tetőteraszon lévő étterembe, és ettünk az alkonyatba, majd a félhomályba burkolózó folyó felett. A sarokban egy trió Beethoven „Appassionata” szonátáját játszotta pánsípon, kivörösödve és pihegve. Novemberhez képest meleg volt az idő, sőt, egy kicsit még fülledt is; a párolt halakat és kagylókat, amelyeket a közvetlenül alattunk lévő ketrecekből húztak ki, finomra készítették el, csakúgy, mint Inky az italait, amelyeket magunkkal vittünk az asztalhoz. A csapat jól mulatott, de lebegett valami furcsa a levegőben. Jojo a másik oldalán ülő Amandával beszélgetett, és Amanda persze élvezte a helyzetet; de ők nem voltak barátnők, és én egy kis hűvösséget éreztem áradni a J-betűs nőből, csakhogy a többiek előtt nem mutathattam ki, hogy érzem. Úgyhogy elcsevegtem Johnnal a hét eseményeiről, és egyetértettünk abban, hogy az új államügyész beiktatása óta, akit valódi rendőrfőnökként emlegetnek, bár ezzel kapcsolatban nekünk megvannak a magunk kétségei, kezdenek érdekesre fordulni az események. – Ezek egy kicsit mindig másodosztályúak – mondta John, amire csak bólogatni tudtam. – Ha az értékteremtésről az értékrombolásra vált az ember, akkor a személyisége is megváltozik egy kicsit. Nem akkora mértékben, mint a hitelminősítő ügynökségeknél, de akkor is.

– De ez a pasas pénzügyes volt – válaszoltam. – Majd kiderül, mennyire ügyes. Vagy kegyetlen.

– Ügyes és kegyetlen, az durva kombináció lenne.

– Igen, de történt már ilyen. A karaván halad.

– Ez igaz.

Végül az összes fogást megettük, az összes italt megittuk, és mint korábban is, Jojo meg én maradtunk a legjózanabbak a bandában. Odafent elmosódtak és úszni kezdtek a csillagok, de csak a folyóról felszálló gyér pára miatt, nem attól, ami bennünk történt. A többiek nevetéséből ítélve, ők Van Gogh csillagos egét láthatták.

Számla kifizetve. Le a folyóparti kikötőbe, be a bogárba, ki a folyóra. Csillagok tükörképe az alattunk lévő fekete vízben. Te jó ég, te jó ég; égett az arcom, kihűlt a lábam, az ujjaim bizseregtek egy kicsit. Jojo úgy nézett ki a pilótafülke és a kabinajtó fényében, mint Ingrid Bergman. Pontosan ott élt át egy hatalmas orgazmust, az én érintésemtől; végigsuhant rajtam az emlék, egy erekció kezdete. – Kérsz egy italt?

– Ó, nem hinném. Igazából egy kicsit le vagyok eresztve ma este, nem is tudom, miért. Nem bánnád, ha megfordulnánk, és aránylag hamar elindulnánk hazafelé?

– Nem akarsz kisodródni a nyílt vízre? Elhajózhatnánk a Governors-sziget mellett, a túloldalára.

– Nem, nem hinném.

– Te most shortolsz engem! – bukott ki belőlem.

Jojo úgy nézett rám, mintha valami ostobaságot mondtam volna. Vagy mintha sajnálna. Hirtelen ráébredtem, hogy nem ismerem őt elég jól ahhoz, hogy meg tudjam mondani, mit jelent a pillantása, vagy hogy éppen mire gondol.

– Bocsánat, nem akartam poénkodni – jegyeztem meg, ismét anélkül, hogy akartam volna, vagy hogy előre átgondoltam volna.

– Tudom – feszült meg Jojo szája sarka egy kicsit. Nagyon figyelmesen nézett. – Nos – próbálta elütni a dolgot –, mindenki fedezi magát, nem?

– Ne! – válaszoltam. – Ebből elég.

Ő megvonta a vállát, mintha azt mondaná, ha ezt akarod. – Akkor hát…?

– Akkor hát… – Nem tudtam, mit válaszoljak. Muszáj volt mondanom valamit. – De én kedvellek!

Jojo ismét vállat vont, mintha azt mondaná, és akkor mi van. Én meg rájöttem, hogy halványlila fogalmam sincs arról, hogy ő milyen is igazából.

A part felé fordítottam a bogarat. Attól a pár kivilágított épülettől úgy nézett ki a West Village, mint egy száj, amelyből a fogak java kiesett.

– Ne csináld már – döbbentettem meg magam ismét. – Mondd el, mi a baj.

Jojo ismét vállat vont. Azt hittem, nem fog megszólalni, és a gyomrom összeszorult, az ágyékomat is magával rántva a golyóimmal együtt. De megszólalt. – Nem tudom… azt hiszem, nekem ez nem megy. Úgy értem, kedves pasi vagy, de egy kicsit régimódi, nem? Tőzsde, tőzsde, tőzsde, egy kis jóhiszemű szélhámoskodás, a nagy shortolásra való ácsingózás… mintha minden a pénzről szólna.

Ezt végiggondoltam. – Mi a pénzügyi szektorban dolgozunk – világítottam rá. – Minden a pénzről szól.

– De a pénz jelenthet is valamit. Úgy értem, mindenfélét megvalósíthatsz vele.

– Mi brókercégeknek dolgozunk – emlékeztettem. – Azért dolgozunk, hogy akik elég gazdagok, azok megfizethessenek embereket, akik magasabb hozamhozt juttatják őket az átlagosnál. Nekünk ez a munkánk.

– Igen, de ilyenkor is van kockázati tőke, és jó dolgokba is be lehet fektetni. Meg tudjuk változtatni az emberek életét, ami jobbá teheti őket, és még így is megszerezhetjük a hozamot az ügyfeleinknek.

– És a mi részesedésünket.

– Igen, persze. De ez nem csak a részesedésünkről szól. Hanem a valódi gazdaságba, a valódi munkába való befektetésről. Arról, hogy elérjünk célokat.

– Te ezt teszed? – kérdeztem.

Jojo bólogatott a sötétben. Minden befektetési alap titkolja a módszereit, úgyhogy neki is alá kellett írnia a titoktartási nyilatkozatot. Az alapok versenyelőnyei a stratégiák megfelelő keverékeiből tevődnek össze, amelyet általában az alapító határozott meg, a helyi zsenijük, továbbá a legközelebbi tanácsadói. Az, hogy az Eldorado hajlandó kockázati tőkét is befektetni – vagyis, hogy bármelyik csomagjukban szerepel bármennyi is – olyasmi, amiről valószínűleg nem lenne szabad beszélnie. De nekem elmondta, gyakorlatilag csak azért, hogy megmagyarázza, miért hűlt ki a kapcsolatunk. És ettől a gondolattól még mindig csontig fagytam. Ránéztem, és rájöttem, mennyire nagyon szerettem volna, ha ez működik. Ez nem olyan volt, mint Amandával és a többiekkel. A fenébe! Ostobaságot műveltem, és a zsigereimre hallgattam az alapos elemzés helyett. Megint.

– Hát, ez érdekes, el fogok gondolkozni rajta – mondtam. – És azért remélem, hogy időről-időre velem vacsorázol majd. Még ha csak a Metben is – tettem hozzá, amikor elkapta a tekintetét, és a folyóra nézett. – Úgy értem, te a szomszédomban laksz. Mondjuk vacsora helyett átjöhetnél.

– Az jó lenne – válaszolta. – Igazából csak lassítani szeretnék egy kicsit. Beszélgetni szeretnék.

– Az klassz – jelentettem ki. – Én is szeretnék beszélgetni.

De közben le is akarok feküdni veled! Ezt nem tettem hozzá. Rengeteget beszélgethetnénk szeretkezés után, sőt, közben is, és együtt zuhanyozhatnánk, és egy ágyban alhatnánk! Közben meg végig beszélgethetnénk!

Hát, csakhogy pont ezeket akarja szüneteltetni. Vagy, ami még valószínűbb, udvariasan végleg elhagyni.

Ha azt akarom, hogy ezek megtörténjenek, ahhoz meg kell őt fejtenem. Ki kell találnom, minek örülne. És azt nehéz lenne úgy, hogy nem találkozunk. Úgyhogy elég esetlenül, de a Huszonharmadikra kormányoztam a bogarat, hazafelé, beleveszve az aggodalmaimba, és észre sem vettem a nyilvánvaló hullámmintázatokat, sőt, a többi hajót sem, összetörtem, csalódtam, sőt, dühöt éreztem. Folyamatosan azon gondolkoztam, mivel nyerhetném meg, hogyan folytassam, hogyan szerezzem vissza. A fenébe. Menjek a fenébe, én ostoba.

New York nem is annyira egy hely, mint inkább egy gondolat, vagy egy neurózis.

– mondta Peter Conrad

New York méretei csúfot űznek a személyes érzelmekből.

– mondta Stephen Brook

b) Charlotte

Elérkezett az a nap, amikor a Met lakóbizottsága el akarta dönteni, mit válaszoljanak az épületre kapott vételi ajánlatra. Charlotte ezt nem az általános lakógyűlésen akarta megbeszélni, és tudta, hogy ez nem volt helyes, mégsem akarta. Amennyiben a lakógyűlés megszavazná az eladást, felrobbanna. Érezte a nyomást a fejében, és nagyon nem tetszett neki. Csúnya sértéseket vágna az emberek fejéhez, majd rosszabbul érezné magát, mint előtte. – Mindenki arra ösztökél, hogy bízzak az emberekben, de nem bízom – mondta a munkahelyi kollégájának, Ramonának, aki együtt érzően bólogatott.

– Miért is bíznál az emberekben? – kérdezte Ramona. – Mit nyernél vele?

– Jaj, fogd már be – válaszolta Charlotte. Ramona szerette kiforgatni a szavait, és ez általában tetszett is neki, de most ijesztőnek találta. – Vajon képes lennék kikiáltani magam az épület zsarnokának? Nem így működött a dolog a görög városállamokban? Amikor beüt egy válság, valami külső, minden szétesik, úgyhogy valaki diktátorrá nyilvánítja magát, a többiek meg beleegyeznek, hogy a válság alatt ő vegye át a város vezetését.

– Milyen jó ötlet!

– Hagyd már abba.

Utána megérkeztek az első időpontra, egy Baton Rouge-i család, és Charlotte az ügyfeleivel kezdett foglalkozni. Az amerikaiaknak elvben olyan jogaik voltak, amelyek sérthetetlenné tették őket a városba költöző külföldieket sújtó hátrányos megkülönböztetéssel szemben, de a gyakorlatban ezek a jogok is sérülhettek. Rengeteg embernek egyszerűen nem voltak papírjai, vagy bármilyen adatai a felhőben; ezt nehezen akarta elhinni, amíg több száz, végül több ezer ilyennel nem találkozott az ember nap nap után, éveken át. A felhő Nagyon Rossz Napján, a második áradáshullám utóhatásaként több millió ember dokumentációja megsemmisült, és ebből egyetlen ország sem tért magához teljesen Izlandot leszámítva, ahol nem hittek a felhőben, és mindent megőriztek papíron is.

És aznap Új-Amszterdamból, a holland hajóvárosból is vártak egy sor új bevándorlót. Ez a lebegő város volt az egyik legrégibb hajóváros, és a többihez hasonlóan lassan sodródott a világ körül a volt Hollandia mementójaként, amelyet annyira elárasztott a második áradáshullám, hogy Új-Amszterdam az ország megmaradt területének nagyjából öt százalékát tette ki. A többi városhajóhoz hasonlóan gyakorlatilag repülő szigetként nagyjából önellátóan, Hollandia kormányának az irányítása alatt kóborolt a Föld körül, és segítette az ártéri projekteket a rendelkezésére álló erőforrásokkal, beleértve a magasabb területekre való átköltöztetéseket is.

Charlotte mindig szívesen meglátogatta, amikor New York környékén medúzázott, és a Verrazano-szoros mellett keringett abban a nagy, az óramutató járásával ellentétes irányú áramlatban, amely a Golf-áramlatról szakadt le. A hajóvárosok nem mehettek túl közel a szoroshoz, mert fennállt a veszélye, hogy beszippantja őket a dagály, és megfeneklenek az egyik vagy a másik parton, vagy mindkettőbe beleütköznek, és beszorulnak, de általában legfeljebb fél óra alatt el lehetett érni őket egy kisrepülővel. Úgyhogy Charlotte gyakran felszállt valamelyik Turtle-öbölből felszálló géppel, és mindig élvezte a látványt a levegőből: a városét, a szorosét, a hídét, a nyílt óceánét. Miközben a tenger felé tartottak, a bal oldalukon látta az elsüllyedt Coney Island maradványait, amelyeket a tenger felől bárkák vettek körül, hogy kimerjék a homokot a régi partszakaszról, és északra szállítsák, az új strandra. Majd az óceán kék lemeze következett, és hamarosan leereszkedtek az alattuk lebegő, döbbenetesen kék szigetre – amely egy nagy szigetnek számított, elég méretesnek ahhoz, hogy a leszállópályáján akár jumbo jetek is landolhassanak, nem mintha sok maradt volna belőlük. A város kisrepülője leereszkedés után nagyjából a pálya harmadánál taxisebességűre lassított.

Miután kiszálltak a gépből, és bementek a repülőtérre, mintha Long Islanden találták volna magukat. Nem volt érezhető a lebegés, vagy bármiféle mozgás. Ez mindig megdöbbentette Charlotte-ot. A rendezett kis épületek egy holland kisváros képzetét keltették.

A házak és az utcák elegáns megjelenése ellenére nem volt nehéz észrevenni a szorongást azoknak a szemében, akiket a menekültek hálótermeiben szállásoltak el. Charlotte jól ismerte ezt a tekintetet, az ügyfelei tekintetét, akik itt is rámeredtek. Esdeklő tekintetek, amelyek mindig szeretnék őt érzelmileg bevonni a történetükbe; hamar megtanulta figyelmen kívül hagyni ezt a nézést. Nem adhatta át magát túlságosan az elkeseredésüknek, különben megőrült volna, meg kellett őriznie a hivatalos távolságtartást. És erre képes is volt, de nagy erőfeszítésébe került; ez fárasztotta ki leginkább a nap, vagy akár az óra végére. Hullafáradt lett tőle, és valahol a lelke mélyén dühös is. Nem az ügyfeleire, hanem a rendszerre, amely ilyen kétségbeesetté tette őket és ennyire felduzzasztotta a számukat.

Szóval, Új-Amszterdam éppen a jamaicai Kingstonból szállított le egy kontingenst. Egyiküknek sem voltak papírjaik, és inkább hispánnak tűntek, mint jamaicaiaknak, annyira, hogy spanyolul beszéltek egymás között, de a hajó Kingstonban szedte össze őket. A Karib-térség már csak ilyen. Charlotte leült velük egy asztalhoz, és egyesével végighallgatta a történetüket, majd létrehozta az elsődleges menekült-dokumentációjukat. Így felkerültek a jegyzékbe, aminek később még papírok nélkül is hasznát vehetik. Olyan volt, mintha egyenesen a tengerből halászta volna ki őket. – Mindenképpen csatlakozzatok a Lakószövetséghez – ismételgette nekik. – Az sokat segíthet.

A menekültek kifejezték a hálájukat mindenért, és ez az arcukról is lerítt, amit szintén figyelmen kívül kellett hagynia, mert ez szintén csak a kétségbeesésüket jelezte. Az emberek nem szeretnek hálásak lenni, mert nem szeretik, ha szükségük van arra, hogy hálásak legyenek. Úgyhogy ez nem egy kellemes érzés, bármelyik oldalon is van az ember. Másokkal mások kedvéért kell rendesnek lenni, nem önmagunkért, ami a legjobb esetben is egy kicsit álszent dolog lenne. Ez mintha azt gerjesztené, hogy egyáltalán nincs ok a rendességre, mégis kötelezőnek tűnt.

Charlotte valamiféle elvont motivációból csinálta, talán azért, mert úgy gondolta, hogy most alapoznak meg egy jobb világot. Eszelős egy motiváció. Ő tudta magáról, hogy nem normális; minden bizonnyal valamiféle hiányt vagy veszteséget kompenzál, és csak le akarja foglalni a zakatoló agyát. Számára így tűnt helyesnek. Így sokkal érdekesebben tudta eltölteni az idejét, mint minden mással, amivel megpróbálkozott. Valami ilyesmi. De a nap végén, még a tengeren, a hűvös, sós szellőben, a sirályok rikoltozása közepette eltöltött napja végén is alig várta, hogy összepakolhasson.

De most nem tudott, ennek a napnak a végén nem; vissza kellett repülnie, ki kellett szabadulnia az irodájából, és haza kellett mennie. Nem lesz ideje gyalogolni, fel kell szállnia egy vapóra, sőt, akár egy vízitaxira. Miközben visszarepült Brooklyn sekély öble felett a Turtle-öbölbeli repülőgéphordozóra, amely az ENSZ épülete mellett horgonyzott, Charlotte a bal oldali ablak mellett ült, és a késő délutáni napfénybe borult várost csodálta. A sugarak visszaverődtek a csatornákról, és az épületek szabályos erdeje olyannak tűnt, mint egy sor állókő a félig elsüllyedt Avalonban. Térdig süllyedt fekete oszlopok; ez szürreális látványt nyújtott, amit nem lehetett feldolgozni, ami mindig is bizarr maradt, noha Charlotte egész életében ebben élt. Micsoda sors. Mindennek ellenére valahol dicsőséges sors, úgyhogy a nő némi csodálattal, sőt, büszkeséggel bámulta a várost.

Lement a repülőgéphordozóra. Végig a rámpán a mólóra, majd be az emberek tömegébe, apró léptekkel, és fel a város csatornáiba tartó zsúfolt vaporettóra. Dübörgés egyik mólótól a másikig, jelentések olvasása, miközben a tömegek fel-le áramlanak, fel és le. Charlotte az irodája melletti mólón szállt ki, és be is ugrott, miközben arra gondolt, hogy egyszerűen csak haza kellett volna indulnia.

Miközben kifelé tartott, összefutott Ramonával és a Demokrata Párt kerületi csoportjával. Megkérdezték, hogy kikísérhetik-e, mire Charlotte vállat vont, és majdnem azt felelte, hogy már lejárt a munkaideje, de végül a nyelvébe harapott; nem értette, miért vannak ott. Odakint, a mólón érdeklődtek, hogy indulni fog-e képviselőnek a tizenkettedik kerületi helyért, amely Manhattan és Brooklyn elsüllyedt részeit takarta, és emiatt kétes értékű posztot jelentett, mert évek óta több kagylót képviselt, mint embert, és a szóban forgó emberek is csövesek, kommunisták, satöbbik voltak.

– Kizárt! – vágta rá Charlotte döbbenten. – Mi van a polgármesternő jelöltjével?

Galina Esteban az asszisztensét, Tanganyika Johnt jelölte ki, mint a tizenkettedik kerület hosszú távú képviselőjét, de ő végre visszavonult. Senki nem örült túlzottan a választásának, de a párt hierarchikusan épült fel: mindenki alulról indult benne, és lépésről-lépésre haladt felfelé – iskolai vezetőség, városi tanácstag, állami képviselet –, majd, aki megfelelő csapatlojalitást tanúsított, annak a felsőbb hatalmak megadták a párt támogatását és anyagi segítségét, és az illető máris sínre került. Ez évszázadok óta így ment. A kívülállók változatos módon mutatták ki az elégedetlenségüket ezzel a gyakorlattal kapcsolatban, és némelyiknek még sikerült is felborítania a rendszert, és megválasztatnia magát, de ezeket a párt gyakran egy életre kiközösítette, úgyhogy semmit nem tudtak elérni. Csak az idejüket pazarolták, és azt a kevés kis pénzüket, amit össze tudtak gereblyézni az ilyesfajta szélmalomharcokra.

Szóval így ment ez, de ezek az emberek, akik megkérdezték, nem indul-e, párttagok voltak, sőt, a párt központi bizottságának a tagjai, amitől más lett a gyerek fekvése. Az is lehet, hogy nagyon más. Maga Esteban kívülállóként érkezett, és ez valószínűleg megmagyarázta a dolgot. Robbanj be sztárként, borítsd fel a hierarchiát, utána használd ki a hatalmadat, és nevezd ki a saját asszisztensedet egy külső posztra, amibe igazából semmilyen beleszólásodnak nem kellene lennie: ez nem helyes. Tanganyika John pedig csak eszköz volt, méghozzá ostoba. De ellene indulni még így is veszett ügy lett volna, és rettenetes időpocsékolás.

Charlotte mindezt olyan gyorsan és udvariasan összefoglalta, ahogy csak tudta, majd felugrott a vaporettóra, amely szerencséjére pont besiklott a móló mellé, a Park felé, miközben a beszélgetőtársai ékesszólóan és kétségbeesetten rimánkodtak neki.

– Gondolkozz el rajta! – könyörgött neki Ramona a többiekkel együtt, miközben a vapo megindult a következő megállója felé, és úgy rázták a kezüket, mint az éhező koldusok.

– El fogok! – hazudta Charlotte vidáman. Ez idegesítően hatott, ugyanakkor jól is esett arra gondolnia, hogy megint van egy ostobaság, amit nem kell megtennie, amit elkerülhet egy egyszerű „kibaszottul nem”-mel.

A vapo a Huszonharmadiknál nyomott egy balost, és kirakta őt a Flatiron előtti mólón, ahonnan Charlotte felliftezett az égfolyosó szintjére, és nyugat felé elgyalogolt az Elsőrangú Evőpálcikához, szertartásosan átkozódva, ahogy kiért egy éghídból és be a másikba, majd a Huszonharmadikon hazasietett. Mire a szobájába ért, már csak annyi ideje maradt, hogy cipőt váltson, felfaljon egy almát, megmossa az arcát, és lemenjen a földszintre. Abban a pillanatban lépett be a terembe, amikor az ülés megkezdődött.

Egy kicsit bizonytalanul foglalt helyet, mintha még mindig a tengeren lenne, vagy a levegőben. A bizottság többi tagja kíváncsian méregette, úgyhogy biztos volt benne, hogy látszik rajta a dolog, de nem mondott semmit, nem magyarázkodott, csak gyorsan belekezdett a megbeszélésbe azzal, hogy „nos, akkor kezdhetjük”.

A hármas számú napirendi pont elég gyorsan előkerült: – Oké, van ez az ajánlat az épületre. Mihez fogunk kezdeni vele?

A többiekre meredt, és Dana, aki szintén ügyvéd volt, azt válaszolta: – A jogszabályok értelmében kötelesek vagyunk válaszolni nekik, illetve protokolláris szempontból is ez a megfelelő eljárás.

– Tudom. – Charlotte gyűlölte a protokollt, de nem ez volt a megfelelő pillanat arra, hogy ezt megemlítse. Szarok az ostoba protokollodra. Nem.

– Szóval – folytatta Dana –, a társasági szerződés szerint mindenfajta tulajdonjogi kérdést a lakóközösség elé kell terjesztenünk szavazásra.

Charlotte azt felelte: – Tudom. De felmerült bennem, hogy ez vajon tulajdonjogi kérdése.

– Hogy érted? Az ajánlat arról szól, hogy kivásárolnak minket.

– Csak úgy értem, hogy ez egy valódi ajánlat? Vagy csak egy teszt, ami arra szolgál, hogy puhatolózzanak a ház értéke felől, vagy ilyesmi.

– Mit számít ez?

– Nos, ha csak összehasonlító értékbecslésről van szó, akkor a bizottság simán visszautasíthatja anélkül, hogy szavazásra bocsátaná.

– Tényleg?

– Hogy érted azt, hogy tényleg?

– Úgy értem, szerinted képesek vagyunk minden kétséget kizáróan eldönteni, hogy ez egy hamis ajánlat-e, ahhoz, hogy felmentsük magunkat a megszavaztatási kötelezettség alól?

Charlotte elgondolkozott.

Miközben ezzel volt elfoglalva, Dana így folytatta: – A bizottság nevében nem igazán utasíthatjuk vissza az ajánlatot csak azért, hogy kiderüljön, tovább alkudoznak-e, mert ha igen, akkor visszamenőlegesen jogsértést követnénk el.

– A tulajdonosokkal, vagy a közigazgatási szabályokkal szemben?

– Nem tudom biztosan, de talán mindkettővel.

– Én szeretném tudni, mielőtt döntenénk – felelte Charlotte. – Lehet, hogy elhalaszthatjuk a dolgot, hogy egy kicsit körbejárjuk, megvizsgáljuk, mielőtt bármit is tennénk.

Ekkorra már fintorgott, érezte, hogy ráncba szalad az arca. Annyira vissza akarta utasítani az eladást, hogy az már fájt; görcsbe rándultak a belei, a halántéka pedig lüktetni kezdett. De Dana jó ügyvéd és jó ember volt, és valószínűleg igaza volt abban, hogy engedniük kell a szabályoknak, és mindent törvényesen kell intézniük, nehogy ütőkártyát adjanak az ellenségük kezébe, bárki is legyen az. Úgyhogy Danára érdemes volt hallgatni.

– Figyeljetek, nem napolhatnánk ezt el, hogy utánajárjunk egy kicsit, és majd a következő értekezleten visszatérjünk rá? Légyszi?

– Azt hiszem, de – válaszolta Dana. – Lehet, hogy tényleg többet kellene tudnunk, mielőtt döntünk. Nem beszélhetnénk az ajánlattévővel, hogy megtudjuk, mit is akarnak?

– Nem tudom. A Morningside nem fedte fel a kilétét. Ez az egyik dolog, ami nem tetszik benne. Ismét rá akarok kérdezni a Morningside-nál, hogy nem beszélhetnénk-e a reménybeli vevővel.

– Akkor tedd ezt, és egyelőre napoljuk el. Én az elnapolásra szavazok.

– Én is – felelte Charlotte.

Megszavazták az indítványt, és továbbléptek.

• • •

Másnap reggel Charlotte összeszorította a fogát, és felhívta a volt férjét, Larry Jackmant.

– Szia, Charlotte – mondta a férfi. – Mi újság?

– Nem jársz mostanában New Yorkban?

– Ma is itt vagyok. Mi a gond?

– Szeretnék leülni veled egy kávéra, és feltenni pár kérdést.

Ezt pár évvel korábban kezdték el, hogy időnként együtt kávéznak, és legnagyobbrészt a városi ügyekről, vagy régi, segítségre szoruló barátokról beszélgetnek, noha ezek egyike sem tartozott Larry kedvenc témái közé, ennek ellenére mindig engedékenynek bizonyult, és egy idő után kialakult közöttük az a szokás, hogy találkozgatnak. Úgyhogy Larry egy rövid szünet után most is azt mondta: – Bármikor, jó ötlet. Mit szólnál négy húszhoz, a Central Park-i pavilonnál?

Az a régi randihelyeik közé tartozott, úgyhogy Charlotte-nak kicsit összeszorult a gyomra, miközben igent mondott.

Utána egész nap ott motoszkált a gondolatai mélyén, mint egy kavics a zoknijában, de még így is annyira belemerült a munkájába, hogy máris négy óra lett, mielőtt még felfigyelt volna az idő múlására, és hirtelen össze kellett kapnia magát. Kizárt, hogy képes legyen tizenkét utcányit felfelé sétálni dagálykor, amikor az első három víz alatt lesz, úgyhogy felszállt egy léghajótaxira, amely végigment az Ötödik mentén, a zátonyok, hullámtörők és hínáros járdák felett, majd megfordult, és kirakta az utasait a dagályvonal mellett egy pontonhídra, amely most a vízre várva hevert az úttesten. Charlotte-nak a gyors, bár drága utazás után már csak a negyedórás séta maradt hátra a Central Parkba. Sántikálni kezdett, azt kívánva, bárcsak ne sajogna ennyire a csípője, és bárcsak több kilót adott volna le, mint amennyit sikerült. Nehezére esett a gyaloglás.

Ugyanakkor muszáj volt sétálnia egy kicsit, hogy összeszedje a gondolatait. Soha nem érezte magát túl fesztelenül, amikor Larryvel találkozott, túl nagy közös múltjuk volt, és a múltjuk jelentős része rossz emlékekkel terhes. Másrészt viszont egy része, egy elég számottevő része jó volt, sőt, nagyon jó, ha elég mélyre lefúrt a rossz évek alá. Amikor még fiatal és szerelmes jogászhallgató korukban, szinte minden jól ment; utána jöttek azok az évek, amikor összeházasodtak, és a jó és a rossz annyira egybeolvadt, hogy nem lehetett különbséget tenni köztük, a keverékük tette ki azokat a csodálatos és fájdalmas, majd végső soron, visszatekintve, frusztráló éveket; mert nem tudtak egymással kijönni. Nem tudtak megegyezésre jutni. Soha senki nem tud, de ők még abban sem egyeztek meg, hogy miben nem egyeznek meg. Nem sikerült megfejteniük a kapcsolatukat, közel sem. És utána a jó és a rossz szétvált, elkülönült, és hirtelen észrevették, hogy sokkal több a rossz, mint a jó. Legalábbis Charlotte így látta. Larry azt mondta, hogy neki semmi baja egy kis diszharmóniával, hogy Charlotte igényei túlságosan magasak, de akár így volt, akár nem, végül az egész szétesett. Egyikükben sem maradt meg a lelkesedés, és mire szétváltak, bár akadt pár nagyon keserű, haragos pillanat, úgy tűnt, mintha mindketten kimerültek és megkönnyebbültek volna. Addigra maguk mögött hagyták az egész sajnálom-korszakot; új létezésbe merültek; udvariasak voltak, amikor beszélniük kellett, amire nem volt szükség, mert nem születtek gyermekeik. Pár évvel később ez az egész valamiféle szomorú nosztalgiává olvadt, még később pedig az, hogy olykor találkoztak egy kávéra, kielégítette a kíváncsiságnak azt a kis viszketését Charlotte-ban, a vágyat, hogy kiderítse, hogyan folytatódott Larry története. Főleg az után, hogy Larry pénzügyi pályára váltott, ahol felfelé kezdett ívelni a karrierje, és Charlotte feltételezései szerint egyszerre szerzett vagyont, miközben az Adirondacknak dolgozott, és hatalmat, amikor bekerült a Szövetségi Jegybank elnökségébe. Ezen a ponton a kíváncsisága már túlszárnyalta a zavarát, amikor beszélgettek.

Ennek ellenére minden egyes alkalommal, ahogy például most is, amikor közeledett az ideje, hogy találkozzanak, hogy Larry leüljön vele szemben, egy kis nyugtalanság töltötte el, a rettegés egy apró rezdülése. Hogy tud majd a szemébe nézni így, hogy egy olyan mellékes bürokrácia mélyén dolgozik, amelyet lefokoztak közhasznú/magán NGO-vá, vagyis tulajdonképpen a szociális munka jogi ekvivalensét végzi? Nem szerette, ha lekezelik.

– Remekül nézel ki – mondta Larry, miközben leült vele szemben.

– Kösz – válaszolta Charlotte. – Valószínűleg a szakmád miatt hazudsz ilyen ügyesen.

– Haha – nyugtázta a volt férje. – Ügyesen mondok igazat. Anélkül, hogy ezzel kiborítanék bárkit.

– Pontosan erre gondoltam. Milyen emberek, kik borulnának ki az igazságtól?

– A piac.

– A piac embereket jelent?

– Természetesen. És a kongresszus is. A kongresszus emberekből áll, akik kiborulnak.

– De ők mindig is ezt csinálják, nem? És aki mindig ezt csinálja, azzal nem lehet mit kezdeni.

– Megtalálják a módját. Néha kimaxolják a kiborulást. Máskor átesnek a ló túloldalára, és szuperhiggadtak lesznek. Én mindig ebben reménykedem. És néha be is jön. Mindkét kamarában vannak jó emberek, a folyosó mindkét oldalán. Csak időbe telik rájönni, hogy kik azok.

– És mi a helyzet az elnökkel?

– Ő tök jó. Mindig elég nyugodt. Okos. Jó csapatot rakott össze.

– Definíció szerint, nem?

– Haha. Mindig jó veled leülni, és egy kicsit lefaragtatni az egómból.

– Én is pontosan erre gondoltam.

– Még mindig soványtejes-lattés típus vagy?

– Igen, én nem változom.

– Nem erre céloztam.

– Tényleg nem?

– Oké, úgy érzem, a kávézási szokásaid eléggé beálltak, de lehet, hogy tévedek.

– Manapság a félzsíros tejet szeretem az amerikai kávéban, dupla eszpresszóval.

– Hűha!

– Új elméletek, új gyomorbélés.

– Műtét?

– Persze, berakattam egy olyan gyűrűt. Nem, nem is. Nem, most minden rendben odalent, nem tudom, mi történt. Lehet, hogy elkezdett hatni a meditáció.

– Medikáció?

– Meditáció. A múltkor említettem, vagy talán két alkalommal ezelőtt.

– Bocs, elfelejtettem. Mit csinálsz?

– Ez egyfajta mindfullness típusú meditáció. Ott heverek a torony ültetvényén, Brooklynt figyelem, és azon gondolkozom, milyen sok minden van, ami ellen nem tehetek semmit. Ez egy idő után olyanná válik, mint egy egész univerzum, és akkor megnyugszom.

– Azt hiszem, én belealudnék.

– Általában én is, de az is jó.

– Még mindig nem tudsz aludni?

– Most, hogy belegondolok, inkább felosztom az alvásomat. Alvás, meditáció, ébrenlét, számomra mindez egykutya.

– Tényleg?

– Nem.

Larry udvariasan nevetett. A kávéjukat kortyolgatták, a parkot figyelték. Az ősz az utolsókat rúgta New Yorkban, az összes levél színesre váltott, és sok le is hullott, de néhány tölgyfa, platán és génmódosított szilfa, amelyeket pár évvel korábban ültettek, még hatalmas vörös vagy sárga lombkoronával virított. Ez volt, ahogy mondani szokás, a legszebb évszak a városban, a rövid délutánok és a váratlan hűvös évszaka, meg az alacsony, hihetetlenül tiszta fényé, amelyben Manhattan álomszerűvé, jelentőségteljessé és drámaivá vált. Ez volt az egyetlen életre érdemes hely. Már lassan harminc éve így ültek egymással szemben itt, a Central Park különböző részein, és máshol a városban. Igen, mint az évek hosszú során helyben maradó óriások, és bár Charlotte bürokrata lett, Larry pedig a Szövetségi Jegybank vezetője, a nő hirtelen teljes bizonyossággal megérezte, hogy a férfi egyenrangúnak tekinti őket.

– Szóval, szerinted az elnöknő nagyon nyugodt?

– Azt hiszem. Azt hiszem, ő a keményvonalat képviseli. És olyan haladó szellemiségű, amilyen egy amerikai elnök csak lehet.

– Vagyis nem túlzottan.

– Nem, de azért számít, hogy az legyen. Azt hiszem, ő FDR, Johnson és Eisenhower irányvonalát követi.

– Ők mind huszadik századi elnökök voltak. Akár Lincolnt is közéjük sorolhatnád.

– Hát, talán meg is tenném, ha ez a kérdés felmerülne. Ha minden kötél szakadna. Azt hiszem, ő örülne egy ilyen lehetőségnek.

– Egy polgárháborúnak a rabszolgaság ürügyén?

– Vagy annak, ami ennek a jelenlegi megfelelője lenne. Úgy értem, mint azt te is tudod, tényleg van pár hatalmas problémánk. És, mint azt szintén tudod, az egyenlőtlenség is közéjük tartozik. Úgyhogy, igen, szerintem nagyon szeretne valami nagyot tenni.

– Érdekes – gondolta végig Charlotte. – Azt hiszem, aki képes egy olyan ostobaságra, hogy elnökké választassa magát, az valami nagy dobásra vágyik.

– Szerintem is. A kísértés megvan. Úgy értem, az ilyen emberek nem úgy állnak a dologhoz, hogy „Hé, most, hogy elnök lettem, biztonsági játékos leszek, és abban reménykedem, hogy semmi sem fog történni”. Te így viszonyulnál?

– Nem tudom – ismerte be Charlotte. – Még soha nem gondolkoztam ezen.

– Soha nem azon gondolkozol meditálás közben, hogy „Vajon mit tennék, ha elnök lennék”?

– Nem. Semmiképpen. De te neki dolgozol. Neked el kell gondolkoznod ezen. Rengetegen élünk abban a meggyőződésben, hogy a Szövetségi Jegybank vezetése a legfontosabb munka.

Larry meglepettnek tűnt. – Örömmel hallom, hogy talán te is közéjük tartozol.

– Hogy is ne tartoznék? Hiszen ismersz.

– Hát, igen. Valamennyire.

– Szerintem ismersz. Mondjuk, hogy fiatal korunkban érdekelt minket az igazság. Szerintem ez igaz volt ránk, nem?

Larry bólintott, miközben egy kis mosollyal figyelte. Az idealista exe, aki még mindig az. Beleivott a kávéjába. – De utána pénzügyre váltottam.

– De az a hatalomról szólt, nem? Arról, hogy a gazdaság felé indulsz, vagyis a politikai gazdaság, azaz a hatalom felé, ami végső soron még mindig az igazságszolgáltatásról szól. Vagy szólhat.

– Igen, azt hiszem, akkoriban így gondoltam.

– És én ezt mindig is láttam. Mindig is értékeltem ezt benned.

Larry ismét elmosolyodott. – Köszönöm.

– Az embereket különböző okokból vonzza a pénzügy. Biztos vagyok benne, hogy néhányan csak azért választják ezt, hogy pénzt csináljanak, de te soha nem tartoztál ezek közé.

– Nem, lehet, hogy nem.

– Úgy értem, most is a szövetségi kormány hivatalnoka vagy. Vagyis bagót sem keresel ahhoz képest, amit kereshetnél.

– Ez igaz. De már nem is kell aggódnom a pénz miatt. Úgyhogy nem vagyok biztos benne, hogy ezért jár-e bármilyen elismerés. Úgy is mondhatnánk, hogy egy bizonyos ponton a hatalom érdekesebbé válik a pénznél. Ha az embernek már elég pénze van. Ezt sokszor tapasztalom.

– Tudom. De mindegy, lényeg, hogy a Szövetségi Jegybank elnökségében vagy, és ez nagy dolog.

– Érdekes, ezt beismerem. Lehet, hogy túl nagy dolog. Úgy érzem, nagyobb mozgásterem kellene hogy legyen, mint amennyi van. Olyan, mintha a Jegybank önmagát irányítaná, vagy a piac irányítaná, vagy a világ, én meg csak ott ülök, és arra gondolok, hogy csinálj már valamit, Larry, változtass meg valamit, de mit, vagy hogyan... Nem egyszerű, az biztos. Először is, az elnökség testületében és a regionális vezetőségekben megy a ködösítés. Nem egy kiemelten végrehajtó rendszer.

– Nem?

– Nem annyira, mint szeretném. Sokkal inkább tanácsadónak érzem magam, mint bármi másnak.

Charlotte ezen elgondolkozott. – De az elnök és a kongresszus tanácsadója vagy.

– Ez igaz.

– És, ha minden kötél szakad, tudod, ha például beüt a gazdasági válság, akkor mindenki a te tanácsaidra fog hallgatni.

Larry felnevetett. – Akkor azt hiszem, drukkolni kezdek egy válságért!

Charlotte is elnevette magát. Hirtelen elég jól kezdtek szórakozni. – Nagyjából tízévente ütnek be, vagy ilyesmi, úgyhogy készülj csak fel rá.

– Mindenképpen.

Minden másról is beszélgettek, például a régi barátaikról és ismerőseikről még akkoriból, amikor együtt voltak; mindketten tartották a kapcsolatot eggyel-kettővel, és most megosztották a híreiket.

Ez magától értetődően elvezetett Henry Vinsonhoz.

Vagyis nem. Charlotte soha nem tartotta volna magától értetődőnek, hogy a pénzügyi világban dolgozó ismerőseiről kérdezgesse Larryt, mivel ők soha nem érdekelték, és Larry sem sietett megosztani vele a róluk szóló apróságokat. Az életének ez a része azután kezdődött, hogy szakítottak. Úgyhogy Charlotte-nak el kellett gondolkoznia azon, hogyan hozza fel a dolgot, de most lehetőséget látott rá, hogy Larryvel és az esetleges érdekellentéteivel hozza összefüggésbe, mert így a volt férje egyszerűen azt fogja feltételezni, hogy csak a sikerei kapcsán felmerülő problémákkal froclizza. Ami illett a megszokott dinamikájukhoz.

– Előfordul, hogy a volt partnereidet kell megrendszabályoznod? – kérdezte Charlotte.

Larry kicsit összevonta a szemöldökét, ez annyira kívül esett a volt felesége szokásos érdeklődési körén; de utána csak elfintorodott, mintha rájött volna, hogy éppen piszkálják. Charlotte pont ebben reménykedett.

– Nem vagyok a SEC tagja – vágott vissza Larry.

– Azt tudom, de a szövetségiek állítják be az alapkamatot, és minden mást az határoz meg, nem? Vagyis a volt partnereid egy részét segíti, másokat meg akadályoz minden egyes döntésed.

– Természetesen – válaszolta a férfi. – A munkám természete már csak ilyen. Gyakorlatilag mindenkire hatással van, akivel valaha is együtt dolgoztam.

– Vagyis Henry Vinsonra is? Nem volt egy kicsit rázós a szakításotok?

– Nem igazán. – Larry ekkor már némi gyanakvással méregette Charlotte-ot. Azután hagyta ott az Adirondackot, hogy a vezetősége Vinsont választotta vezérigazgatóvá. Egyszer beismerte a volt feleségének, hogy ez a helyzet egy kicsit verseny-vagy vetélkedésjelleget öltött, mármint a vezetőség bármelyiküket megválaszthatta volna következő vezérigazgatónak, de Vinsont választották. Larry még így is pénzügyi vezető maradt, de egy ilyen kiválasztódási folyamat vesztesének nem maradt helye a cégnél, főleg, mivel Larry nagyon sok mindennel nem értett egyet, amit Vinson csinált; ezért inkább alapított egy saját befektetési brókercéget, ami jól ment, utána pedig a régi jogi egyetemi évfolyamtársuk, akiből azóta elnök lett, kinevezte a Szövetségi Jegybank vezetőjének. Vinsonnak is jól ment az Adirondacknél, később meg a saját befektetési cégénél, az Alban Albanynál, miután önálló vállalkozásba kezdett. Szóval úgy is lehetett tekinteni az egészre, hogy egy ide, egy oda, mindketten győztek. Van ilyen. Mint azt Larry most elmagyarázta.

– De azért jó érzés megmondani neki, hogy mit tegyen, nem?

Larry felnevetett. – Igazából ő mondja meg nekem, hogy mit tegyek.

– Tényleg?

– Persze. Ismételten, újra és újra. Ilyen alapkamatot akar, olyan alapkamatot akar.

– Ez nem törvényellenes?

– Bármikor beszélgethet velem, bárki megteheti. Ő szabadon jártathatja a száját, én pedig szabadon elengedhetem a fülem mellett, amit mond.

– Vagyis nem változott semmi.

Larry ismét felnevetett. – Így van.

– Vagyis ez így működik most, hogy te szabályozod őket állami oldalról?

– Egyszerűen csak egy másik állást kaptam. Nem tartom velük a kapcsolatot, de mások sem szokták.

– Vagyis nem kecskére van bízva a káposzta?

– Nagyon remélem, hogy nem. – Larry elfintorodott a gondolatra. – Szerintem mindenki annak örül, ha a Szövetségi Jegybanknál és az Államkincstárban olyanok dolgoznak, akik ismerik a dörgést, és beszélik a nyelvet. Már az is segít, ha valaki tud kommunikálni.

– De nemcsak a nyelvet kell ismerni, hanem a világnézetet is.

– Azt hiszem.

– Vagyis ha minden kötél szakad, te nem fogod automatikusan a bankokat támogatni az emberek rovására?

– Nagyon remélem, hogy nem. Én a Szövetségi Jegybankot támogatom.

Charlotte bólintott, és igyekezett olyan benyomást kelteni, mintha ezt el is hinné. Vagy mintha Larry nem pont azt válaszolta volna, hogy a bankokat támogatja.

A késő délutáni napfény bronzszínűre festette a park egészét, ami sárgás árnyalatot kölcsönzött az őszi leveleknek és a levegőnek. Magára a talajra már árnyék vetült. Hűvös volt, de nem túl hideg.

– Nem akarsz egy kicsit sétálni? – kérdezte Larry.

– Dehogynem – válaszolta Charlotte, és felállt. Így képes lesz bemutatni, milyen strapabíró gyaloglóvá vált. Feltéve, hogy Larry valaha is észrevette, hogy nehézségei vannak a gyaloglással, márpedig valószínűleg nem tette. Charlotte eltöprengett azon, hogyan hozza fel ismét Vinsont. Miután felálltak és elindultak észak felé a nyugati oldalon, megszólalt: – Ez furcsa egybeesés, de Henry Vinson egyik unokatestvére az épületemben lakott átmeneti vendégként, majd egyszer csak eltűnt. Már a rendőrség is keresi, ők jöttek rá, hogy milyen kapcsolatban áll Vinsonnal.

– Az unokatestvére?

– Tudod, a rokona. Az egyik szülője testvérének a gyereke.

Larry megpróbálta oldalba bökni, de Charlotte kitért előle. – Többek között erre jöttek rá – tette hozzá.

– Ez fura. Nem tudom, mit mondjak.

– Csak azért említettem meg, mert a régi szép időkről beszélgettünk, és erről eszembe jutott Vinson, róla meg az, hogy máshol is hallottam a nevét.

– Értem.

Larrynak szokása szerint sikerült olyan benyomást keltenie, mintha többet felfogott volna, mint Charlotte szerette volna. Régen nagyon sokat veszekedtek, most már erre is emlékezett. Az is megtörtént, igen, ezért váltak el. A korábbi jó pillanatokat nehéz volt felidézni, de azért nem annyira. Miközben a park ösvényein sétálgattak, Charlotte azt vette észre, hogy a múlt nagyon is benne él, az egész. A múltat gyakran egy régészeti ásatásként képzelte el, ahol a későbbi események rátelepednek a korábbiakra, és összepréselik őket, de igazából nem erről volt szó; igazából a múltja minden egyes pillanata egyszerre létezett benne, mint azokban a diorámákban a Természettudományi Múzeumban. Vagyis a jó pillanatok ott sorakoztak közvetlenül a rossz pillanatok mellett, fülkénként és termenként váltakozva, és vegyes érzelmeket váltott ki belőle. A múlt.

A park északi végét körülvevő szuper-felhőkarcolók felső felén megcsillantak a lenyugvó nap utolsó sugarai. Néhány délnyugatra néző ablak aranyszínben csillogott a szilvakék, kobaltkék, bronzszínű és récezöld hatalmas mozaikjában. A park védelmezőinek keményen meg kellett harcolniuk azért, hogy ne építsék be; szárazföldként most tízszer annyit ért, mint korábban. De több kellett volna Alsó-Manhattan elsüllyedésénél ahhoz, hogy a New York-iak lemondjanak a Central Parkról. Bár muszáj volt egy kis engedményt tenniük az Onassis-tavacska betemetésével, mert úgy érezték, hogy városban enélkül is éppen elég víz van; de ezt leszámítva a park ott maradt a fáival, ősziesen, ugyanúgy, mint mindig, mintha egy meredek falú és nyitott tetejű szögletes terem alján terülne el. Olyannak tűntek, mintha hangyák lennének. Charlotte mondott is valami erre utalót, mire Larry megrázta a fejét, és felkacagott. – Már megint erre kanyarodsz, arról beszélsz, hogy milyen kicsik vagyunk – felelte.

– Nem is! Nem tudom, miről beszélsz!

– Jó, semmi – legyintett a férfi; a gesztusa azt sugallta, hogy erről nem is érdemes beszélniük. Hogy Charlotte csak még jobban kikelne egy olyasvalami ellen, ami nyilvánvalóan vele áll kapcsolatban, és Larry ebbe nem akart belemenni.

Charlotte ingerült lett, nem mondott semmit. Hirtelen eltöltötte az érzés, hogy vele mindig egy kicsit leereszkedőek szoktak lenni. Larry szívességet tett neki; ő egy elfoglalt, fontos ember, aki időt szakít egy régi fellángolására. Számára ez csak egyfajta nosztalgia, ez rejlik a könnyedsége és a toleranciája mögött.

– Gyakrabban kéne találkoznunk – hazudta Charlotte.

– Az biztos – hazudta a volt férje.

Egyesek számára a nagyvárosi életnek ez az élénkítő hatása éppen olyan függőséget okoz és létfontosságúvá válik, mint az ópiumhasználóknak a kábítószer. Az életük levegőjévé válik; létezni sem tudnak máshol; inkább szenvednek az éhségtől, a szükségtől, a fájdalomtól és a nyomorúságtól, minthogy megvonják ezt tőlük; még a lerongyolódott és kilátástalan helyzetüket sem cserélnék el bárminemű kényelemért a tömegtől távol.

– Tom Johnson

Damon Runyon hamvait Eddie Rickenbacker szórta szét egy repülőről a Times Square felett.

c) Vlade

Vlade újabban minden este vacsora után őrjáratot tartott az épületben, mint egy rendőr, ellenőrizte az összes biztonsági rendszert, és lelátogatott a dagályszint alatti helyiségekbe. Továbbá a legfelső emeletekre is a világítótorony alatt, és ha már elindult, mindenhova benézett, ahova csak eszébe jutott. Igen, nyugtalan volt, ezt legalább önmagának el kellett ismernie, ha másnak nem is. Valami zajlott a háttérben, és az épületre tett ellenséges felvásárlásra emlékeztető ajánlat után elképzelhetőnek tartotta, hogy a rongálásokkal nyomást akarnak gyakorolni rájuk. Nem ez lenne az első ilyen eset New York ingatlanpiacán, de az ezredik sem. Úgyhogy feszült volt, és a pisztolyát a kabátja alatti válltokban tartva őrjáratozott. Ez egy kicsit extrémnek tűnt, de mindenesetre így tett.

Pár nappal azután, hogy kihúzták Robertót a vízből Dél-Bronxban, az aznap esti körei végén Vlade kiszállt a liftből az ültetvények szintjén, és elsétált a délkeleti sarkába, hogy megnézze, hogy van az öregember. Nem lepődött meg, amikor benézett a hotello sátorlapja mögé, és ott találta mellette Stefant és Robertót a földön kuporogva, egy kupac régi térkép felett.

– Jöjjön be – mutatott Hexter egy székre.

Vlade leült. – Úgy látom, a fiúk visszaszerezték a térképeinek egy részét.

– Igen, az összes fontosabbat – válaszolta az öregember. – Annyira megkönnyebbültem. Nézze, itt van Risse térképe 1900-ból. Díjat nyert a franciaországi világkiállításon. Risse francia bevándorló volt, aki visszavitte a térképet Párizsba, és ez lett a világkiállítás szenzációja, az emberek sorban álltak, hogy megnézhessék. Háromszor három méteres volt. Az eredeti elveszett, de eladásra elkészítették ezt a kisebb verziót, ami gyakorlatilag az öt kerület egyesülésének a dicsőítése. Ez 1898-ban történt, és Risse-t bízták meg vele. Imádom ezt a térképet.

– Gyönyörű – jegyezte meg Vlade. A térképet már sokszor összehajtogatták, de azért megmaradt benne valami a csűrcsavaros zsúfoltságból, a sokszínűségből, abból az érzetből, ahogy az embertömeg feltorlódik a parton. A munkaórákból, amelyek alatt felépítették a várost.

– És itt van a Bollmann-térkép is, hát nem csodálatos? Ez a rengeteg épület!

– Hűha – felelte Vlade. A térkép a belvárost ábrázolta madártávlatból, minden egyes épület külön meg volt rajta rajzolva. – Jaj, ne, pont a Madison Square-en ér véget! A Flatiron széle még ott van, de a mi épületünk már lemaradt róla.

– De a legteteje nem, látja? Közvetlenül a G mellett a tárgymutatóban, szerintem az a teteje. Látszik az alakja.

Vlade felnevetett. – És nem folytatódott?

– Azt hiszem, ez csak egy belvárosi térkép volt, nekem mindenesetre csak ez van.

– És mi ez a színes?

– Tényleg színes. Ez a Lusk Bizottság térképe, az úgynevezett Vörösriasztás-térkép. Az etnikai csoportoké, látja? Azt ábrázolja, hogy hol éltek. Úgy gondolták, az a sok rettenetes forradalmár mind onnan származik.

– Ez melyik évben volt?

– 1919-ben.

Vlade megkereste a környéküket. – Látom, kik éltek itt, mi is ez a szín… szírek, törökök, örmények és görögök. Ezt nem is tudtam.

– Pár környék ugyanolyan maradt, de a legtöbb megváltozott.

– Az biztos. Kétlem, hogy manapság lehetne ilyen térképeket készíteni.

– Azt hiszem, lehetne, mondjuk a népszámlálási adatokból. De azt hiszem, nagyrészt katyvaszból állna.

– Ebben nem vagyok olyan biztos – válaszolta Vlade. – Szívesen megnézném. Mindegy, ezek gyönyörűek.

– Köszönöm. Annyira örülök, hogy visszakaptam őket.

Vlade bólintott. – Remek. Szóval, térjünk át arra a kis incidensre a fiúkkal odafent, Bronxban. Nem akar arról is mesélni egy kicsit? Nincs egy olyan térképe, amin rajta van, hol süllyedt el a HMS Huszár?

Hexter futó pillantást vetett a fiúkra.

– El kellett mondanunk neki – mentegetőzött Roberto. – Ő húzott ki.

Az öregember felsóhajtott. – Nem egyetlen térképről van szó – válaszolta Vlade-nak. – Több korabeli térkép is van, amelyek segítettek nekem. A brit főhadiszállás térképe elképesztő. A függetlenségi háború alatt Manhattan brit megszállás alatt volt, és náluk dolgoztak a világ legjobb kartográfusai akkoriban. Készítettek egy térképet hadicélokra, de azért is, hogy elüssék az időt, legalábbis úgy tűnik. Még az egyes sziklák is fel vannak rajta tüntetve. Az eredetit Londonban őrzik, de én lemásoltam egy fényképről még kisgyermekkoromban.

– Mutassa meg neki, Mr. H!

– Oké, lássuk.

A fiúk elővettek egy széles mappát, amely olyan volt, mint egy művészmappa, és kihúztak belőle egy nagy, négyszögletű papírhalmot, olyan óvatosan, mintha nitroglicerin lenne. A padlón kiterítettek két lapot, amelyek együttes mérete háromszor másfél méteres lehetett. És ott volt Manhattan, még valamiféle félédeni állapotában: egy kis kereszteződésnyi falu a Batterynél, dombokkal és rétekkel, erdőkkel, mocsarakkal és patakokkal körülvéve, felülről megrajzolva.

– Szent isten – mondta Vlade. Leült a térkép mellé, és végighúzta rajta az ujját. Az a terület, amelyet most a Madison Square foglalt el, mocsárként volt feltüntetve, a keleti oldalán egy patakkal, ami az East River torkolatába szaladt.

– Ez olyan gyönyörű.

– Az – mosolygott egy kicsit Hexter. – Ezt a másolatot tizenkét éves koromban készítettem.

– Szeretnék egy ilyen térképet rajzolni arról, ami most van itt – jelentette ki Roberto.

– Ez komoly vállalkozás lenne – jegyezte meg Hexter. – De jó ötlet.

– Oké – nyugtázta Vlade. – Ezt imádom. De térjünk vissza a Huszárra.

Hexter bólintott. – Szóval, ezt a térképet pont abban az évben fejezték be, amikor a Huszár elsüllyedt. Bronx nincs rajta, de a Hell Gate egy része igen. És szerencsére létezik egy másik remek térkép, amely mutatja az egész kikötőt: A végrehajtók térképe 1821-ből. Van egy reprodukcióm, ezt nézze – hajtogatott ki egy újabb térképet. – Gyönyörű, nem?

– Nagyon szép – válaszolta Vlade. – Nem pont olyan, mint a főhadiszállásé, de nagyon részletes.

– Nekem tökre tetszik, hogy a vízen hullámok vannak – jegyezte meg Stefan.

– Nekem is – válaszolta az öregember. – És itt látszik, hol volt a part, amikor a Huszár elsüllyedt. Akkor még minden más volt. Ezeket a szigeteket a Hell Gate-től északra feltöltötték, hogy megalkossák a Ward-szigetet, amely most teljesen víz alá került. De akkoriban még létezett a kis Hell Gate, és a Bronks-patak. És ez a kis sziget, amelyet Sunken Meadow-nak hívtak, és amely egy árapálysziget volt. Ezen a térképen az összes mocsarat gyönyörűen megjelölték, szerintem azért, mert nem tudtak rájuk építkezni, és feltölteni sem tudták őket, legalábbis nem könnyen. Úgyhogy mutatom. A Huszár nekimegy a Pot Rocknak itt, a brooklyni oldalon, és a kapitány megpróbál eljutni a Stony-fokhoz, Bronx déli végéhez, ahol volt egy móló. De az összes kortárs beszámolóban az áll, hogy a hajó nem jutott el odáig, és amikor elsüllyedt, az árbócai még kilógtak a vízből. Némelyik elbeszélés szerint az emberek még ki is tudtak gázolni a partra. Ez közvetlenül a Stony-fok mellett lehetetlen lenne, mert az árapály sodrása nagyon erős a között és a Brothers-sziget között, a csatorna pedig mély. Továbbá nem is volt idejük olyan messzire eljutni. A beszámolók szerint az egész lezajlott nem egészen egy óra alatt. Az árapály áramlata ott nagyjából óránként tizenegy kilométeres sebességgel rohan, úgyhogy még a lehető leggyorsabb időszakában sem juthattak volna el egészen az északi Brothers-szigetig, ahol Simon Lake búvárkodott még az 1830-as években. Úgyhogy szerintem a hajó ezek között a kis sziklák között süllyedt el itt, a Sunken Meadow-sziget és a Stony-fok között, ahol később mindent feltöltöttek. Vagyis egészen azóta, hogy elsüllyedt, mindenki rossz helyen kereste, kivéve a legelején, amikor az árbócai még kiálltak a vízből. A britek a húszas években kábellel is megpróbálták kiemelni, ezért vette biztosra mindenki, hogy arany is van a fedélzetén, különben nem fáradtak volna vele. Egyszerűen nem fér a fejembe, hogyan engedélyezték nekik a merülést olyan röviddel az 1812-es háború után. De mindegy, a londoni haditengerészeti archívumban még fiatalkoromban megtaláltam a próbálkozásról szóló beszámolót, amely megerősítette a becsléseimet. Pont itt süllyedt el – tette rá az ujját az 1821-es térképen lévő X-re.

– Akkor hogy lehet, hogy a britek nem szerezték vissza az aranyukat? – kérdezte Vlade.

– A hajó darabokra tört, miközben felfelé húzták, és akkoriban még nem volt elég jó búvárfelszerelésük ahhoz, hogy akár két kis faládát is fel tudjanak hozni. Az a folyó sötét, az áramlatai pedig veszélyesek.

Vlade bólintott. – Én tíz évet töltöttem benne – szögezte le. Az elképedten bámuló fiúkra nézett, és fel-felvonta közben a szemöldökét. – Tíz évig voltam városi búvár, fiúk – mondta. – Ezért tudtam, miben sántikáltok. – Visszanézett Hexterre. – Szóval, mindezt elmesélte a fiúknak.

– Igen, de én nem úgy gondoltam, hogy ők bukjanak le! Sőt, mondtam is nekik, hogy ne tegyék!

A fiúk hirtelen különös érdeklődéssel kezdték tanulmányozni az 1821-es térképet.

– Fiúk? – kérdezte Vlade.

– Nos – válaszolta Roberto –, az igazából úgy volt, hogy egyik dologból következett a másik. Megszereztük ezt a remek fémdetektort egy pasitól, aki meghalt. Úgyhogy arra gondoltunk, hogy odamegyünk, és körbenézünk vele.

Stefan hozzátette: – Levittük a fenékre ott, ahol Mr. Hexter szerint a Huszár van, és pittyegett.

– Tök jó volt! – mondta Roberto.

– És hol szereztétek a búvárharangot? – kérdezte Vlade.

– Mi készítettük – jelentette ki büszkén Roberto.

– Egy bárka gabonagaratjának a teteje volt – magyarázta Sefan. – Megnéztük a búvárharangokat a Skyline kikötő búvárboltjában, és pont úgy néztek ki, mint a gabonagaratok műanyag tetői. Az aljára ragasztottunk pár hordóabroncsot, hogy lehúzzák, bár magától is elég nehéz volt, a tetejére pedig felragasztottuk a kampót, és kész is volt.

Vlade és Hexter egymásra pillantottak. – Vigyázni kell ezekkel a kölykökkel – jegyezte meg Vlade.

– Tudom.

– Szóval a búvárharang tök jól működött, és akkor találatot jelzett a fémdetektor is. És ez a fémdetektor azt is tudja, hogy milyen fémről van szó! Vagyis nem csak egy bojler vagy ilyesmi van odalent. Hanem arany.

– Vagy egy vasnál nehezebb fém.

– A fémdetektor aranyat jelzett. És pont a kijelölt helyen.

– Úgyhogy arra gondoltunk, hogy lemerülünk párszor, és beásunk az aszfalt alá, ami nagyon felpuhult, és akkor talán ki tudjuk szedni. Meg akartuk mutatni Mr. Hexternek, hogy mit találtunk, és úgy gondoltuk, hogy nagyon fog örülni, és onnan majd meglátjuk.

Vlade-nak ez kezdett egy kicsit túl áldozatkészen hangzani. Szigorú pillantást vetett a fiúkra.

– Ez nem ment volna, fiúk. Most hallgattuk végig, hogy a hajó a folyó fenekére süllyedt. Vagyis hat méter mélyen kellett lennie csak ahhoz is, hogy víz alá kerüljön. Utána feltöltötték a folyónak azt a szakaszát, vagyis betemették a roncsot. Az a part akkoriban olyan három méterrel a dagályszint felett volt. Úgyhogy most nagyjából kilenc-tizenkét méter föld lehet a hajótok felett. Kizárt, hogy képesek lettetek volna kilenc méterre leásni egy búvárharang alatt.

– Én is ezt mondtam – szögezte le Stefan.

– Szerintem képesek lettünk volna – erősködött Roberto. – Egyszerűen csak sok merülésre kell beosztani az ásást. Az aszfalt alatt biztosan nagyon puha a talaj! Remekül haladtam!

A többiek rámeredtek.

– Tényleg? – kérdezte Vlade.

– Tényleg! Istenre esküszöm!

Vlade Hexterre nézett, aki megvonta a vállát. – Megmutatták a fémdetektor értékeit – mondta. – Ha pontos, akkor erős jelet adott, és aranyra volt állítva. Úgyhogy én értem, miért akarták megpróbálni.

Vlade csak ült, és az 1821-es térképet bámulta. Bronx sárga, Queens kék, Manhattan vörös, Brooklyn sárgás narancssárga. 1821-ben a Madison Square még nem létezett, de a Broadway már ott keresztezte a Park Avenue-t, és a patakot meg a mocsarat már lecsapolták, azok eltűntek. A kereszteződésben valamiféle felvonulási teret tüntettek fel, és egy erődöt. A Met megépítéséig még el kellett telnie kilencven évnek. A nagyváros, ahogy átalakul az idők során. Döbbenetes, hogy képesek voltak megrajzolni ezt a jövőképet 1821-ben, amikor a meglévő város szinte még teljes egészében a Wall Street alatt volt. Jövőbelátó kartográfia. Ez inkább egy tervnek tűnt, mint térképnek. Az emberek azt látták, amit látni akartak. Ahogy ezek a fiúk is.

– Megmondom, mi legyen – szólalt meg. – Ha beleegyeztek, elmesélném a dolgot egy régi barátomnak, Idelbának. – Egy-két másodpercre elhallgatott, mert megijedt a saját ajánlatától. Már tizenhat éve nem találkozott azzal a nővel. – Egy munkahajót vezet odakint, Coney Islanden. A régi strand homokját szívják fel a fenékről, hogy beljebb költöztessék. Elképesztően nagy teljesítményű víz alatti gépei vannak. Lehet, hogy sikerül rábeszélnem, hogy segítsen nekünk. Szerintem el kell neki mondanunk ezt a történetet ahhoz, hogy belemenjen, de én hiszek abban, hogy megtartaná magának. Átmentünk együtt egy-két olyan dolgon, amitől úgy érzem, hogy megbízhatok benne.

Ezt így is lehetett mondani. – Utána meglátjuk, hogy sikerül-e felhoznunk onnan valamit anélkül, hogy megfulladnátok. Mit szóltok?

A fiúk és az öregember egy ideig egymást bámulták, majd Roberto azt mondta: – Oké, persze. Próbáljuk meg.

• • •

Vlade úgy döntött, hogy a saját hajóján viszi ki a fiúkat Coney Islandre, noha az épület hajója egy kicsit gyorsabb volt, de nem akarta naplózni ezt a kirándulást. A saját járműve, az a tizennyolc lábas, alumíniumtestű csónak először eszébe sem jutott, mivel mindig vagy a Metben tartózkodott, vagy a Met ügyeit intézte a Methajóban, de az még mindig ott várta a csónakház egy eldugott szegletében, és miután lecsörlőzte, nagyon megörült, hogy ismét látja, és a kormányrúdját foghatja, miközben kiduruzsoltak a Huszonharmadikon az East Riverhez, majd dél felé indultak a felső New York-i öbölben. Miután elhagyták a forgalmas csatornákat, teljes gázra kapcsolt. A csónak csak szolid hullámokat vert kétoldalt, de a felcsapódó vízcseppek szivárványszínben játszottak, és a kis ugrándozástól az öböl tajtékzó vizén gyorsabbnak érezték a haladást. Egy motorcsónakkal a vízen! Ez nagyon jellegzetes érzés, amit a fiúk az arckifejezésükből ítélve nem élhettek át túl gyakran.

Most is izgalmasnak ígérkezett átkelni a szoroson, mint mindig. Noha a tengerszint időközben tizenöt méterrel megemelkedett, a Verrazano-híd még mindig olyan magasan húzódott felettük, mintha Atlantiszról származott volna. Óhatatlanul is a világ többi tájára emlékeztette az embert. Vlade tudatában létezett ugyan a világ többi része is, de soha nem látogatott el a szárazföldre; még az életben nem távolodott el nyolc kilométernél messzebbre az óceántól. Számára ez az öböl jelentett mindent, és az özönvíz előtti korszak hatalmas maradványai mágikusnak tűntek a szemében, mintha egy aranykorból származtak volna.

Utána ki a tengerre. A kék Atlanti-óceán! Hullámok hintáztatták a hajót, és Vlade-nak le kellett lassítania, amikor balra fordult, hogy a part közelében maradjon, amelyet immár a megtörő bukóhullámok fehér csíkja rajzolt ki. Fél órán keresztül haladtak délkelet felé közvetlenül a part mentén, amíg oda nem értek Bath Beach-hez, ahol Vlade egyenesen dél felé fordította a hajót, a Sea Gate felé, Coney Island nyugati vége felé.

Utána odaértek Coney Islandhez, ami igazából csak Brooklyn déli végének a pörölyfejű félszigete volt. És immár csak egy romokkal tarkított zátony. Párhuzamosan haladtak a régi parttal, lassan zötykölődtek kelet felé a part menti hullámokon ringatózva. Vlade-ban felmerült, hogy nem lesznek-e vajon tengeribetegek a fiúk, de ők csak ácsorogtak a csónakban, és bámészkodtak, ügyet sem vetve a zötykölődésre, amit pedig maga Vlade is szédítőnek talált egy kicsit.

Coney Islanden dagályvonalig érő romok emelkedtek ki a megtört hullámok fehér zűrzavarából, beomlott épületek változatos tornyai és darabkái; úgy néztek ki, mintha hatalmas raklapokat hordtak volna ide. Látni lehetett, ahogy egy hullám megtörik a lakások és háztetők első során, majd végigárad rajtuk észak felé a mögöttük elszórtan elhelyezkedő háztetőkön, és az erejét veszti, amíg valamilyen ellentétes áramlat bele nem csapódik, és az örvénylő víz pár száz méter széles forgatagává nem változtatja a térséget egészen a keleti láthatárig. Onnan nézve a tengerpart végtelennek tűnt, noha Vlade tudta, hogy Coney Island ténylegesen csak nagyjából hat kilométer hosszúra nyúlt. De messze délkeleten látszott a Breezy-fok körüli fehér tajték a horizonton, ami sok kilométerre lévőnek tűnt. Ez persze csak illúzió volt, de így is hatalmassá tette az ember szemében, mintha egy egész napot kellene hajózni a Breezy-fokhoz, mintha egy nagyobb bolygó hatalmas területe lenne.

De végső soron, gondolta Vlade, el kell fogadni, hogy ez az illúzió alapvetően igaz: a világ hatalmas. Úgyhogy lehet, hogy mégis jól látják.

A fiúk szeme tágra nyílt, az arcuk döbbent volt. Vlade elnevette magát.

– Csodálatos idekint lenni, nem?

A fiúk bólintottak.

– Jártatok már errefelé valaha?

Megrázták a fejüket.

– És én még azt hittem, hogy én vagyok túlságosan begubózva – nyugtázta Vlade. – Hát jó. Hé, látjátok azt a hajót és azt a vontatót Coney Island közepénél? Arrafelé tartunk. Azon végzi a munkáját Idelba, a barátnőm.

– Már a felénél tart? – kérdezte Roberto.

– Jó kérdés. Erről őt kell megkérdeznetek.

Vlade megközelítette a hajót. Az nagy volt és hosszú, és egy kis vontatóhajó kísérte, amely aprónak tűnt mellette, bár Vlade csónakja még emellett is eltörpült. Egy rakodópart volt a nagy hajóhoz kötve, amelynél Vlade kiköthetett: pár matróz elkapta a kötelüket, és gyorsan a helyükre tekerték őket.

Vlade előre odatelefonált, és most idegesebb volt, mint évek óta bármikor. Ekkor meglátta Idelbát is a csapat mögött. Idelba magas, sötétbőrű nő volt, marokkói származású, még mindig szálkás, még mindig gyönyörű a maga nyers, félelmetes módján. Vlade volt felesége, és egyben az egyetlen ember volt, akire a férfi még mindig gondolt néha, továbbá az egyetlen, aki még életben volt. A legvadabb, a legokosabb – az, akit szeretett, és akit elveszített. Társa a szerencsétlenségben és a halálban, és bajtársa egy-két rémálomban. Nosztalgia, az elveszett otthon fájdalma. És a történtek fájdalma.

• • •

Idelba felvezette őket egy fémlépcsőn a hajó tatkorlátján lévő nyíláshoz. A lépcső tetejéről be tudtak nézni a bárka gyomrába, és látták, hogy nagyjából harmadáig meg van rakva nedves, szőke homokkal, amelybe egy kis hínár és szürke iszap is keveredik. De legnagyobbrészt tiszta, nedves homok volt. A hajó túlsó oldalán lévő daruról egy hatalmas cső lógott le, akkora, mint egy tűzoltófecskendő, csak tízszer olyan vastag, belső abroncsokkal megerősítve, abból ömlött a bárkába a frissen felszívott homok, ami úgy nézett ki, mint a nedves beton. A hangos, tompa dübörgésbe egy magas hangú nyávogás keveredett a hajó belsejében.

– Még mindig tiszta homokot szívunk – mutatott rá Idelba. – Már majdnem megtelt a hajó. Ezt a rakományt hamarosan felvisszük az Ocean Parkwayre, és leborítjuk az új strandra.

– Úgy tűnik, mintha még sokkal több is beleférne – jegyezte meg Roberto.

– Így is van – válaszolta Idelba. – Ha a tengerre tartanánk, sokkal többet is el tudnánk szállítani, de most a csatornákon kell felhajóznunk a dagályvonalig, hogy minél magasabban rakhassuk ki, utána pedig földgyaluk simíthassák el apálykor. Úgyhogy nem süllyedhetünk túl mélyre.

– Hol borítjátok ki? – kérdezte Vlade.

– Mostanában a J sugárút és a Foster sugárút között. Lebontották a romokat, és letarolták a talajt. A homok fele pont az apályvonal fölé kerül, a másik fele közvetlenül alá. Legalábbis ez a terv. Szétterítjük a homokot, és reménykedünk benne, hogy a dagály épít pár dűnét, az apály pedig pár homokzátonyt. Ezek nagy szerepet játszanak a szerves üledék megkötésében és az ökoszisztéma kialakulásában. Ez egy komoly projekt, a part kiépítése. A homok odaszállítása csak egy kis része. Bizonyos értelemben a könnyű része, bár egyáltalán nem könnyű.

– És mi lesz, ha tovább emelkedik a tenger? – kérdezte Stefan.

Idelba megvonta a vállát. – Gondolom, ismét arrébb költöztetik a strandot. Vagy nem. De addig is úgy kell tennünk, mintha tudnánk, mit csinálunk, érted?

Vlade a napba hunyorított. Már majdnem elfelejtette, hogy szokott fogalmazni Idelba.

– Felmehetünk veled megnézni az új partot? – kérdezte Roberto.

– Fel, de lehet, hogy ez a mai napra már túl sok lenne. Órákig tart az út az Ocean Parkwayig, utána pedig további néhány órába telik a homok kirakodása. De esetleg követhettek minket oda a csónakotokkal, és ha megunjátok, odébbállhattok.

– Szerintem ezt majd valamikor máskor kell megtennünk – szólalt meg Vlade –, különben nem érünk vissza Manhattanbe vacsorára. Úgyhogy hadd mondjuk el, miért jöttünk ide, és utána folytathatod a munkád, mi meg hazamehetünk.

Idelba bólintott. Vlade úgy vette észre, hogy még egyszer sem nézett a szemébe, mióta ideértek. Ez elszomorította.

Roberto azt mondta: – De meg kell ígérned, hogy ezt titokban tartod.

– Oké – válaszolta Idelba. Ekkor végre Vlade-ra pillantott. – Megígérem. És Vlade tudja, mennyire be szoktam tartani az ígéreteimet.

Vlade erre szomorúan felnevetett, de amikor a fiúk riadtnak kezdtek tűnni, azt mondta: – Nem, csak azért nevetek, mert Idelba meglepett. Tényleg jó benne. Meg fogja tartani a titkunkat. Ezért hoztalak ide titeket, hogy beszéljetek vele.

– Akkor jó – válaszolta Roberto. – Stefan meg én egy kis víz alatti ásatást végzünk Bronxban, és azt hiszem, találtunk valamit, amit ki akarunk ásni, de csak egy búvárharanggal tudtunk dolgozni, és nem tudunk beásni alá. Megpróbáltuk, de nem megy.

– Majdnem megfulladtak – tette hozzá Vlade minden szándéka ellenére.

A fiúk ünnepélyesen bólogattak.

– Egy búvárharang alatt? – kérdezte Idelba. – Ti most vicceltek?

– Nem, nagyon klassz.

– Úgy érted, kész őrültség. Csodálkozom, hogy még éltek. Nem ájultatok el alatta?

– Nem.

– Fejfájás?

– Hát, az volt. Egy kicsi.

– Nem csoda. A ti korotokban én is elkövettem pár ostobaságot, de amikor egyszer elájultam, megjött az eszem. És folyton fájt a fejem. Valószínűleg rengeteg agysejtem elpusztult. És valószínűleg ezért jöttem össze Vlade-dal.

A fiúk ezt nem tudták mire vélni.

Idelba tovább méregette őket. – Szóval, azt mondtátok, hogy Bronxban van?

Bólintottak.

– De nem a Huszár az, ugye?

– Micsoda! – tiltakozott Roberto. Vlade-ra meredt. – Elmondtad neki!

Vlade megrázta a fejét, Idelba pedig nyersen felnevetett.

– Ne már, fiúk. Bronxban a Huszáron kívül senki nem akar kiásni semmit. Ezt ti is tudhatnátok. Hogyan döntöttétek el, hogy hol fogtok ásni?

– Van egy barátunk, egy öregember, aki sokat kutatott utána. Rengeteg térképe van, és az archívumokat is átbogarászta.

– Londonba is elment.

– Pontosan, honnan tudod?

– Onnan, hogy ezek mind elmennek Londonba. Én Queensben nőttem fel, nem emlékszel?

– Hát, odament, és elolvasta a londoni okmányokat, és megnézte azt a nagy térképet. És kiókumlálta a helyét, mi pedig odamentünk a hajónkkal, és lebuktunk egy fémdetektorral, egy Golfier Maximusszal.

– Az jófajta – váltott engedékenyebb hangnemre Idelba.

– Nem tudtam, hogy te értesz az ilyesmihez – jegyezte meg Vlade.

– Még azelőtt foglalkoztam vele, hogy megismerkedtünk.

– Mikor, tízéves korodban?

– Nagyjából. A queensi ártérben játszottam, mindannyian ott vízipatkánykodtunk. Mi voltunk a Pézsmapatkányok. Háromszor is majdnem megfulladtam. Ti fulladtatok már meg majdnem?

A fiúk ismét ünnepélyesen bólogattak. Vlade látta, hogy kezdenek beleszeretni Idelbába. Ezzel tudott azonosulni, amitől szomorúbb lett, mint valaha.

– Pont múlt héten! – magyarázta Roberto. – Én beragadtam a búvárharang alá, de Stefan odahívta Vlade-ot, hogy mentsen meg.

– Vlade ügyes. – Idelba arcán egy árnyék suhant végig, és egy pillanatra elillant a társaságukból, és Vlade pontosan tudta, hol jár. Majd vett egy mély lélegzetet, és azt mondta: – Szóval úgy gondoljátok, hogy megtaláltátok a Huszárt.

– Igen, nagyon erősen bejelzett.

– Aranyra?

– Pontosan.

– Érdekes. – Idelba végigmérte őket, majd Vlade-ra pillantott. A férfi semmit nem tudott leolvasni az arcáról, miközben a fiúkat nézte; már túl sok idő eltelt. – Hát, szerintem vágyálmokat kergettek, fiúk. De mit számít ez. Mindnyájan ezt tesszük. Jobb, mint ölbe tett kézzel üldögélni. Viszont az a helyzet, hogy nekem nincs megfelelő felszerelésem ahhoz, amit terveztek. Leginkább azért, mert a ti feladványotok aprólékos munkát igényel. Az én gépeim teljesen szétroncsolnák a lelőhelyeteket. Nektek szemöldökcsipeszre van szükségetek ehhez a hajóhoz képest, értitek?

– Azta – mondta Stefan.

– Értjük – válaszolta Roberto. – De biztos van valamid a, nem is tudom, finommunkához? Nem szoktál finommunkát végezni?

– Nem.

– De érted, mire gondolok?

– Igen. És igen, össze tudom gyűjteni mindazt, amire szükségetek van. Felbójáztátok a helyet?

– Igen.

– Víz alatti bójával?

– Igen.

– Remek. Oké, összeszedek egy készletet, és a napokban ellátogatunk a helyszínetekre, és alig pár óra alatt mindent kiszippantok, amit akartok. Felszívjuk, és meglátjuk, mit találunk. Jó móka lesz. De fel kell készülnötök a csalódásra, megértettétek? Ez az izé többszáz-valahány évnyi csalódást okozott már, és nem valószínű, hogy végül ti bukkantok majd rá. De felszívjuk, és meglátjuk, mit találunk.

– Azta – ismételte meg Stefan. Robertóval együtt fülig szerelmesek lettek. Vlade tisztán látta, hogy nem fognak emlékezni arra, hogy ne legyenek csalódottak. Össze fognak törni, amikor semmit nem találnak. De mit tehet az ember? Idelba ránézett, kicsit megrovóan, de látta, hogy ő is ugyanarra gondol. Beleviszed ezeket a fiúkat ebbe az egészbe, ami biztos kudarc lesz, üzente a nő pillantása, de mit tehet az ember. Ez már csak így megy. Igen, a fiatalság; ők pedig megöregedtek. És amikor fiatalok voltak, nagy csapás érte őket, annyival nagyobb csapás annál, mint amikor az ember nem találja meg az aranyat a szivárvány lábánál, hogy azt ezek a fiúk fel sem tudnák fogni. És amit még ők sem tudtak kezelni.

Szóval… a fiúknak nem lesz semmi bajuk. Senkinek nem lesz semmi baja Vlade-hoz és Idelbához képest. Sőt, a fiúk némi kis vigaszt is jelentettek talán, egyfajta fájdalmas vigaszt. Valami ilyesmit. Vlade nehezen tudta volna megállapítani, hogy mire gondol Idelba; a volt felesége kimért volt, őt pedig letaglózta, hogy ismét látja; arról már fogalma sem volt, hogy mit érezhet. Olyan volt számára ez az egész, mint egy pofon. Mintha kiszáguldott volna a szorosból az Atlanti-óceánra egy kis csónakon, csak még ennél is vadabb és bizarrabb módon.

Egy Topsy nevű Coney Islandi elefánt megölt egy goromba gondozót, aki égő cigarettát adott a szájába, és úgy döntöttek, hogy elaltatják. 1903 januárjában Topsyt áramütéssel kivégezték. Ezerötszázan gyűltek össze a Vidámparkban, hogy megtekintsék az eseményt, és Thomas Edison le is filmezte, majd egy évvel később Egy elefánt kivégzése címmel meg is jelentette a filmet. Az elefánt jobb mellső és bal hátsó lábán lévő fémcsizmákra elektródákat erősítettek, és 6600 voltos váltóáramot vezettek rajta keresztül. A módszer bevált.

d) Amelia

Miután Amelia ismét visszaszerezte az irányítást a Migrációtámogatás felett, a következő egy két napot evéssel és nyugodt pihenéssel töltötte, egyetlenegy bekapcsolt kamerával és nagyon kevés alámondással, amelynek a legnagyobb része jobban illett volna egy főzőműsorba, mint egy állatokról szólóba. A nézői biztosan örömmel látják majd, hogy megúszta a kalandot, és együttérzéssel fogják kezelni, ha egy kicsit még a megrázkódtatás hatása alatt van. Odalent olyan kéken lüktetett a Dél-Atlanti-óceán, amíg csak ellátott, ami az Adriára emlékeztette; egyfajta kobaltkékbe keveredő türkizben játszott, sokkal kékebbnek mutatkozott a legtöbb óceáni kékségnél, és a róla visszaverődő napfény immár a háta mögé került, északra. Mélyen a déli félteke felett jártak, és délen a kék sötétebb kék, amit csak a tajtékok fehérsége pettyez. Amelia már áthaladt a Dühöngő Negyvenesek felett, és éppen a Szárnyaló Ötvenesekhez ért, és ha be akart repülni a Weddell-tenger térségébe, márpedig be akart, akkor nyugat felé kellett fordulnia, és folyamatosan olyan keményen járatnia a turbómotorokat, ahogy csak tudja, hogy bármennyi utat megtehessen a Sikoltozó Hatvanasokban. Itt, Dél-Afrika csücske alatt, ahol csak Patagónia töri meg a víz és a szél vég nélküli áradatát kelet felé a földgömb körül, a léghajók magától értetődően kelet felé indultak, Ausztráliába. A szembeszegülés a repülő folyamatos remegésével járt. Olyan volt, mintha egy hajón lenne odalent, a hullámokon. Mert a levegőnek is vannak hullámai, és most ezekkel birkóztak, mint azt a Föld összes járművének gyakran meg kell tennie.

Amelia még mindig arra várt, hogy a segítői megadják neki a medvék végső úti célját. A geográfusaik és a tengerbiológusaik egy kicsit összevitatkoztak azon, hogy hol lenne a legnagyobb esélyük a medvéknek. Az Antarktiszi-félsziget keleti hajlata, az egyik célpont, gyorsabban melegedett, és a jegének nagyobb százaléka olvadt már el, mint a földrész bármelyik másik pontján, és a téli tengerjege messzire előrenyomult a Weddell-tengeren minden négy hónapos éjszakán; és a Weddell-tenger tele volt Weddell-fókával.

Mindez logikusnak és ésszerűnek tűnt Ameliának, úgyhogy azt mondogatta Frans-nak, hogy arrafelé menjen. De az ökológusok közül mások meg amellett érveltek, hogy menjenek az Asztrid hercegnő-földre, a kontinens belsejébe. Ott ugyanis egy meredek tengerpart van, a Weddell-fókák legnagyobb kolóniájával a világon, plusz egy olyan felfelé irányuló áramlat érkezik a mélyből, ami gazdag életteret kínál, többek között sok pingvinnek is. És annyira szép neve van.

Az ökológusok harmadik frakciója úgy gondolta, hogy Dél-Georgiában kellene kipakolniuk a medvéket, úgyhogy Amelia olyan útvonalra terelte a léghajót, hogy látótávolságban legyen tőlük a sziget a délre vezető útján, pusztán a biztonság kedvéért. Ez a világnak egy sokkal melegebb része volt, még csak nem is sarkvidéki, sokkal kevesebb tengerjéggel, úgyhogy Amelia arra jutott, hogy az ezt a helyszínt javasló tudósok fogják elveszíteni a vitát. Ha már ennyire ellenszegülnek a természet rendjének, hogy a déli féltekére költöztetik a jegesmedvéket, akkor legalább tegyék őket igazi sarkvidéki területre.

• • •

Miközben a léghajó elhaladt Dél-Georgia keleti oldala mellett, ami a nap nagy részét elvitte, Amelia azon kapta magát, hogy örül, hogy végül nem ott kell kiraknia a jegesmedvéket; az a sziget hatalmas és meredek volt, és ahol nem borította hó meg jég, ott zöldellt, vagy felhőbe burkolózott, aminek a subája egy Himalája felett elzúgó utasszállító kondenzcsíkjára emlékeztette. Vadnak tűnt, és nagyon különbözött a Hudson-öböl nyugati partjától. Az Antarktiszi-félsziget biztosan jobb otthona lesz a medvéinek.

Akik a jelek szerint ismét lenyugodtak a karámjukban. Lehet, hogy a kitörésük és az azt követő zabálás, nem beszélve a hajó felfordulásáról és azokról a puffanásokról, amelyek komoly eséseknek tűntek, megzabolázták őket, és így már könnyebben beletörődnek a helyzetükbe. Többen közülük visszaeső birtokháborítók voltak Churchillben, és visszaesőként sok időt töltöttek az ottani medvebörtönben, úgyhogy valószínűleg nem a jelenlegi elhelyezésük zavarta őket leginkább, hanem a léghajó érezhető mozgása, ami minden bizonnyal kiborító lehetett az olyan a medvéknek, akik még soha nem repültek. Bármi állt is a korábbi nyugtalankodásuk hátterében, pillanatnyilag nagyon is nyugodtan viselkedtek a részlegükben; szinte mindegyik elhaladt a röntgengép előtt, és elég képet sikerült rögzíteni a csontvázukról ahhoz, hogy az orvosok megnyugodjanak, hogy egyiknek sem tört csontja. Épek maradtak.

Két nappal az után, hogy elhaladtak Dél-Georgia mellett, az Antarktiszi-félsziget keleti oldala felé repültek. A tenger tele volt leszakadt jégtáblákkal és sokkal magasabb gleccserjégdarabokkal, amelyek gyakran pasztellkék vagy -zöld színben pompáztak, és furcsa, olvadozó alakban meredtek az ég felé. A tengerjégen és a jéghegyek sík felszínén is több tucatnyi, sőt, több száz Weddell-fóka fetrengett. Amelia lejjebb irányította a léghajót, hogy közelebbről is megnézze őket, és jobb képeket rögzíthessen a műsorához, és abból a magasságból vércsíkokat is látott a jégen, legnagyobbrészt méhlepényvért; sok nőstény Weddell-fóka hasalt odalent, mint a meztelencsigák egy fehér lapon, akik nemrég szültek, és a kisebb (de így sem olyan kicsi) ivadékaik rájuk tapadtak, és szopták az anyatejet. Nagyon békés, már-már idillikus látványt nyújtottak.

– Hűha, ezt nézzétek! – mondta Amelia a közönségének. – Azt hiszem, elég nagy szívás ezeknek a fókáknak, hogy rájuk eresztünk egy olyan ragadozót, amilyennel még nem találkoztak, de tudjátok, a medvék imádni fogják a dolgot. És ezeket a fókákat amúgy is folyton megeszik a gyilkos bálnák, és azt hiszem, a tigriscápák is, vagy valami ilyesmi. Ja, elnézést, a leopárdcápák. Hmm, kíváncsi vagyok, hogy ezek a medvék a leopárdcápát is el tudják-e ejteni. Az elég látványos leszámolás lenne. Na jó, majd kiderül. Majd itthagyjuk a szokásos kameraállományt, és nagyon érdekes lesz végignézni, hogy mi történik. Egy új jelenség a történelemben! Jegesmedvék és pingvinek ugyanabban a környezetben! Elképesztő, ha belegondolunk.

Miközben a léghajó megközelítette a tengerpartot, Amelia hangosan gondolkozott azon, hogy képesek lesznek-e megállapítani, hol végződik a tengerjég, és hol kezdődik a szárazföldi hótakaró; előttük minden fehérnek tűnt néhány beljebb meredező fekete sziklát leszámítva. De miközben délnyugat felé zümmögtek, látta, hogy ez könnyű lesz; a part egy részét is fekete sziklák szegélyezték, és felettük másfajta fehér árnyalatban játszott a hó, valahogy porózusabbnak látszott, és meredeken emelkedett a beljebb lévő fekete csúcsok irányába. A part mentén a tengerjég elég töredezett volt, rengeteg fekete vízcsíkkal, amelyeket a sarkvidéki hajósok nyomvonalaknak hívtak. Miközben végiglebegtek ezek felett, Amelia lenézett, és felsikkantott; alattuk egy raj gyilkos bálna úszott, akik csak kicsit voltak feketébbek magánál a víznél, az oldalukon fehér foltokkal, amelyek csak akkor látszottak, amikor valamelyest felágaskodtak, és kibukkantak a vízből.

Egy bálnacsapat; olyan harmincan lehettek. Ó, egy raj.

– A mindenit! – mondta Amelia. – Remélem, nem esem a vízbe, haha! Nem mintha amúgy szeretnék. Feltűnt valakinek, hogy milyen fekete a víz? Úgy értem, nézzétek csak meg! Az ég kék, és én azt hittem, hogy az óceán színe legnagyobbrészt az ég tükörképe, nem? De ez a víz feketének tűnik. Úgy értem, nagyon feketének. Remélem, látszik a videón keresztül, és értitek, hogy mire gondolok. Kíváncsi lennék, hogy mi a magyarázat erre.

A stúdiójában dolgozó emberek aránylag gyorsan rávágták, hogy az Atlanti-óceán a feltevések szerint azért tűnik feketének, mert nagyon mélyen van az alja még a part közelében is; továbbá nincsenek benne ásványok vagy szerves anyagok, úgyhogy nagyon mélyre le lehet látni benne, egészen odáig, ahova már a napfény sem hatol le. Úgyhogy az ember az óceáni mélységek feketeségét látja odalent!

– Ó, te jó ég, ez eszmééletlen! – kiáltott fel Amelia. Ez volt az egyik védjegyének számító mondata, amelyet a stúdióban vegyes érzelmekkel kezeltek, mivel akár dagályos, ódivatú klisének, akár aranyos ameliáskodásnak is lehetett tartani, mindenesetre Amelia nem tudott leszokni róla, egyszerűen így érzett. Fekete óceán a kék ég alatt! Eszmééletlen! Már nem Kansasben vannak. Ami szintén egy frappáns mondat. Mivel szinte soha nem Kansasben voltak.

És valóban, ez még csak a kezdet volt. Minél közelebb értek magához a félszigethez, az annál nagyobbnak és vadabbnak tűnt. A sziklák és az ormok sokkal feketébben festettek az óceánnál, a hó viszont fájdalmasan fehérnek tűnt, és mindent beborított, mint a tojáshab. A sziklás hegyvonulat lábát olyan fehér csipkeminta borította, mintha a megtörő tajték fagyott volna oda egy pillanat alatt; mint kiderült, ez úgy jött létre, hogy rengeteg hullám felcsapott a levegőbe, és egy vékony vízréteggel borította a köveket, amely ráfagyott a korábbi jégre. Ezek az arabeszkek szürkésebb fehérben játszottak, mint a sziklák feletti földszakasz sima tojáshabja. A szárazföld belsőbb vidékein, meghatározhatatlan távolságban, talán olyan tíz kilométerre fekete hegycsúcsok törtek a magasba a fehér és kék felszínről, és az ottani hó krémfehérbe hajlott, a jégmezők kéken ragyogtak, amelyek síkját meg-megtörték a gleccserhasadékok. Ezek a kék foltok a gleccserek kiálló részei voltak, amelyekből egyre kevesebb akadt a világon, de a maradék még mindig óriásinak tűnt.

Ameliát tájékoztatták, hogy ez az úti céljuk. Berepült a szárazföld belsejébe, hogy alaposabban is megnézze magának a nyakig hóban álló fekete csúcsokat. Úgy néztek ki, mint egy sor omladozó piramis. Ezekben a fekete háromszögeket vízszintes, vörös kőzetrétegek is tarkították, és a vörös csíkokban akadt pár lyuk. – A fekete szikla bazalt, a vörös dolerit – ismételte meg Amelia, amit a stúdióból mondtak neki. Még fülelt rájuk egy darabig, majd elvisszhangozta, amit hallott, de a saját szavaival, mint az a szokása volt. – Ezek a csúcsok a Wegener-hegyvonulat részét képezik, amelyet Alfred Wegenerről, a geológusról neveztek el, aki rájött, hogy Dél-Amerika beleillik Nyugat-Afrikába, ami valamiféle kontinensvándorlásra utal. Én is mindig így gondoltam kislánykoromban. Az emberek kinevettek, de amikor megjelent a lemeztektonika-elmélet, igazolást nyert. Mármint, hé, emberek, nem láttok a szemetektől? Vagyis azt hiszem, néha érdemes rámutatni a nyilvánvaló dolgokra. Nagyon remélem, mivel én folyamatosan ezt teszem, nemde? Bár nem tudom, hogy rólam elneveznek-e majd bármilyen hegységet.

A föld úgy felágaskodott előttük, mintha valamilyen hidegebb és szúrósabb felszínű bolygón kapták volna lencsevégre, fekete-fehérben. – Ezek a csúcsok nagyjából ezerötszáz méter magasak, és alig pár kilométerre vannak a parttól. Abban reménykedünk, hogy a mi jegesmedvéinknek hasznára válnak majd azok a barlangok a doleritrétegekben. Nagyjából ugyanazon a szélességi körön fognak élni, mint Kanadában, úgyhogy a szezonális fényciklus is körülbelül olyan lesz. És ezen a félszigeten dolgozik pár argentin és chilei, akik az ősi bükkerdőt telepítik újra erre a frissen feltárult földszakaszra. Mohákat, zuzmókat, fákat és rovarokat. És persze a tenger dugig van fókákkal, halakkal, rákokkal meg mindennel. Ez egy nagyon gazdag biom, bár nem tűnik annak. Mármint úgy értem, te jó ég, ez teljesen kopárnak tűnik! Nem hinném, hogy én túl jól ellennék itt! De, tudjátok. A jegesmedvék már megszokták a sarkvidéki környezetet. Ez igazából elképesztő, ha belegondolunk, hogy ugyanolyan emlősök, mint mi vagyunk. Nem tűnik lehetségesnek, hogy idelent bármilyen emlős megéljen, nem?

A háttérszemélyzete emlékeztette, hogy a Weddell-fókák is emlősök, amiről be kellett ismernie, hogy igazuk van. – Nos, az emlősök bármire képesek, azt hiszem, csak ezt akartam mondani – tette hozzá. – Mi egyszerűen elképesztőek vagyunk. Ezt soha ne feledjük.

Miután olyan közelről megnézte a lehetséges téli odúkat, amilyen mélyre a léghajó csak le tudott ereszkedni, Amelia visszafordult a part felé. Egy kis leáramló szél megtolta őket, és miközben lefelé haladtak, a léghajó recsegett és ropogott. Amelia mögött felhangzott az ingerült medvék mély morgása a gondolában. – Hátrább az agarakkal! – kiabált oda nekik a lány a folyosóról. – Pár perc múlva lerakunk titeket. Nagyon meg fogtok lepődni!

Nagyon gyorsan a partvonal felett termettek, és Amelia némi rázkódás árán felfelé tudott fordulni a szélben, és leereszkedett. Ez a környék ígéretesnek tűnt; a tengerjégben húzódott egy nyílt fekete csatorna, tele jéghegyekkel, mögötte pedig további tengerjég, és végül nyílt víz, olyan fekete, mint az obszidián. A tenger jegét Weddell-fókák borították a kicsinyeikkel együtt, továbbá a vérükkel, a vizeletükkel és az ürülékükkel. Mellettük a szárazföld nem sziklák, hanem dombok képében emelkedett felfelé, amelyek között a medvék búvóhelyet és kiásható üregeket találhattak, ahonnan odalopakodhattak a fókákhoz, és ahol alhattak. Az egész nagyon ígéretesnek tűnt, legalábbis egy jegesmedve szemszögéből. Emberi szemszögből a pokol legjegesebb bugyrának tűnt.

Amelia leereszkedett a léghajóval a jégre, kilőtte a hóba a horgonyait, mintha számszeríj-nyilak lettek volna, majd addig csörlőzte önmagukat, amíg a gondola le nem ért a hóra. Elérkezett az idő. Ellenőrizte a kamerák sorát, hogy megnyugtassa a technikusait, utána pedig nem bírt ellenállni a kísértésnek, hogy felszerelkezzen, és leugorjon a hóba. Két másodpercig úgy érezte, ez nem is olyan rossz, majd belémart a hideg, mire felkiáltott a döbbenettől. A szeméből könnyek patakzottak, amelyek az arcához is fagytak.

– Amelia, nem lehetsz odakint, amikor kiengedjük a medvéket.

– Tudom, csak szerettem volna egy külső felvételt is készíteni.

– Az ilyen felvételekhez vannak drónjaink.

– Csak ki akartam próbálni, milyen érzés idekint lenni.

– Oké, de most menj vissza, hogy kiengedhessük a medvéket, te meg ismét felszállhass. Nem jó, ha a hajó a földhöz van kötve ekkora szélben.

Amelia nem is érezte olyan erősnek a szelet, bár amennyi fújt, az könnyedén behatolt a ruhája alá, és megrezegtette a csontjait. – A mindenit, de hideg van! – kiáltott fel, majd a közönsége kedvéért hozzátette: – Oké, oké, bemegyek! De nagyon frissítő idekint lenni! A medvék imádni fogják!

Majd visszamászott a lépcsőn a gondolája kis előszobájába, ami úgy nézett ki, mint egy légzsilip, és kicsit botladozva bement a belsejébe. Elképesztően meleg volt odabent a külvilághoz képest. Amelia megéljenezte önmagát, és miután visszaért a parancsnoki hídra, tájékoztatta a messze északon lévő csapatát, és odament az ablakokhoz azon az oldalon, ahol a medvék kamrájának a külső ajtaja helyezkedett el.

– Oké, készen vagyok, engedhetitek őket!

– Te irányítod az ajtót, Amelia.

– Ja, tényleg. Oké, indulnak!

Ezzel megnyomta a dupla gombot, amely a medvék karámjának külső oldalát nyitotta. Az ajtón bezúduló szél és kizúduló medvék miatt a hajó elég erősen rázkódni kezdett, Amelia pedig felsikoltott. – Ott vannak, milyen izgalmas! Üdv az Antarktiszon!

A nagy jegesmedvék szögletes mozgással és céltudatosnak tűnve elbattyogtak. A bundájuk enyhén sárgásnak látszódott a hó előtt, és felborzolódott a szélben, amibe kíváncsian beleszagoltak, miközben a tenger felé vették az irányt. Nem túl messze, a parton, közvetlenül egy keskeny, fekete csatorna mögött a tengerjégen egy egész csapat Weddell-fóka hevert, amelyek közül sok anya a friss kicsinyét szoptatta. Úgy néztek ki, mintha hatalmas, macskaarcú meztelencsigák lennének. Elég riasztó volt. De nem úgy tűnt, mintha megriadtak volna a medvéktől, és miért is tették volna? Egyrészt a medvék immár szinte beleolvadtak a tájba, annyira, hogy Amelia csak egy-egy villanásra pillantotta meg őket, vagy mint egy karmokból álló fekete rákot, egy hóemberre emlékeztető fekete szempárt, ami hátranézett rá, majd eltűnt. Másrészt a fókák még soha nem láttak jegesmedvét, és nem volt okuk rá, hogy gyanítsák a létezésüket.

– A mindenit, már nem is látom őket. Te jó ég, ezek a fókák most bajban vannak! Lehetséges, hogy egy kicsit fel fog borulni errefelé a népesedési dinamika! De tudjátok, hogy megy ez, a ragadozók és a zsákmányállatok számának ingadozása elég szabályos mintázatot követ. A ragadozók száma egynegyed görbével követi felfelé és lefelé a zsákmányállatokét a grafikon szinuszgörbéjén. És az igazat megvallva, szerintem milliónyi fóka van idelent. Az antarktiszi tengerparti ökozóna láthatóan nagyon jól teljesít. A jegesmedvék remélhetőleg hasznot húznak ebből, és boldog harmóniában csatlakoznak a többi itteni csúcsragadozóhoz az élet körforgásában. De egyelőre emelkedjünk egy kicsit magasabbra ezzel a baba járgánnyal, és nézzük meg, mit látunk.

Megnyomta a horgonycsavarok kiengedőgombját, mire a hegyükben lévő robbanóanyag jóvoltából ki is szabadultak. A Migrációtámogatás felszállt, meglovagolta a szelet, és sebesen kisiklott a tenger fölé. Amelia szélirányba fordította, és lenézett. Fehér partok, fekete-fehér csatornák, fehér tengerjég, fekete nyílt víz, és mindez bronzosan tündökölt az alacsonyan delelő nap fényében. Ködös látóhatár, felette fehér égbolt, még magasabbra opálkék. A hat medve már teljesen eltűnt. Persze mindegyik kapott egy rádiós adóvevőt és pár minikamerát, hogy Amelia nézői nyomon tudják majd követni az életüket a műsorában. Ők is csatlakoznak majd ahhoz a rengeteg állathoz, amelyeket számukra alkalmasabb élettérbe költöztetett. Az Amelia állatai egy nagyon népszerű, mellékes haszonnal járó sorozat volt a felhőben. Ő maga is kíváncsian várta, hogy boldogulnak majd.

• • •

Elindult hazafelé, és már majdnem az Egyenlítőhöz ért, amikor Nicole jelent meg a képernyőjén feldúlt arccal.

– Mi a baj? – kérdezte Amelia.

– Be van kapcsolva nálad a medvék csatornája?

– Nem, miért? – Amelia bekapcsolta, de nem látott semmit. – Mi történt?

– Nem tudjuk biztosan, de az összes egyszerre eltűnt. És néhányon mintha egy robbanás látszott volna. Tessék.

Gépelt egy kicsit, majd Amelia látta az Antarktiszi-félszigetet és a tengerjeget: utána egy vakító, fehér fényt, és semmi egyebet.

– Várj, ez meg mi volt? Ez meg mi lehetett?

– Nem tudjuk biztosan. De azt mondják, hogy valamiféle… valamiféle robbanásnak vélik. Sőt, jön egy adás valakitől… az ENSZ-től? Az Atomtudósok Hivatalától? Vagy talán az izraeli hírszerzéstől? Mindenesetre valakik közzétettek egy nyilatkozatot a felhőben, amelyben vállalják a felelősséget érte. Talán úgy hívják őket, hogy Antarktiszi Védelmi Liga. Ó, igen, ez az. Valami kisebb nukleáris jelenség. Olyan, mint egy kis neutronbomba, állításuk szerint.

– Mi? – kiáltott fel Amelia. Bár nem tervezte, azonnal lerogyott a parancsnoki híd padlójára. – Mi a fene? Felrobbantották a jegesmedvéimet?

– Lehetséges. Nézd, úgy gondoljuk, hogy azonnal a legközelebbi városba kellene menned. Ez a tiltakozás újfajta formájának tűnik. Ha a zöld tisztaság valamelyik csoportjáról van szó, téged is célkeresztbe vehetnek.

– Kapják be! – kiabálta Amelia, majd elkezdte csapkodni a mellette lévő széklábat, utána elsírta magát. – Ezt nem hiszem el!

Nicole nem válaszolt, és Amelia hirtelen rájött, hogy még mindig adásban van, látja a közönség. Ismét elkáromkodta magát, és Nicole tiltakozása ellenére lezárta a közvetítést. Majd csak ült ott, és őszintén zokogott.

• • •

Másnap beállt az egyik kamerája elé, és bekapcsolta. Aznap éjjel nem aludt, és valamikor napfelkelte után, ami úgy nézett ki, mintha atombomba robbant volna a keleti égbolton, úgy döntött, hogy beszélni akar a rajongóival. Reggeli közben végiggondolta a dolgot, és végre úgy érezte, hogy készen áll rá. A stúdióval nem vette fel a kapcsolatot; nem velük akart beszélni.

– Nézzétek – mondta a kamerába. – Ez a hatodik tömeges kihalás a Föld történetében. Amit mi okoztunk. Ötvenezer faj halt ki, és annak a veszélye fenyeget minket, hogy kipusztulnak a kétéltűek, az emlősök és rengeteg madár-, hal-és hüllőfaj nagy része. A rovarok és a növények csak azért állnak jobban, mert őket nehezebb kiirtani. Ez leginkább katasztrófa, egy kibaszott katasztrófa.

– Vagyis gondjainkba kell vennünk a világot, hogy újra egészséges lehessen. Ebben nem vagyunk ügyesek, de meg kell tennünk. Több időbe fog telni, mint a mi teljes élettartamunk. De ez az egyetlen előrevezető út. Úgyhogy én ezt fogom tenni. Tudom, hogy az én programom csak közrejátszik ebben a folyamatban. Tudom, hogy ez csak egy idétlen felhőműsor. Tisztában vagyok vele. Még azt is tudom, hogy a producereim azért kevernek bele ezekbe a kis általuk létrehozott álvészhelyzetekbe, mert szerintük ezek növelik a nézettséget, én meg azért megyek bele az ilyesmibe, mert úgy gondolom, hogy mindez segíthet, bár néha halálosan megijedek, ami ciki. De ha elősegítik, hogy az emberek gondolkozni kezdjenek ezekről a projektekről, az nekünk dolgozik. Ez is része annak a magasabb rendű célnak, amit el akarunk érni. Én így gondolok rá, és bármit megtennék, hogy sikerrel járjunk. Képes lennék meztelenül lelógni fejjel lefelé egy éhes cápákkal teli öböl felett, ha ez használna, és tudjátok, hogy megtenném, mert az volt az egyik legnépszerűbb epizódom. Lehet, hogy hülyeség, hogy ennek így kell lennie, és lehet, hogy én is hülye vagyok, hogy belemegyek ebbe, de csak az számít, hogy felkeltsük az emberek érdeklődését, majd cselekedjünk.

– Szóval, nézzétek. Most nagy baj van. Génmódosított élelmiszereket termesztenek organikusan. Japánban európai állatok mentik meg a helyzetet. Mindenféle és -fajta keverékek jönnek létre. Ez egy korcs világ. Most már évezredek óta keresztezünk fajokat, megmérgezünk élőlényeket, másokat táplálunk, és mindent összevissza költöztetünk. Az emberek azóta művelik ezt, hogy eljöttek Afrikából. Úgyhogy amikor valaki kibukik rajta, amikor elkezdenek egy hely vagy egy korszak tisztaságán nyavalyogni, attól megőrülök. Ki nem állhatom. Ez egy korcs világ, és bármilyen korszakhoz is akarnak ragaszkodni, az csak egyetlen korszakhoz köthető. Kibaszott nagy őrültség belekapaszkodni egyetlen pillanatba, és azt mondani, hogy az a pillanat tiszta és szent volt, és mindent csak úgy lenne szabad csinálni, és megöllek, ha bármit is megpróbálsz megváltoztatni.

– És tudjátok, mit? Én találkoztam pár ilyen emberrel, mert ezek eljönnek a gyűléseinkre, és alaposan megdobálnak. Tojással, paradicsommal… kövekkel. Otromba, gyűlölködő dolgokat kiabálnak. Láttam és hallottam őket. És ezeknek több pénzük és idejük van, mint amire szükségük van, úgyhogy megőrülnek. És azt hiszik, hogy mindenki más téved, mert nem olyan tiszták, mint ők. Őrültek. És én gyűlölöm őket. Gyűlölöm az önigazolásaikat az úgynevezett tisztaságukkal kapcsolatban. A saját szememmel láttam, milyen önteltek. Annyira önteltek. Gyűlölöm az önteltséget. Gyűlölöm a tisztaságot. A tisztaság mint olyan, nem létezik. Csak a vallásos fanatikusok fejében, az olyan emberekében, akik még ölni is képesek, annyira jóakaratúak és önteltek. Én gyűlölöm az ilyeneket, de tényleg. Ha bármelyikük is hall engem ebben a pillanatban, kapja be. Gyűlöllek titeket.

– Szóval most van egy csoport, amelyik az Antarktisz tisztaságát próbálja megvédeni. Az utolsó tiszta helynek nevezik. A világ természetvédelmi területének. Hát, nem az. Egyik sem. Csak egy földdarab a Déli-sarknál, egy kis kerek kontinens egy furcsa helyen. Szép, de nem tisztább vagy szentebb bármi másnál. Ezek csak fikciók. Ez is a világ része. Egykor bükkerdők, dinoszauruszok és páfrányok népesítették be, kibaszott dzsungelek nőttek errefelé. És egy szép napon megint azok lesznek. Addig is, ha ez a sziget megmentheti a jegesmedvéket a kihalástól, akkor tegye meg.

– Úgyhogy, igen. Gyűlölöm ezeket a kibaszott gyilkosokat. Remélem, elkapják őket, börtönbe kerülnek, és arra kényszerülnek, hogy életük hátralévő részében tájhelyreállítást végezzenek kényszermunkában. És ha az emberek úgy döntenek, hogy ez a legjobb megoldás, újabb jegesmedvéket fogok délre hozni. És ezúttal meg is védem őket. Senki nem pusztíthatja ki a jegesmedvéket pusztán a tisztasággal kapcsolatos ostoba elképzelései miatt. Ez nem helyes. Tisztaság, a picsába. A medvék fontosabbak egy ilyen beteges, ostoba, rosszindulatú rögeszménél.

Languidezza per il caldo (Lustán a forróság miatt)

– Vivaldi instrukciója a Négy évszak Nyár tételéhez

e) egy állampolgár

A tél ledübörög az Arktiszról, becsapódik New Yorkba, ami hirtelen olyanná válik, mint Varsó, Moszkva vagy Novoszibirszk, a felhőkarcolók a szocialista realizmus portréjává válnak, komoran és hősiesen festenek, feketén tartják magukat a viharban, mintha oszlopok lennének a talaj és az alacsonyan száguldó felhők között. Ez a fortyogó, szürke mennyezet dél felé gurul havat köpködve, a tűéles ónos eső ott zuhog lefelé a lassabb, kavargó hópelyhek között, amelyek ráolvadnak az ember szemüvegére, bármennyire is a homlokába húzza a sapkáját. Már akinek van sapkája; sok New York-i még viharban sem vesz magára ilyesmit, üzletembernek, baristának vagy egyszerű amerikainak öltöznek, de mindig a jelmezükben maradnak, ami általában fekete, és eljátsszák a szerepüket, csak annyit engedve a viharoknak, hogy hosszú gyapjúkabátot vagy béleletlen bőrkabátot vesznek. Sok keményfiú és csaj továbbra is farmert visel, a ruhautánzatok legfeleslegesebbikét, ami mindenre alkalmatlan azon a cigarettaszívó pózon kívül, amit sokan láthatóan annyira nagyra becsülnek. Igen, a New York-iak sokkal inkább jeltudománynak tekintik a ruhák szerepét, mint mások, olyasminek, ami keménységet, megvetést, eleganciát, komolyságot vagy semmibevevést sugall, és mindegyikük a saját New York-i megjelenésére törekszik az időjárási körülményektől függetlenül, mivel az időjárás csak a metró és az épület között létezik, vagyis ezek az emberek nem túl ritkán a kapujuk előtt szoktak meghalni, miközben a kulcsukat próbálják kihalászni a zsebükből, igen, sok New York-i holtteste akkor kerül elő döbbent és meglepett arccal, amikor tavasszal elolvadnak a hókupacok, mintha azt mondanák, ez meg hogyan fordulhatott elő?

Azok, akik a szedett-vedett ruházatuk ellenére is túlélik a viharokat, kezüket mélyen a zsebükbe dugva mászkálnak a városban, mert csak a szabadban dolgozók viselnek kesztyűt; fedetlen fejüket leszegik, és úgy sietnek egyik épülettől a másikig egy gyors ír kávéra vadászva, hogy életet csaljanak az ujjaikba és felmelegedjenek annyira, hogy elmúljon a reszketésük, és elég üzemanyaguk legyen hazáig. Még taxiba is ülnének, ha valaha is taxiba ülnének, de persze taxiba csak turisták és a kibaszott cégvezetők ülnek, vagy azok, akik rettenetesen el vannak késve valahonnan.

A Hudson ezeken a viharos napokon szürke, és csupa fehér hócsík a hosszú tajtékvonalak mentén. Ilyen is marad, amíg be nem fagy, a szénszürke égen mélyen suhanó felhők alatt élesen kirajzolódó fehér hópelyhekkel, amelyek jól láthatóan bukdácsolnak minden ablak előtt, és odalent is láthatóak, amint lehullanak az utcára és azonnal el is olvadnak. Ha az ember lenéz a lakása ablakából a sziszegő radiátor felett, a tűzlépcsők rácsai között, láthatja, hogy először a kukák fedele változik fehérré, úgyhogy a sikátorokban eleinte furcsa korong-és négyszögminták jelennek meg; majd a hó eléggé lehűti az utcai járdákat is ahhoz, hogy ne olvadjon el és rájuk tapadjon, és minden, ami lapos, gyorsan fehérré változik. A város a függőleges feketék és a vízszintes fehérek csipkemintájává válik, önmagában is egy Bauhaus-absztrakcióvá, gyönyörűvé, még akkor is, ha a polgárai soha nem pillantanak fel, hogy megnézzék, mert olyan ostobán öltözködnek, hogy minden egyes kirándulásuk a sarki boltba a világ legrosszabb útja, a legostobábbak és a legbalszerencsésebbek pedig tetézik mindezt azzal a fatális kapu előtti katasztrófával.

Majd a viharok után, a tél végi ezüstös ragyogásban a hideg mindent megfagyaszt, a csatornák és a folyók hatalmas fehér utakká változnak, a város pedig önmaga jégszobrává. Ez a varázslatos jégkorszak végül megtörik, és hirtelen tavasz lesz, az összes fekete fa zöld rügyeket növeszt, a levegő pedig olyan tisztává és finommá változik, mint a víz. Az ember belekortyol a levegőbe, lenyűgözve bámulja a zöldeket; ez akár egy hétig is eltarthat, mielőtt mindenkit agyonnyom a nyár a maga egészségtelen levegőjével, amikor a csatornavizek langyossá melegednek, és olyan szaguk lesz, mint a döglevesnek. Ilyen félúton élni az Egyenlítő és a sarkvidék között egy hatalmas kontinens keleti oldalán: az embert a lehető legszélsőségesebb időjárási viszonyok érik, eszelős hülyeségek nap nap után, és amilyen sarkvidéki a hideg, olyan trópusi lesz a meleg is. A kolera ott tenyészik minden korty vízben, az üszkösödés minden karcolás nyomán, a szúnyogok apró drónokként zümmögnek, amelyeket mintha valami gonosz zseni tenyésztett volna ki, hogy elpusztítsa az emberi fajt. Az ember imádkozik a tél visszatéréséért, de nem jön.

Azokon a napokon, amikor márványkemény viharfelhők emelkednek a magasba az összes felhőkarcolót eltörpítve, és ezekből a húszezer méter magas üllőkből levesestányérnyi esőcseppek hullanak, a csatornák felszíne sistereg és forr a rá zúduló víztől, a levegő egy órára lehűl, majd minden ismét gőzölögni kezd, és visszatér a megszokott bűzös, asztmás fülledtség, az a nevetséges, bűnös fülledtség, ami úgy felforrósítja a levegőt, hogy az aszfalt elolvad, és a termikek felszálló rétegeiben úgy ringatózik az egész város, mint a levegő a faszenes grill felett.

Utána eljön a szeptember, és a nap délre hajlik. Igen, ősz New Yorkban: a város legnagyszerűbb évszakának dicsőséges éneke. Nemcsak azért, mert a tél és a nyár durva szélsőségei után megkönnyebbülést hoz, hanem a gyönyörű fényszögek miatt is, azért is, ahogyan bizonyos pillanatok belekapaszkodnak ebbe a szögbe – mintha az ember odáig azt hitte volna, hogy egy szobában él, de ekkor az épületek között áttündöklő folyó és odafent az égbolt hirtelen rádöbbentené, hogy egy bolygón lakik, hogy ez a csodálatos város egyben egy csodálatos öböl is egy csodálatos világban. Ezekben a ragyogó pillanatokban még a legszőrösebb szívű állampolgárba, a legérzéketlenebb városi teremtménybe is, aki talán csak a zöld lámpára várva áll meg, belehasít ez a fény, és arra készteti, hogy mély levegőt vegyen, és életében először alaposabban is megnézze a helyet, és átérezze egy percre, de mélyen, hogy milyen egy ilyen különös és gyönyörű helyen élni.

Hozzá kellett szoknom, de most, hogy sikerült, sehol nem érzem magam szabadabbnak, mint a New York-i tömegben. Itt is érződik a magány kínja, de az agyonnyomatásé nem.

– Jean-Paul Sartre

f) Gen nyomozó

Gen néha eltöprengett azon, hogy nem arról van-e szó, hogy az általa látni vélt mintázatok miatt hozzák létre az érintett emberek az adott mintákat. Lehet, hogy ez is a dedukció és az indukció esete. Olyan nehéz volt megállapítania, hogy melyiket is csinálja éppen, hogy gyakran összekeverte a két szó jelentését. A gondolattól a bizonyítékig, a bizonyítéktól a gondolatig – mindegy. Claire néha, amikor megérkezett az esti előadásai után, a dialektikáról beszélt, és amit mondott, az hasonlított egy kicsit Gen gondolkodásmódjára. Ugyanakkor Claire azt is felpanaszolta, hogy a dialektika egyik dialektikus vonása az, hogy soha nem lehet egyetlen definícióhoz kötni, hanem folyamatosan vándorol egyiktől a másikig. Olyan, mint a közlekedési lámpák: ha az ember áll, azt fogják jelezni, hogy mehet, ha az ember megy éppen, azt fogják jelezni, hogy lassítson és álljon meg, de csak egy ideig, majd ismét indulásra szólítják fel. Ugyanakkor nem szabad hagyni, hogy az ember útirányát a közlekedési lámpák szabják meg, hanem szélesebb látókörből kell szemlélni, kihasználva a kínálkozó alkalmakat. Miközben azért igyekszik eljutni oda, ahova akar.

Úgyhogy Gen zavarba jött, miközben ezeken gondolkozott az elsüllyedt város éghídjain sétálgatva egyik állomástól a másikig, egyik problémától a másikig. Aznap egy új útvonallal próbálta megoldani a rohanó ember problémáját az irodájától a polgármesternő rezidenciájáig és a felhőkarcolóig a Columbus Circle-ön, ahol a fogadást rendezték. Miközben végigbattyogott az átlátszó graféncsövekben, lólépésből futólépésre váltott, amikor a 3D-s hálózat lehetővé tette. Dialektikus haladás a magasban Alsó-Manhattan csatornái felett, amelyek aznap reggel szürkének és alvadtnak tűntek az alacsony felhőtakaró alatt. December eleje, végre egy kis lehűlés. A Nyolcadikon leereszkedett a talajra, és az ártértől közvetlenül északra lévő sugárút zsúfolt járdáján folytatta az útját. Esteban polgármesternő valamiféle ünnepséget tartott a belsőbb városokból odalátogató polgármestereknek, Gen nyomozó pedig úgy döntött, hogy részt vesz a rendezvényen, és meglebbenti a New York-i rendőrség zászlaját.

Ez a társaság nem Gen természetes közege volt. Sokkal szívesebben bújt volna a víz alá Ellie-vel és a népével, hogy őszintén és nyíltan cseréljenek véleményt a vízipatkányok ismerős tömegével, ügyet sem vetve a sötét zugokban folytatott üzelmekre. A felsővárosi hierarchiát alkotó politikusoktól és bürokratáktól viszont kellemetlenül érezte magát. Lefárasztották. És azt is pontosan tudta, hogy sokan közülük sokkal keményebb bűnözők, mint a víz alatti ismerősei; olykor még a korrupt ügyeik bizonyítékait is elraktározta a megfelelő pillanatra várva. Ugyanazt gondolta erről, mint a víz alattiakról, hogy azok, akik éppen a helyükön vannak, jobbak azoknál, akik esetleg átvehetnék a helyüket. Vagy egyszerűen csak arra a pillanatra várt, amikor a legtöbbet kihozhatja a bizonyítékaiból. Ettől a várakozástól mindig ideges lett, mert rájött, hogy olyasmiben hoz döntéseket, amiben nem neki kellene. Végeredményben ő is egy rossz rendszer fogaskerekévé vált, a nepotizmusé és a korrupcióé azáltal, hogy nem ment utána az ügyeiknek. De folyamatosan ezt tette. Ha úgy érezte, hogy a szóban forgó személy nem okoz nagy kárt azzal, hogy a helyén van, és a felelősségre vonása ronthat az alsó-manhattani helyzeten, akkor elrakta az információit későbbre, és várni kezdett egy jobb pillanatra. Néha ez tűnt a legjobb megoldásnak. És néha megpillantott arra utaló jeleket az aktákban, hogy ez már sokkal azelőtt is így ment a New York-i rendőrségnél, hogy ő megszületett volna. A New York-i rendőrség, a nagy mediátor. Mert a jog egy nagyon is emberi szakma, akárhogy is nézzük.

Szóval most ott állt a város egyik legkiemelkedőbb nyomozójaként, aki a belvárosban és a felhő rendőri munka iránt érdeklődő területén is nevet szerzett. Megjelent személyesen, hogy a polgármesternő eldicsekedhessen vele. A munkájának ezzel a részével soha nem sikerült teljesen kibékülnie. Úgy oldotta fel a helyzetet, hogy gyakorlatilag átment film noirba. Szigorúan méregette az embereket, pókerarcot vágott. Ez a hozzáállása, továbbá a magassága, ami a legvastagabb talpú cipőjében száznyolcvannyolc centi volt, megadta neki a szükséges tartást. És néha, mint azt örömmel nyugtázta, a tartásnál sokkal többet is: képes volt megfélemlíteni embereket. Időnként elég keményen rájátszott erre a szerepre. Egy magas, testes, szigorú rendőrnő, Octaviasdottir, úgy bizony. Másrészt viszont ez New York volt, ahol mindenki elég keményen rájátszott a szerepére, és sokan mások is úgy gondolták, hogy egy noir filmben szerepelnek, legalábbis úgy tűnt. Egy klasszikus New York-i noirban. Tartsd nyitva a szemed, bébi.

A polgármester majdnem az egész tornyot elfoglalta a Columbus Circle északi végén, amit a saját pénzén bérelt, ugyanakkor ezt jelölte ki hivatalos polgármesteri rendezvényhelyszínként és a saját magánrezidenciájaként is. Úgyhogy Gen most feltrappolt a félemeletre vezető széles lépcsőn, lassan, mint egy sarki járőr rendőrkutyákkal. Az ismerősei láttán megemelte az állát, és odaköszönt a bejáratnál és a büféasztal mellett álló fogadószemélyzetnek. Utána megállt az ajtó melletti falnál, rossz kávét szürcsölgetett, és úgy meredt maga elé, mintha mindjárt elaludna állva. Annyira túlzásba vitte ezt a pózt, hogy majdnem tényleg elaludt. Amikor a polgármester is belibegett a sleppjével, a helyén maradt, és onnan nézte végig, ahogy a tömeg köréjük gyűlik, majd szétoszlik, hogy a polgármesternő körbejárhasson jópofizni. Úgy tűnt, Arne is ott van, a Morningside Ingatlanügynökség vezetője, a párt egyik oszlopos tagja. Egy cloisteri csapattal csevegett. A denveriek nagyon kilógtak a sorból.

Galina Esteban karizmatikusabb volt, mint valaha. Negyvenöt évesen már nyugdíjazott felhősztár volt, és New York államának volt kormányzója. Gent bizonyos szempontból Amelia Blackre emlékeztette – olyasvalakire, aki könnyen hírnevet szerez. Úgy nézett ki, mintha Amelia hispán nővére lenne, az, aki jó jegyeket kapott, és még élvezte is a tanulást. Csak százhatvanöt centi volt, de ezen tűsarkúval korrigált; barna hajzuhatag övezte a sugárzóan jó külsejű, szélesebb arcú indián vagy mesztic szépség arcát. Lámpaként világító szemek. Egy olyan mosoly, amiről az ember el sem tudja hinni, hogy neki szól.

Amikor meglátta Gent, azonnal odament hozzá, mintha vonósugár húzná a kedvenc ismerőséhez a teremben, vagy akár a legfontosabb emberhez a teremben. Gen majdnem elmosolyodott, miközben elismerte magában, hogy igen, Galina Esteban nagyon ügyesen el tudja érni, hogy mások jól érezzék magukat. Aki nem fordított neki hátat, aki elmosolyodott és biccentett a drámai belépője láttán, bűnsegéddé vált a népszerűségében. De Gen most tudta, hogy csak színjátékról van szó. Rajtakapta Esteban egyik kedvenc önkéntesét, hogy kenőpénzt fogad el egy felsővárosi építésztől, és a közeli ismeretségük miatt nyilvánvaló volt, hogy Estebannak is tudnia kellett róla. Galina nem vette jó néven az önkéntese hirtelen lemondását, és azzal vágott vissza, hogy megnyirbálta egy kicsit Gen támogatását a rendőrőrsön, majd mért pár bénító csapást a felhőinfrastruktúrájukra, ami elég csúnya bosszú volt; anyagi kárt okozott a New York-i rendőrségnek. Úgyhogy ők ketten éppen utálták egymást.

De fent kellett tartani New York vonzerejét a denveri cégvezetők előtt, vagyis adni kellett a látszatra, különben a felhő olyan sűrű, szaftos pletykaköddel telt volna meg, hogy mindketten képtelenek lettek volna ellátni a feladatukat. Ezért jó képet vágtak.

– Nem tudtam, hogy itt lesz – mondta Esteban.

– Az emberei hívtak meg.

– És ez mióta számít bármit is?

– Hogy érti? Mindig el szoktam menni oda, ahova meghívnak.

Esteban ezen vidáman felnevetett. A kívülállók úgy láthatták, mintha szórakoztatnák egymást.

– Nem hinném, hogy az én embereim hívták volna ide. Na ne már, igazából miért?

– Nos, most, hogy szóba hozta, úgy halottam, történik ez meg az az ártérben. Kéretlen ajánlatokat tesznek ottani épületekre fenyegetések és némi szándékos rongálás kíséretében. És a helyi alvilággal is szórakozik valaki. Úgyhogy gondoltam, megkérdezem, nem hallottak-e erről valamit az emberei. Maga általában a város ütőerén tartja az ujját, és most mindenki kezd ideges lenni.

A polgármester Tanganyika John, az egyik vazallusa felé fordult, aki ekkor sietett oda melléjük, és rákérdezett: – Tudsz erről bármit is?

John megvonta a vállát. – Nem.

Ha tudnának valamit, akkor sem árulnák el. Gen megszokta a hírzárlatot, velük is és másokkal kapcsolatban is, és más helyzetekben egy kicsit aláaknázta volna a maguk köré húzott falat, de erre nem ez volt a megfelelő pillanat. Esteban jókedvének a buborékját udvariatlanság lett volna kipukkasztani, főleg így, hogy nagyon sok denveri vendégeskedett a helyiségben. Gen viszonozta John vállvonogatását, és csak a pillantásával próbálta jelezni, hogy soha nem is számított a vazallus segítségére.

– Lehet, hogy csak a víz alatt látszik – mondta. – Vagy a helyi statisztikákban van jele. Beszélek az ingatlanos ismerőseimmel, és megkérdezem őket, észrevettek-e valamit.

– Jó ötlet. Egyébként minden rendben?

– Nem igazán. Tudja, hogy van ez. Amikor aggasztó dolgok történnek az ingatlanpiacon, mindenki stresszelni kezd.

– Ami azt jelenti, hogy folyamatosan stresszelünk, nem?

– Azt hiszem.

– De azt akarja mondani, hogy ez most más.

– Nagyon úgy tűnik, mintha most valami szokatlan történne.

Gen a polgármesternőre meredt. A konfliktusukban benne volt, hogy mindketten úgy gondolták, ők állnak közelebb a város valódi szívveréséhez. Azon harcoltak, hogy melyikük látómezeje a szélesebb. Ezt a csatát nem lehetett megnyerni, még akkor sem lehetett volna, ha leülnek jegyzeteket cserélni, amire soha nem lettek volna hajlandóak. Egy hivatalos vitaest, ahol Isten a pártatlan döntőbíró: ez nem fog megtörténni. Úgyhogy csak a hozzáállásukkal jelezték oly sok másik New York-ihoz hasonlóan: én többet tudok nálad, én ismerem az alattad és feletted lévő szinteket, ismerem a titkokat, a város történéseinek nyitját. Ebben senki nem nyerhetett vagy veszthetett igazán, ha elég erősen ragaszkodtak az álláspontjukhoz.

Gen pontosan ezt tette, miközben abban reménykedett, hogy Claire beépített emberei mindeközben az ott lévő vazallusokat figyelik. Némelyiküket szerette volna megfigyelni a fogadás után is, hogy lássa, a megjelenése cselekvésre késztet-e valakit. Hogy valamelyikük elindul-e telefonálni, súg-e valamelyik kapcsolatának, figyelmeztet-e valakit valahol… Csak abban reménykedett, hogy igen, különben hasztalanul árulta el a szándékait, és csak még óvatosabbá tette az érdekelt feleket. Nos, ugyanakkor lehet, hogy ez is feltűnő lesz, az ember soha nem tudhatja. Fel kellett tennie egy tétet ahhoz, hogy elkezdődjön a játék.

De még valamivel meg kellett próbálkoznia. Olmstead nemrég felfedezett egy kapcsolatot a polgármesternő és Arne Bleich, a Morningside Ingatlanügynökség tulajdonosa között, aki ott állt a terem túlsó végében. – Szóval Arne Bleich-csel dolgozik a belvárosi projekteken?

Esteban pislogott döbbenetében a kérdés miatt is, meg azért is, mert Gen egy ilyen rendezvényen tette fel. Nagyon nem tetszett neki a dolog.

– Úgy érti, személyesen?

– Nyilvánvalóan.

– Nem. – A mosolya egyértelműen kapd be jelleget öltött. – Elnézést, üdvözölnöm kell a többi vendéget is, el kell vegyülnöm.

– Természetesen. Én is ezt fogom tenni.

Utána már csak szem előtt kellett maradnia egy darabig, és udvariasan baljósnak kellett tűnnie, majd feltűnés nélkül le kellett lépnie. Onnan majd Claire csapata veszi át az ügyet. Majdnem ugyanaz volt a forgatókönyv, mint Ellie-nél. Jelenj meg, és ezzel sokkold őket; figyeld meg, menekülnek-é a gonoszok a bosszú asszonya elől.

Ő maga is figyelte a vazallusokat, megpróbálta felmérni a hangulatot; azok nagyon rá voltak hangolódva a polgármesternő kedvére, és most egy kicsit megrettentek, nem néztek Genre. A lethemi éleslátás váratlan rohamában mintegy röntgenszemüveggel látta a város hatalmi struktúráját, ahogy az a lenyűgöző polgármesternőből eredő erővonalak formájában remeg. Gen betörte valamiféle lélektani vészcsengő üvegbúráját, ami most szirénázni kezdett.

Végül távozott, és mivel későre járt, odahívott egy járőrt a Nyolcadikra, a Harmincötödik és a Harminchetedik között úszó árapálymólóra.

Amikor visszaért a Metben lévő lakásába, átöltözött, utána lement Vlade pincehelyiségébe, és becsengetett az ajtón. Nem jött válasz, úgyhogy felsétált a lépcsőn a csónakház irodájába, és ott találta a férfit. Gennek az volt a benyomása, hogy sokkal több időt tölt itt, mint a szobájában, ahova gyakorlatilag csak aludni járt. Ebben hasonlítottak. Ez az iroda volt a nappalija.

– Mi a helyzet? – kérdezte Vlade.

– Minden rendben. Még mindig az itt történtek ügyében nyomozok. Van valami újdonság?

– Nem tudom biztosan. A generátor nem akar beindulni, és a szennyvízcső is eldugult. Ha a többi dolog nem lett volna, el sem gondolkoznék ezeken, így viszont nem tudom. – Felnézett a csónakházban felakasztott hajókra, és komoran összevonta a szemöldökét. Baltával faragott válla beesett, a baltával faragott arca szintén. Nyugtalanul. Ami logikus volt. Még ha valahogy meg is vásárolták vagy más módon nyerték volna meg maguknak azok, akik ajánlatot tettek a házra, vagy azok, akik az épülettel szórakoztak, már ha ezek nem ugyanazok voltak, akkor sem lehetett biztos abban, hogy amikor átveszik a hatalmat, tartani fogják a szavukat. Az új tulajdonosok általában új menedzsmenttel érkeznek, és ebben az esetben Vlade elveszítené az állását. Ami kész csapás lenne számára, legalábbis Gen így érezte. Az épület volt a ruhája és az otthona, az volt a munkája, a mindene. Sokkal logikusabb lett volna, ha olyasmiket művel, amitől az épület rosszabbnak tűnik a valóságosnál az ajánlattevők szemében. De ezek az apró problémák erre nem voltak alkalmasak.

– Szóval a legtöbb problémával már korábban is találkozott?

– Igen, persze. Azt kivéve, amikor azoknak a fickóknak nyomuk veszett, és a kamerák nem működtek az eltűnésük idején. Az tényleg furcsa volt. És – ráncolta a homlokát – olyan szivárgást sem láttam még, amilyet mostanában találtam. Ami nem baleset volt. Szóval, érti. Kicsit gyanús ez az egész.

– Én is annak tartom. Figyeljen, megmutatná az összes alkalmazott aktáját, beleértve az ajánlásaikat is akkoriból, amikor felvette őket?

– Igen, én is kíváncsi vagyok rájuk.

Gen az asztalra tette a csuklómonitorát, és áttöltött bele néhány fájlt. Miközben befejezte, egy fiatalember nézett be az ajtón. Franklin Garr, az egyik lakó. – Hé, le tudná engedni a surranómat most azonnal, kérem?

Száznyolcvanöt centi magas, mosogatólészőke, jóképű a maga jellegtelen módján, mint valamelyik modell egy olcsó férfiruha-katalógusban. Összehúzta a szemöldökét, miközben letámadta a kérésével Vlade-ot. Okos, gyors, ideges. Öntelt, de talán egy kicsit túlságosan ideges is.

– Már megy is – válaszolta Vlade súlyos sóhajjal, miközben nyomogatni kezdte a csónakház vezérlőpultját. Egy kis hidrofóliás motorcsónak ereszkedett le a tetőgerendák homályából, a fiatalember pedig egy válla felett átvetett „kösz” kíséretében odasietett hozzá.

– Az egyik kedvenc lakója – tippelte meg Gen.

Vlade elmosolyodott. – Nagy seggfej tud lenni. Fiatal és türelmetlen, tagadhatatlan.

Utána Gen választhatott, hogy az ebédlőbe és a társalgóba megy-e, vagy a lakásába, vagy folytatja a munkát. Úgyhogy folytatta a munkát. Elbattyogott a Flatiron melletti vapoállomásra, és az Ötödiken leereszkedett délre a Washington Square-i bacinóba, mert tudta, hogy az Alsó-Manhattani Önsegélyező Kör ott tartja a havi nagygyűlését. Rengeteg épület gondnoka ott lesz, az épületeknek azokkal a változatos lekötelezettjeivel és érdekeltjeivel, akik együttesen teszik élhetővé a MEKTESZ-t.

Egy nagy tetőteraszon találkoztak, amelyet a NYU bocsátott rendelkezésükre a gyűlésekhez, egyfajta állófogadásra az esti megbeszélések előtt. Gen jól ismert személyiség volt, és sok barátja és ismerőse odament köszönni neki; már jó idő eltelt azóta, hogy eljutott bármelyik gyűlésre. Ő mindenkivel kedvesen viselkedett, de nyitva tartotta a szemét, miközben a sajátos barátait kereste, azokat a gondnokokat és biztonsági szakértőket, akiket az ő bacino renegátjainak nevezett. Clifford Sampsont, az apja régi barátját a Woolworth-épületből, Bao Lit a kínai negyed biztonsági emberei közül, Alejandrát a James Walker Bacino-szövetkezetből: ezeket az embereket mind jól ismerte, és amennyiben bármelyikükre rávetett egy bizonyos pillantást, az illető lelkesen követte egy sarokba, hogy megválaszolja a kérdéseit. Most gyorsan végigrohant rajtuk: nem rongálják az épületeteket? Nem kaptatok váratlan vételi ajánlatot a házatokra? Nem történt bármi furcsa vagy szokatlan az alkalmazottaitokkal, nem tűnt el senki felmondás nélkül, nem piszkálták meg a biztonsági rendszereteket?

De, mondta mindegyikük. De, de, de. A saját pincém kellős közepén. A szervezetünk jóhírével szórakoznak. A kamerák nem vettek fel bizonyos történéseket. Johann-nal kéne beszélned, Luisával kéne beszélned. Mindegyikükben fortyogott valamiféle bősz harag annak a valakinek vagy valaminek a rút cinizmusával kapcsolatban, aki ezeket a dolgokat műveli. Dzsentrifikáció, fenéket. A kibaszott gecik csak meg akarják szerezni, ami a miénk. Itt dübörögni kezdett SzuperVelence, ezek meg részesedést akarnak belőle. Össze kell fognunk, hogy megőrizzük, amink van. Ideje annak az átkozott New York-i rendőrségnek megmutatnia, hogy kinek az oldalán áll.

Tudom, ismételgette Gen. Tudom. A New York-i rendőrség a New York-iak oldalán áll, ezt ti is tudjátok. Senki nem szereti az őrsön azokat a felsővárosi lidérceket. A felsőváros a felsőváros, a belváros a belváros. Vigyáznunk kell, hogy megmaradjon az egyensúly. A törvény ereje. Azt szeretném, ha a bacinói renegátok a tettek mezejére lépnének, emberek. Ezt a régi barátai egy csapatának mondta, akik még a Mezzrow’s-ból és a Hobokenből ismerték, a régi gárdának, a kemény évek gyermekeinek, miután a második áradáshullám mindent lerombolt. Azoknak az embereknek, akik étellel és üveggyöngyökkel fizettek, akiket a pénz és a szerelem láncolt az épületükhöz. Egy kis sarokba gyűltek össze, és nagyon örültek a kis magántalálkozónak, amit Gen hívott össze. Sörözgettek és sztorizgattak. A későbbi megbeszéléseken majd vitatkozni fognak, mint mindig. Mindenki panaszkodni fog, veszekedni, kiabálni, szavazást követelni, és a többi. Az ártéri élet őrült viharai. Ők pillanatnyilag egy összetartó csoport voltak ebben az őrületben. Nagyjából olyan húsz ilyen kisebb találkozó folyt a Washington Square-i bacinóban és körülötte, mintegy előkészületképpen a komolyabb megbeszélésekhez, vagy csak azért, hogy a tagjaik bizalmas ismerősök között engedhessék ki a gőzt.

– Mindnyájunknak szüksége lesz a bacinói renegátokra – mondta nekik Gen. – Az én csapatom pillanatnyilag ezen dolgozik, és a saját épületem, az embereim épülete is célkeresztben van veletek együtt. Úgyhogy kezdjetek el trollkodni, és szóljatok, ha megtudtok valamit.

Mi a kérdés? – kérdezték. A sebezhető pont, hol kezdjenek kutakodni?

– Figyeljetek arra, hogy felmerül-e a Morningside Ingatlanügynökség neve – javasolta Gen. – Ők közvetítették a Met toronyra tett ajánlatot. Ha újabb ajánlatokat is tesznek, arról tudni szeretnék. Lehet, hogy ez köti össze a szálakat. És a Pinscher Pinkerton. Figyeljetek oda rájuk, mert most bajban vannak.

Ott maradt ugyan a megbeszélésekre, de gyorsan elfáradt. Nem véletlenül hívták az egyesületet MEKTOSZ-nak. MEKTESZ, ebben van valami felelősségteljes, továbbá a helyi valutájuk neve is, amit üveggyöngyök formájában használnak; de általában csak MEKTOSZ néven futott. Mindenkit meg kellett hallgatni, ami természetesen jogos, de a fenébe is. Mennyire elhúzták. Gen már értette, hogy Vlade és Charlotte miért nem jártak el igazán ezekre a gyűlésekre. Egy hosszú nap végén odamenni, és abban segédkezni, hogy az egész nedves zóna egy város tanácsüléseként egyeztessen, Robert házirendje ide vagy oda: fájdalmas.

De az alternatíva persze még rosszabb lett volna. Úgyhogy a jogászkodók és a lelkiismeretesek, a fiatalok meg a vitatkozósok vagy a makacsok újra és újra találkoztak, és megtették, ami tőlük telt. Fogjatok össze, vagy szétestek: a nagy amerikai felismerés. Egy Ben Franklin-poén, mint arról az ifjú Franklin Garr tájékoztatta nemrég derűs büszkeséggel.

Végül, amikor a megbeszélés befejeződött, Gen felállt, mire rengetegen rávetették magukat, sok idegent is beleértve. Örültek, hogy ott van. Ugyanolyanok voltak, mint a tenger alattiak; megnyugtatta őket, hogy a törvényes erők egyik képviselője is jelen van, és odafigyel rájuk. Még akkor is, ha majdnem elaludt a székében.

És most a bálon is szükségük volt rá. – Ó, istenem – tiltakozott Gen. De magukkal rángatták, és egy punk zenekar egy falka vokálossal úgy üvöltötte Lou Reed Heroinját, mintha a nemzeti himnusz lenne, bár talán idelent az is volt, és Gen tiltakozni akart, mondván, hogy a megénekelt kábítószer inkább flow-állapotot idéz elő, mintsem ezt a túlhúzott, „körömcsikorgás a táblán” jellegű stílust, amit alakítottak, de mit tudta ő egyáltalán. Rávették, hogy táncoljon, és ő belement, még mindig a lábában volt a bugi, örömmel riszálta, nagydarab férfiakat lökött a falnak a csípőjével, és ügyet sem vetett a vízhólyagjaira. Egy táncparkettet is fel lehet gyújtani, ha az ember kiereszti magából az oroszlánt. És istenemre, mekkora szükségük volt erre. Utána valaki hazavitte egy gondolával. Gen abban a pillanatban elaludt, ahogy a feje a párnához ért. Pont, ahogy szerette.

Lorca a Wall Streeten volt az 1929-es „fekete kedden”, és sok pénzügyest látott kiugrani a felhőkarcolók ablakán, hogy megöljék magukat. Az egyik majdnem eltalálta. Később azt mondta, hogy könnyen el tudta képzelni, amint Manhattant elpusztítják az „aranyhurrikánok”.

Bert Savoyt eltalálta egy villám, miután feleselni kezdett egy viharral Coney Island járdáján. – Elég legyen már, Isten kisasszony! – mondta közvetlenül a villámcsapás előtt.

Henry Ford attól félt, hogy olyan sok földet el kell távolítani az Empire State Building alapozásához, amely katasztrofális hatással lesz a Föld forgására. Nem volt egy zseni.

g) Franklin

Hát, a picsába. A picsába, a picsába, a picsába. Ez nem igazságos.

Hazudott nekem. Legalábbis ezt mondogattam magamnak. Azt mondta, hogy brókerként dolgozik egy befektetési alapnál, vagyis ugyanaz a munkánk, hasonló az érdeklődésünk, közös vágyaink és céljaink vannak. Úgyhogy belezúgtam, ez szinte biztos. És nem csak azért, mert jól nézett ki, bár így van. Hanem a modora miatt is, a beszélgetéseink miatt, és igen, a közös érdeklődésünk miatt. Lelki társak is voltunk, nem csak az ágyunkat osztottuk meg, és úgy mondanám, fülketársak is, és az előbbi miatt ez utóbbi világklasszis módra ment. Még soha nem éreztem ilyet. Igen, szerelmes lettem. Úgyhogy menjek a picsába. Hülye voltam.

De még így is őt akartam.

Az a helyzet, hogy ha az ember egy befektetési alapnak dolgozik, az a pénzről szól, bármerre is mozdul a piac, bármi is történjék. Amennyiben Isten bejelenti a végítélet napját, besöpörheted a nyereséget. Oké, bíznod kell abban, hogy Isten, mint az értékek végső forrása, fizetni fog. De minden ennél kevésbé apokaliptikus helyzetben az ember fedezve van, és hasznot fog termelni, vagy legalábbis kevesebbet fog veszíteni a többi játékosnál, ami egyenlő a bevétellel, mert minden a komparatív előnyökről szól. Ha mindenki veszít, és te kevesebbet veszítesz a többieknél, akkor nyertél. Ez a fedezeti stratégia lényege, és a befektetési alapok ezzel foglalkoznak. Jojo New York egyik legnagyobb befektetési alapjának dolgozik, én is egy nagy befektetési alapnak dolgozom, ez a kapcsolat a Black-Scholes-mennyországban köttetett.

De nem. Mert sok befektetési alapnál a profit maximalizálására való törekvés a konkrét kereskedelmen túlmutató aktivitásokhoz vezet, beleértve a kockázati tőkét is. A kockázati tőke viszont folyósíthatatlanná teszi a folyósítható tőkét, ami a pénzügyi világ legnagyobb részében főbűnnek számít. A fizetőképesség nagyon fontos, alapvető érték, az M-C-M két kötőjele. Tehát a kockázati tőke a legtöbb befektetési alapnál aprópénznek számít, és az ilyesmivel foglalkozók általában „hozzáadott értékkel kiegészített befektetésként” emlegetik, arra utalva, hogy a céljuk a szakmai tudás befektetése abból a célból, hogy segítsenek sikeressé válni annak, akibe befektetnek. Ez legnagyobbrészt hazugság, illékony ürügy a befektetésük botrányos fizetésképtelenségére, de az tagadhatatlan, hogy a legnagyobb részük nyakig merül ebbe a téveszmébe.

És attól tartottam, hogy Jojo is ebbe a nyusziüregbe pottyant bele. Hogy többet akar a pénzkeresésnél, hogy valamiféle hozzáadott értékkel kiegészített befektetéssel akar foglalkozni az úgynevezett valós gazdaságban, és ez aggasztott. Az Eldorado kintlévősége szinte biztosan százszorosa volt a meglévő erőforrásainak, úgyhogy a likviditás hiánya sebezhetővé tette. A kockázati tőke szuperhosszú távú, vagyis veszélyes, mert nem létezik olyan szuperrövid távú határidős ügylet, amely kiegyensúlyozná. Ez arra utal, hogy Jojo túl sokat befektetett érzelmileg a cége ügyeinek egy kis részébe, ami önmagában is veszedelmes, és arra utal, hogy nyitva tartja a szemét, hogy valahogy többre vágyik, mint amit a pénzügy meg tud adni neki, miközben azért a pénzügyi világ berkein belül marad. Vagyis van benne egyfajta téveszmékre való hajlam, megjátszás és olyasfajta ambíció, ami nekem nem tetszik.

De most átkozott legyek, ha nem mentem bele magam is egy szuperhosszú távú határidős ügyletbe magával Jojóval, amivel alapvetően ugyanezt a hibát követtem el: elveszítettem a fizetőképességemet, a kiegyensúlyozottságra való vágyamat, a bizonytalanságtól való tartózkodásomat, az erősen statikus állapotra való törekvésemet, noha ezt maga Buddha is erősen ellenzi. És ebben a nagyon sebezhető helyzetben, a párkapcsolat kölcsönös projektjében, amely szintén egyfajta kockázati tőkebefektetés, a partnerem nem okézta le a kötési árfolyamot. Kihátrált az opciós ügyletből. Ezektől a tőzsdei metaforáktól igazából kezdtem rosszul lenni, noha ugyanakkor folyamatosan ezek bukkantak fel a fejemben, és képtelen voltam leállítani őket. Ne, álljunk csak meg. Tetszett nekem, akartam őt. Ő nem akart engem. Ennyi volt az egész. Úgyhogy, ha vissza akarom szerezni, olyasmiket kell tennem, amik tetszenek neki.

Fogalmazzunk így. Kezdjük az alapoktól, ennyi.

A picsába, a picsába, a picsába.

Nos, az egyértelmű, hogy fent kell tartanom a barátságunkat. Úgy kell tennem Jojo előtt, mintha nem bánnám, hogy visszalépünk a barátság szintjére, amely két olyan ember között köttetett, akik ugyanazon a környéken laknak, és ugyanabban az ágazatban dolgoznak, és néha találkoznak egymással az ismerőseik körében munka után. Ez nehéz lesz, de képes leszek rá.

Utána ezen túlmenően meg kell találnom a módját, hogy megfordítsam a világ megszokott menetét. Ahelyett, hogy az értéket monetarizálnám, a monetarizálásnak kell értéket adnom. Ezt először képtelen voltam felfogni. Hogyan adhatnék több értéket a monetarizálásnak, amikor a monetarizálás célja az értékek monetarizálása? Más szóval, hogyan szólhat többről a pénznél, amikor a pénz az értékek végső forrása?

Egy rejtély. Egy koan, amin el kell töprengeni. Olyasmi, amin szinte folyamatosan agyalnom kellett, miközben teltek az órák és a napok.

És kezdtem új fényben látni, valahogy így: jelentenie kell valamit. A pénzügynek, vagy akár az életnek jelentenie kell valamit. És a jelentéseknek nincs ára. Nem lehet beárazni őket. Az az értékek alternatív formája.

• • •

Részben azért jött be nekem annyira az IPPI-n folytatott kereskedelem, mert szorosan rajta tartottam a szememet a valódi ártéren. Persze ezt csak New Yorkban tudtam valóban megtenni, mivel terepszemlére is szükség volt hozzá; de ami New Yorkban történt, az eléggé hasonlított arra, ami a többi part menti nagyvárosban történt, főleg Hongkongban, Sanghajban, Sydneyben, Londonban, Miamiban és Dzsakartában. Ezeken a helyeken ugyanazok az erők játszottak szerepet, legfőképpen a víz nyomása, a technológiai fejlesztések és a jogi nehézségek. Az volt az egyik leglényegesebb kérdés, talán a leglényegesebb, hogy az épületek megmaradnak-e, vagy összedőlnek. Minden egyes épületnél más volt erre a válasz, bár nagy adathalmazokat lehetett összegyűjteni, és algoritmusokat lehetett létrehozni abból a célból, hogy elég nagy alapossággal meg lehessen jósolni a kockázatot a különböző kategóriákban. Az egyedi esetekben nyílt a legnagyobb tere a találgatásoknak. Mint mindig, itt is az általánosítás és a százalékszámítás volt a legbiztonságosabb.

De ahhoz, hogy személyesen is utánajárjak ennek a kérdésnek, beülhettem a kis vízipoloskámba, és bejárhattam a New York-i öblöt, hogy megnézzem magamnak a szóban forgó épületeket, ellenőrizzem, hogy állnak, összehasonlítsam az állapotukat a feltételezett állapotukat jelző algoritmusokkal, és olyan ellentmondásokat keressek, amelyek lehetővé teszik, hogy jobb legyek a többi brókernél. Való világbeli információk a modellekhez, ezek előnyt jelentenek a versenytársakkal, és főleg azokkal a kereskedőkkel szemben, akik Denverből fogadnak a partok jövőjére. A való világbeli információk előnyt jelentenek; ebben azért voltam biztos, mert évek óta ezt csináltam, és bevált.

Amit láttam, és ami megfelelő módon kielégítette a kíváncsiságomat, az az volt, hogy a part menti ingatlanok viselkedésének a modelljei, a sajátomat is beleértve, egyszerűen tévedtek bizonyos épülettípusokkal kapcsolatban, amire eleinte még gondolni sem szívesen gondoltam, nehogy hibát kövessek el az elméleteim titkosítása során, például kifecsegjek valamit záróra környékén egy bárban. Úgyhogy, miközben ezeken töprengtem az elmeháborodott város vizein cikázva, úgy tűnt, mintha máris lenne módom hozzáadott értékkel kiegészített befektetést eszközölnöm azzal, hogy kockázati tőkét rakok oda, ahol társadalmi haszna is lenne, és ezzel arra sarkallom Jojót, hogy formálja át a rólam emberileg alkotott véleményét. Lehet, hogy képes leszek megtalálni azokat az épületeket, amelyeknek nagyobb esélyük van összedőlni, mint a modellek sugallnák, és kitalálhatom, hogyan lehetne elég ideig késleltetni az összeomlásukat ahhoz, hogy menekültmenedékként vagy raktárként szolgálhassanak. New Yorkban mindenütt hiány volt a lakóhelyekből, mert túl sok ember érkezett ide, és próbált meg ideköltözni valamiféle függőség folytán, valami belső kényszerből, ami arra sarkallta őket, hogy inkább éljenek itt vízipatkányok módjára, mint máshol jobb körülmények között. Ugyanúgy, mint mindig! Ami azt jelenti, hogy szükség lenne valamiféle Jane Jacobs-féle lakhatási reformra. Ez egy kicsit meghaladta volna a képességeimet, de néhány jobbító célú változtatással megpróbálkozhattam az ártérben. Az ártér volt az én specialitásom, vagyis ott kellett kezdenem. Meg kellett próbálnom kitalálni valamit.

Azaz egy szép reggelen otthagytam a képernyőimet, lementem a cuki kis surranómhoz, kizümmögtem az épületből a Huszonharmadikra, és nyugat felé indultam a Hudsonön. Ideje kihajóznom, és a saját szememmel megszemlélnem a valóságot.

• • •

Az alsó belváros árterülete egy régebben alaposan feltöltött rész felett hullámzott oda-vissza, és ez a dupla átok nagyon sok épületet ledöntött. A Harmincadiktól a Csatornáig a megrogyott, megdőlt, megrepedt és összeomlott romok birodalma volt. Egy homokra épült ház nem fog megállni a lábán.

Ennek ellenére is kiszúrtam az illegális házfoglalás jeleit az átázott romok között. Az ottani élet talán az olcsó és kibírhatatlan bérlakások korábbi évszázadaira emlékeztetett még a korábbinál is penészesebb formában, ahol a lakók óráról-órára az életüket kockáztatták. Ugyanolyan volt, mint régen, csak nedvesebb. De még a legrosszabb környékeken is állt pár szigete a sikernek, néhány vízhatlanított, kiszivattyúzott és ismét lakhatóvá tett épület, amelyek közül sok jobb volt, mint valaha, legalábbis a benne lakók szerint. A kölcsönös segítségnyújtáson alapuló egyesületek létrehoztak valami érdekeset, az úgynevezett SzuperVelencét, ami divatosan menő, művészies, szexi volt, egy újabb városi legenda. Némelyek sokkal szívesebben éltek a vízben, ha velenceiként gondolhattak rá; elviselték a penészt és a zord életkörülményeket, amennyiben az művészet volt. Ez még engem is megfogott.

Ahogy az lenni szokott, az összes környék egy kis külön világot alkotott, sajátos karakterrel. Némelyik vonzónak tűnt, mások elhanyagoltnak, megint mások elhagyottnak. Nem mindig volt egyértelmű, hogy egy adott környék miért néz pont úgy ki, ahogy. Záporoztak az események, az épületek kitartottak vagy összeomlottak, a közvetlen környezetük pedig követte őket. Mindez nagyon esetleges, nagyon ingatag, nagyon kockázatos volt.

• • •

Úgyhogy ezen a napon nagyon lassan zümmögtem oda, hogy megnézzem Mr. Hexter régi környékét a ledőlt toronytól délre. Amint azt tapasztaltam, az a Hudson Yardstól is délre esett, egy kis öböltől, amelyben elvástak már a rajta végighúzódó sínek, és az árapály annyira kimélyítette, hogy állítólag a folyó közepével vetekedhetett. Azt nem lehetett tudni, hogy a torony emiatt a gödör miatt omlott-e össze, de a hullámok egyenesen a letört felső felének az ablakait ostromolták. Úgy nézett ki az egész, mint egy léket kapott sétahajó süllyedés közben.

Rengeteg másik épület is követte lefelé. Azokra a részeg sarkvidéki erdőkről készített fotókra emlékeztettek, ahol az örök jég elolvadása miatt mindenfelé dülöngélni kezdtek a fák. A Chelsea Houses, a Penn South Houses, a London Terrace Houses mind spiccesen ingadoztak. Befektetési lehetőségek szempontjából egyik sem tűnt túl vonzónak. A helyreállítási technikák folyamatosan fejlődtek, de semmi értelme egy homokra épült házat vízhatlanítani. A grafénkompozit és a gyémántburkolat erős, de a morzsolódó betont nem tudják egyben tartani, inkább csak olyanok, mint a nagyon erős celofáncsomagolás; szükségük van a belső tartásra ahhoz, hogy használjanak, és legnagyobbrészt csak a vízhatlanításra alkalmasak.

Miközben végigcsorogtam a keskeny csatornákon a Tizedik és a Tizenegyedik között, a Hudson partján megpillantottam a Nagy Bedőlt Négyszöget. Itt, még az éghidak megépítésének első rohamában a befektetők egy csoportja felfüggesztett egy bevásárlóközpontot nagyjából negyven emelettel a talaj felett, négy felhőkarcoló között, amelyek a plázát a levegőben tartó éghidakat rögzítették. Ez egészen addig nagyon jó ötletnek tűnt, amíg a bevásárlóközpont súlya váratlanul befelé nem húzta a négy felhőkarcolót, amitől maga a kereskedelmi létesítmény öt emeletet zuhant, és minden összetört benne, míg a tornyok valahogy kitartottak. Ezután az emberek sokkal óvatosabbá váltak, a Nagy Bedőlt Négyszög pedig ott meredezett továbbra is, mint egy rossz Stonehenge, arra emlékeztetve az embereket, hogy soha ne függesszenek túl nagy súlyokat a felhőkarcolók csővezetékein kívülre. Ezeket úgy tervezték, hogy csak a saját súlyukat kelljen megtartaniuk, mint arra sok mérnök rávilágított.

Ez a rengeteg részeg épület: meddig bírhatják még? Az ember és a tenger örök harcában vajon melyik szereplő áll nyerésre? A tenger mindig ugyanolyan marad, míg az emberiség azért fejlődik; a tenger viszont kérlelhetetlen. És lehet, hogy ismét fel fog lázadni. Nem lehetett kizárni egy harmadik áradáshullám lehetőségét sem, bár az antarktiszi elemzések pillanatnyilag nem azonosítottak csúszásveszélyes, kiterjedt jégtömegeket; az IPPI-t ez a tényező is befolyásolta. Mindenesetre, bármi is történjék a tengerszinttel az elkövetkezendő években, az ártér mindig is veszélyben lesz. Bárki, aki azzal próbálkozott, hogy szakmai alapon tartósan szembeszálljon a tengerrel bármilyen formában, mindig be kellett hogy ismerje, hogy végül mindig a tenger győz, és a győzelme csak idő kérdése. Néhányan elég filozofikusan kezdtek hozzáállni ehhez a kérdéshez a maguk depresszív, nihilista módján. Semmi nem számít, amit teszünk, húzzuk az igát, mint a barmok, majd meghalunk, és így tovább.

Úgyhogy közeledett az idő, amikor az ártér összes gyengébb épületének szüksége lesz egy komolyabb renoválásra – már ha ez lehetséges egyáltalán. Ha nem, akkor ki kell őket cserélni – már ha ki lehet!

Mindeközben azért emberek éltek ott. Mindenütt látszottak a házfoglalások nyomai: a kicserélt, törött ablakok, a ruhaszárító kötelekre akasztott ruhák, az ültetvények a háztetőkön. Ez főleg nappal volt nyilvánvaló. Éjszaka mindenki lekapcsolta a lámpát, és az épületek elhagyottnak tűntek, talán csak egy-két gyertyát leszámítva a szellemek kedvéért. De nappal minden jól látszott. És ez persze mindig is így lesz. Manhattanben soha nem lesz elég lakóhely. És képtelenség annyira felemelni a lakbéreket, hogy távol tartsuk az embereket, mert úgyis kicselezik a lakbért, és ott csöveznek, ahol csak tudnak. Az elsüllyedt városban rengeteg zeg és zug van, beleértve persze a gyémántbuborékokat is a pincékben, amelyek arra szolgálnak, hogy távol tartsák a vizet a kiszellőztetett pincékből. Az emberek úgy élnek itt, mint a patkányok.

Jojo valószínűleg ezen akar változtatni a hozzáadott értékkel kibővített befektetéseivel. De ez valójában reménytelen; még ha sikerülne is, akkor is egyfajta topológiailag megfordított sziszifuszi munkává válna. Egy olyan lyukat kellene ásni, ami mindig újra feltöltődik, egyik pincét a másik után kellene kiszivattyúzni, csak hogy utána kipukkadjanak, ami gyakran fatális következményekkel járna; majd vissza az elejére. Kiszellőztetés! Víz alatti ingatlanpiac! Egy új piac, ahova be lehet fektetni, majd amit meg lehet támogatni, hogy ez a ciklus utána egy nagyobb skálán is folytatódhasson, ahogy azt az első törvény megkívánta. A folyamatos növekedés. Ez azt jelentette, hogy amint a sziget felszíne teljesen fel lesz töltve, először fel kell lőni az égbe; utána, amikor ez az erőfeszítés meghaladja az adott kor anyagi lehetőségeit, le kell bukni a mélybe. A pincék, a metrók és az alagutak kiszivattyúzása után az emberiség kétségkívül egyre mélyebb barlangokat kezd majd ásni, egy láthatatlan calvinovárost hozva létre a litoszférában, földkarcolókat váj lefelé a felhőkarcolók mintájára, épületeket süllyeszt egészen a Föld középpontjáig. Geotermikus fűtés ingyen! Lakások a pokolban: erről szól Manhattan.

• • •

Csakhogy nem igazán. Az ember ezt hinné borúlátóan, miközben Chelsea elhagyott romjai között hajókázik, és igyekszik nem visszanézni a felső emeleti ablakokban megjelenő kíváncsi arcokra, ennek ellenére azért látja a nyomorúságukat. De könnyű kiverni a fejünkből ezeket a rettenetes látomásokat; csak fordítsuk meg a bogarat, zümmögjünk ki a folyóra, gyorsítsunk hidroplánsebességre, emelkedjünk a magasba, és repüljünk, szálljunk fel az árral szemben, és el, el ebből a sebesült városból. Repüljünk!

És én pontosan ezt tettem. A széles Hudson ott terült el alattam, a belső mozgásai örvényeket és törésvonalakat keltettek a felszínén. Majd megjelent előttem a folyó két oldalán Felső-Manhattan és a Hoboken, magasabb felhőkarcolókkal, mint amilyeneket bárhol máshol látni lehet, a folyó két oldalán küzdve a dominanciáért a prominenciában abban az évtizedben, amikor az építőanyagok forradalma háromszor olyan magas felhőkarcolók megépítését tette lehetővé, mint bármikor korábban. És a milliomosok mégis örömüket lelték abban, hogy beleöljenek egy-három milliárdot egy New York-i felhőlakásba, ahova évente párszor ellátogattak, hogy kiélvezzék a világnak ezt a csodálatos városát. Kizárt, hogy Denver valaha is versenyre kelhet azzal a panorámával, amit most látok!

Egy kacsacsobbanással leeresztettem a bogarat a vízre, és a Cloister-csoport alatt lebegő hosszú móló felé indultam. A szuper-felhőkarcolók hatalmas, egyenként jóval több mint háromszáz emelet magas komplexuma ott meredezett odafent, mint egy űrlift látható része; tényleg úgy néztek ki, mintha belefúródnának az ég kék kupolájába, mintha belevesznének anélkül, hogy konkrétan ténylegesen elérnék. Ettől az ég valahogy alacsonyabbnak tűnt a megszokottnál, mintha egy hatalmas cirkusz türkizkék sátortetője lenne, amelyet egy négyágú pózna tart meg.

A kikötő bejáratánál álló sor majdnem tizenkét hajó hosszú volt, úgyhogy megálltam egy sziklafal mellett, ami nagyon meredeken állt ki a folyóból a szigetnek ezen a részén, hogy megvárjam, amíg elfogynak. A jó öreg Henry Hudson parkoló már régen elsüllyedt, és az a tákolmány a domboldalban, ahol a Robert Moses-megnyitót tartották, immár apálykor is víz alatt volt, és egy keskeny, hosszú, sós mocsárnak adott otthont, amelynek a hullámzó, sárgászöld felszíne borította a csupa bozót, páfrány és csenevész fa takarta domboldal lábát, ami tele volt a sziget tekintélyt parancsoló gneisz-kitüremkedéseivel a zöld foltok között.

Lassan becsorogtam a sós mocsár fűszegélyébe, és árral szembe fordultam. Éreztem, ahogy a bogár jobb oldali hidrofóliája leér. Már majdnem tetőzött a dagály. Egy csendes torkolati zug a városban, egy kis thoreau-színház, hűvös a felettünk elszálló felhő árnyékában.

A mocsár zöldje az árapálynak ebben a szakaszában szinte teljesen a víz alá merült. Valamiféle vízszintesen vándorló, folyékony angolnafű sodródott hol lefelé a folyón, hol felfelé a hajók újabb és újabb farvizén. Az a sok fűszál párhuzamosan hajladozott, mint az ember haja a kád vizében. Minden egyes zöld szálon sárga bimbók ültek, és lapos masszájuk oda-vissza angyalhajazott a hullámokban, lebbent, lebbent, lebbent. Tényleg nagyon szép volt.

És abban a pillanatban, miközben ezt a mozgást figyeltem, és éppen hogy csak elütöttem az időt némi elmélkedéssel a folyó peremén arra várva, hogy a hajók eltűnjenek a kikötő bejáratából, egy vízióm támadt. Egy szatorim; egy epifániám; és ha valaki azt mondta volna, hogy abban a pillanatban lángok csaptak fel a fejem búbjáról, nem lepődtem volna meg. A bibliamolyok teljesen pontosan írták le azt az érzést, amikor egy ilyen gondolat gyökeret ver az ember fejében. Szerencsére senki nem volt a közelben, aki hallhatta volna, ahogy nyelveken szólok, vagy beledumált volna a gondolataimba, amitől elfelejtettem volna az egészet. Nem, felütötte bennem a fejét; végiggondoltam; éreztem. Nem szándékoztam elfelejteni. Azt néztem, ahogy a fű oda-vissza úszkál az áramlatban, és a bogár oldala melletti látvánnyal rögzítettem a gondolatot. Tényleg nagyon gyönyörű volt.

– Hé, kösz! – mondtam, miközben a kikötőmester beintett a kikötőbe. – Támadt egy gondolatom!

– Gratulálok.

• • •

Felsétáltam a hatalmas, széles lépcsőn a Cloistermunstert körülvevő térre, a dombtetőn álló négy szuperfelhőkarcoló legnagyobbikára. A Munster olyan alakot formált, mint egy Bareiss-oszlop, már abban az értelemben, hogy az alja és a teteje egyaránt félkör alakú volt, de ezek a félkörök 180 fokban álltak egymáshoz képest, amitől az épület külső síkjai nagyon kecsesen elkanyarodtak. A csoport többi épülete is Bareiss-oszlopra emlékeztetett, de azokból tornyonként kettő volt, és a félköreik egymást egészítették ki teljes körré. És ez az elrendezés duplázódott meg azokon a gyönyörű, hosszú íveken, amelyek az égbe törtek. Miközben átmentem a téren, hátraszegtem a nyakam, mint egy turista, úgy gyönyörködtem az építészeti finomságokban, amelyek a Gondolatom Napján csak a habot jelentették a tortán, de jó értelemben. Minden hatalmasnak tűnt.

A Munsterben felmentem a füldugító lifteken a 301. emeletre, a legmagasabbra, ahol Hector Ramirez irodája volt, már ha ez a megfelelő szó egy olyan teremre, amely egy ilyen hatalmas épület teljes felső szintjét elfoglalja. Tetőtér? Egy osztatlan, félkör alakú helyiség volt, nagyjából akkora, mint a Block-sziget, minden oldalán üvegfallal.

– Franklin Garr.

– Maestro. Köszönöm, hogy fogadott.

– Részemről a szerencse, ifjonc.

Nem igazán rontotta el a kilátást bútorokkal. A liftház körül volt néhány mellkasig érő falú fülke, azok mellett pedig pár íróasztal, de amögött csak a nyílt tér, ami délre egészen az ívelt üvegfalig tartott, ami mindenhol annyira tiszta volt, hogy nem is igazán lehetett biztosan tudni, hogy ott van. Csak a világ látszott.

Dél felé a felsőváros többi része a szuper-felhőkarcolóknak a Cloister-csoportnál nem sokkal alacsonyabb erdeje látszott, amelyben mindegyik a saját Gehry-dicsőségében tündökölt. A tornyoktól balra az egyaránt épületekkel teletűzdelt öböllé változott Bronx, Queens és Brooklyn terült el, amelyek mögött a Brooklyn Heights volt az első valódi látható szárazföld a maga saját felhőkarcolóival. Csak ebből a távolságból látszott, hogy mennyire magasak igazából ezek az új tornyok, amelyek tényleg nagyon magasba nyúltak. Mindeközben mindenütt víz csillogott, tele elmerült épületekkel és hidakkal, hajókkal és hajók farvizével.

Jobbfelé ugyanez, csak a Hudson egy tisztább, szélesebb folyó volt a sekély East Rivernél; egy hatalmas, kék tengeri út, tele vízi járművekkel, de romos háztetők nélkül, és csak a George Washington és a Verrazano-hidak szelték át. A Hoboken egy újabb sárkányhát-látóhatárt jelentett, mert elzárta a kilátást a Meadowlandset betöltő hatalmas öbölre, amelyet a déli végén a Staten Islandet jelző kövér épületek pettyeztek. Északra észak volt, köd, amelyet a nagy folyó szelt át. Északra is el lehetett menekülni, csak senki nem akart. Aki tényleg el akarja hagyni a várost, az felfelé indul, és tisztában voltam vele, hogy az iroda felett ott horgonyoz Hector léghajója, egy kisebb, huszonegy ballonos égifalu. Ő akkor száll fel a mennyekbe, amikor csak akar, és időnként meg is teszi.

Most úgy tűnt, hogy örül, hogy láthat. Én meg egyértelműen örültem, hogy látom. Főnök, tanár, mentor, tanácsadó: mindegyikkel találkoztam az elmúlt években, de Hector volt az első, akiben mindez egyszerre megvolt, ezért ő vált a legfontosabbá közülük. Akkoriban voltam a gyakornoka, amikor még túl fiatal voltam ahhoz, hogy felismerjem, mekkora szerencsém van, közvetlenül a Harvard béna üzleti ismeretek tanszéke után, és rengeteg mindenre megtanított, de leginkább a csereügyletek művészetére a szociálpolitikai kötvények terén. Azóta is ezeknek a leckéknek az evolúcióin dolgozom, amelyek most létfontosságúak lesznek az ártér összeomlásának túlélése szempontjából.

– Kezd minden kötél szakadni – mutattam le végig az akvapoliszon. A külváros részben eltakarta a belvárost, de értette, mire gondolok, és a Hudson hatalmas folyama jól jelképezte Alsó-Manhattan elkerülhetetlen végzetét. Az is így fog kinézni.

– Azt hittem, erősödik a helyreállítási technika – válaszolta Hector, hogy jelezze, érti, mire célzok.

– Igen – hagytam meg –, de nem elég gyorsan. Óceánanyát nem lehet legyőzni. És úgy tűnik, az ártérben a legnehezebb szembeszállni vele. Egyik dagály a másik után, egyik hullám a másik után… ezt semmi nem bírja, legalábbis hosszú távon.

– Vagyis megalapozott a shortolása – jegyezte meg Hector.

– Igen. Mint azt tudjuk. De én azon gondolkozom, ami utána jön.

– Menekülés a magaslatokra? – mutatott ő maga köré.

– Persze. A legkisebb ellenállás útján. Irány Denver. De néhány hely meg fog változni, és ez is közéjük tartozik majd. A legendássága miatt. Ide mindig is áradni fognak az emberek. Nem számít, hogy ez egy pusztulásra ítélt tengerpart. Ők ezt akarják.

Hector bólogatott. Már korábban elmondta, hogy ő Venezuelából jött ide, szintén a hely vonzereje miatt. Vízipatkány volt, pár garassal a zsebében, és most itt van. – És?

– És van az új technológiáknak egy olyan kombinációja, amelyekkel együttesen létre lehetne hozni egy angolnafűnek nevezhető lakóteret. Egy része az akvakultúrából fakad. Az a lényege, hogy fel kell hagyni az ellenállással. Sodródni kell az áramlatokkal, emelkedni és süllyedni az árapállyal. Ha vesszük a grafén erejét, az újragasztó ragacsosságát és a műgyanta rugalmasságát. Ha hajócövekeket állítunk a talaj kőzetrétegébe, bármilyen mélyen is legyen, és műgyantaszálakkal horgonyzunk, amelyek a sodrással együtt nyúlnak, és mindig elég hosszúak lesznek ahhoz, hogy felérjenek a víz felszínére, akkor hozzájuk köthetünk egy pontonplatformot. Akkora platformokat kell készíteni, amekkora egy hétköznapi manhattani háztömb.

– Vagyis olyan lesz, mint egy mólón vagy egy házhajón élni.

– Igen. És egy része a víz alatt is lehet, mint egy hajó feneke. Utána össze kell kötni a platformokat, hogy együtt sodródjanak az árapállyal, mint az angolnafű. Oldalsó lökhárítókra is szükség lesz, amilyenek a hajóknak vannak, amikor az oldaluk a mólóhoz ér. És végül egy lebegő matrac áll majd össze ezekből a platformokból, egy egész városnegyednyi.

– Nem nyúlhat túl magasra.

– Ebben nem vagyok olyan biztos. A grafénkompozitok nagyon könnyűek. Így sikerült ezt az épületet is ilyen magasra építeni. Mindenesetre legalább olyan magasságot el lehet érni, amilyen korábban volt az a városrész.

Hector bólintott. – És kivitelezhető?

– Minden technológia elérhető hozzá. És hamarosan minden leomlik odalent a löttybe.

Hector még mindig bólogatott. – Longoljál, fiam. Longoljál.

– Ezt teszem. Ezt fogom tenni.

– És tőlem mit akarsz?

– Egy lökést. Egy angyalra van szükségem.

Erre felnevetett. – Rendben. Úgyis kíváncsi voltam, mi következik ebben a városban. Ez nagyon izgalmasan hangzik. Számíthatsz rám.

• • •

Vagyis ez jól alakult. Nagyon jól. És még mindig erősen gondolkoztam rajta, miközben visszaraktam a bogarat a vízre, és hagytam, hogy lefelé sodródjon a belvárosba. Csak az a probléma maradt az ittben és a mostban, hogy én egy befektetési alapnak dolgoztam, nem pedig egy építészeti vállalkozásnál terveztem meg az ártéri épületek következő generációját. Nem voltam olyan helyzetben, hogy én magam végezhessem el ezt a munkát.

Megfinanszírozni viszont meg tudtam.

Ez azt jelentette, hogy meg kellett találnom azokat az embereket, akiket támogathatok. Persze ez eleve hasonlított arra, amit nap mint nap csinálok, mert a befektetnivalók megkeresése nagyon hasonlít egy jó fogadásra. Bár a WaterPrice-nak nincs túl sok KT-eleme a portfóliójában, érvekkel alátámasztható, hogy kellene lennie; és a közeledő shortolást követő long megtalálása mindig bölcs dolog. Ez is arra hasonlított egy kicsit, amivel Jojónál próbálkoztam.

Emiatt eltöprengtem, hogy vajon tudatnom kellene-e vele, hogy mire készülök, esetleg még segítséget is kéne kérnem tőle – vagy bármi olyat tennem, amivel lenyűgözhetem. Ha már ezért csináltam az egészet. Márpedig ezért. Legalábbis elsősorban. Ugyanakkor lehet, hogy arról is szó volt, hogy minél hamarabb, annál jobb, és a segítségkérés az érett sebezhetőség jele. Volt egy olyan érzésem, hogy neki tetszene a dolog, és alig vártam, hogy be is számolhassak róla.

Úgyhogy amikor a bogár lecsorgott a belvárosba, kikötöttem a Pier 57 előtt, és bementem a bárba, ahol először találkoztunk. Megint péntek volt, és közeledett a naplemente; és Jojo megint ott volt, kiszámíthatóan, mint az óramű. Ezt meg mire véljem? Ott volt az egész csapat, John és Evgenia, Ray és Amanda, és mindnyájan barátságosan köszöntöttek, mintha semmi nem zajlott volna le köztünk. De persze Amanda és én is így voltunk egymással, úgyhogy egyáltalán nem számított különösnek, hogy Jojo így viselkedik, hűvösen és barátságosan, távolságtartóan. A fenébe.

Nos, kaptam egy italt Inkytől, aki pontosan erről a problémáról tett fel nekem kérdéseket a tekintetével, de én csak forgattam a szemem, hogy jelezzem, nem állnak túl jól a dolgok, és majd később elmesélem, majd visszamentem a bandához.

A tetőteraszon egy decemberi naplementekor, hűvös levegőben, a Szoros felé bronzosan igyekvő folyó felett. A házi zenekar űrbluest játszott odabent, hogy aláfesse a látványt. A csapat ugyanazokról a dolgokról beszélgetett, ami szintén megdöbbentett: ezeknek az embereknek, az ismerőseimnek megvolt a hajlamuk arra, hogy világklasszis seggfejek legyenek, ugyanakkor Jojo boldog-boldog volt velük aznap, amikor megismertem, és most is az. Mindketten illünk közéjük; ez mit jelenthet? Ekkor egy jeges gondolat merült fel bennem: lehet, hogy csak azért állította, hogy hiányzik belőlem az az önzetlen viselkedés, ami őt megfogja egy pasiban, hogy valami sokkal alapvetőbb dolgot leplezzen, mint… nos, alapvetőbbet az élet alapvetőbb filozófiájánál. Ez nem igazán állt össze, de persze nem tudhattam. Valószínűleg tényleg könnyebb lenne elfogadni, hogy nem szereti az értékrendemet, mint azt, hogy a szagomat, vagy azt, ahogyan szeretkezem. Ami egyébként mintha tetszett volna neki.

Az egész nagyon érthetetlen volt.

Igyekeztem figyelmen kívül hagyni a fejemben nyűzsgő gondolatokat és a gyomromban kavargó érzéseket, és végül odaálltam mellé, és ott voltunk.

– Milyen volt a napod? – kérdezte.

– Jó volt – válaszoltam. – Érdekes. Egy régi tanárommal beszélgettem a Munstrosityben arról, hogy mihez kezdhetnénk azzal a sok újítással, amit feltaláltak az ingatlanok megóvására, hogy ne süllyedjenek el. Tudod, valamiféle kockázati tőkebefektetésről, olyasmiről, amiről korábban beszéltél.

Jojo némi kíváncsisággal pillantott rám, amiből igyekeztem reményt meríteni, és egyben elkerülni, hogy a szeme kristályosan barna csillogása elterelje a figyelmemet, annak a valakinek a gyönyörű szeme, akibe annyira belezúgtam. Ez gyakorlatilag lehetetlennek bizonyult, és muszáj volt nyelnem néhányat a tekintete láttán.

– Mire gondoltok? – kérdezte.

– Nos, felmerült bennem, hogy mivel az ártér alatt nincsen kőzetlemez, oda soha semmi olyat nem lehet építeni, ami ki is tartana.

– Vagyis el akarod engedni.

– Nem, igazából arról beszéltünk Hectorral, hogy le kéne horgonyozni pár olyasmit, amit lebegő háztömböknek lehetne nevezni. Oda kéne kötni néhány kis városhajószerű tömböt a kőzetlemezekhez, bármilyen mélyen is vannak, és akkor nem kellene annyit harcolni az árapállyal.

– Á – nézett rám Jojo meglepetten. – Ez jó ötlet!

– Én is annak tartom.

– Jó ötlet – ismételte meg, majd egy kicsit összehúzta a szemöldökét. – Szóval, feltámadt az érdeklődésed a kockázati tőke iránt?

– Hát, csak elgondolkoztam. Valamit longolni is kell majd a shortolás után. Ebben igazad volt.

– Ez igaz. Nos, ez érdekes. Gratulálok.

Szóval, egy kis remény egy kőzetlemezszerű érzelemhez horgonyozva mélyen a hullámok alatt: az iránta érzett vágyam érzelméhez. Kössünk egy kötelet ehhez a kőzetlemezhez, és akasszuk rá a remény kis bójáját. Majd térjünk vissza oda később, és nézzük meg, mit lehet még ráakasztani. Jojo nem tűnt barátságtalannak. Még csak nem is mosolyogta meg az ingatlanpiac iránt támadt váratlan érdeklődésemet. Nem mutatott egyértelműen negatívnak tűnő reakciót. Talán még barátságos is volt; talán még biztató is. Elgondolkozó. Egy kis mosollyal a szemében. Egyszer egy fotós azt mondta nekem, csak a szemeddel mosolyogj. Nem értettem, mire gondol. De lehet, hogy most ezt láttam. Lehetséges. Az, ahogy Jojo rám nézett… nos, nem tudom. Őszintén szólva, nem tudtam megállapítani, mire gondol, egyáltalán nem.

Amikor a Radio Cityt megnyitották, ózonnal dúsították a levegőjét, abból a feltevésből kiindulva, hogy ettől boldogabbak lesznek az emberek. Az építésze, Samuel Rothafel nevetőgázt akart használni, de ehhez nem tudta megszerezni a polgármesteri hivatal engedélyét.

A Robin Hood Erőforrásmenedzsment úgy kezdte, hogy kielemezte a húsz legsikeresebb befektetési alapot, és létrehozott egy algoritmust, amely kombinálta a legsikeresebb stratégiáikat, majd felajánlották a szolgálataikat a prekariátusnak, és innen folytatták útjukat az immár közismert sikerességükig.

A régi Waldorf Astoriát, amelyet lebontottak, hogy helyet csináljanak az Empire State Buildingnek, az Atlanti-óceánba dobták nyolc kilométerre Sandy Hooktól.

Addig időztünk New Yorkban, hogy a város már annyira otthonosnak tűnt, hogy helytelennek érződött volna elhagyni. Továbbá, minél alaposabban áttanulmányozta az ember, annál groteszkebbül rossz lett.

– Rudyard Kipling, 1892

h) Mutt és Jeff

– Jeff, ébren vagy?

– Nem tudom. Ébren vagyok?

– Úgy hallom, igen. Ez jó.

– Hol vagyunk?

– Még mindig abban a szobában. Beteg voltál.

– Milyen szobában?

– Egy szállítókonténerben, valahol. Ahol rabságban tartanak minket. Talán a víz alatt, úgy hangzik, mintha víz alatt lennénk.

– Ha víz alatt vagy, abból soha nem jössz ki. A piac soha nem fog visszamenni oda, ahol volt, úgyhogy örökre elsüllyedsz. Ezt akár adottnak is veheted, és kiléphetsz.

– Kilépnék, ha tudnék, de be vagyunk zárva ide.

– Már emlékszem. Hogy vagy?

– Mi?

– Azt kérdeztem, hogy vagy.

– Én? Én jól vagyok, minden rendben. Vagyis annyira azért nem vagyok jól, de messze nem vagyok olyan rosszul, mint te. Elég beteg voltál.

– Még mindig nagyon szarul érzem magam.

– Igen, ezt nagyon sajnálom, de legalább beszélsz. Egy darabig beszélni sem tudtál. Az ijesztő volt.

– Mi történt?

– Hogy mi történt? Ja, veled. Írtam egy üzenetet a tányérunkra, és kiküldtem, amikor elvették a szennyest a résből. Utána a te kajád gyógyszerekkel együtt jött vissza, amelyeket beléd erőltettem. Utána egyszer nagyon mélyen elaludtam, szerintem azért, mert kiütöttek minket, és bejöttek ide. Vagy kivittek téged. Nem tudom, mert amikor ismét felébredtem, jobban aludtál. És most itt vagyunk.

– Szarul érzem magam.

– De legalább beszélsz.

– De nem akarok beszélni.

Mutt erre nem tud mit mondani. Csak ül a barátja ágya mellett, felé nyúl, és megfogja Jeff kezét. – Jobb lenne, ha beszélnél. Az jót tesz.

– Nem igazán – méregeti a barátját Jeff. – Beszélj te. Én unom a beszédet. Nem tudok többet mondani.

– Ezt nem hiszem el.

– Elhiheted. Mesélj egy történetet.

– Ki, én? Én nem ismerek történeteket. Te szoktál történeteket mesélni, nem én.

– Már nem. Mesélj magadról.

– Nincs mit mondanom.

– Ez nem igaz. Meséld el azt, amikor megismerkedtünk. Már elfelejtettem, olyan rég volt. Olyan érzésem van, mintha mindig is együtt lettünk volna. A korábbi dolgokra nem emlékszem.

– Hát, te fiatalabb voltál nálam. Erre emlékszem, igen. Akkor már egy-két éve az Adirondacknél dolgoztam, és a kilépést fontolgattam. Unalmas meló volt. Utána valamelyik nap lementem az ebédlőbe enni, te meg ott ültél az egyik asztal végénél egyedül, és a monitorodon olvasgattál evés közben. Odamentem, és leültem veled szemben. Nem tudom miért, de bemutatkoztam. Érdekesnek tűntél. Azt mondtad, hogy a rendszereseknél vagy, de miközben beszélgettünk, rájöttem, hogy kódolni is tudsz. Emlékszem, megkérdeztem, hol van a csapatod többi tagja, te meg azt mondtad, hogy máris elegük van belőled és az ötleteidből, ezért vagy ott. Én azt válaszoltam, hogy én szeretem az ötleteket, ami akkoriban igaz is volt. Így kezdődött. Utána megkértek minket, hogy próbáljuk meg titkosítani a sötét medencebúvárjaikat. Nem emlékszel?

– Nem.

– Ez nagy kár. Tök jól szórakoztunk.

– Lehet, hogy később majd emlékezni fogok.

– Nagyon remélem. Jól éreztük magunkat meló közben, utána meg, nem tudom, hogy történt, de valahogy kiderült, hogy nincs rendes lakásod, és az autódban alszol.

– A lakókocsimban.

– Igen, így nevezted. Egy nagyon kis lakókocsinak. És én is új lakást kerestem éppen, úgyhogy beköltöztünk abba a lyukba a Hobokenben, emlékszel?

– Persze, hogy is tudnám elfelejteni?!

– Hát, az első melónkat elfelejtetted, úgyhogy ki tudja. Mindenesetre ott éltünk…

– Innen tudjuk, hogy ez a hely a víz alatt van! Mert az is ott volt.

– Lehet. Úgy értem, tényleg ott volt. A Meadowlandsben még éppen hogy csak beindultak a vízszint alatti ingatlanok, úgyhogy meg tudtuk engedni magunknak a lakbért. Ott kezdtünk el dolgozni a megelőző stratégiákon, amelyek nekünk is jó szolgálatot tettek, nem csak Vinsonnak. De utána a saját útját kezdte járni. Az törvénytelen volt…

– Mindig is seggfej volt.

– Igen, nagyon is. Úgyhogy kezdtük úgy érezni, hogy napszámban gyártjuk neki a megkérdőjelezhető szarságokat. Ha a SEC valaha is rájött volna, valószínűleg a mi nyakunkba varrják az egészet. Az Alban vezetői arra is megesküdtek volna, hogy nem is ismernek minket.

– Túlságosan lehetséges küldetés volt.

– Igen, nagyon könnyen ment. De utána rájöttünk, hogy mindenki ezt csinálja, vagyis mi késői indulók vagyunk egy olyan versenyben, amelyben senki nem nyerhet. Már nem volt különbség a beelőzés és a normál kereskedelem között. Úgyhogy felmondtunk az Albannál, mielőtt kiterítettek volna bennünket. Alkalmi melókba kezdtünk. Egy kicsit meredek lett a dolog. Valami újat kellett kitalálnunk ahhoz, hogy előnyt szerezzünk.

– Mi előnyt akartunk szerezni?

– Nem tudom. Az összes ügyfelünk azt akarta.

– Az nem ugyanaz.

– Tudom.

– Soha többé nem akarok nekik dolgozni.

– Tudom. De ez problémákhoz vezetett, mint azt te is tudod.

– Például?

– Nos, például a kaja. A kaja meg a szállás. Ezekre szükségünk van, viszont ezek pénzbe kerülnek, ahhoz pedig, hogy pénze legyen az embernek, dolgoznia kell.

– Nem azt mondom, hogy ne dolgozzunk. Azt mondom, hogy ne nekik.

– Egyetértek, ezt már megpróbáltuk.

– Magunknak kell dolgoznunk.

– Nos, ők is ezt teszik. Úgy értem, valószínűleg pont olyanok leszünk, mint ők.

– Akkor mindenkinek. Dolgozzunk mindenkinek.

Mutt bólogat, elégedettnek tűnik. Sikerült rávennie a barátját, hogy ismét beszélni kezdjen. Talán a tabletták is segítettek. Lehet, hogy megfordult az ár, és túljutottak azon a vészes apályon, amely egészségét sújtotta.

– De hogyan? – böködi Mutt az áramlatot.

A folyót nem lehet siettetni. – Honnan tudnám? Én ezzel próbálkoztam, és látod, mire jutottunk vele. Túl közvetlen úton próbálkoztam. De én vagyok az ötletember, te pedig a végrehajtó. Hát nem ez volt a leosztás mindig is? Nekem támadt egy eszelős ötletem, te meg kitaláltad, hogy lehet megvalósítani.

– Nem is tudom.

– Dehogynem. Szóval nézd, beiktattam pár javítást. Megpróbáltam meghekkelni a rendszert és közvetlenül beiktatni a javításokat. Lehet, hogy ez ostobaság volt. Oké, ostobaság volt. Emiatt kerültünk ide, legalábbis azt hiszem, és a javításokat amúgy is bármikor vissza tudják csinálni. Úgyhogy eleve esélytelen volt az egész. Azt hiszem, elég nagy őrültség volt tőlem.

Mutt felsóhajt.

– Tudom! – válaszolja Jeff. – De akkor mondd el, hogy hogyan! Mondd el, hogyan tudnánk kivitelezni! Mert nem mi vagyunk azok, akiknek szüksége van azokra a javításokra. Mindenkinek szüksége van rájuk.

Mutt nem tudja, mit mondjon, másrészt viszont mondania kell valamit, hogy tovább lelkesítse Jeffet. Úgyhogy így folytatja: – Jeff, itt most a törvényekről beszélünk. Ezek nemcsak javítások, hanem olyanok, mintha új törvények lennének. És a törvényeket a törvényhozók alkotják. Akiket mi választunk meg. De tudod, a kampányukat cégek támogatják, vagyis bár azt mondják, hogy értünk fognak dolgozni, amint hivatalba lépnek, a cégeknek kezdenek dolgozni. Ez már nagyon régen így megy. A cégek eszközlik a cégek javát.

– És mi van a néppel?

– Vagy hiszel abban, hogy ha megszavazod a törvényhozókat, az azt jelenti, hogy neked fognak dolgozni, vagy beismered, hogy ez így nem működik, és nem szavazol többé. Ami szintén nem válik be.

– Oké, ezért próbáltam behekkelni azokat a változtatásokat!

– Tudom.

– Mondd meg, mit tehettem volna jobban!

– Gondolkozom. Azt hiszem, úgy mondanám, hogy egy egyszeri hatalomátvétellel kellene próbálkoznunk a törvényhozó testületekkel szemben, és olyan törvényeket kell beiktatnunk, amelyek visszahelyezik a népet a hatalomba.

– Egy egyszeri hatalomátvétellel? Az nem olyan, mint a forradalom? Azt mondod, forradalomra lenne szükség?

– Hát, nem.

– Nem? Nekem ez igennek tűnik.

– De nem. Úgy értem… igen, de nem.

– Nagyon szépen köszönöm! Milyen egyértelmű!

– Úgy értem, ha a jelenlegi jogrendszerben szavazunk be egy csapat képviselőt a kongresszusba, akik olyan törvényeket fogadnak el, amelyek visszaadják a nép kezébe a hatalmat, és egy elnök aláírja ezeket a törvényeket, a Legfelső Bíróság pedig elismeri az érvényességüket, egy hadsereg meg ügyel a betartatásukra… úgy értem, ez forradalom?

Jeff hosszan hallgat. Végül azt mondja: – Igen. Ez forradalom.

– De jogszerű!

– Annál jobb, nem?

– Persze, ez így van.

– De hogyan lehet megválasztatni egy ilyen képviselő-testületet és elnököt?

– Politikával, gondolom. Nekünk kell jobb sztorival előállnunk, és olyan jelölteket állítanunk, akik azt teszik, amit mondunk.

– Demokratáknak kell lenniük, mert a kispártok mindig veszítenek. Mindig kicsesznek a hozzájuk közelebb álló nagypárttal, Amerikában ez már csak így megy.

– Oké, ez még jobb. Egy már létező párttal. Csak győzni kell.

– Szóval azt akarod mondani, hogy ez csak politika.

– Azt hiszem.

– Jézusom, nem csoda, hogy meg akartam hekkelni a rendszert! Mert a te megoldásod nagyon elcseszett.

– De legalább törvényes. Ha működne, akkor működne.

– Köszönöm ezt a bölcsességet. Kezdem úgy érezni, hogy minden bölcsesség éppen ilyen szószaporítás. Tartok tőle, hogy így van. De nem. Nem, Muttnik. Gondolkozz tovább. Ez a te megoldásod egyáltalán nem megoldás. Úgy értem, az emberek már háromszáz éve próbálkoznak vele, vagy mi, de csak egyre rosszabb lett a helyzet.

– Vannak hullámhegyek és hullámvölgyek. Van előrehaladás.

– Mégis itt tartunk.

– Oké, ezt elismerem. Itt tartunk.

– Akkor találj ki valami újat.

– Igyekszem!

Jeff ismét hallgat. Kimerítette a sok beszéd, jobban megerőltette magát, mint amennyi ereje volt, és most kimerültnek tűnik. Hullafáradtnak. Olyannak, akinek halálosan elege van abból, amilyennek a világot látja.

Mutt valamivel később megszólal: – Jeff? Ébren vagy?

Jeff kis idő múlva feleszmél. – Nem tudom. Nagyon fáradt vagyok.

– Éhes?

– Nem tudom.

– Van pár kekszem.

– Nem. – Hosszú szünet; elképzelhető, hogy Jeff sírdogál. Alszik, vagy sírdogál, vagy mindkettő. Végül összeszedi magát, igyekszik magához térni. – Mesélj valamit. Mondtam, hogy mesélj valamit.

– Azt hittem, épp azt teszem.

– Mesélj valami olyasmit, amiben tudok hinni.

– Ez már nehezebb. De rendben. Nos, hol volt, hol nem volt, volt egy ország az óceán túlpartján, ahol az emberek megpróbálták a legjobb társadalmat létrehozni, azt, ami mindenkinek jó.

– Utópiát?

– New Yorkot. Ott mindenki egyenlő volt. A férfiak, a nők, a gyermekek és azok is, akikről nem lehetett megállapítani, hogy micsodák. Bőrszíntől teljesen függetlenül; nem számított, hogy ki honnan érkezett. Ezen az új helyen mindent újra lehetett kezdeni, és az emberek csak emberek voltak, egyenlőségre törekedtek, és arra, hogy mindig tisztelettel bánjanak egymással. Az egy jó hely volt. Mindenki szeretett ott élni. És látták, hogy ez egy eleve jó hely, egy elképesztően gyönyörű öböl, és keletről nyugatra egyik jó hely jött a másik után olyan sok állattal, hallal és madárral, hogy amikor a madárrajok felszálltak, néha a napot is eltakarták. Se a napot, se az eget nem lehetett látni, annyira tele volt madárral. Amikor a halak visszatértek a folyókba ívni, a hátukon lépkedve át lehetett kelni a vízen. Ilyesmi. Állatok milliói nyűzsögtek mindenfelé. Volt egy erdő, amely mindent beborított. A tavak és a folyók halálosan szépek voltak. A hegyek hihetetlenek. Elképesztő szerencse volt, hogy rátaláltak egy ilyen földre.

– És miért nem élt itt korábban senki? – kérdezi Jeff félálomban.

– Nos, ez egy másik történet. Be kell vallanom, hogy igazából korábban is éltek ott emberek, de sajnos nem voltak immúnisak azokra a betegségekre, amelyeket az új emberek hoztak magukkal, úgyhogy a legnagyobb részük meghalt. De a túlélők csatlakoztak ehhez a közösséghez, és megtanították az újonnan jötteket arra, hogyan bánjanak a földdel, hogy az örökre egészséges maradjon. Ezt a földet úgy kellett szeretni, ahogy az ember az anyját, a gyermekét vagy önmagát szereti. Mert egy volt az emberrel. Az embernek a saját összes részét is olyan jól kellett ismernie hozzá, hogy ne adódjanak félreértések vagy ne legyen kizsákmányolás, és mindennel tisztelettel kellett bánni. Ennek a földnek minden egyes eleme, egészen a kőzetrétegekig, a közösen létrehozott társadalom tagja volt, és mindenkinek megvoltak a maga jogai, mindenki jól megélt, és mindenük megvolt, ami ahhoz szükséges, hogy minden remekül legyen. Ilyen volt. Hé, Jeff? Jeff? Hát, akkor azt hiszem, itt a vége, fuss el véle.

Mert Jeff ekkorra már békésen horkol. A mese elaltatta. Úgy hatott, mint egy altatódal. Egy esti mese kisgyermekeknek.

Ekkor, mivel Jeff már alszik, és nem láthatja, Mutt a tenyerébe temeti az arcát, és elsírja magát.

ötödik rész

AZ ELKÖTELEZŐDÉS ESZKALÁCIÓJA

New York önálló államként valószínűleg képes lenne a valódi nagyszerűség magaslataiba emelkedni.

– mondta Mencken

A helyi kőzetrétegek legnagyobbrészt gneiszből és kristályos palából állnak. Efelett terül el a gleccserhordalék vastag rétege. Az itteni ásványok között megtalálható a gránát, a berill, a turmalin, a jáspis, a muszkovit, a cirkon, a krizoberill, az agát, a malachit, az opál, a kvarc; továbbá az ezüst és az arany.

a) Stefan és Roberto

Stefan és Roberto nagyon visszafogottan, már-már félénken viselkedtek azon a napon, amelyet Vlade-dal és a barátnőjével, Idelbával töltöttek a vontatóhajón. Belementek, hogy Mr. Hextert is magukkal vigyék, ami szerencsés döntésnek bizonyult, mivel az öregemberről többé-kevésbé gondoskodni kellett. Nélküle nem tudtak volna mit kezdeni magukkal, márpedig az egész kirándulás lényege az volt, hogy mindenfélébe belefogjanak. De ebben az esetben nem sok lehetőségük volt rá. És elég nagy volt a tét. Nehezükre esett nem aggódni.

Idelba a Huszonhatodik akvakultúrás mólójánál szedte fel őket, a Skyline kikötő mellett, és amikor a vontatóhajója odaduruzsolt hozzájuk, a fiúk tágra nyílt szemekkel meredtek egymásra: ez a hajó hatalmas volt. Odakint, az óceánon ez nem tűnt fel. Nem úgy volt hatalmas, ahogy egy kereskedelmi szállítóhajó, hanem a városhoz képest; olyan hosszú volt, mint az egész móló, vagyis nagyjából húszméteres, és a parancsnoki hídja a második emelet magasságában tornyosult, széles, feltűnő hajófarkorláttal és szögletes tattal. – Hűha! – meredt fel rá Mr. Hexter. – Egy lapátkerekes vontató. És úgy hívják, hogy Sziszüphosz! Ez nagyon vagány.

Idelba és az egyik matróza kinyitottak egy bejáratot a hajó oldalán, és kitoltak rajta egy zsanérokon függő lépcsőt. A fiúk felsegítették rajta Mr. Hextert, majd a hídra vezető lépcsőn is. Úgy tűnt, Idelba a személyzetből csak egyvalakit vitt magával az útra, egy férfit, aki odabiccentett nekik a kormánykerék mellől, amely egy széles konzolon állt, egy nagy, íves ablak előtt. A kerékfülke. Abból a magasságból gyönyörű kilátás nyílt az East Riverre.

Miután felhúzták a horgonyt, Vlade is felment Idelbával, és a vontatóhajó kormányosa, a Thabo nevű sovány, fekete férfi előrenyomta a gázkart, mire sebesen megindultak az árral szemben. Ahhoz képest, hogy milyen nehéz és tömzsi járművön utaztak, elképesztő sebességgel haladtak.

– Ezt a szépséget nem lehet elrejteni – jegyezte meg Vlade, amikor meglátta, hogy néznek a fiúk. – Kénytelenek leszünk rivaldafényben üldögélni rajta.

– Bronxban rengetegen kutakodnak mindig – mondta Idelba. – Senki ügyet sem fog vetni ránk.

– Van engedélyünk? – kérdezte Mr. Hexter.

– Mihez?

– Ahhoz, hogy Bronxban szippantsunk. Azt nem tiltják a városháza engedélye nélkül?

– De, persze. Így van. De az én engedélyem az egész városra kiterjed, úgyhogy ha valaki ellenőrizné, nem lesz gond. De az az igazság, hogy nem fogják. A vízi rendőrségnek éppen elég fontosabb dolga van.

– Mindkét tagjának – tette hozzá Vlade.

Idelba és Thabo felnevettek. A fiúk aggodalma a küldetés titkossága miatt alábbhagyott, és kezdték otthonosabban érezni magukat. Idelba felajánlotta nekik, hogy menjenek le a főfedélzetre, és nézzenek körül. Mr. Hexter azt mondta, hogy nyugodtan hagyják a hídon, úgyhogy lerohantak a lépcsőn, és körbeszaladtak a fedélzeten, hogy minden szemszögből megnézzék a vizet, főleg a V alakú, fehér tajtékos farvizüket a mögöttük maradó mélyedés körül. A motor ott dübörgött a lábuk alatt, és felajzotta őket a rajtuk végigsüvítő szél, főleg azután, hogy előreszaladtak, és lenéztek az orrból a merev orrhullámra az East River barnáskék vizében.

– Szerintem ez a legerősebb gép, amin valaha utaztunk – jegyezte meg Roberto. – Érzed ezt a motort? Látod azt az orrhullámot? Legyűrjük a folyót!

– Remélem, ma találunk valamit – felelte Stefan.

– Biztosan. A jel erős volt, és ott jártunk közvetlenül felette. Kétség sem férhet hozzá.

– Nos – válaszolta Stefan kétkedve –, némi kétség azért férhet.

Roberto ezt nem volt hajlandó elfogadni, úgy rázta a fejét, mint egy kutya. – Megtaláltuk! Ott voltunk felette!

– Remélhetőleg.

Amikor a bójájuk közelébe értek, észrevették a kis örvényt, amit a felszínen keltett, és megmutatták a hídon álló felnőtteknek. A vontató lelassított és megdőlt, az orra jelentősen közelebb került a vízszinthez. Innentől fogva olyan sebességgel haladtak, mint a hétköznapibb járművek.

– Kizárt, hogy a bójánk megtartaná ezt a szörnyeteget – jelentette ki Stefan.

– Így van – tette hozzá Roberto.

Amikor a vontató közelebb ért az örvényhez, és meglátták, hogy a bójájuk ott van közvetlenül alatta, Thabo lement, és megnyomott egy vaskos gombot az orron, amely, mint kiderült, egy horgonyt engedett le, és ez a horgony egy másik szörnyeteg lehetett, mert amikor leért a fenékre, az orr majdnem ugyanannyira megemelkedett, mint amikor teljes gőzzel száguldottak. A horgony láncának fojtott csörgése elhalt, és Thabo odaintett Idelbának, hogy menjen fel a hídra.

– Mi lesz, ha a horgony beakad valamibe? – kérdezte Roberto Thabótól.

Thabo megrázta a fejét. – Ő megradaroz a feneket. Ő szép jó helyre pakolta. Ritkán probléma.

A Sziszüphosz sodródott egy kicsit az apállyal, majd megállt, jelezve, hogy a horgony megtartja őket. Idelba kikapcsolta a motort, és innentől könnyedén lebegtek a célterület felett.

– Bárcsak ismét lebukhatnék a mélybe! – sóhajtott fel Robert.

– Kizárt – felelte Stefan. – Annak semmi értelme nem lenne.

– Meglátjuk, mi van odalent – ígérte meg Thabo.

Idelba, Vlade és Mr. Hexter is lementek a fedélzetre, és Vlade segített Idelbának és Thabónak leereszteni a kotrógép csövét a hajó mellett. Robertót és Stefant is bevonta a munkába, felkérte őket, hogy a cső szakaszait vigyék hátra, és rögzítsék az általuk készített hosszú kígyóra. Az átmérője nagyjából százhúsz centi lehetett, a végén pedig egy hatalmas, kör alakú fém állkapocs volt, olyan agyarakkal, mint a csákányfejek, amelyek négyfelől görbültek befelé a cső szájába. Miután nagyjából tízméternyi csövet összeillesztettek, Thabo rögzítette ezt a szájat egy kábelhez, majd felhúzta egy daru végéhez az emelőszerkezet kezelőszervei segítségével. A fiúk segítettek neki addig billenteni a darut, amíg a tetején lévő kar a víz fölé nem hajolt, a csővéggel együtt. Majd Idelba egy sor szintén vaskos gomb segítségével leeresztette a csővég kábelét, amely eltűnt a sötét iszapban.

– Gyertek, ezt nézzétek meg! – mondta Vlade a fiúknak.

Idelba és Mr. Hexter egy három képernyős konzolt bámultak. A cső és a kábel olyannak tűntek mindhármon, mint egy fenékre ereszkedő kígyó; tisztán kirajzolódtak a szonár-és radarképeken, homályosan a víz alatti lámpák fényében, amelyeket Idelba szintén a kábelekkel együtt dobott le a hajó oldalán futó rudakhoz erősítve.

– Az a ti búvárharangotok? – mutatott a nő egy kúp alakú foltra a fenéken.

– Azt hiszem – próbálta meg Roberto értelmezni a képet. – Úgy emlékszem, otthagytuk, miután Vlade kiszabadított belőle.

Idelba sötét arckifejezéssel megrázta a fejét. – Őrült kölykök – mondta. – Csodálkozom, hogy még éltek.

Roberto és Stefan bizonytalanul vigyorogtak. Idelba cseppet sem tűnt vidámnak, Mr. Hexter pedig riadtan nézte őket. Odakint a szélben és a napon úgy nézett ki, ahogy évekkel korábban mutathatott.

– Eltávolítjuk azt a kis halálos csapdát az útból, és elkezdünk szívni – jelentette be Idelba.

Thabóval együtt nekiestek a kezelőszerveknek, és úgy mozgatták a felszerelést odalent, mintha ők is ott lennének, és a saját szemükkel látnák; ha nem is tökéletesen, de elég jól ahhoz, hogy pakolásszanak és elvégezzék, amit akarnak. Vlade is segített nekik a szonárral és a radarral; láthatóan nagyon értett hozzájuk. Roberto és Stefan egymásra pillantottak, és látták a másikon, hogy mindketten nagyon tapasztalatlannak érzik magukat, de azért elemükben vannak. Ezt így kell csinálni; ők ezt akarták megtanulni. Mr. Hexter a kezét a vállukra téve föléjük hajolt, mindent megfigyelt, kérdéseket tett fel arról, hogy mit látnak odalent, és olyasmiket vett észre, amelyekről a fiúk nem vették biztosra, hogy tényleg ott is vannak, de ez nem jelentett gondot. Láthatóan nagyon élvezte a dolgot.

Idelba a csőszáj egyik kampójának segítségével felemelte a búvárharangot arról a pontról, ahol Roberto majdnem megásta a saját vizes sírhelyét, ahogy az öregember fogalmazott. Miután oldalra helyezte, visszatért a csőszájjal oda, ahol Roberto piros festéke látszott az aszfalton, ami a képernyők iszapos monokrómjában szürkének és kísértetiesnek tűnt, de ez nem tett semmit, mert a csőszáj kampói belemélyedtek az aszfaltba a lyuk körül, majd Thabo elfordított egy kapcsolót, és a csőszáj fogai hangtalanul, de a gyomorban is érezhetően fúrni kezdték Bronx aszfaltját. Stefan és Roberto tágra nyílt szemekkel meredtek egymásra.

– Pont erre volt szükségünk – jelentette ki Stefan.

– Így is van – mondta Roberto. – És szerintem eltaláljuk az egyik fogpiszkálóval.

– Egy akkora fogpiszkálóval, amelyet fel sem tudnál emelni a fejed fölé abban a harangban!

– Tudom. Őrültség volt.

– Én is ezt magyaráztam neked folyamatosan.

Roberto elfintorodott, és megdörzsölte a radar képernyőjét, mintha ettől a lenti kép is kitisztulna, mert immár törmelékfelhő takarta el előlük a kilátást.

Idelba ekkor így szólt: – Uraim, a fúrógép mindent fel fog szívni, ami odalent van. Az általatok felfedezett fémet céloztam meg, ami az én fémdetektoraimon is megjelent, vagyis ügyesek vagytok. Amikor bekapcsolom a szivattyút, nagy lesz a zaj, és ami feljön a végén, azt végigfuttatjuk a rostákon. Nem fogjuk egymást hallani, úgyhogy ha bármit észrevesztek a fedélzeten, integessetek, hogy lássam.

Ekkorra már kiabált, mert valami motor vagy gépezet sivítása, ami sokkal hangosabb volt a korábbinál, túlharsogta a híd alatti gépházból. Olyan hangos volt, mintha az egész vontatóhajó azzal a gépezettel lett volna tele a fedélzet alatt. A pokol porszívója! Muszáj volt egymás fülébe kiabálniuk, ha hallani akarták a másikat, de mivel a legtöbben a fülükre szorították a kezüket, ez sem volt megoldás. Thabo belekotort egy szekrénybe, és mindenkinek kiszedett egy-egy nagy, műanyag fülvédőt, és ezután minden sokkal halkabbá vált, de egymásnak csak integetni tudtak.

A fiúk a szippantócső felső végénél álltak Vlade-dal és Mr. Hexterrel, és amikor a szerkezet iszapot és trutymót kezdett hányni a fedélzeten lévő nagy dobozba, a doboz fölé hajoltak, és megvizsgálták a barnásfekete hordalékot. A levegőt betöltötte a szerves anyagok ismerős bűze, a város egyik jellegzetes szaga, ami itt volt a legdurvább. Mindnyájan az orrukat kezdték ráncolni, de tovább figyeltek. Sár ömlött lefelé és kifelé a doboz oldalán lévő nagy, hálós lyukon a fedélzeten lévő csatornába, ahol néhány tömlőből víz folyt a keverékhez, és minden lefolyt a tat felé, majd egy másik hálós lyukon át vissza, a folyóba. Vlade könyékig érő gumikesztyűt húzott, az orrára pedig pormaszkot tett, és kotorászni kezdett a dobozban lévő iszapban. Lerítt róla, hogy nem először csinálja.

Szivattyúzás közben fekete sárfüst virágzott ki a vontatóhajó végénél. Az oxigénhiány miatti bűz átható volt és nagyon kellemetlen. Tíz perc elteltével Idelba elfordított egy kapcsolót, és a zaj abbamaradt. Thabo és Vlade leszerelték a csőrendszer végét, és kotorászni kezdtek benne. Isten tudja, mi mindent szedtek ki belőle, hogy a vizestömlők alá helyezzék, megnézzék, miről csorog le a kezükben a sár, majd lazán a vízbe hajítsák. Legnagyobbrészt csak beton-vagy aszfaltdarabokról volt szó, időnként vizes faszilánkokról, amelyeket alaposabban is megvizsgáltak; máskor törött kövekről, vagy kerámiának tűnő törmelékről.

Egy kecskeszarv, egy mosómedve vagy talán egy bűzös borz teljes szőrös teste, hatalmas kagylóhéjak, egy nagy, egyben maradt, szögletes üvegpalack, egy halászháló, egy elsüllyedt hajas baba, rengeteg kavics. Amikor a cső kitisztult, ismét szivattyúzni kezdtek. Idelba a fenékre irányította a berendezés orrát, az öregember izgatottan bámult át a válla felett. Nehezen tudták elképzelni, hogy képes értelmezni a képernyőn megjelenő foltokat, de olyan érdeklődéssel figyelte őket, mint aki tudja, mit lát. A zaj ismét fülsértővé fokozódott. A dobozban megjelenő iszapban semmi érdekeset nem láttak.

A cső ismét eldugult, kézzel megint kitisztították. Amit kimostak, annak a legnagyobb része immár kerek, gyakran törött, de hatalmas tojás alakú kövekből állt. Miután kikapcsolták a szivattyút, Mr. Hexter azt mondta nekik: – Ez gleccserüledék! Long Island legnagyobb része ebből áll. A jégkorszak végén maradt itt. Azt jelenti, hogy talán leértünk a volt folyómederhez.

Idelba bólogatott, miközben a trutymóban kotorászott. – Amíg nem érjük el a kőzetréteget, mindig az üledékkel találkozunk. Ebben az öbölben semmi egyéb nincs, csak egy vékony réteg termőföld a szárazföldön, a víz alatt meg iszap. És mindenféle törmelék. De legnagyobbrészt üledék.

Miután megszüntették az újabb dugulást, folytatták, de mielőtt a szivattyú sivítani, nyikorogni és üvölteni kezdett volna, Mr. Hexter azt kérdezte Idelbától: – Nem lehet valahogy megállapítani, mikor érünk olyan mélyre, mint ahol az érzékelt fém van?

Idelba bólintott, hogy de, és folytatták.

Két dugulással később azon kapták magukat, hogy régi, szögletesre vágott fadarabok között turkálnak, amelyekhez mintha keresztrudak lettek volna erősítve. Némán, felvont szemöldökkel, elkerekedett szemekkel meredtek egymásra. Egy régi hajó maradványai – igen, ezek egy régi hajó roncsainak tűntek.

Megújult érdeklődéssel folytatták a szivattyúzást, ehhez kétség sem férhetett. A fiúk ott ugráltak a fedélzeten, és minden egyes göböt megvizsgáltak, egyik követ a másik után, egyik kavicsot a másik után.

Majd egy hatalmas nyikordulás után egy nagy dugulás az egész gépet leállította. Valami nagy erővel csapódhatott bele az utolsó szűrőbe a csőben. Idelba kikapcsolta a szivattyút. Mindnyájan levették a fülvédőt. Thabo és Vlade lecsavarták a csövet a dobozról, és elkezdtek a szűrő mögötti iszapban kotorászni.

A nagy háló mellett egy domború tetejű, nagyjából hatvanszor hatvan centis ládát találtak, amelyet pattogzó fekete sávok tartottak össze, megfestve maguk mellett a faanyagot. Vlade megpróbálta egyedül megemelni, de nem tudta. Thabo is csatlakozott hozzá, majd Idelba is, és végül kiemelték a fedélzetre, ahol nagy puffanással leejtették. Stefan és Roberto a felnőttek körül táncoltak, bebújtak közéjük, megszaglászták a nedves, saras fa bűzét. A ládának kincsszaga volt.

Thabo felemelt egy rövid, lapos feszítővasat, és Idelbára nézett. Idelba Mr. Hexterre nézett. Hexter szélesen vigyorogva bólintott. – Csak gyengéden – mondta. – Nem lesz nehéz.

Nem is volt. Thabo bedugta az L alakú vas rövidebb végét a láda teteje és oldala közötti résbe, egy fekete fémlemez mellé, amelyen egykor a láda fogantyúja és zárja lehetett; ezekből csak egy kiálló dudor maradt. Pár igazítás, egy óvatos emelés, kaparászás. Thabo megforgatta a feszítővasat, és ismét megemelte. A láda teteje egy folyós cuppanással felemelkedett: egy halom érme hevert benne. Kicsit feketék, kicsit zöldek, de legnagyobbrészt aranyszínűek. Aranypénzek.

Mindnyájan éljenezni kezdtek. Égbekiáltó örömujjongásban törtek ki. Csodás volt látni, hogy a felnőttek éppen úgy viselkednek, mint Stefan és Roberto, hogy még mindig megvan bennük a képesség erre, noha ők már felnőttek.

– Két ládának kell lennie – mondta Mr. Hexter hangosan megválaszolva Idelba pillantását. – Annyi volt a leltárban.

– Oké – válaszolta Idelba. – Akkor kotorásszunk egy kicsit. Valószínűleg úgyis egymás közelében voltak.

– Igen.

Úgyhogy bár a fiúk ugráltak, összecsapkodták a tenyerüket és ölelkeztek, a felnőttek ismét bekapcsolták a szivattyút, mindenki visszavette a fülvédőjét, és ismét nekiláttak. Őrület volt. Stefan és Roberto egymásra szegezett tekintetében az tükröződött, hogy „El tudod ezt hinni?”. De akár el tudták, akár nem, pár újabb menet után felhangzott az immár jellegzetes és ismerős csattanás, ezért leállították a szivattyút, leszerelték a csövet a szűrődobozról, és lám, egy újabb faládát találtak.

Idelba mindezek után még tovább kotorászott egy kicsit, még jobban elképesztve a fiúkat, de magát Mr. Hextert is. Vlade csak mosolygott rajtuk, miközben a fejét csóválta. Idelba végtelenül alapos, tükröződött a tekintetében. Az egyik szünet alatt, miközben ismét megtisztították a szűrőt, azt mondta nekik: – Fel fogja szívni egész Dél-Bronxot, én mondom nektek. Már csak a biztonság kedvéért is. Lehet, hogy az egész éjszakát itt töltjük.

Utána meghallottak pár apróbb csattanást, és fekete csészeformákat találtak, rozsdás késeket és még néhány kerámiadarabot a doboz aljában, az iszapban, vagy a fedélzeten lévő csatornában. Gyomorforgató szaguk volt, de ezt egyikük sem bánta. Mindenki könyékig dugta a gumikesztyűjét az iszapba és a vízbe, és úgy mosogatták a holmikat, mint az aranyásók.

Egy órával később elfogytak azok a tárgyak, amelyek egy hajó felszerelésének tűntek. Ismét kő, kavics és homok következett – ugyanaz a gleccserüledék, amely az öböl fenekének anyagát alkotta.

Idelba végül ismét kikapcsolta a szivattyút, és az öregemberre nézett. – Mit gondol? – kérdezte. Ekkorra már szinte teljesen megsüketültek.

– Azt hiszem, megtaláltuk, amiért jöttünk! – kiabált vissza Hexter.

– Rendben – felelte Idelba. – Menjünk.

• • •

A visszaúton a Huszonhatodik mólójáig végig ott álltak a kormányosfülkében, és izgatottan beszélgettek a felfedezésükről. Mr. Hexter megvizsgálta az érmék egy részét, és kijelentette, hogy a Huszáron pont ilyeneket szállítottak, mint az logikusnak is tűnt. A legtöbbet félig beborította a zöldesfekete patina, de ahol összeértek, ott tompa aranyszínben csillogtak, és Hexter lesikált néhányat egy drótkefével, majd kijelentette, hogy pár más típusú pénz mellett nagyrészt guinea-k. Úgy csillogtak a híd fényében, mintha egy másik univerzumból származnának, egy olyanból, ahol erősebb a gravitáció. Amikor az ujjaik közé vettek egy-egy pénzdarabot, és megdörzsölték, legalább kétszer akkorának tűnt, amekkora volt, vagy inkább négyszer; nagyon érezhető volt a súlyuk.

– Szóval, ez most kié? – kérdezte Roberto Vlade-ra pillantva.

Vlade megfejtette a tekintetét, és felnevetett. – Mr. Hexteré, nem?

– Azt hiszem. – Robertónak nem volt pókerarca, és a kétségbeesett arckifejezése nevetést fakasztott a többiekből.

– Így van – helyeselt Stefan. – Ő találta ki, hogy hol van.

– De ti találtátok meg – tette hozzá az öregember gyorsan. – És ezek a csodálatos emberek ásták ki. Azt hiszem, innentől üzlettársulásnak is nevezhetjük magunkat.

– Az ilyen dolgoknak megvan a jogi menetük – ráncolta a homlokát Idelba. – Néha a strandon is ehhez kell folyamodnunk. Bizonyos talált tárgyakat be kell jelentenünk, ha meg akarjuk tartani az engedélyünket.

Ettől egyikük sem tűnt boldognak, nem mintha Idelba annak tűnt volna. Stefan és Roberto felháborodott képet vágtak. – Akkor elveszik tőlünk! – tiltakozott Roberto.

A felnőttek elgondolkoztak ezen. Nem tűnt lehetetlennek a felvetés.

– Megkérdezhetem Charlotte-ot – mondta Vlade. – Szerintem ő a mi oldalunkon fog állni.

A fiúk és Hexter bólintottak. Amikor a móló közelében lelassítottak, már mindnyájan elgondolkozva ráncolták a homlokukat.

Mielőtt odaértek volna a Huszonhatodikra, Thabo mondott valamit Idelbának, aki odahívta Vlade-ot a radar képernyőihez.

– Nézd, Thabo ezt vette észre ásás közben – szedte elő a kívánt képet. – Ez az infránk az egyik kábelen, amelyet a csővel együtt leküldtünk, hogy lássuk a melegebb foltokat a talajon. És ezt nézd: amikor elindultunk hazafelé, talált egy négyszögletű meleg foltot a fenéken.

– Metróbejárat? – kérdezte Vlade. – Azok még mindig melegek.

– Igen, a Cypress Avenue is lehet, nem? Arrafelé van. De melegebb a többi metróbejáratnál, és négyszögletű. Nagyjából akkora és olyan alakú, mint egy konténer egy régi konténerhajóról. És nézd, a radar szerint van egy parkoló tele ilyen konténerekkel pár saroknyira onnan, a régi rakpart mögött. Kíváncsi lennék, hogy ez is onnan kerülte oda. De egy metróalagútba? És ilyen melegen?

– Talán radioaktív rakomány?

– Jézusom, remélem, nem.

– Nincs sugárzásmérőd a fedélzeten?

– Hogy lenne?

– Pedig kellene. Rengeteg vacak van a kikötőben, ezt te is tudod.

– Igen, lehet, hogy be kéne szereznem egyet.

– Itt nem arról van szó, hogy amiről nem tudsz, az nem is árthat neked.

– Tudom. Bár abban reménykedtem, hogy igen.

– Nem. De igen, ez fura. Megkérem a városi búvárhaverjaimat, hogy nézzenek rá.

– Remek. Még mindig tartod velük a kapcsolatot?

– Ó, igen. Havonta egyszer pókerezünk, általában el is megyek.

– Remek. Kíváncsi leszek, hogy mit találnak.

– Én is.

Roberto még mindig az aranyon gondolkozott, úgyhogy félbeszakította őket. – És most mit csinálunk a kinccsel?

Idelba és Vlade egymásra pillantottak.

– Hadd menjek be a Metbe – javasolta Vlade. – Rakjál ki a Huszonhatodikon, átballagok, idehozom a hajómat, és bevisszük a cuccot az épületbe, ahol berakom egy nagy széfbe. Ott biztonságban lesz, amíg kitaláljuk, hogy mihez kezdjünk vele. Ami nem lesz egyszerű, ahogy te is mondtad.

– Már azelőtt sem volt egyszerű, hogy mondtam volna – felelte Idelba. Thabóra nézett, aki bólintott. – Oké – válaszolta. – Tudom, hogy te ügyelsz majd az érdekeinkre.

Vlade bólintott. – Persze.

– Egy üzlettársulás vagyunk – mondta az öregember. – A Hat Huszár.

Erre mindenki mindenkivel kezet rázott, majd Thabo befordult a hajóval az East Riverre, és elvitte őket a Huszonhatodik mólójához. A folyó és a város egyaránt álomszerűnek tűnt.

Egy férfi ül egy padon a Central Parkban, egy forró nyári éjszaka közepén, 1947-ben. Egy másik férfi leül vele szemben egy másik padra az ösvény túloldalán.

Üdv, hogy van. Remekül, és maga. Meleg egy éjszakánk van, nem? Rémesen. A lakásom, mint a kemence. Az enyém is. Egyébként mivel foglalkozik? Festő vagyok. Ó, igen? Én is. Hogy hívják? Willem de Kooning. És magát? Mark Rothko. Nocsak, már hallottam magáról. Én is hallottam magáról.

Egy hosszú barátság kezdete.

b) Vlade

Másnap Vlade ellátogatott a barátjához, Rosario O’Harához, a város metróbúvárcsapatának egyik régi veteránjához. Azokban az években, amikor Vlade neki dolgozott, a szokásos metróalagúti munkákat végezték, amelyek akkoriban abból álltak, hogy be kellett hatolniuk a metró elsüllyedt részeibe, és lassan haladva az alagutakban, amelyek leginkább hatalmas, vízzel teli szervizjáratként szolgáltak, lerakni egy sor műanyag csövet a villanyvezetékeknek, síneket a robotizált, vízhatlan szállítókapszuláknak, kommunikációs vezetékeket, és így tovább, miközben járható állapotban tartják a metróvonalat a búvároknak. A régi New York Városi Közlekedési Felügyelet és a New Jersey Állami Hajózási Vállalat már régen felosztották egymás között a fennhatóságot és a kötelezettségeket, de nem életszerű módon, így a két szervezet búvárai között a metrórendszer hatvan százalékában folyamatos hatalmi harcok dúltak, aminek következtében vitatott és bizonytalan hovatartozású területek alakultak ki, ahol a munkacsapatok között nemhivatalos együttműködési kapcsolatok is létesülhettek. Ezzel töltött Vlade hat évet, melyek során más érdekesebb feladatok mellett több millió kilométernyi vízhatlan vezetéket is kifeszített. Ezt a munkát végig csapatokban végezték, olyan sok veszély közepette, hogy a csapatok szinte családdá kovácsolódtak össze arra az időre, amíg együtt dolgoztak, és ez az érzés jóval a munka befejezte után is megmaradt.

Úgyhogy most teljes bizalommal hívta fel Rosariót, és kért tőle egy találkozót egy tacosbüfénél a Kikötői Hatóság épületénél a Hudsonön, ahol beszélgethettek evés közben a tutaj tetején.

– Nem hallottál olyasmiről, hogy a Cypress állomást üzembe helyezték volna mostanában? Nem szippantotta ki valaki, hogy beköltözzön oda?

– Nem tudok róla. Miért kérdezed?

– Nos, a minap arrafelé jártam pár barátommal, és az infrájuk felvett egy vörös foltot a víz alatt, amely mintha a Cypress üregéből jött volna, és arra gondoltam, hátha a lépcsőjén van valami meleg.

Ez egy megszokott jel volt; a legtöbb víz alá került metróállomáson át forróság szivárgott fel az alvilágból. A víz alatti New York nyüzsgött az élettől. – Nem hinném, hogy bármi lenne ott – válaszolta Rosario. – Arrafelé ipari parkok voltak, ha jól emlékszem. Parkolók, konténerek, buszok, raklapok. Továbbá egy sor olajtartály a régi parton.

– Én is így emlékeztem. De ez egy forró pont volt. Olyan érzésem van, hogy valami folyik odalent.

– Miért?

– Nem tudom. Eltűnt pár ember az épületemből, és magát az épületet is szándékosan megrongálták, ami elég idegesítő. Mindenesetre szeretnék ránézni. És azt hiszem, az a hely elég necces ahhoz, hogy ne egyedül akarjak lemenni.

Rosario bólintott. – Oké. Trina Dobson és Jim Fritsche jó lesz?

– Persze. Pont ebben reménykedtem.

– Megnézem, mikor érnek rá. És te?

– Én majd szabaddá teszem magam akkorra, amikor ráérnek.

A csapat később a Nyolcvanhatodikon gyűlt össze, a 6-os vonal egyik állomásán Pelham felé. Vlade aggódott a helyi kamrák miatt, úgyhogy Rosario azt javasolta, menjenek be oldalról, mint ahogy a régi munkáik idején is tették. Vlade-nak tetszett az ötlet, és Trinának meg Jimnek is; láthatóan örültek, hogy ismét lesz ürügyük ostobaságot csinálni. Senki nem jókedvében ereszkedett le az alagutakba, de azért jókedvűek lettek tőle.

A Nyolcvanhatodik azon kevés állomások közé tartozott a 6-os vonalon, amelyek a talaj felett maradtak, és ott átöltözhettek, és ellenőrizhették egymás búvárruháját. Vlade és Jim a régi szép napokon együtt dolgoztak, és Vlade tudta, hogy Jim nagyon ügyes búvár; jó volt újra látni. Trina Rosario korábbi partnere volt. Miután elkészültek, lecsattogtak a lépcsőn, és lebuktak az alagútba, majd elhelyezkedtek egy síneken közlekedő szán oldalain, és észak felé indultak vele.

Ezek a szánok sokkal lassabban mozogtak az alagutak fekete vizében, mint korábban a metrókocsik, de még így is sokkal gyorsabbak voltak, mint ahogy az emberek úszni tudtak volna. Rosariónak mindenhez volt kódja és használati joga. Ügyelniük kellett arra, hogy ebben a mélységben rövid legyen az útjuk, nehogy csökkenteniük kelljen a nyomást, amikor feljönnek. Úgyhogy örültek, hogy szánnal mehetnek.

Hátborzongató egy utazás volt, a régi metrózások egyfajta tenger alatti álma. Mindnyájan kapaszkodtak a szánba, kitéve a fekete víz erős nyomásának. Mindenfelé nézelődtek, és a fejlámpájuk sugara össze-összeütközött, miközben a csempézett falakra vetült, amelyek csillogni kezdtek. Az alagutakban tisztább volt a víz, mint a folyókban, és a lámpájuk fénye megvilágította az állomások közötti részeket, kirajzolva a henger alakot, amelyben haladtak. Ez mindig furcsa látványt nyújtott, akárhányszor is látja az ember.

A szán fél óra múlva áthúzta őket a Harlem-folyón, be a bronxi negyedbe. Rosario a Cyress Avenue állomáson állította meg, ahol óvatosan felúsztak a lépcső fekete mélyéről. A víz egyre iszaposabb lett, ahogy felfelé haladtak.

Utána ott, a nagyteremben, közvetlenül a régi utcaszint alatt meglátták: egy szállítókonténer volt, amely feketéllett a mocsoktól, és amelynek nemrégiben felszerelt kötelek és pántok csíkozták az oldalát. Az egyik olyan lyukban eresztették le, amely a régi utcára vezetett.

Vlade a konténer felé úszott, és letapogatta az infravörös érzékelővel, amelyet ebből a célból vittek magukkal. Igen, forró volt. Amikor a közelébe ért, abbahagyta a rúgó mozdulatokat, és a kezével hadonászva megállította magát. A konténer egyik végénél egy olyan szerkezet látszott, amelyet mindnyájan felismertek, egy felfújható zsilip meg egy alagutas lépcső, amelyek teljesen eltakarták a konténer végét, és a tisztaságuk miatt feltűnőek voltak az iszapos környezetben. Csövek illeszkedtek a zsilip vízszigetelő ajtajához. Amikor a cső falait és a lépcsőt felfújták, negyvenöt fokos szögben emelkedett a felszín felé, ahol a tetejét ki lehetett nyitni, a benne lévő vizet pedig kiszivattyúzni, vagyis szárazon le lehetett benne menni a zsilip ajtajáig, amelyet bármilyen nyílásra rá lehetett ragasztani. Utána egy felszínen lévő hajóról vagy mólóról fel lehetett húzni az alagutas lépcsőt, és száraz lábbal le lehetett sétálni ahhoz, amire a zsilipet ragasztották. A kikötőben ez bevett eljárásnak számított, mindnyájan jól ismerték.

Rosario odaúszott Vlade-hoz, és a búvárruhájuk adóvevőjén keresztül azt mondta neki: – Nézd csak meg, a tetején van egy oxigéntartály, a zsilip mellett. Víztartályok, levegő és szennyvízelvezető, minden, ami kell.

– Igen.

– Mit akarsz tenni?

– Bekopogok az oldalán, és megvárom, hogy visszakopog-e valaki. Ha igen, akkor kihívom a rendőrséget, és itt maradok, amíg ide nem érnek.

– El kellett volna hoznunk a búvárpisztolyainkat.

– Mi elhoztuk – mutatott Jim és Tina a zsákjukra.

– Szedjétek elő, légyszi – válaszolta Rosario. – Oké, menjünk. Ha ez egy túszlerakóhely, akkor biztosan vannak rajta szenzorok, úgyhogy igyekezzünk.

Vlade erőteljes mozdulatokkal odaúszott a konténer oldalához. Lekopogta rajta a jó öreg beköszönőjelzést: pam-pararim-pamm, pamm-pamm! Utána a konténer oldalához tapasztotta a fülét.

Pár pillanattal később meghallotta a választ. Ti-ti-ti tá tá tá ti-ti-ti. Egy egyértelmű SOS. Talán az utolsó morzekód, ami még létezett a világban.

– Hívjátok a rendőrséget – mondta a többieknek.

Rosario felúszott a metró volt lépcsőjén a felszínre. Volt egy rádió a zsákjában, és elintézte a hívást; hallották az adóvevőjükön.

Nagyjából tizenöt perc alatt föléjük ért egy rendőrjárőr, bár hosszabb időnek tűnt. Amikor leállt a motorcsónak motorja, mind a négyen a felszínre úsztak, és elmondták, mit találtak.

A rendőrök nem először találkoztak ilyen helyzettel. Megkérték a búvárokat, hogy bukjanak le, és húzzák fel nekik a felfújható lépcsőt, amit Vlade és Jim meg is tettek. Utána rögzítettek egy légvezetéket a csőhöz, és keményre fújták, amitől az szinte teljesen kitöltötte a volt metrólejáratot. Ezek után behelyeztek egy szivattyút a belső hengerbe, és szárazra szívták. A szivattyújuk Idelbáénak a nyomába sem érhetett, de elég erős volt ahhoz, hogy gyorsan kiürítse a cső belsejét, ami eleve nem volt túl nedves. Miután ezt elintézték, két vízi rendőr lesétált benne, egyikük egy hegesztőpisztollyal és védőfelszereléssel.

Vlade meg a többiek ott lebegtek a csónak mellett, és várakoztak. Folyamatosan a környéket figyelték, hogy nem közeledik-e újabb csónak, bár így, hogy a szemük a vízfelszín magasságában volt, nem sokat láttak. Időről-időre lebuktak, hogy meggyőződjenek arról, hogy tengeralattjáró sem közeledik. Ezt a rendőrök nem tudták megtenni (legalábbis optikai szempontból), úgyhogy egy idő után Vlade és Jim végleg lent maradtak a konténer mellett, és idegesen figyeltek.

Semmi nem ment a közelükbe. Amikor Rosario leszólt nekik, visszamentek a felszínre, és még időben felértek ahhoz, hogy lássák, amint a két vízi zsaru kisétál a felfújt cső tetejéből, két másik szakállas férfit támogatva. Odafent, a szélben a két férfi megállt, és a kezükkel beárnyékolva a szemüket, vakon pislogva, mint a vakondok, végignéztek a folyón.

A piacoknak is megvan a piaca.

– mondta Donald MacKenzie

c) az az állampolgár

Zavaros vizek. A pénz és a pénzügyi műveletek zavaros vizei. Szabályozatlanok, elszámolatlanok. A becslések szerint legalább háromszor akkorára rúgnak, mint a hivatalosan bejelentett gazdasági tevékenységek. Kívülállók előtt ismeretlen és érthetetlen csereügyletek. Még azoknak is homályos csereügyletek, akik benne vannak.

Menj bele egy ilyenbe, és nézd meg, mit ajánlanak a szabályos ügyleteknél kevesebbért. Vegyél belőle sokat és reménykedj, hogy az, aminek lennie kell, vedd ki, és add el listaáron. A nanoszekundum a másodperc egymilliárdnyi része. Ezek az ügyletek ezzel a sebességgel zajlanak. A képernyődön megjelenő ajánlat nem a jelen, hanem egy bizonyos múltbéli pillanatot jelenít meg. Vagy, ha azt akarjuk mondani, hogy jelenidejű, akkor azok a nagy sebességű algoritmusok, amelyek az ember jövőjén dolgoznak, gyorsabban működnek, mint maga az ember. Egy nemzetközi technológiai dátumvonal túloldalán hatnak az elkövetkező jövőben, és ha az ember meg akar venni valamit, képesek előbb megvenni, és többért továbbadni. A nagy sebességű kereskedelmi algoritmusok egy ajánlattal gyorsabban tudnak működni, mint amit a közember lát. A zavaros vizekben minden ügyletet megkopaszt egy nagy sebességű kibic. Ez egy magas frekvenciájú kereskedelemre kivetett rejtett adó a felhőben. Egyfajta bérleti díj.

Egy páraszerű fizetőképesség. Az a fajta likviditás, amely gázneművé vált. Egy metafizikai folyósíthatóság.

Úgyhogy ebből fakadóan a tőkeáramlás nagy része immár láthatatlanul folyik, szabályozatlanul, a saját kis világában. A gazdasági élet kétharmada, de ez csak becslés; akár több is lehet. Napi több billió dollár. Akár trillió dollár is naponta, ami ezerbillió dollárt jelent. És néhány ember, ha akarja, ki tudja vonni ezt a gáznemű pénzt a zavaros vizekből, és miután önmaguknak folyósítják, meg is szilárdítják azzal, hogy vásárolnak belőle a valós gazdaságban. A való világban.

És mivel ez a helyzet, aki azt hiszi, hogy tudja, hogyan működik a világ, az gondolkozzon csak el egy kicsit. Meg van tévesztve. Semmit nem lehet tudni; nem lehet látni, és soha senkinek nem mondják el a teljes történetet. Sajnálom. Ez egyszerűen így van.

De aki azt hiszi, hogy ennek a világnak a bankárjai és üzletemberei többet tudnak, mint ő, az szintén téved. Senki nem ismeri ezt a rendszert. A sötétben sarjadt ki, egy hiperobjektum, egy véletlenszerű megastruktúra. Egyetlen ember sem ismerheti teljesen ezeket a megastruktúrákat, nem beszélve arról a megastruktúráról, ami a globális rendszer egésze, minden rendszer rendszere. A bankárok – amikor fiatalok, akkor brókerek. A farkánál fogva ragadják meg a tigrist, és meglovagolják, akárhova is megy, miközben azt állítják büszkén, hogy egy hidrofóliást vezetnek. A szakértők túlzott magabiztossága. Mire kiöregednek, nagy százalékuk begyűjti, amit akart, megérzi a zsigereiben (szó szerint), hogy mennyire kiégett, és elmegy, hogy valami mással foglalkozzon. A pénzügy nem egy élethosszig szóló hivatás. A pénzügyesek egy kis része szörnyű nagy bölccsé változik, és híres szakértő lesz belőle. De még ők sem tudnak mindent. Azok, akik a bozótot vágják, nincsenek megfelelő helyzetben ahhoz, hogy belássák a tájat. És nem is túl nagy gondolkozók. HFM, a névtelenségbe burkolózó pénzügyi alapkezelő, aki az Egy nagyon rossz év naplója című művet írta, egy szerencsés flótás volt, egy intellektuális csavar a gépezetben. Amikor ezt megértette, távozott. Mert a felsővárosban nagyon kevés gondolat van. És még a nagy gondolkozók sincsenek tisztában mindennel; ők is tudatlanok, ők is elvesznek a vészhelyzetek részleteiben, amelyek minden esetben ismeretlenek, és utána impresszionista módon írnak vagy mesélnek róluk. Túlságosan nagy hatást gyakorolt rájuk Nietzsche, aki remek filozófus, de változó minőségű író volt, mondatról mondatra a zsenialitás és az értelmetlen hülyeség között libikókázott, és ezzel azóta is ürügyet szolgáltat a hasonló dagályos hatásvadászatoknak. Az imitátorai a legjobb esetben is csak Rimbaud-ra emlékeztetnek, aki tizenkilenc évesen felhagyott az írással. És bármilyen pszeudomélységek is akadnak az ember prózájában, ezt a rendszert egyszerűen nem lehet megismerni. Túl nagy, túl sötét, túl összetett. Mindenki önmaga foglya ebben a zavaros vizű labirintusban – ha már dagályos hatásvadászatról beszélünk.

De a New York-i öbölben más zavaros vizek is vannak. Az angolnafű alatt rejtőznek a város patakjainak torkolatánál, mélyebben, mint ahova bármilyen algoritmus le tud hatolni. Mert az élet több az algoritmusoknál, a zöld kanócok kuszasága, a vitalitás virágba borulása. Semmi általunk kitalált dolog nem lehet olyan összetett, mint az öböl ökoszisztémája. A csatornák fenekén a régi csatornalyukak életet hánynak fel odalentről. Az élet fel-le ingázik, be és ki az árapállyal. Szalamandrák, békák és teknősök szaporodnak a halak és az angolnák között az iszapban. Felettük madarak repkednek és fészkelnek a város betonszikláin, mint az 1916 és 1985 között életben lévő felhőkarcolóépítés-ellenes törvények legfőbb jótéteményesei. Sziláscetek úsznak be az öböl felső részébe, hogy megszüljék a kicsinyeiket. Csukabálnák, barázdás bálnák, púpos bálnák. Farkasok és rókák lopakodnak a külső kerületek erdeiben. Prérifarkasok sétálnak keresztül a felsővárosi tereken hajnali háromkor, a kozmosz urai. Őzekre vadásznak, mindenhol rengetegen vannak, és kerülik a bűzös borzokat és a sündisznókat, akiket alig zaklat bárki is. Hiúzok és pumák rejtőznek vadmacskák módjára, az elvadult házimacskák száma pedig a végtelenhez közelít. A kanadai hiúz? Én már manhattani hiúznak nevezem. New England-i üregi nyulakkal, hótalpas nyulakkal, pézsmapockokkal és vízipatkányokkal táplálkoznak. A folyótorkolatok hálózatának közepén ott úszik a közigazgatási kerület polgármestere, a hód, aki szorgosan építgeti a várait. A hódok a legnagyobb ingatlanfejlesztők. Folyami vidrák, nyércek, mosómedvék: ezek a lények lakják be azt a világot, amelyet a hódok készítettek fatörzsekből. Körülöttük fókák, teknősbékák úszkálnak. Egy ámbráscet suhan végig a Szoroson, akár egy óceánjáró. Mókusok és denevérek. Az amerikai fekete medve. Mindnyájan visszatértek, mint az árapály, mint a költészet – és, ha már itt tartunk, vedd át a szót, ó, utolérhetetlen Walt:

Mivel az élet robusztus,

Mivel az élet kiterjedtebb az egyenleteknél, erősebb a pénznél, erősebb a puskáknál, a mérgeknél és a rosszul körülhatárolt közigazgatási területeknél, erősebb a kapitalizmusnál,

Mivel Természetanyánk szervál utoljára, és Óceánanyánk erős, és mi örökre az anyánkban fogunk élni, és az Élet makacs, és soha nem lehet megölni, soha nem lehet kivásárolni,

Az Élet odalent fog élni a zavaros vizekben, az Élet ki fog robbanni a zugokból, és visszahozza a népet,

Ó, ti pénzügyeknek, jognak és kvantitudionális ostobaságnak zavaros vizei, ti, a kapzsiság túlegyszerűsített algoritmusai, ti, kétségbeesett tökfejek, akik egy felfogható történetben reménykedtek,

Akik biztonságban, a bizonytalanság végében, az illékonyság legyőzésében reménykedtek, ó, ti szerencsétlen, rettegő seggfejek,

Élet! Élet! Élet! Az Élet seggbe fog rúgni titeket.

Will Irvin: Az európaiaknak ezek a kolosszusok vagy banálisnak, semmitmondónak, egy anyagias civilizáció vészjósló bizonyítékának tűnnek, vagy a művészet döbbenetesen új remekeinek. Én már többször eltöprengtem azon, hogy vajon nem az első pillantáson múlik-e a dolog; azon, hogy abban a pillanatban, amikor valaki odatrappol a korláthoz, szedett-vedettnek tűnnek-e, egymásra pakolt dobozoknak, vagy összeáll a szuperkompozíciójuk.

Egy épületről lehulló párkánykoszorú ölte meg a gyalogost.

d) Gen nyomozó

Gen nyomozót aznap délután négy körül hívta fel Vlade.

– Hé, megtaláltuk azokat a fickókat, akiket az ültetvényről raboltak el.

– Csak nem! Hol voltak?

– Odafent, Bronxban. Éppen ott turkáltam, amikor megláttunk egy melegebb foltot a Cypress metróállomáson. Úgyhogy visszamentem pár régi, városi búvárhaverommal, lebuktunk, és találtunk egy konténert, amelyből SOS-t kopogtak nekünk vissza, a rendőrök pedig feltörték és kihúzták őket.

– Tényleg? – kiáltott fel Gen. – És most hol vannak?

– Az Egy Kettő Három rendőrőrsön. Oda tud menni hozzájuk?

– Persze. Örömmel. Aggódtam értük.

– Én is.

– Szép munka volt.

– Úgy érti, nagy szerencse. De így is jó, nem?

– Naná. Kiderítem, hogy miután leellenőrizték őket, hazajöhetnek-e velem. Hé, maga szerint visszaköltözhetnek abba a hotellóba az öregemberrel?

– Felállíthatok Hexternek egy másikat az övék mellett.

– Ez jól hangzik. Este találkozunk.

Gen megszervezett egy vízen elköltendő ebédet, és megkérte Olmstead őrmestert, hogy tartson vele. Odanavigálta a járőrhajót a rendőrőrshöz a 123. és a Frederick Douglass sarkán, nagyrészt a Madisonon haladva északra, és élve a rendőrjárművek privilégiumával a kereszteződésekben.

Az őrsön az emberrablás két áldozata éppen a gyengélkedőben lábadozott. Két középkorú férfiról volt szó. Már lezuhanyoztak, és kincstári civil ruhát öltöttek. Egyikük, Ralph Muttchopf – fejtetőn ritkuló barna haj, olyan száznyolcvan magas, egy kis sörhasat leszámítva sovány – egy székben ült, kávét iszogatott és gyanakodva nézelődött. A másikuk, Jeffrey Rosen – kis termet, űzött arc, háromszögletű fej sűrű, fekete tincsekkel – egy ágyon feküdt, alkarjában egy intravénás kanüllel. A másik kezével a hajába túrt, és lyukat beszélt a helyiségben ülők hasába.

Gen helyet foglalt, és beszúrt pár kérdést az ideges locsogásba. Hamar nyilvánvalóvá vált, hogy nem lesznek képesek eloszlatni az eltűnésük rejtélyét. Aki elrabolta, az ki is ütötte őket, valószínűleg valamiféle felejtést is okozó szerrel, mivel semmilyen emlékük nem maradt az esetről. Utána a konténerben éltek, és becsléseik szerint naponta kétszer enni kaptak az ajtajukon lévő résen át. Rosen valamikor megbetegedett, és Muttchopf üzenetet hagyott a tálcájukon erről az elrablóiknak, majd ezek után az étellel együtt kaptak pár tablettát is, amelyeket Jeff beszedett. Ennél a résznél az újabb memóriazavarok újabb adag művi felejtésre utaltak. Soha nem láttak vagy hallottak semmit az elrablóikból.

– Mennyi ideig voltunk odabent? – kérdezte Jeff.

Gen megnézte a monitorát. – Nyolcvankilenc napig.

A két férfi elkerekedett szemmel meredt egymásra. Muttchopf végül megrázta a fejét.

– Hosszabbnak érződött – mondta. – Nem is tudom, mennyinek. Néhány évnek.

– Ezt megértem – válaszolta Gen. – Figyeljenek, miután elbocsátják magukat a gyengélkedőből, hazajönnek velem? A Metben mindenki nagyon aggódott magukért.

– Az jó lenne – válaszolta Jeff.

Gen otthagyta Olmsteadet, hogy vigyázzon rájuk, és figyelmeztette az őrmestert és az ügyeletes rendőröket is, hogy legyenek résen; volt némi esélye, hogy az emberrablók nyomkövetőt raktak a foglyaikba, és esetleg megpróbálkoznak a visszaszerzésükkel, vagy valami még rosszabbal. Utasításokat adott az esetleges ehhez hasonló eszközök megkeresésére, majd elment, és visszahajtott a járőrhajóval a Central Park északi mólójához, majd odasétált a szövetségi épülethez az Ötödiken és a 110-ediken lévő nagy rendőrségi mólók mögött.

Ekkorra a nap már lemenőben volt, és a napsugarak áttűztek a hatalmas nyugati tornyok között, úgy körberajzolva őket, mint egy sárkány hátát a bronz égbolt előtt. Gen besétált a szövetségiek épületébe, átjutott a biztonsági ellenőrzésen, és bement az irodába, ahol a Szövetségi Bevándorlási Hivatal, az FBI, a NYPD és a Házkezelők Egyesülete közösen működtetett egy embercsempészeti akciócsoportot. Ott megkereste egy régi ismerősét, akivel még az első munkanapjain találkozott, Goran Rajant. A férfi örömmel üdvözölte, és töltött neki egy teát.

Gen elmesélte, mit történt a két megmentett férfival.

– Csak ketten vannak? – kérdezett vissza Goran.

– Igen.

– És nyolcvankilenc napig fogságban voltak?

– Pontosan.

Goran megrázta a fejét. – Vagyis ez nem embercsempészet, hanem egyfajta emberrablás. Követeltek értük váltságdíjat bármikor is?

– Semmit. Az érintetteknek láthatóan fogalmuk sincs, miért történt.

– Az áldozatoknak sincs?

– Őket még nem hallgattam ki teljesen. Az én épületemben éltek, és onnan rabolták el őket, úgyhogy személyes érintettségem is van az ügyben. Ma este hazaviszem őket, és felteszek nekik még néhány kérdést.

– Jó, hogy ezt el tudod vállalni. Mert mi gyakran akár száz embert is találunk efféle konténerekben. Ezek a te fickóid nem igazán hozzánk tartoznak.

– Ezt én értem, csak azt reméltem, átnézed az öböl biztonsági kameráinak a felvételeit, hátha feltűnik rajtuk valaki, aki rendszeresen meglátogatta a konténert, hogy megetesse ezeket a fickókat. Mondjuk úgy naponta kétszer.

Goran belekortyolt a teájába. – Megpróbálhatom. Ha a felszínről mentek, valószínűleg megtaláljuk őket. Ha robot-tengeralattjáróval, akkor kevésbé valószínű.

– Hány kamerát üzemeltettek jelenleg?

– Pár milliót. Mostanában az elemzés a szűk keresztmetszet. Megpróbálok kigondolni néhány kérdést, és kiderül, találok-e valamit.

– Köszönöm – mondta Gen.

– Ne feledd, az emberrablók meg fogják tudni, hogy a túszaik eltűntek. És valószínűleg elhagyják a környéket.

– Ami lehet, hogy nem is rossz hír – válaszolta Gen.

– Nem. Megkérdezhetném, hogy mit vársz tőlem pontosan, mire keressek rá?

– Felmerült néhány részlet, ami miatt a Pinscher Pinkertonon gondolkozom.

– Oké. Az egy nagy cég. Rengeteg drónjuk és tengeralattjárójuk van, amelyekkel automatikusan el lehet végezni a szükséges látogatásokat. Lehet, hogy az egészet a távolból bonyolították le.

– De a drónokat legalább meglátnád. – Gen felhajtotta a teáját, és felkelt, hogy elinduljon. – Kösz, Goran. Mikor számíthatok a jelentésedre?

– Hamarosan. A számítógépek azonnal válaszolnak, amint az ember felteszi a kérdést. Úgyhogy csak a megfelelő kérdésen múlik a dolog.

Gen ismét köszönetet mondott, visszament a járőrhajóhoz, és elindult a Frederick Douglass őrsre. Muttchopf és Rosen már indulásra készen álltak, úgyhogy Gen Olmsteaddel együtt a csónakhoz kísérte őket, és elindultak az East Riveren hazafelé.

A két férfi leült egy-egy székre a hídon Gen mellett, aki kormányzott, és úgy bámulták a várost, mint a turisták. A mögöttük lévő legmagasabb tornyokról még mindig visszatükröződött az alkonyati fény, bár felettük már besötétedett, rózsaszínen derengő fekete felhőkkel. A szürkületi város fényei visszaverődtek és széttöredeztek a vízen.

– Biztosan nagyon ki vannak készülve – feltételezte Gen. – Három hónap szörnyű hosszú tud lenni fogságban.

A két férfi bólintott.

– Egy érzékelés-megvonásos tartályban voltunk – mondta Rosen. – És most ez.

Muttchopf bólintott. – Gyönyörű – jegyezte meg. – A város.

– Hideg van – tette hozzá Jeff reszketve. – De jók az illatok.

– Vacsoraszag van – jelentette ki Muttchopf. – New York-i tenger gyümölcsei vacsora.

– Apály van – jelentette ki Gen. – De ha hazaértünk, eszünk valamit.

– Ez jól hangzik – válaszolta Rosen. – Végre. Végre kezd visszatérni az étvágyam.

A Metnél kiszálltak a mólón, és Gen meg Olmstead visszavitték a járőrhajót az őrsre. Vlade fogadta őket, és Gennel együtt bekísérte a két férfit az ebédlőbe. Erőtlennek látszottak. Az ebédlőben felajánlották nekik, hogy üljenek le, és majd kiszolgálják őket, de mindketten be akartak állni a sorba, és maguk szerették volna kiválasztani, hogy mit esznek. Alaposan megrakták a tányérjukat, töltöttek maguknak a Flatiron vöröséből, és miközben ettek és ittak, Gen ott ült velük szemben, és kérdéseket tett fel nekik az elrablásuk éjszakájáról. Ők bólogattak, a fejüket rázták, a vállukat vonogatták, nem sokat mondtak; utána Muttchopf körülnézett, és azt mondta a nyomozónőnek: – Mi lenne, ha feljönne hozzánk, miután itt végeztünk.

Gen bólintott, és megvárta, hogy befejezzék.

Végül azt mondták, hogy tele vannak, és Jeff kezdett álmosnak tűnni. Felmentek a lifttel az ültetvény szintjére, és elsétáltak a délkeleti sarkába. Ott két hotellót találtak, egy kisebbet és egy nagyobbat. Mr. Hexter előbújt, hogy üdvözölje az új szomszédait. A két férfi udvariasan kezet rázott vele, de látszott, hogy ki vannak merülve. Bebújtak a hotellójukba, és némán körbenéztek.

– Otthon, édes otthon – mondta Rosen, és azonnal levetette magát a priccsére.

Muttchopf leült a matraca melletti székre. – Úgy látom, a monitorunk eltűnt – jegyezte meg a műanyag íróasztalra mutatva.

– Á – mondta Gen. – Bármi egyéb?

– Azt még nem tudom. Nem volt sok holmink.

– Szóval – folytatta Gen –, jól értelmeztem, hogy valamit még el akarnak mondani nekem?

Muttchopf bólintott. – Nézze, aznap este, amikor elraboltak minket, Jeff működésbe hozott itt egy titkos csatornát, amelyet az egyik olyan cég nagy frekvenciájú kereskedelmi kábelében létesített, amelynek dolgoztunk párszor. Kiküldött pár utasítást. Megpróbálta megváltoztatni a kereskedelem szabályait, és izé, a világ állapotát, azt hiszem, így lehetne fogalmazni, egy azonnali javítással. Át akart irányítani bizonyos információkat és pénzeket a SEC-hez, mintegy meghúzni a vészharangot. És még nem tudom, mi mindent akart. Egy egész programot írt rá, de valószínűleg maga a behatolás keltette fel valakinek a figyelmét. Egy egyszerű lopásnak is tűnhetett, vagy árulkodásnak. Mindenesetre nem sokkal azután, hogy megnyomta a gombot, már amennyire emlékszünk, kiütöttek minket. Szinte túl gyorsan ahhoz, hogy reakcióként lehessen értelmezni, de persze összefolynak az emlékeim. Lehet, hogy több órába is beletelt, ki tudhatná. De biztos, hogy még aznap éjjel történt.

– És kinek dolgoztak, amikor ez megtörtént?

– Senkinek. Elveszítettük az állásunkat, alkalmi munkákból éltünk.

Gen megrágta magában a dolgot. – Nem Henry Vinsonnak dolgoztak?

Rosen meglepettnek tűnt. – Ő az unokatestvérem. Neki korábban dolgoztunk.

– Tudom. Úgy értem, ezt láttuk az aktájukban.

Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy Rosen nem fog magyarázkodni, Muttchopf szólalt meg. – Igen, dolgoztunk neki. És Jeff hozzá hatolt be, az unokatestvére cégének a zavaros vizeibe. És vele kapcsolatban húzta meg a vészharangot is. De aznap éjjel nem neki dolgoztunk. Már korábban kirúgott minket.

– Mindig is egy seggfej volt – tette hozzá Rosen keserűen.

Gen figyelmesen fürkészte az arcukat. – Ez mikor volt? És mi történt?

Muttchopf kénytelen volt elmesélni az egészet. Három évvel korábban, az Adirondacknél, ahol Vinson vezette a céget. Megkérdőjelezhető munkák, zavaros vizek. Később egy kis szerződéses meló az Alban Albanynek, Vinson cégének. Az csak átmeneti megbízás volt, de szokás szerint arról is aláírták a titoktartási nyilatkozatot. Munka közben Jeff bizonyítékokat talált pár rosszhiszemű csalásra, és az unokatestvére elé terjesztette őket; összevesztek. Utána Jeffet és Muttot kirúgták. Emiatt, és azért, mert elveszítették a vízben álló lakásukat, bolyongani kezdtek Alsó-Manhattanben, és így kerültek végül a Metbe.

– Megint csalni kezdett – tette hozzá Jeff, amikor Mutt végzett. – Az a kibaszott szélhámos.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Gen.

Jeff csak a fejét rázta, szóhoz sem jutott a felháborodástól.

Muttchopf ajka szaporán járt, miközben Gent bámulta, feltételezhetően a közgazdasági ismereteinek mélységét próbálta felmérni.

– A lépéselőny egy változatáról van szó, a zavarosban – magyarázta. – Tegyük fel, hogy rendelnek tőlünk valamit 100-ért. Azonnal megvesszük magunknak 100-ért abban a reményben, hogy ez felviszi az árát, de a rendelést nem teljesítjük. Ha az ár felmegy 103-ra, akkor eladjuk, amit vettünk, a megrendelőnek meg azt mondjuk, hogy nem találtunk vevőt. De ha lemegy 98-ra, akkor 100-ért teljesítjük a megrendelést. Mindkét esetben jól járunk. Nem lehet veszíteni.

– Klassz – felelte Gen.

– De törvénytelen – csattant fel Jeff még mindig felháborodottan. – Ezt meg is mondtam neki, mire ő közölte, hogy nem erről van szó. Azt mondta, menjek a fenébe.

– Mi lett volna, hogyha beköpi? – kérdezte Gen.

– Már korábban is megpróbáltam – válaszolta Jeff. – Amikor a szenátusnak dolgoztam. Senki nem hitt nekem, én meg nem tudtam bizonyítani a dolgot.

– Ezt nehéz bebizonyítani – tette hozzá Muttchopf. – Olyan, mint a szándékosság bizonyítása. Az egész nanoszekundumok alatt zajlik le. Mindenről teljes feljegyzés kell, ráadásul több esetről.

– Most már be tudnám bizonyítani – dünnyögte Jeff komoran.

– Be tudná? – kérdezte Gen.

– Egyértelműen. Mindenképpen. Még mindig dolgozott rajta, amikor elkaptak minket. Évek óta foglalkozik vele. És készítettem róla pillanatképeket.

Gen rájuk meredt. – Számomra úgy tűnik, mintha neki nagyon is jó oka lett volna arra, hogy elsuvassza magukat valahova. Mit gondolnak, ő tette?

– Nem tudjuk – válaszolta Muttchopf. – Rengeteget beszélgettünk erről, de nem tudhatjuk. Eltelt azóta egy kis idő, és nem vagyok biztos benne, hogy be tudnánk bizonyítani. És Jeff egyszerűen meghekkelte a CME-t, és küldött egy csomagot a kivágott százalékpontokkal a SEC-nek. Vagyis ez bonyolult.

Gen elgondolkozott. – Oké, most pihenjenek egy kicsit. Az épületet külön őrzik, és ezt a szintet is, lehet, hogy ezt észre fogják venni, de csak mi leszünk itt. Senki nem fogja magukat zaklatni.

– Akkor jó.

Másnap Gen kapott egy személyesen neki kézbesített magáncsomagot Goran irodájából. A számok és betűk nyomtatott listája értelmezhetetlen volt számára. Úgy tűnt, mintha némelyik GPS-koordináta lenne, de ezt leszámítva semmi nem derült ki belőlük.

Majd, egy órával később, Goran is beugrott hozzá.

– Biztonságos a helyiség? – kérdezte.

– Igen. Legalábbis faradayes.

– Oké, szóval, ez egy sor távirányítású tengeralattjáró, amelyek tizenkét óránként látogattak el a konténerhez egy nagyon forgalmas queensi kikötőből. Úgyhogy ezzel nem sokat tudunk kezdeni, hacsak el nem kapjuk valamelyiket. Azt a kikötőt emberek ezrei használják.

– Vagyis nincs szerencsénk.

– Nagyon úgy tűnik. De említetted a Pinscher Pinkertont, úgyhogy átnéztem az adatokat, hogy találok-e valamilyen kapcsolatot, és van pár dolog, ami szerintem érdekelni fog téged. Az biztos, hogy ők látják el az Alban Albany biztonsági feladatait, és személyes szolgáltatást is nyújtanak Henry Vinsonnak. És egy sor eltűnési ügy kapcsán is felmerült a nevük. Továbbá, az FBI szerint, pár gyilkosság kapcsán is. Rajta vannak az FBI „10 legrosszabb biztonsági cég” listáján. Amire pedig elég nehéz felkerülni, úgyhogy ez rossz jel.

Gen elgondolkozott ezen. – Oké, Goran, kösz.

– Nehéz lesz bármit is bizonyítani abból, ami eddig történt – folytatta Goran. – Ha lehetséges lenne, az FBI már elkapta volna őket. Erre az az egyetlen esély, ha legközelebb bűnelkövetés közben kapja rajta őket valaki.

Az 1920-as években felvetődött az East River felduzzasztásának és lecsapolásának a terve a Hell Gate-től a Williamsburg-hídig, majd ennek a mederszakasznak a feltöltése, vagyis Manhattan összekötése Brooklynnal és Queensszel, miközben nagyjából nyolc négyzetkilométernyi beépíthető terület is létrejön.

e) Charlotte

Eljött az ideje, hogy a lakóközösség szavazásra bocsássa a Morningside Realty vételi ajánlatának elfogadását, bárki is álljon mögötte. Charlotte ötletszerű nyomozómunkája nem tárta fel a valódi okokat, és egyébként is, bárki is tette az ajánlatot, a társasházi szabályzat megkövetelte, hogy az ilyen ügyekben legkésőbb kilencven nappal a kezdeményezés után írjanak ki szavazást, és már a nyolcvankilencedik napnál jártak, ráadásul Charlotte nem akarta, hogy később gondot okozzon a formai követelmények megszegése. Lázasan igyekezett kipuhatolni a hangulatot, és felmérni, mit szeretnének az emberek, de egy negyvenemeletes épületben egyszerűen képtelenség volt kétezer ember véleményét megtudni. Bíznia kellett abban, hogy a többieknek is éppen annyira fontos ez a hely, mint neki, és el kellett vetnie a kockát. Ez a szavazás alapvetően egy közvélemény-kutatás lesz, és ha az eladásra szavaznak, akkor majd a hangulatától függően beperelheti őket, vagy megölheti magát. A hangulata nem volt valami jó.

Az épület lakóinak nagy része összegyűlt az ebédlőben és a társalgóban a szavazásra, és megtöltötték ezeket az étkezések alatt is nagyon ritkán zsúfolt helyiségeket. Charlotte olyan félelemmel és politikai bizalmatlansággal méregette a kis városállamuk polgárait, amilyet még soha nem érzett. A kíváncsiságba is majdnem belehalt, de az arcukról és a modorukból semmit nem tudott kiolvasni a szavazással kapcsolatban. A legtöbb arc ismerős volt vagy annak tűnt. A szomszédai. Bár ezek csak azok voltak, akik személyesen is megjelentek; a társasház tulajdonosai bárhonnan szavazhattak a világon, és ez a csoport valószínűleg csak a tagok felét tette ki. De mégis, eljött a nagy pillanat, és aki in absentia akart voksolni, az valószínűleg már leadta a szavazatát. Úgyhogy egy órán belül megtudják az eredményt.

Mindenki elmondta, amit mondani akart. Az épület csodálatos; az épület nem is olyan csodálatos. Az ajánlat nagyszerű; az ajánlat nem is olyan nagyszerű. A négymilliárd társasházi tulajdonosként nagyjából kétmilliót jelentett; ez rengeteg, vagy nem is olyan sok. Charlotte nem tudott eléggé összpontosítani ahhoz, hogy leszűrje, miszerint a támogató vagy az ellenző vélemények vannak-e többségben, és úgy döntött, majd később átgondolja a mondottakat, ha eljön az idő, amikor nem tesz rájuk magasról. Ő tudta, amit tudott. Lássanak már neki, az isten szerelmére.

Úgyhogy Mariolino végül bejelentette a szavazás kezdetét, mindenki megnyomta a gombot a kiosztott kütyüjén, és Mariliano megvárta, amíg az összes jelenlévő jelzi, hogy megtette, amit meg kellett, majd a monitorán összesítette a jelenlévők szavazatait a távollévőkével. Aki eddig a pillanatig nem szavazott, az egyszerűen kimarad a döntésből, amennyiben elérik a határozatképességet. És megvolt a határozatképesség.

Mariolino végül felnézett Charlotte-ra és a többiekre, akik a helyiségben voltak.

– Az eredmény az, hogy ne adjuk el az épületet. 1207-en szavaztak ellene, 1093-an mellette.

A teremben lévők egyöntetűen felhördültek, először az eredmény hallatán, majd a szoros versenyen megdöbbenve. Charlotte-ot egyszerre öntötte el a megkönnyebbülés és az aggodalom. Nagyon kicsin múlt. Ha jelentős mértékben megemelik az ajánlat összegét, mint az gyakran előfordul a belvárosi ingatlanpiacon, akkor nem kell sok embernek megváltoztatnia a véleményét ahhoz, hogy megváltozzon az eredmény is. Úgyhogy ez leginkább csak a kivégzés elhalasztására emlékeztetett. Jobb volt az alternatívánál, de nem túl megnyugtató. Sőt, minél tovább gondolkozott a dologról, annál dühösebb lett azokra a lakótársaira, akik az eladásra szavaztak. Mi a fenét képzelnek? Tényleg azt hiszik, hogy a pénz kárpótolja őket azért, amit itt létrehoztak? Mintha semmit nem tanultak volna a Manhattan élhetővé tételéért folytatott küzdelem hosszú évei alatt, a városállam átformálása közben. Mintha minden eszmény és érték elolvadt volna a pénznek, ennek az univerzális oldószernek a folyamától. Pénz, pénz, pénz. Mintha pénzzel minden helyettesíthető lenne, a látszat, hogy értelmet lehet rajta venni, életet.

Felállt, és Mariolino odabiccentett neki. Ő volt az elnök, érthető volt, hogy felszólal, hogy összefoglalja a történéseket.

– A pénz menjen a picsába – lepte meg önmagát is Charlotte. – Messze nem ér annyit, amennyire tartják. Mert nem minden váltható át bármi másra. Sok mindent nem lehet megvásárolni. A pénz nem idő, nem biztonság, nem egészség. Ezeket nem lehet megvásárolni. A közösséget és az otthonosságot nem lehet pénzért megvenni. Vagyis mit mondhatnék. Örülök, hogy leszavaztuk ezt az életünkre tett ajánlatot. Azt kívánom, bárcsak jobban elbillent volna az eredmény. De ez van, és meg fogok próbálni meggyőzni mindenkit, hogy amit itt megteremtettünk, az értékesebb az anyagiaknál, és hogy ez az ajánlat egy ellenséges kivásárlási kísérlet a tökéletességből. Olyan, mintha a valóságot próbálnák megvásárolni. Amiért bármennyit is ajánlanak, az lehúzás lesz. Úgyhogy gondolkozzanak el ezen, az elnökség pedig megtartja a következő rendes ülését csütörtökön. Ez a kis közjáték szerintem nem lesz napirenden. Csütörtökön találkozunk.

• • •

Miután letárgyalta az ügyet azokkal, akik együtt szomorkodtak vagy vitába szálltak vele, Vlade is odament hozzá. Egyértelműen látszott, hogy a férfi négyszemközt akar beszélni vele, úgyhogy Charlotte kimentette magát a lakók hátramaradt csoportjánál, akik láthatóan egész éjszaka szívesen vitatkoztak volna, és követte Vlade-ot a lifthez.

– Mi a baj? – kérdezte, miután kettesben maradtak.

– Történt pár dolog, amiről tudnia kell – válaszolta Vlade. – Úgyhogy most, hogy ráér, menjünk fel az ültetvényre. A legtöbben, akiknek közük van az ügyhöz, odafent vannak, és Amelia is mindjárt megérkezik és kiköti a léghajóját, lehet, hogy jó lenne, ha ő is hozzászólna.

– Mihez?

– Jöjjön fel, és meglátja. Elég hosszú lesz elmagyarázni. – Vlade kivett egy üveg fehérbort a hűtőjéből, és odanyújtotta, hogy Charlotte megnézhesse. – Az épület megtartását is megünnepelhetjük.

– Az átmeneti megtartását.

– Mindig minden átmeneti, nem?

Charlotte-nak nem volt kedve helyeselni a balkáni józan paraszti ész eme megnyilvánulásához, úgyhogy egyszerűen csak hümmögött, és követte Vlade-ot a lifthez. Csendben haladtak felfelé, és az ültetvény szintjén szálltak ki. Vlade ment elöl a hotellókig, majd bekiabált: – Kopp-kopp, látogatóba jöttünk!

– Szabad – mondta egy hang.

– Odabent túl kevés a hely – válaszolta Vlade. – Nem akartok kijönni koccintani?

– Mire? – kérdezte valaki, másvalaki pedig rávágta: – Jó ötlet.

A sátorból kilépett a két fiú, Vlade kis védencei, meg az öregember, akivel összebarátkoztak, majd akit kimentettek az elsüllyedt házából; utána az a két férfi is, akik még hetekkel korábban tűntek el.

– Hé! – mondta Charlotte a két férfinak. – Visszatértek!

Mutt és Jeff bólintottak.

– Úgy örülök, hogy látom magukat! – Sebtiben megölelgette őket. – Annyira aggódtunk! Mi történt?

Mutt és Jeff a vállukat vonogatták.

Vlade így szólt: – Átmentünk Bronxba egy kis kincsvadászatra ezekkel a fiúkkal, és megtaláltuk ezt a két pasast egy konténerben, a Cypress metróállomás gödrében.

Charlotte el volt képedve. – De nem, mármint…

– De – válaszolta Vlade. – A vízi rendőrséggel mentettük ki őket. Az őrsön megvizsgálták őket. Ezt Gen intézte. Hosszú napok állnak mögöttük. De most visszatértek, és úgy gondoltam, hogy ezt megünnepelhetnénk.

– Kitartóan ragaszkodunk az életünkhöz – jegyezte meg Jeff kajánul.

– Jó ötlet – válaszolta Charlotte, majd lezuttyant egy székre a korlát mellett. – Ráadásul megszavaztuk ennek az épületnek a megtartását, és kábé két szavazattal győztünk. Úgyhogy igen, rengeteg ünnepelnivalónk van.

– Ne már! – tiltakozott Vlade. – Tényleg sok van! Ráadásul a fiúk és Mr. Hexter is akarnak mondani valamit, nem igaz?

A két fiú hevesen bólogatni kezdett. – Nagy hírünk van – jelentette ki Roberto.

Leültek a zöldségpucoló és -aprító asztal mellé, miközben Vlade kihúzta a borosüveg dugóját, és kitöltötte a bort fehér porcelán kávéscsészékbe. A két fiú mohón bámulta, ő pedig összehúzott szemmel viszonozta a pillantásukat, majd megcsóválta a fejét, és töltött nekik egy-egy kortyot.

– Ne kezdjetek még inni, fiúk. Arra bőven lesz még idő később.

Roberto csak felhorkantott, és úgy ledöntötte az adagját, mintha csak olasz presszókávé lenne. – Hétéves koromban alkoholista voltam – mondta. – Az már elmúlt. De nem fogok nemet mondani a repetára – tartotta oda a csészéjét Vlade-nak.

– Hagyd abba – válaszolta neki a férfi.

Majd, miközben a két fickó elmesélte Charlotte-nak a történetüket, odasétált a lifthez, és Amelia Blackkel tért vissza. A lány a jelek szerint sírt egy kicsit a vállán, Vlade pedig elégedetten ráncolta a homlokát.

– Amelia visszatért – mondta szükségtelenül, és mindenkit bemutatott mindenkinek. Charlotte addig csak egyszer találkozott a felhősztárral, és hagyta, hogy ismét bemutassák neki, mivel a lány a jelek szerint nem emlékezett a korábbi telefonbeszélgetésükre, amikor éppen a léghajója takarítókamrájában bujkált.

– Ünnepelünk – tájékoztatta Charlotte mogorván.

– Nos, én nem – lábadt könnybe Amelia szeme ismét. – Megölték a medvéimet.

– Hallottuk – válaszolta Vlade.

– A medvéidet? – kérdezte Charlotte.

Amelia elkeseredett pillantást vetett rá, és azt felelte: – Mármint úgy értettem, hogy én csak az voltam, aki elvitte őket az Antarktiszra. Azok a medvék a barátaim voltak.

– Hallottuk – ismételte meg Vlade.

– Az a kibaszott Antarktiszvédő Liga – folytatta Amelia. – Mármint ott szó szerint nincs semmi, csak hó és jég.

– Pont ezt szeretik benne – vetette fel Charlotte savanyúan. – Hogy tiszta. És ők is tiszták. A világ megtisztításának a gondolata húzódik meg a tetteik mögött.

Amelia összevonta a szemöldökét. – Ez igaz. De én gyűlölöm őket. Mert jó ötlet volt leköltöztetni oda azokat a medvéket. És átmeneti is lehetett volna, érti? Csak pár száz évre. Úgyhogy legszívesebben kinyuvasztanám azt, aki ezt tette. És le akarom költöztetni oda a medvéket.

– Titokban is leköltöztetheti őket – javasolta Charlotte. – Nem kell az egész világnak kikürtölnie.

– Nem is tettem! – tiltakozott Amelia. – Nem közvetítettük élőben.

– De később megtették volna.

– Persze, de a helyszín titokban tartásával. Egyébként is, maga szerint lehet még titokban tenni bármit is? – kérdezte olyan hangon, mintha Charlotte naiv lenne.

– Rengeteg mindent művelnek titokban – válaszolta Charlotte. – Kérdezze csak meg Muttot és Jeffet.

– Minket fogva tartottak egy titkos helyszínen – magyarázta Mutt az értetlen Ameliának. – Három hónapig.

– Én majdnem meghaltam – tette hozzá Jeff.

– Sajnálom – válaszolta Amelia. Ő is egyetlen korttyal kiürítette a poharát, mint Roberto. – De most visszatértek.

– És maga is – emlékeztette Vlade. – És a fiúk kimentették Mr. Hextert a lakásából, amikor az összedőlt, odaát, Chelsea-ben. Vagyis egyes migrációtámogatások sikeresek voltak, hogy úgy mondjam. És most itt vagyunk. Mindnyájan itt vagyunk.

– A jegesmedvéim nincsenek – tiltakozott Amelia.

– Nos, ez igaz. Ez valóban katasztrófa. Bűncselekmény.

– A vadon élő jegesmedvék öt százalékát tették ki. Akiknek az Antarktisz a legjobb esélyük a túlélésre.

– Kezdje elölről – javasolta ismét Charlotte. – És csinálja titokban.

A veszélyeztetett fajok megmentésének titkolása olyan paradigmaszegés volt, ami Ameliának láthatóan komoly dilemmát okozott. De legalább már nem úgy nézett ki, mint aki mindjárt elsírja magát. Sőt, újratöltötte a poharát.

– Ez jó ötlet – terelte el a szót Vlade –, de most a fiúknak, Mr. Hexternek és nekem is van egy érdekes hírünk.

Charlotte bólintott. Örült, hogy témát váltanak. Tudta, hogy Vlade nagyon kedveli a helyi felhősztárjukat, de ő élőben is éppen olyan üresfejűnek és felszínesnek látta, mint a műsorában, nem mintha bármikor is megnézett volna belőle tíz percnél többet. Farkasokkal birkózó pucér sztárocskák: nem. – Szóval, miről van szó? – kérdezte. – Szükségünk lenne valami jobb okra is az ünnepléshez az emberrablásnál, a legyilkolt medvéknél és annál, hogy majdnem eladtuk az otthonunkat a kibaszott dzsentrinek.

– Tényleg ez történt? – kiáltott fel Amelia.

– Igen – válaszolta Charlotte komoran.

– Másrészt viszont – jelentette ki Vlade jelentőségteljesen – nem fogadtuk el az ajánlatot. És ezek a fiúk Mr. Hexter felülmúlhatatlan kutatómunkáját követve megtalálták a HMS Huszár roncsait.

– Ami mit jelent? – kérdezte Charlotte.

A fiúk jót vidultak a tudatlanságán, és gyorsan összefoglalták neki a történetet. A Hell Gate-ben elsüllyedt brit kincseshajó, amelyet azóta is keresnek, de csak Mr. Hexter tudta kilogikázni, hol lehet: egy elsüllyedt parkolóban, Bronxban. És a fiúk a saját maguk készítette búvárharanggal merültek le hozzá („Várjatok csak, micsoda?” – kérdezte Charlotte), és ott is volt, ahol lennie kellett, de hat méternyi iszap és föld alatt, a gusztustalan trutymóban, amiből a fiúk egyedül nem tudták volna kiásni, úgyhogy Vlade segítséget kért a barátaitól, Idelbától és Thabótól, akik egy hatalmas, gigantikus homokszippantóval dolgoznak Coney Islandnél, mert Coney Island homokját költöztetik a húszsaroknyira északra lévő új strandra, és számukra kismiska volt a Huszár kincsesládájának a kiásása (ami egy valódi kincsesláda, kicsi, de elképesztően nehéz), és most Idelba és Thabo is beszálltak az üzlettársulásukba, ami ezekből az emberekből áll az asztal mellett.

– Arany? – kérdezte Charlotte és Amelia egyszerre.

Mr. Hexter és a fiúk meséltek arról, hogy a brit hadsereg ragaszkodott az aranystandardhoz, ami a korábbi korok értékmércéjét jelentette. Négymillió dollár aranyban. 1780-as dollárokban. Ami azt jelenti, hogy mostanra, a Mr. Hexter találta inflációszámítás mediánja alapján nagyjából négymilliárd dolláron üldögélnek.

– De nem szabályozza valami törvény a talált kincsek beszolgáltatását? – kérdezte Charlotte.

De igen. Az árvíz azonban olyan sok jogi kiskaput mosott az ártér köré, hogy a törvények már egyáltalán nem voltak olyan egyértelműek, mint korábban.

– Nem törődtetek a törvénnyel – jelentette ki Charlotte.

– Nem szóltunk senkinek – helyesbített Vlade. – Egyelőre. És Idelbának van engedélye a talált tárgyakra. Ez az arany ugyanakkor elveszett. Soha nem találták volna meg. Úgyhogy, érti. Ha beolvasztjuk az érméket, egyszerű aranyrudakká válnak.

– De várjunk csak. Ezek az aranyérmék nem érnek többet a történelmi jelentőségük miatt az aranytartalmuknál? Meg a hajó is. Ezek nem régészeti leletek, a város történelmének részei, ilyenek?

– A hajó szétzúzódott – felelte Roberto. – És elporladt a trutymóban, szétrohadt, meg minden.

– De a láda és az érmék?

– A Huszár egyik ágyúját már korábban megtalálták – válaszolta Vlade. – Még mindig meg volt töltve, ki kellett vágniuk az ágyúgolyót a rozsdából, és ki kellett szedniük belőle a puskaport, nehogy felrobbanjon. Most valahol a Central Parkban van.

– És ha az megvan, az aranyérmékre már nincs is szükségünk, ezt akarja mondani?

– Igen.

Charlotte megrázta a fejét. – Ezt nem hiszem el.

– Nos – magyarázta Vlade –, nézze abból a szempontból, hogy mennyit is ajánlottak ezért az épületért? Négymilliárdot, nem? Négy egész egytized milliárd dollárt, nem azt mondta?

– Hmm – válaszolta Charlotte.

– Túllicitálhatnánk őket.

– De ez az épület eleve a miénk.

– Tudja, hogy értem. Visszaverhetnénk őket.

– Igaz. – Charlotte végiggondolta a dolgot. – Nem is tudom. Még mindig problémásnak tűnik. Nagyon kíváncsi lennék, mit szólna hozzá Gen nyomozó. Már ahhoz, hogy mit kellene tennünk a normalizálásához. A monetalizálásához.

A többiek semmit nem mondtak. Láthatóan nem tartották vonzónak a gondolatot, hogy egy rendőrnyomozóval beszélgessenek a témáról. Másrészt viszont Gen nyomozó a lakótársuk volt, és az ismerősük. Megbízható, udvarias, megnyugtató, egyenes ember. Sőt, egy kicsit rémisztő is, nem is egy szempontból.

– Ne már – mondta Charlotte. – Ő megőrizné a titkot.

– Tényleg? – kérdezte Vlade.

– Szerintem igen.

Vlade vállat vont, és végignézett a többieken. A fiúknak tágra nyílt a szeme a megrökönyödéstől, Mr. Hexternek keresztbe állt, Mutt és Jeff még nem tértek vissza erre a bolygóra, Amelia pedig éppen sebesen elhagyni készült a bor segítségével. Charlotte megpingette Gent, akiről kiderült, hogy a szobájában van. – Gen, feljönne az ültetvényre, és véleményezne egy közigazgatási ügyet?

Gen Octaviasdottir nyomozó pár perccel később ott állt előttük magasan és masszívan a sötétben, szinte láthatatlanul a környezetébe olvadva. Hellyel kínálták, majd Vlade és Mr. Hexter habozva, mintha csak egy elméleti problémáról lenne szó, elmesélték a Huszárral elsüllyedt arany megtalálásának a történetét. Gen udvariasan nézte őket, miközben beszéltek.

– Szóval – kérdezte Charlotte a szónoklatuk végén –, maga szerint mit kellene tennünk?

Gen továbbra is őket bámulta pislogva, egyikükről a másikukra nézve. – Engem kérdeznek erről?

– Igen. Nyilvánvalóan. Ahogy az imént tettem.

Gen megvonta a vállát. – Én megtartanám. Beolvasztanám az érméket, és apránként eladnám az aranyat.

Charlotte rámeredt. – Tényleg ezt tenné?

– Igen. Nyilvánvalóan. Ahogy az imént mondtam – felelte a nyomozónő lassan és kicsit nyomatékosan, Charlotte-ra pillantva.

– Elnézést – válaszolta Charlotte. – Nehéz napom volt. De, úgy értem… és az érmék?

– Igen.

– De mi van a…

– Mivel mi van?

– Mi van a törvénnyel? – kérdezte Roberto. – Maga rendőr!

Gen vállat vont. – Nagyon remélem, hogy tisztában vannak azzal, miszerint a New York-i rendőrkapitányság legfőbb célja nem az ügyvédek vagyonának növelése. – Intett Ameliának, hogy töltsön neki egy csésze bort. – Nézzék, ha a nyilvánosság elé állnak, az egy heti hírnevet jelent, majd tíz évet a bíróságokon, és mire az véget ér, az arany értékének nagy része az ügyvédekhez vándorol. Charlotte, maga ügyvéd, tudja, miről beszélek.

– Így van.

– Akkor meg minek? Egyszerűen tartsák meg. Létrehozhatnak belőle egy alapítványt, vagy ilyesmi. Megvásárolhatják ezt az épületet.

– De az épület eleve a miénk – panaszolta Charlotte, akit még mindig piszkált az esti szavazás.

– Tökmindegy. Fordítsák valami jó célra. Ha tényleg négymilliárdot ér, biztosan tudnak vele kezdeni valamit.

– A négymilliárd dollár csak a kezdet – dünnyögte Jeff sötéten.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Charlotte.

– Hozam. Pénzzé kell tenni az aranyat, be kell fektetni, meg kell forgatni, ahogy egy befektetési alap tenné, és azok a kis nyomorultak százszor akkora hozamot hoznak, mint a kezdőtőke.

– Ez veszélyesnek tűnik – jegyezte meg Vlade.

– Az is. De őket nem érdekli.

– Én utálom az ilyesmit – mondta Charlotte is.

– Persze, hogy utálja. Maga egy értelmes ember. De ha a sátán ellen küzd, néha a sátán fegyverét kell használnia.

– Az épületben laknak pénzügyesek is – emlékeztette őket Vlade. – Az a pasas, aki mindig megmenti a fiúkat, elég bunkó, de a pénzügyben dolgozik.

Charlotte összevonta a szemöldökét. – Franklin Garr? Őt kedvelem.

Vlade csak a szemét forgatta, ugyanúgy, ahogy Larry tette vele régen. – Kedvelje nyugodtan. Mindenesetre ő itt lakik. És tényleg kihúzta a fiúkat a pácból néhányszor. Lehet, hogy megbeszélhetnénk vele, mintha egy hipotetikus helyzetről lenne szó, hogy mit gondol.

– Az akár hasznos is lehet – adta meg magát Charlotte. – Bár még mindig nem vagyok meggyőződve arról, hogy titokban kellene tartaniuk, hogy aranyat találtak.

Mindnyájan őt méregették. Gen a fejét csóválta, és segített Ameliának kinyitni egy újabb üveget. Charlotte felsóhajtott, és ejtette a témát. Ő a törvény erejében látta az utolsó esélyt, ami megvédi őket attól, hogy belezuhanjanak az anarchia és az őrület végzetes szakadékába. De ott állt előtte Gen nyomozó, a híres rendőrnő, a város egyik nagyhatalma, SzuperVelence legfőbb támasza, aki ügyet sem vetett erre a fenyegető balsorsra, hanem inkább vidáman beszélgetett Ameliával a vinho verdéről vagy valami hasonló hülyeségről.

– Maguknak mi a véleményük? – kérdezte Charlotte Mutt-tól és Jefftől.

Mutt meglengette a kezét. – Azt az aranyat bárki felvásárolhatja. Csak azt lesz nehéz eldönteni, hogy mi legyen vele.

– És hogy hogyan szabaduljanak ki a karmaik közül – dünnyögte Jeff.

– Kiknek a karmai körül?

Jeff és Mutt egymásra pillantottak. Charlotte olyannak látta őket ebben a pillanatban, mint két egyforma vadembert, akiket az erdőből rángattak ki, és akiknek megvan a maguk saját telepatikus nyelve, és akik valószínűleg teljesen őrültek.

– A rendszernek – fogalmazta meg Mutt.

– A tőkének – helyesbített Jeff. – Mindig a tőke győz. Meg fogja enni az agyukat.

– Az én agyamat nem – jelentette ki Charlotte.

– Ezt mondja most, amikor még nem milliomos. Egyelőre.

– Én utálom azt a szarságot – mondta Charlotte. – Legszívesebben romba dönteném.

– Én is – vetette közbe Amelia. – Én az állatokra fordítanám.

– Én az épületre – felelte Charlotte komoran.

Mutt méregetni kezdte. – Szóval azért, hogy megmentse a társasházát, hajlandó lenne tönkretenni az egész globális gazdaságot?

– Igen.

– Majd drukkolok hozzá – jegyezte meg Jeff pikírten. Charlotte csúnyán nézett rá, mire a férfi védekezően felemelte a kezét. – Hé, az ötlet tetszik nekem! De ez nem olyan könnyű. Úgy értem, én is pont ezzel próbálkoztam, és láthatjuk, mi lett a vége.

– De tényleg megpróbálta? – faggatta Charlotte.

– Úgy gondoltam, hogy igen.

– Nos, akkor talán ismét meg kellene próbálnia. Egy másik irányból.

– Ne már – mondta Mutt.

Jeff elfintorodott. – Nagyon kíváncsi lennék arra a másik irányra.

– Én is – nyújtotta ki Charlotte a kávésbögréjét repetáért. Amelia felvillantotta azt a mosolyát, amitől felhősztár lett, és megtöltötte a bögrét. Miután mindnyájan megkapták az adagjukat, koccintottak Mutt és Jeff visszatérésére.

Popeye a Tizedik sugárút leereszkedő hangján beszél. Betty Boop túljátszott New York-i akcentussal beszél.

– magyarázta a Federal Writers Project 1938-ban

A New York-i a tizenkilencedik század eleji Cork beszédmódján alapul, amely a déli írek tömeges kivándorlásával származott át Amerikába kétszáz éve.

Nehéz elképzelni.

f) Franklin

Szóval az épület gondnoka, Vlade, az eltérítő odajött hozzám egyik reggel, miközben a minden eddiginél zsúfoltabb csónakház padlásáról szedte elő a hajómat, és az arca valószínűleg barátságosnak szánt mosolyba torzult. Mióta arra kényszerített, hogy mentsem meg azokat a kikötői patkányokat a vízbefúlástól, úgy kezelt, mintha barátok lennénk, noha nem voltunk azok, bár örültem volna, ha ennek a pszeudoköteléknek a következtében közelebb tárolja a hajómat a bejárathoz.

– Mi az? – kérdeztem.

– Charlotte beszélni akar magával – válaszolta.

– És?

– És beszéljen Charlotte-tal.

– Ez nem következik egyenesen az előzőből.

– Ebben az esetben igen. – A pillantásától minden kakaskodás elszállt belőlem. – Nagyon érdekesnek fogja találni – tette hozzá. – Talán még jövedelmezőnek is.

– Jövedelmezőnek? Számomra?

– Elképzelhető. De bizonyos ismerőseinek az épületben mindenképpen.

– Például?

– Például a fiúknak, akiket segített a múlt héten megmenteni. Mint kiderült, befektetési tanácsadásra van szükségük, és Charlotte meg én szeretnénk kisegíteni őket.

– Befektetési tanácsadásra? Miért, elkezdtek kábítószert árulni?

– Ne már. Örököltek, hogy úgy fogalmazzak.

– Kitől?

– Majd Charlotte elmagyarázza. Találkozna vele egy italra vacsora után?

– Nem tudom.

– De tudja. – Az erdélyi pillantása azt sugallta, hogy a hajómat nagyon magasra is fel lehet akasztani, például a felhősztár léghajója mellé az épület tetején.

– Rendben.

– Remek. Egy üveg bor odafent az ültetvényen, ma este tízkor.

– Ott leszek.

• • •

Szóval a napom a képernyőm megszokott többszörös változói között telt. A monitoron olyan sok különböző kronológia mosódott össze, hogy szinte követni sem tudtam az időt. Ebben a nemidőben megszilárdult az a meggyőződésem, hogy az ártéri buborék egyre nagyobb és vékonyabb, egyre közelebb kerül a kipukkadáshoz. De most, hogy végre lecsap a tél, az ártér ingatlanpiaca szó szerint be fog fagyni, amitől az árak is ugyanezt teszik. A kiszámíthatatlanság csökkentése a rendkívül hideg hőmérséklet hatására: ez ismert jelenség, amelyet adatok is empirikusan bizonyítanak, és amelyet az árak befagyasztása néven ismerünk. Egyes brókerek, akik a kiszámíthatatlanságra bazíroznak, nem igazán kedvelik. Külön viccek szólnak ezekről a brókerekről, akik azért vetik le magukat felhőkarcolókról, mert a részvényárak túl stabilak lettek.

Úgyhogy a nap nagy részét a tenger alatti rongálódás vizsgálatával és a mólólábazatokkal töltöttem. Késő délután hazasuhantam az East Riveren a hosszú árnyékok és az ezüstös napsávok váltakozásában. Hideg volt, és a folyó úgy nézett ki, mint egy kiszidolozott alumíniumtálca az ólomszínű égbolt alatt, ami a tél beköszöntét jelezte; a látvány elterelte a gondolataimat Jojóról, amiről eszembe jutott, hogy jé, nem Jojóra gondolok. A fenébe az egésszel. Befordultam a Huszonharmadikra, és odaduruzsoltam a Methez, ami felett még mindig úgy lebegett Amelia léghajója, mint egy száradó zokni a szélben, és a lenyugvó nap megvilágította alatta az aranykupolát. Arany ólomszín háttér előtt: nagyon szép. Miközben besodródtam az árnyékosan otthonos bacinóba, azon kaptam magam, hogy jobb kedvem van, mint amikor elindultam otthonról. A város már csak ilyen hatással van az emberre.

Az ebédlőben elköltött kötelező vacsora után felmentem az ültetvény szintjére, és ott találtam Charlotte-ot Vlade-dal meg azzal az öregemberrel, akit a két fiú hozott ide, továbbá Amelia Blackkel, a felhő csinibabájával és két férfival, akik hajléktalannak tűntek. Elmesélték nekem, hogy ők azok a kvantosok, akik korábban eltűntek, de most visszatértek közénk.

– Mi a helyzet? – kérdeztem, miközben elfogadtam egy kávéscsészényi bort Vlade-tól.

Charlotte koccintott velem. – Üljön le – mondta egy kicsit nevelőnősen. – Lenne pár kérdésünk magához.

Leültem Charlotte-tal szemben, a többiek pedig körénk gyűltek. Amelia Black a széke mellé rakta a borosüveget, a földre.

Charlotte hozzákezdett: – Ezek a mi fiaink, Roberto és Stefan örököltek némi pénzt.

– A mi fiaink? – kérdeztem vissza.

– Hát, tudja. Gyakorlatilag örökbefogadta őket a ház.

– Ilyen létezik?

– Bármi előfordulhat – válaszolta Charlotte, majd összeráncolta a homlokát, mintha rádöbbent volna a kijelentésében rejlő tévedésre. – Gondolom, lehetek a nevelőszülőjük. Mindenesetre most örököltek egyfajta vagyonkezelői alapot.

– Mi, ezek testvérek?

– Olyanok, mintha testvérek lennének – válaszolta Charlotte. – Az a lényeg, hogy ebben mindketten benne vannak, és azt akarják, hogy mi is benne legyünk. Mármint Vlade, én és Mr. Hexter. Meg Vlade pár barátja.

– És mennyiről beszélünk pontosan? – kérdeztem.

– Rengetegről.

– Kábé mennyiről?

– Olyan pár milliárd dollárról.

Éreztem, ahogy az állam a mellkasomat éri. A többiek úgy bámultak, mint egy különösen vicces vígjátékot. Becsuktam a számat, és kortyoltam egyet a csészémből. – Ki is fogadta örökbe őket?

Nevettek egy kicsit a tűéles szellemességemen. – Az a lényeg – folytatta Charlotte mosolyogva –, hogy segíteni akarnak a társasháznak, és magát ismerik és bíznak magában.

– Miért?

– Én is ezt kérdeztem.

A többiek ismét felnevettek. Az elnökasszony és én olyanok voltunk, mint egy kabaréjelenet szereplői, bár én erre csak annyit tudtam mondani, hogy touché, ami soha nem volt túl szellemes visszavágás, noha a vívók szakkifejezése, de még mindig meg voltam rökönyödve azon, hogy a két kis cincogiból milliárdos lett.

– Csak vicceltem – nyugtatott meg Charlotte. – Én is bízom magában. Ők meg azt mondták, hogy mindig segített, amikor bajba kerültek. És pénzügyi tanácsadásra van szükségük. Úgyhogy azt szeretném kérdezni, van-e mód ennek az összegnek a biztonságos, de gyors hozamot nyújtó befektetésére.

Megráztam a fejem. – Ezek ellentétek. A biztonságos és a gyors pénzügyi ellentétek.

A két hajléktalan kvantos bólogatott. – Közgazdaságtan kezdőknek – jegyezte meg a kisebbik. És igaza volt.

– Oké – válaszolta Charlotte. – De maga nem azzal foglalkozik, hogy megtalálja a kettő megfelelő egyensúlyát?

– De igen – válaszoltam némi erőltetett türelemmel, hogy jelezzem, mennyire túlegyszerűsített ez a kijelentés. – Úgy is mondhatjuk, hogy ez a probléma lényege. A kockázatkezelés.

– Szóval azon töprengtünk, nem adna-e tanácsot egyfajta pro bono alapon.

Összehúztam a szemöldökömet. – A vagyonkezelői alapokra szóló hozam általában a befektetett összeg két százaléka előre, utána húsz százaléka annak, amit a piacon keresek vele az adott időszakban. Az alfa húsz százaléka, ahogy mondani szokás.

– Értem – válaszolta Charlotte. – Ezért beszéltem a pro bonóról.

– De nagyon úgy tűnik, mintha megengedhetnék maguknak a jutalékot.

– A társasházat is bevonják ebbe a műveletbe.

Hagytam elgondolkozni azon, hogy mennyire homályos ez a kijelentés. Mármint értelmetlen. De ő csak makacsul nézett, és várt. A többiek úgy bámultak, mintha egy tévé lennék.

– Beszélgessünk egy kicsit hipotetikusan – javasoltam. – Először is, miért egy vagyonkezelői alapba akarják rakni ezt a pénzt? Csak mert biztonságosabban is be lehet fektetni.

– Azt hittem, a vagyonkezelői alapoknak a biztonság a lényegük. Úgy tudom, a fedezeti alapok és a fedezeti ügyletek több kockázattal járnak. Úgy kellene befektetni ezt az összeget, hogy történjen bármi, keressünk rajta valamit.

Az alacsonyabb kvantos belehorkantott a kávéscsészéjébe, és oldalba vágta a partnerét, aki elnyomott egy vigyort.

– Lehet, hogy valamikor ezt jelentette ez a kifejezés – hagytam rá. – A modern kor elején. De a befektetési alapok most már elég régóta azoknak a befektetőknek a megsegítéséről szólnak, akiknek rengeteg pénzük van, annyi, hogy valamennyit akár el is veszíthetnek, hogy többet keressenek vele, mint amennyit más befektetésekkel kereshetnének, miközben a fedezeti ügyletek igazából csökkentik a magas kockázatot.

Charlotte úgy bólogatott, mintha ezt magától is tudta volna. – És minden fedezeti alapkezelő más döntéseket hoz ebben a kérdésben, és ezek a döntések az ő műhelytitkaik.

– Pontosan.

– Maga pedig a WaterPrice-nak dolgozik, és érti a dolgát.

– Igen.

– Az ránézésre is látszik – vetette közbe Amelia Black.

– Magán is – feleltem, majd rádöbbentem, hogy ezt talán úgy is lehet értelmezni, mintha azt mondtam volna, hogy látszik rajta, hogy ért a léghajóból való kilógáshoz meztelenül. Ez nem tűnt túl elismerőnek, de Amelia biztosan hallott már hasonló bókokat, mivel ez nagyrészt így volt, és az a lényeg, hogy rám villantotta cserébe gyönyörű mosolyát.

Charlotte olyan pillantást vetett rá, mintha azt mondaná, hogy ne bátorítson. – Szóval – folytatta –, ha maga lenne a fiúk vagyonkezelője, mihez kezdene vele?

– Ismét megkérdezném, hogy mit akarnak? És miért így akarják befektetni?

– Reményeink szerint az a végső cél, hogy ez lehetővé tegye az épület megvédését egy ellenséges felvásárlástól. És úgy gondoljuk, hogy erre négymilliárd dollár pont elég lenne.

– Az épület megvásárlására?

– Az eleve a miénk. – Charlotte is értett ahhoz, hogy erőltetett türelmet csempésszen a hangjába. – Ahhoz kell elég pénz, hogy a tagok többségének a szemében túllicitáljuk a felvásárlót.

– Á – válaszoltam. – Nem, négymilliárd ehhez nem lesz elég.

– Mert odakint sokkal több van?

– Igen. Naponta több billiárd dollár cserél gazdát. Vagy másodpercenként.

A két kvantoson kívül mindenkinek leesett az álla. A kisebbik azt mondta: – Csak fiktív pénz, de akkor is.

– Fiktív pénz? – kérdezte Charlotte.

– Papír – magyarázta a kvantos. – Olyan kölcsönök, amelyek mögött nem állnak erőforrások. Határidős ügyletek, derivatívák és egyéb pénzügyi eszközök. Rengeteg papír, amit elvben pénzre lehet váltani, de ha mindenki egyszerre akarná, akkor nem sikerülne.

– Így van – helyeseltem. – Szóval maguk azok a kvantosok, akik eltűntek?

– Kóderek vagyunk – válaszolta a kisebbik.

– Kvantosok vagyunk – helyesbített a nagyobbik.

– Hagyják abba – mondta Charlotte.

– Üdv ismét a körünkben – tettem hozzá.

Charlotte folytatta: – Szóval, Frankolino, azt akarja mondani, hogy bármennyire is duzzasztjuk ezt a négymilliárdot, mindig lesznek olyanok, akiknek annyival több van, hogy túllicitálhatnak minket?

– Igen.

Erre úgy nézett, mintha ez az én hibám lenne, de ezt színészkedésnek vettem. Azt kérdezte: – Akkor mit javasolna, mit tegyünk?

– Megvásárolhatnák a társasházat maguknak. Vegyék meg, magánosítsák, csináljanak, amit akarnak. Ha valaki meg akarná vásárolni, küldjék el a picsába.

– Hát, értem. Jó tudni, hogy léteznek lehetőségek. Legalábbis közösségellenes, privatizálós, seggfejekhez méltó lehetőségek. Bármi más?

– Nos – melegedtem bele a dologba –, létrehozhatnának egy saját letéti alapot, belerakhatnák a fiúk pénzét, és akkor milliárdokkal játszhatnának. Amit célzottan fektethetnének be.

Charlotte úgy meredt rám, mintha egy rejtélyt próbálna megfejteni. – És maga pont ezzel foglalkozik.

– Igen.

– Ez tetszik – szúrta közbe Amelia Black.

Charlotte ismét megcsóválta a fejét: ne bátorítsd már! – Más megoldást nem tud javasolni?

– Dehogynem – válaszoltam. – Folyamatosan keletkeznek új befektetési lehetőségek. Az ingatlan mindig népszerű, mert nem illékony. Bár az ártérben talán mégis. Ez most az én nagy problémám. Az áradások a világ ingatlanainak egytizedét Case-Schillerezték, de az indexem most azt mutatja, hogy az elhasználódás szinte nulla. És ez bátorító, bár egy kicsit buborékgyanús is.

Charlotte összehúzta a szemöldökét. – És mit tegyünk ebben a helyzetben?

– Shortolják.

– Ami mit jelent?

– Fogadjanak arra, hogy a buborék ki fog pukkadni. Olyan eszközökkel, hogy amikor kipukkad, nyerjenek. Nyerjenek annyit, hogy csak a civilizáció összeomlása miatt kelljen aggódniuk, mert csak akkor nem marad senki, aki kifizethetné magukat.

– A civilizáció összeomlása?

– A pénzügyi civilizációé.

– Az nem ugyanaz! – vágta rá Charlotte. – Én olyan szívesen bedönteném a pénzügyi civilizációt!

– Húzzon sorszámot – válaszoltam.

Tetszett, ahogy erre felnevetett. A kvantosok is nevettek. Amelia is nevetett, amikor látta, hogy a többiek nevetnek. Tényleg gyönyörű volt a mosolya. És Charlotte-é is, most, hogy végre láthattam.

– Mondja el, hogyan – kérte, és csillogott a szeme a civilizáció elpusztításának a gondolatától.

Be kell ismernem, hogy ez nagyon szórakoztató volt. – Gondoljon a hétköznapi emberek életére. Nekik stabilitásra van szükségük. Olyasmire vágynak, amit lekötött erőforrásnak lehetne nevezni, mármint fedélre, állásra, egészségre. Ezek nem folyósíthatók, és nem is akarjuk, hogy azok legyenek. Úgyhogy folyamatosan fizetünk azért, hogy lekötöttek maradjanak, mármint lakbérrel, egészségbiztosítással, nyugdíjbiztosítással, rezsiszámlákkal, ilyesmivel. Mindenki fizet minden egyes hónapban, és a pénzügyi világ számol ezekkel a kiszámítható bevételekkel. Ezekre alapozva kölcsönöznek, ezt használják letétként, és utána a kikölcsönzött pénzt teszik kockára a piacokon. A kezükben lévő erőforrások százszorosát forgatják, amelyet legnagyobbrészt a néptől befolyó állandó összegek tesznek ki. A nép tartozásait kezelik erőforrásként, ez ilyen egyszerű. A nép megkapja a lekötött javakat, a pénzügy a folyósíthatóságot, és a pénzügy hasznot húz a két állapot közötti különbségből. És minden egyes bevétel egy lehetőség, hogy még több pénzt csináljanak.

Charlotte lézertekintettel méregetett. – Ugye tisztában van azzal, hogy a Háztulajdonosok Szakszervezetének az elnökével beszél?

– Maga? – kérdeztem hülyének érezve magam. A Háztulajdonosok a bérlők és más szegény emberek Fannie Mae-ja; a nevük kicsit túl becsvágyónak tűnt számomra. Tőlük is jönnek fontos adatok az IPPI-be, amelyek a fogyasztói bizalmat jelzik.

Charlotte azt felelte: – Igen, én. De folytassa. Hol is tartott?

– Nos, a magabiztosság egyik klasszikus példája 2008. Az a lufi azért pukkadt ki, mert olyan emberek kaptak jelzáloghitelt, akik megígérték, hogy fizetni fognak, de nem tudtak fizetni. Amikor csődbe mentek, az összes befektető rohant a kijárathoz. Mindenki egyszerre próbált meg eladni, de vásárolni senki nem akart. Azok, akik shortoltak, egy vagyont szereztek, de mindenki más tönkrement. Még a pénzügyi cégek is felhagytak a szerződések kifizetésével, mert nem volt pénzük mindenkit kifizetni, akinek tartoztak, és nagy esély volt arra, hogy a jogi személy, akinek fizetniük kellene, a következő hétre megszűnik, úgyhogy miért pazarolták volna arra a pénzüket, hogy kifizessék, csak mert eljött a határidő? Ezen a ponton már senki nem volt biztos abban, hogy a papír bármit is ér, úgyhogy mindenki pánikba esett, és megkezdődött a zuhanás a semmibe.

– És mi történt?

– Az állam beleölt a dologba annyi pénzt, hogy néhányan kivásárolhassanak másokat, és addig öntötték a pénzt, amíg a bankok nagyobb biztonságban nem érezték magukat, és folytatni nem kezdték a megszokott üzletmenetet. Teljes mértékben az adófizetők térítették meg a bankok minden egyes dollárját, és ezt az alkut azért sikerült megkötni, mert a Szövetségi Jegybank és az Államkincstár vezetői a Goldman Sach emberei voltak, és az volt az első dolguk, hogy megvédjék a pénzügyi világot. Államosították a General Motorst, egy autógyárat, és addig üzemeltették, amíg talpra nem állt, és vissza nem fizette az adósságait. De a bankok és a nagy befektetési cégek ingyenjegyet kaptak. És minden ugyanúgy folytatódott, mint korábban, egészen a 2061-es összeomlásig, az első áradáshullámig.

– És akkor mi történt?

– Ugyanaz, elölről.

Charlotte a levegőbe emelte mindkét karját. – De miért? Miért, miért, miért?

– Nem tudom. Mert működött? Mert megúszták? Mindenesetre azóta megvan a forgatókönyve annak, hogy mit kell tenni. Úgyhogy a második áradáshullám után is ugyanezt tették. És lehet, hogy most jön a negyedik kör. Vagy akárhányadik, mert a buborékok eredete egészen a holland tulipánokig vagy Babilonig visszanyúlik.

Charlotte a két tékozló kvantosra nézett. – Ez tényleg így van?

Ők bólintottak. – Ez történt – válaszolta a magasabbik szomorúan.

Charlotte a homlokára simította a tenyerét. – De ez mit jelent? Úgy értem, mit csinálhatnánk másképp?

Én felemeltem a mutatóujjamat, kiélvezve, hogy félszemű lehetek a vakok között. – Szándékosan is kipukkaszthatják a lufit, miután előkészítenek egy újfajta reakciót az összeomlásra. – A megemelt ujjammal hátramutattam a vállam felett a felsővárosra. – Ha a fizetőképesség az átlagemberektől származó folyamatos bevételen alapul, márpedig azon, akkor bármelyik pillanatban összeomlaszthatják a rendszert azzal, ha leállítják a befizetéseket. A jelzáloghitelekét, a lakbérekét, a közművekét, a diákhitelekét, az egészségbiztosításokét. Mindenki egyszerre hagyja abba a befizetést. Ezt nevezhetjük a Szörnyű Befizetésmulasztások Napjának, vagy pénzügyi sztrájknak, vagy felkérhetjük a pápát, hogy nyilvánítsa jubileumnak, ezt ő bármikor megteheti.

– De nem kerülnének bajba az emberek? – kérdezte Amelia.

– Nem túl sokan. Nem lehet mindenkit börtönbe zárni. Vagyis a népnek alapvetően még mindig megvan a hatalma. Van szavuk a pénzük miatt. Mármint, maga a Háztulajdonosok Szakszervezetének a vezetője, nem?

– De.

– Akkor gondoljon csak bele. Mit tehetnek a szakszervezetek?

Charlotte ekkor ismét rám mosolygott, és felcsillant a szeme. A mosolya tényleg nagyon intelligens és meleg volt. – Sztrájkolnak.

– Pontosan.

– Ez tetszik! – kiáltott fel Amelia. – Ez egy jó terv.

– Működhet – mondta a magasabbik kvantos. A barátjára pillantott. – Mit szólsz hozzá? Helyesléssel fogadod?

– Igen, a kibaszott életbe – válaszolta a kisebbik. – Mindet meg akarom ölni.

– Én is! – lelkesedett Amelia.

Charlotte csak nevetett rajtuk. Megfogta a csészéjét, felém nyújtotta, én is megemeltem az enyémet, és koccintottunk. Mindkét pohár üres volt.

– Még egy pohár bort? – kérdezte.

– Borzalmas egy ital.

– Ezt vehetem igennek?

– Igen.

1904 elején Coney Islanden három elefánt kitört a ketrecéből, és megszöktek. Hűha, vajon miért? Az egyiket másnap Staten Islanden találták meg, vagyis biztosan átúszott az öblön, ami legalább öt kilométer széles. Tudta ön, hogy az elefántok képesek úszni? Ez az elefánt vajon tudta, hogy képes úszni?

A másik kettőt soha többé nem látták. Nagyon kielégítő arra gondolni, hogy Long Island csenevész erdőjében bolyonganak, és úgy élnek, mint két vastagbőrű jeti. De az elefántok szeretnek egymás közelében maradni, úgyhogy nagyobb a valószínűsége, hogy a másik kettő is nekiindult a víznek azzal együtt, amelyiket Staten Islanden találták meg. Sokkal kevésbé kielégítő arra gondolni, ahogy együtt küszködnek elkeseredett kutyaúszással nyugat felé az éjszakában, és a leggyengébbik végül elmerül egy hangsebesség alatti istenhozzáddal, majd a második leggyengébb is. Ahogy a tengerbe vesznek. Csúnyább halál is van ennél, mint azt ők is tudták. A túlélő végül valószínűleg kitántorgott az éjszakai tengerpartra, és ott állt egyedül reszketve, a napot várva.

g) Amelia

Amelia pár napig New Yorkban kóborolt, túl dühösen és a gondolataiba mélyedve ahhoz, hogy bármit is észrevegyen. Eleinte rokonszenvezett Franklinnel az épületből, aki jóképű férfi volt, de együgyűnek tartotta őt, úgyhogy később kevésbé lett rokonszenves neki. Találkozott pár barátjával, és átbeszélt néhány tervet a producereivel, de semmi nem nyerte el a tetszését, és mindenki egyetértett abban, hogy valószínűleg nem tudna túl szórakoztatóan vezetni egy migrációtámogatásról szóló szórakoztató műsort, miközben legnagyobbrészt arról beszél, hogy legszívesebben az Antarktiszvédő Liga összes tagját elkapná és sittre vágná, esetleg eltenné láb alól.

– Amelia, ezt abba kell hagynod – mondta Nicole. – Ha magát az érzést nem tudod elnyomni, legalább ne mondogasd.

– De a közönségem tudja, hogy mindig kimondom, amit gondolok, pont ezért nézik a műsoromat. És most poszttraumatikus állapotban vagyok.

– Tudom. De akkor ne érezd.

– De csak azt tudom érezni, amit érzek.

– Oké, ezt értem. Akkor éreztessünk veled valami mást.

Úgyhogy elmentek korcsolyázni. Egy héttel korábban egy sarkköri légörvény csapott le a környékre, és még mindig hideg volt odakint. Annyira hideg, hogy Manhattan sokkal hidegebbnek tűnt az antarktiszi partnál, annál a partnál, ahol Amelia medvefivéreit és -nővéreit olyan kegyetlenül legyilkolták. Annyira hideg volt, hogy az egész New York-i öböl befagyott. Az emberek terepjárókon kezdtek közlekedni a csatornákon, átmentek velük a Hudsonön Hobokenbe, sőt, egészen a Verrazani-szorosig, mivel a tenger felszíne több mint négy kilométer szélességben befagyott. A Hudson jege időről-időre megrepedt, és nagy jégtáblák meredtek az égnek, amelyek pont úgy néztek ki, mint a rosszemlékű Antarktiszon. Amelia nem tudott szabadulni az emlékeitől.

Alsó-Manhattan csatornái olyan szilárdra fagytak, hogy alig akadt egy-egy repedés a jégen, vagyis olyan volt, mintha visszatértek volna az utcák, csak ezúttal fehéren, csúszósan és sokkal magasabban, mint korábban, de mindenesetre lehetett rajtuk járni, ez ilyen egyszerű. Vagyis hát, ebben a városban soha semmi nem egyszerű; akadt pár melegebb pont, ahol egy gép vagy más hőforrás megmaradt a metróalagutakban vagy a csatornákban vagy a föld alatti város szervizalagútjaiban, és ezek a foltok elég melegeknek bizonyultak ahhoz, hogy felettük elvékonyodjon a jég, vagy néhány helyen teljesen el is tűnjön. Ezeknél a folyékony tócsáknál az öböl fókái felbukkantak levegőért, továbbá a hódok, a pézsmapockok és a többi torkolatban élő állat is ezeknél vett levegőt, miközben abban reménykedtek, hogy nem ölik és eszik meg őket az emberek vagy más ragadozók. A világ tényleg egy szörnyű hely. Gyakran vagy ölnöd kell, vagy megölnek. Edd meg a szomszédaid egy részét, utána téged is megesznek.

Nicole furcsán viselkedett, mintha Amelia egy robbanásra kész bomba lenne. És az összes New York-i volt pasija vagy elköltözött, vagy túl boldog vagy boldogtalan volt ahhoz, hogy találkozzanak. Tényleg nem tudott mit kezdeni magával.

Úgyhogy elment korcsolyázni. Ami azt illeti, elég szórakoztatónak találta a dolgot. Amelia gyermekkorában megtanult tavakon és folyókon korcsolyázni, úgyhogy elbírt a csatornák rázósabb részeivel, tudott hátrafelé menni, ami vicces, és még pörögni is egy kicsit, bár azt nem szerette annyira, mert arra emlékeztette, amikor az anyja versenyekre kényszerítette. Az anyja látványanyuka volt, és Amelia azt várta volna tőle, hogy örülni fog, hogy performanszelőadó lett belőle, de nem örült. Korcsolyázni viszont szeretett.

Úgyhogy végigkorcsolyázott Nicole-lal a Broadwayen a Union Square-től a Harmincnegyedikig, bizsergő orral beszívta a tüdejébe a hideg levegőt, eltöltötte az a csodálatos érzés, amikor az ember télen odakint van a sápadt égbolt alatt, amikor a nap alig emelkedik a déli látóhatár fölé, és hosszú árnyékokat vet az összes épület északi oldalán. Úgy tűnt, mintha átkerültek volna egy jégbolygóra, ugyanakkor ugyanazok az ismerős épületek, szendvicsboltok és kajaküzletek vették őket körül, csak az volt az egyetlen különbség, hogy a csatornák piszkosfehérré váltak. A város még pár buszt is visszahelyezett az utakra, régi buszokat új motorral. Ettől olyanok lettek az acélkanyonok, mint a régi fotókon, csak a taxikat korcsolyázók helyettesítették. A gyalogosoknak az épületek közelében kellett maradniuk, ha nem akarták, hogy elgázolják őket.

Amelia gyorskorcsolyázott, és nagyobb sebességgel haladt, mint bármelyik régi taxis képes lett volna, mert úgy cikázhatott a forgalomban, mint egy motoros. Nicole nem bírta tartani vele a tempót. Ha valaki kilépett elé, rákiabált, hogy „Tü-tűűűt”, majd alig pár centit hagyva kikerülte.

De ekkor azon kapta magát, hogy olyan gyorsan száguld, hogy véletlenül átszakít egy vörös kordont a Broadway és a Huszonnyolcadik sarkán, és elvékonyodik alatta a jég, amiről az apja mondása jutott eszébe, hogy vékony jégen korcsolyázz gyorsan, de a jég még a sebessége ellenére is beszakadt alatta. Nem elég, hogy azonnal bezuhant a jeges vízbe, de ráadásul egy törött jégperem gyomorszájon is vágta, úgyhogy levegőt sem kapott, mielőtt teljesen elmerült. A váratlan hidegtől amúgy elállt volna a lélegzete, de mivel már el volt állva, fuldokolni kezdett, és beszívott egy kis vizet a tüdejébe, majd elköhögte magát, és ismét vizet nyelt. Fuldokolt.

Csapkodva, pánikolva a felszínre tört, ahol jégbe ütközött – egy áttetsző jégréteg húzódott közte és a levegő között! Besiklott a szilárd jég alá! És most biztosan megfullad! Hatalmas adrenalinhullám öntötte el a testét, amitől a vére tűzzé változott, és jobban vágyott a levegőre, mint valaha. Teljes erejéből rácsapott a jégre, de gyenge volt. A szeme előtt fekete és szürke foltok jelentek meg. Nem tudta, mivel próbálkozzon, hova ússzon ezután. Beleütötte a tarkóját a jégbe. Ez fájt, de semmi egyéb nem történt. Halálra volt ítélve.

Ekkor hangos recsegés-ropogást hallott, valami megragadta és felfelé húzta. Ott lógott a levegőben, miközben oldalra húzták, és emberek mozogtak körülötte és kiabáltak – ő pedig levegő után kapkodott, reszketett, köhögött, fuldoklott, még mindig fuldoklott a levegő ellenére is, noha a járókelők a jelek szerint egy nagy lyukat ütöttek a jégbe, és kihúzták. Látták a jég alatt, magyarázták neki hangosan, látták a balesetét, és követték a nyomvonalát, és cipőkkel, síbotokkal, könyékkel és homlokkal betörték a jeget, és kihúzták alóla. Az emberek annyira rendesek! De Amelia fázott, majdnem megfagyott, már ahhoz sem maradt ereje, hogy reszkessen vagy levegőt vegyen, úgyhogy csak a csatorna vizét sikerült felköhögnie. A levegő mintha elakadt volna a torkában. – H-h-hideg! – köpte ki végül a vízzel együtt.

– Jöjjön be ide! – kiabált neki oda végül valaki. Mindenki egyszerre beszélt, miközben becipelték egy épületbe, és még ő is érezte, hogy ott talán melegebb van, majd egy női mosdóba vitték, nem is, valami öltözőbe, lehet, hogy egy edzőteremben jártak, vagy egy wellnesszközpontban, és lehámozták róla a ruháit. Valaki vidáman megjegyezte, hogy ez éppen olyan volt, mint a műsorai, hogy nem minden nap nyílik lehetősége az embernek arra, hogy az élete megmentése végett levetkőztessen egy felhősztárt. Ezen Amelián kívül mindenki nevetett, bár ő is nevetett volna, ha tudott volna, mert ez persze nagy szerepet játszott a műsorának első pár évada alatt. Úgyhogy az, hogy levetkőztetik, és a meleg zuhany alá állítják, a régi szép időkre emlékeztette, és néhányan még be is mentek mellé, nem meztelenül, ruhában, ami átázott, miközben őt megtámasztották és nevetve, élénken beszélgetve biztatták, remélhetőleg ugyanúgy élvezve a meztelenségét, ahogy ő tette volna, ha bármit is képes lett volna érezni vagy gondolni. A zuhany vizét langyosra állították, nehogy kitáguljanak a hajszálerei, és kimenjen a vér a szívéből, mint azt elmagyarázták, ami okos gondolatnak tűnt, de a víz nem volt olyan meleg, mint Amelia szerette volna, úgyhogy egyre jobban reszketett. Nicole a zuhanyzó ajtaja előtt ácsorgott, hogy száraz maradjon, de közben rajta tartotta a szemét, és Amelia gyanúja szerint le is kamerázta. Az idegenek szókimondóbban viszonyultak hozzá. „Gyerünk már, kislány, egyenesedj fel, és engedd a meleg vizet a tarkódra”. „Valaki hozzon ennek a nőnek száraz ruhát”. „De honnan szerezzünk?”. „Itt egy törölköző, hogy megszárítkozhasson, és felvehesse, amíg találunk neki valamit”. „Most már lehet egy kicsit melegebb, kezd magához térni. De ne túl gyorsan, ne csináljátok ki, mint azokat a chilei tengerészeket”.

Amelia tényleg kezdett magához térni. Még mindig fájt neki a hideg, a bőre csupa piros-fehér folt volt, valószínűleg nem a legjobb formáját hozta, bár elképzelhető, hogy orgazmikusként vagy ilyesmiként is lehet értékelni; a víz egyre melegebb lett, és ő egyre jobban érezte magát. Azt mondták, hogy csak pár percre merült le a csatornába, úgyhogy a víz kezdett fájdalmasan forrónak tűnni a bőrén. Mármint égette. – Hé! – mondta Amelia. – Jaj! Forró! Forró!

Úgyhogy lehűtötték egy kicsit, és szép lassan a belső hőmérséklete is visszaállt normálisra, majd megszárítgatták, és feladtak rá néhány ruhát, amit kölcsönkértek vagy vásároltak valahol. Nagyon barátságos emberek vették körül.

– Olyan kedvesek! – kiáltotta Amelia. – Köszönöm, hogy megmentették az életemet! – Majd könnyekben tört ki.

– Most menjünk haza – mondta Nicole.

• • •

Miután Amelia túltette magát azon, hogy a csatornába pottyant, beszállt a Migrációtámogatásba, és New Yorkból Grönland északkeleti partjára repült. A hegyek háromszögletű szigetén a Nioghalvfjerdsfjorden-fjord (ami az első áradáshullám előtt gleccser volt) és a Zachariae Isstrom-fjord (hasonlóképpen) között egy csodálatos város, Újkoppenhága helyezkedett el. A régi Koppenhága állapotára való tekintettel mindenki úgy gondolta, hogy elég lenne simán csak Koppenhágának nevezni, és beismerni, hogy a várost gyakorlatilag áthelyezték. De a dánok felhúzták az orrukat ettől a gondolattól, és ragaszkodtak ahhoz, hogy semmi baj nincs a városukkal, és hogy az mindig is elég nedves helynek bizonyult. Másrészt viszont az a gondolat, hogy egy másik Koppenhága is létesült a volt gyarmataik északkeleti sarkában, nem volt kimondottan kellemetlen, és igazság szerint, mivel a két városnak nem túl sok köze volt egymáshoz, a nevük nem is tűnt fontosnak. Ontarióban is volt egy Koppenhága.

Mindenesetre Amelia járt már Újkoppenhágában, és örült, amikor Frans végignavigálta a Migrációtámogatást a város déli végén lévő árbócok hosszú sora mellett, ahol egy rövid kis fjord vágott be észak felé, a sziget közepéhez, patkó alakúvá formálva a területet. A város mólói kinyúltak a befagyott fjordra, mögöttük pedig ott tornyosult a belváros. Az épületei legnagyobbrészt grönlandi stílusban épültek, meredek, élénk alapszínűre festett sátortetőkkel, amelyeket több száz ragyogó utcai lámpa világított meg, az északi téli sötétséget bármilyen lakótér belsejénél is fényesebbé változtatva. Az U közepén lévő koncertterem egy hatalmas, csúcsára állított kocka volt, egy hasonló reykjavíki épület mintájára, és egyben az Új Arktisz mozgalom híres csomópontja a távoperák és a hangszeres zene terén. Néhány darab, amit ebben az épületben játszottak, egy egész télen át tartott.

Miután Amelia léghajóját biztonságosan kikötötték, a lány elbuszozott a fjord fejéhez, ahol a sétálóutcák legnagyobb része húzódott. A hótól letakarított, fényesen csillogó macskaköves utcák szinte üresen kongtak, de persze nagyon hideg volt, és az a pár ember, aki odakint lézengett, leginkább csak az egyik épülettől a másikig sietett. Az Arktisz felmelegedése ellenére itt még mindig hideg maradt a tél közepe, ráadásul tengerhideg, ahogy a többi parti városban is. Ameliát Bostonra emlékeztette.

A Baltika nevű kocsmában fülledt meleg volt, és nagy hangzavart csaptak a péntek estét ünneplő vendégek. Amelia barátai, a Vadvilág Migrációs Egyesület tagjai itt gyűltek össze, hogy együtt szomorkodjanak vele a katasztrofális déli útja miatt, hogy alkoholba fojtsák az emlékeiket, és hogy új terveket szőjenek. Némelyikük Churchillben is segített neki, és ők éppen olyan dühösek voltak a medvék gonosz fogadtatása miatt az Antarktiszon, mint maga Amelia.

Egyikük, Thorvald nem mutatkozott olyan együtt érzőnek, mint a többiek. – Odalent szinte minden egyes ember tagja az Antarktiszvédő Ligának, és ők még a Vadvilág Védelmezőinél is sokkal rosszabbak. Csak azok élnek odalent, akik tényleg ott akarnak élni. Ott olyan, mint itt, csak még inkább. Ők tényleg hisznek abban a helyben.

– Ezt én is tudom – válaszolta Amelia duzzogva. – És akkor mi van? Az Antarktisz hatalmas, mi történik, ha pár jegesmedve beköltözik egy-két öbölbe odalent? Néhány nemzedékkel később, vagy pár száz év múlva visszaköltöztethették volna őket északra. Amikor elég hidegre fordul az idő idefent, be lehetett volna gyűjteni és hazaküldeni őket. Az csak egy átmeneti menedékül szolgált!

– De nem egyeztettünk velük – ellenkezett Thorvald. – És ők teljesen az Antarktisz megszállottjai. Az utolsó érintetlen területnek nevezik. Az utolsó tiszta helynek.

– Én gyűlölöm ezt a szarságot – mondta Amelia. – Ez egy korcs bolygó. Nem létezik olyasmi, hogy tisztaság. Nem számít más, csak a kihalás elkerülése.

– Én egyetértek veled. De ők nem. És nem csak a hozzám hasonlókra lenne szükséged.

Ezzel Ameliára szegezte a szemét, és a lány a rendre utasítása ellenére is kezdte úgy érezni, hogy Thorvald ki akar vele kezdeni. Ez nem jelentett újdonságot, de a hangulata éppen valahol az otthonosság és az ingerültség között ingadozott. Elképzelhetőnek találta, hogy enged a férfinak. Még napokkal a jég alá zuhanása után is csontig átfagyottnak érezte magát. És nem csak erről volt szó. Valamiféle változásra volt szüksége. Bár ez a stílus, mintha a férfi azt hinné, hogy a bunkóságával ágyba kényszerítheti, nem igazán tetszett neki.

– Szóval, akkor mit kellene tennünk? – esett neki. – A New York-i barátaim azt mondták, hogy ha titokban tartom, pár medvét suttyomban is leköltöztethetek oda.

Erre mindenki csak a fejét rázta. Thorvald azt mondta: – A műholdakon keresztül a Föld összes jegesmedvéje követhető. Az antarktisziak is meg fogják őket látni. És nem akarjuk, hogy még többet megöljenek.

– Talán megegyezhetnénk velük – vetette fel Amelia.

De erre is csak a fejüket rázták.

– Ők nem alkusznak – mondta Thorvald. – Ha kompromisszumkész emberek lennének, akkor nem odalent élnének.

Amelia komoran sóhajtott.

Thorvald folytatta: – Lehet, hogy az lenne a legjobb, ha új helyeket találnánk Grönland körül. Biztos akad pár frissen létesült öböl, ahol a jegesmedvék és a zsákmányállataik is jól ellenének.

– Idefent már túl meleg van – válaszolta Amelia. – Pont ez a lényeg.

Thorvald megvonta a vállát. – Ha arra akarsz kilyukadni, hogy egy globális lehűlésnek kell bekövetkeznie ahhoz, hogy a jegesmedvék életben maradjanak, akkor ki kell vonnod pár ezer gigatonna szenet az atmoszférából.

– És? Nem tudnánk ezt megtenni?

– Ha ez lenne a fő projektünk, akkor de. Csak annyi kell hozzá, hogy mindent megváltoztassunk.

– Jaj, ne már. Mindent?

– Igen.

– Ez nem tetszik. Ez túl sok. Szóval olyasmibe kell fognunk, amihez értünk. Mármint nem erről szól a migrációtámogatás?

– De, persze. A nehéz időkben szükség van menedékekre. De csak átmeneti megoldásként. És te az átmeneti megoldások királynője vagy.

– Az átmeneti megoldásoké?

– Ezek azok. Mert hosszú távon magát a rendszert kell megjavítani. Addig is, átmeneti megoldásokkal próbálkozunk. A gazdagok levetett holmijaival. Az ő maradékaik segítségével próbáljuk megmenteni a világot.

Amelia ezt nyomasztónak találta. Ivott még egy kis aquavitet, pedig tudta, hogy az csak még lehangoltabbá teszi majd, de és akkor mi van: ennyire depressziós volt. Nem érdekelte, hogy esetleg ostobán viselkedik. Ebben a pillanatban ostoba akart lenni. Mert minden kedve elment attól, hogy ágyba bújjon ezzel a Thorvald nevű fickóval. Akiben lehet, hogy fel sem merült a gondolat. Vagy ő maga is rosszkedvében volt éppen, vagy mindig így viselkedett. Túl realista volt, és valami düh is érződött benne, talán pont olyan, mint Ameliáé, de ezek nem egészítették ki egymást. Neki szüksége volt egy kis álmodozásra ahhoz, hogy izgalmi állapotba kerüljön, és úgy gondolta, hogy mindenki másnak is. Elképzelhető. Ezt nem tudhatta biztosan, de látta, hogy a férfiak fantáziálnak, amikor vele vannak, ez éppen olyan nyilvánvaló volt, mint a csillogás az üveges tekintetükben. A fejükben valamiféle álom-Ameliával voltak, a műsorban alakított személyiségének és a jelenlévő énjének egyfajta keverékével, és Amelia erre rá is játszott, és ez bizonyos értelemben megkönnyítette a dolgokat. De ez a valaki nem ő volt. A valódi énje kezdett nagyon dühös lenni.

– De azért nem muszáj bunkónak lennünk – jelentette ki fensőbbségesen.

Thorvald erre csak a szemét forgatta, és felhajtotta az italát.

• • •

Amelia túlságosan dühös volt ahhoz, hogy felmenjen a felhőbe, és beszéljen a nézőivel, de ahhoz is, hogy hazamenjen. Semmi nem volt rendben, és semmin nem tudott javítani. Amióta csak elkezdett fészkükből kiesett kismadarakat menteni és a helyi madárrezervátumban dolgozni, hogy megszabaduljon az anyjától – ez a rezervátum olyan madarakkal volt tele, amelyeket meg lehetett menteni, és más körülmények közé lehetett őket helyezni –, mindig is abban a ki nem mondott meggyőződésben tette, hogy ezt a munkát egész életében folytatni fogja, egyre magasabb szinten, amíg minden rendbe nem jön. És hosszú ideig úgy tűnt, hogy ez menni is fog. Most már nem. Most már csak az átmeneti megoldások királynője volt.

Utasította Frans-t, hogy a hosszabbik úton vigye haza a léghajót.

– Jól hallottam, a hosszabbik úton?

– Igen.

– New York nagyjából ötezer kilométerre van tőlünk délnyugatra. A hosszabbik úthoz át kellene repülnünk az Északi-sark felett, végig a Csendes-óceánon, át az Antarktisz felett, majd vissza az Amerikák mentén. A becsült távolság harmincnyolcezer kilométer. A becsült repülési idő huszonkét nap.

– Nem baj.

– A fedélzeten található élelmiszerkészlet a becslések szerint nyolc napra lenne elegendő.

– Az sem baj. Fogynom kell egy kicsit.

– A súlyod jelenleg két kilóval az elmúlt öt év átlaga alatta van.

– Fogd be – magyarázkodott Amelia.

– Ezt az élelmiszerhiányt súlyosabbnak becsülöm egy diétánál.

Amelia felsóhajtott. A híd sarkába sétált, megnézte a két mágnes között lebegő földgömböt, és megértette, miről beszél Frans. És amúgy sem akart visszatérni az Antarktiszra. – Oké, akkor a körutazás helyett írj le egy vargabetűt. Indulj el innen Kamcsatkába, majd Kanadán keresztül menjünk haza.

– A becsült repülési idő tíz nap.

– Nem baj. Erre vágyom.

– Éhezni fogsz.

– Fogd be, és vezess!

– Felszállunk a futóáramlás aljához, hogy gyorsabban hazaérjünk.

– Rendben.

• • •

Ennek a tél derekán tett útnak az első sötét napjain lebámult az Észak-Atlanti-óceánra. Sok időnek kellett eltelnie, amíg elhaladt a Svalbardon lévő ragyogóan kivilágított város felett, a sarkkör Szingapúrja felett, amely úgy megvilágította az éjszakát, mint egy hatalmas karácsonyfa. Utána a norvég Alpok következett, egy sor vad, fekete és fehér tüske, hosszú, lapos fehér gleccserekkel a csúcsok között. Majd Szibéria, amely napokon át tartott. Noha az oroszok hatalmas városokat építettek a sarkköri partvonal mentén, a tundra legnagyobb része, amely felett Amelia végigrepült, üres maradt. Tundrák, tajgák, északi erdők, a tajga pereme mentén az úgynevezett részeg erdőkkel. A tundrát fehér, kelésszerű, pingónak nevezett jéghegyek torzították el. Ezeket a jégkupacokat a fagyás-olvadás ciklusa lökte ki a talajból. Amikor a pingók elolvadtak, kerek tavak maradtak a helyükön az alacsony hegyek tetején, ami furcsa látványt nyújtott. A folyamat során felszabaduló metán bámulatos volt.

A tundrán sok helyen felbukkantak a kihalásból visszahozott mamutok csordáinak fekete pöttyei. Még pszeudomamutnak is lenyűgözőek voltak. Úgy néztek ki, mintha fekete hangyák rajzottak volna ki a vidékre; több ezren voltak, talán több millióan. Bizonyos szempontból jónak számítottak, más szempontból rossznak. Megint csak a populációdinamikáról van szó. Ha csak ezek a dinamikák számítanának, idővel maguk is elrendeződnének. Ami azt jelenti, hogy lehet, hogy ezek a mamutok kihalásra vannak ítélve, de ezt nehéz megmondani. Mindeközben azért levették az elefántok válláról az ostoba elefántcsontterhet.

Igazából, gondolta Amelia, miközben végigtekintett a tájon, a világ mindennek ellenére jól néz ki. Lehet, hogy az is segített, hogy sötétben repült. Lehet, hogy a Jeges-tenger partjainak is jót tesz a melegebb klíma. Ha valahogy sikerül majd ismét lehűteniük a levegőt, lehet, hogy ez a vidék nagyon megszívja. Olyan nehéz ezt előre megjósolni.

Úgyhogy Amelia azzal töltötte ezeket a napokat, hogy a tájat nézte, és közben megpróbált mindent átgondolni. Ez sajnos azzal járt, hogy egyre jobban összezavarodott. Mindig ez történt, amikor megpróbált gondolkozni, ezért nem kísérletezett vele túl gyakran. Úgy gondolta, léteznek olyan emberek, akiknek ez sokkal jobban megy, bár néha kétségei támadtak e felől, és egyébként is, akár léteztek, akár nem, az rajta nem segített. Elérkeztek arra a pontra, amikor bármit is tesznek az emberek ezzel a világgal, annak rengeteg másodlagos és harmadlagos következménye lesz. Miért mondták azt a tanárai, hogy az ökológia egy szőttes, amikor igazából egy vasúti szerencsétlenség?

Keresgélni kezdett a csuklómonitorán, és megtalálta a wisconsini egyetemi tanársegédjének, Lucky Jeffnek, az evolúció-és ökológiakutatónak az egyik felvételét, akinek a hangja még mindig megnyugtató hatással volt rá. Ami azt illeti, ez a tulajdonsága élőben annyira megbabonázta, hogy Amelia az előadásai nagy részét végigaludta. De most erre volt szüksége, erre a nyugalomra. Kedvelte ezt a tanárát, aki ugyancsak kedvelte őt. És általában leegyszerűsítette a dolgokat.

– Mi szeretjük leegyszerűsíteni a dolgokat – mondta annak az előadásnak az elején, amit most Amelia kiválasztott, és ezen mosolyognia kellett. – A valóságban a dolgok bonyolultak, de ezt nem mindig tudjuk kezelni. Általában azt szeretnénk, ha lenne egy főszabály. Pöpper ezt nevezte monokauzitaxofíliának, az egyetlen, mindent megmagyarázó okok szeretetének. Néha olyan jó lenne, ha lenne egyetlen ilyen ok. Úgyhogy az emberek hajlamosak kitalálni ilyeneket, és rájuk ruházni minden felelősséget, ahogy régen a királyokra vagy az istenekre. Lehet, hogy most az a szabály, hogy a több jobb. Ez a meggyőződés húzódik a közgazdaságelmélet mögött, és ez a gyakorlatban hasznot jelent. Ez az egyetlen szabály. Lehetővé teszi mindenkinek, hogy a legnagyobbra növelje a saját értékét. A gyakorlatban viszont tömeges kihalásokat idézett elő. Ha továbbra is tartjuk magunkat hozzá, akkor minden összeomolhat.

Szóval, mi lenne jobb főszabály, ha létezne ilyen? Akad pár jelölt. Az egyik lehetőség a legnagyobb tömeg legnagyobb boldogsága. Biztosan emlékeztek, hogy a legnagyobb szám a száz százalék, amelybe minden beletartozik, és ez nagyon jól beválik. Olyasminek a létrehozására utal, mint például egy mérsékelt égövi erdő. És hosszú múlt áll mögötte a filozófiában és a gazdaságpolitikában. Van néhány rossz értelmezése is, de ez minden szabályra igaz. Csak első megközelítésként alkalmazható.

Egy olyan, ami nekem jobban tetszik, innen, Wisconsinból származik. Aldo Leopold egyik mondásáról van szó, amit néha leopoldi etikának is neveznek. „Az a jó, ami a földnek jó”.

Ezen érdemes egy kicsit elgondolkozni. Le kell vonni a belőle származó következtetéseket, de ez minden főszabályra igaz. Mit is jelent a földről való gondoskodás? Az magába foglalja a mezőgazdaságot, az állattenyésztést és a várostervezést. Minden területhasznosítási gyakorlatunkat. Vagyis az erőfeszítéseink megszervezéséről lenne szó. Arról, hogy ahelyett, hogy a haszonért dolgoznánk, azt tegyük, ami a földnek jó. Így reménykedhetünk abban, hogy egy jó helyet hagyunk az utánunk következő nemzedékekre.

Miközben Amelia ezt hallgatta, és azon töprengett, hogy igaz-e belőle bármi is, és ha igen, az segíthete neki, éppen Kamcsatkát nézte. Az alatta lévő sötét tájat fehér oldalú vulkánok pettyezték, de némelyik feketéllett, mert olyan meleg volt a fala, hogy elolvadt a ráhulló hó. Bizarr volt egy annyira meleg tájat látni, ahol elolvad a hó. A vulkánok körül elterülő alacsonyabb részeket sűrű erdő és hóréteg fedte. Volt néhány elszórt, hatalmas világítótoronyra emlékeztető város is, de könnyen elképzelhetőnek tűnt, hogy a természetes életterek, amelyeknek a létrehozásáért olyan keményen meg kellett dolgozni Észak-Amerikában, itt maguktól is létrejöttek. Kamcsatka vajon ritkásan lakott terület? Az oroszok jobban bánnak a környezettel? Amelia eddig azt hitte, hogy az oroszok eszelősen kizsákmányolják a saját országukat. De az is lehet, hogy azok a kínaiak. A kínaiak egyértelműen tönkretették a földjüket. Lehet, hogy az ő szabályuk egy fordított leopoldi etika, ami úgy szól, hogy az a jó, ami az embereknek jó. Lehet, hogy az emberek erre gondolnak, amikor a legtöbb jóról beszélnek a legnagyobb népesség számára – mármint a legtöbb embernek. Leopold azt mondta, hogy aki gondoskodik a földről, az hosszú távon jobb gondját viseli az embereknek is. Kamcsatka lenyűgöző, bizarr – idegen –, olyan, mint egy másik világ: de vajon jól van? Erről fogalma sem volt.

Majd végig az Aleutok felett, utána át Kanadán, ahol egyre több légi járművet látott az égen maga körül. Szibéria felett akadt néhány hatalmas, automatizált szállítóhajó, de a tél derekának sötétje miatt sokan távol tartották magukat az égtől, vagy inkább dél felé tartottak. Most viszont rengeteg repülő világította meg az eget apró lámpásokként, beleértve egy raj égifalut is, amelyek kétezer méter magasan lebegtek; azt a szintet nekik tartották fent. Amelia imádta az égifalvakat. Kerek vagy sokszögletű léggömbökből álltak, amelyek teljes kis falvaknak otthont adó platformokat tartottak, olykor egész városkákat néhány ezer emberrel. Minden egyes égifalut harminc-ötven, vagy egyetlen hatalmas ballon tartott a levegőben, a kisebb nyaralóhelyeket pedig huszonegy, mint a Huszonegy léggömb című gyermekregényben. Sok-sok ember nagyon dicsérte az életet ezekben a falvakban, és Amelia mindig szívesen látogatta meg őket. Ültetvények is létesültek rajtuk, és némelyiknek olyan nagy felszíni területe volt olyan kevés emberrel, hogy szinte teljesen önellátóan éltek, mint a városhajók az óceánokon, úgyhogy gyakorlatilag soha nem is kellett leszállniuk.

Amelia éppen háromezer méteres magasságban repült, úgyhogy az alatta lévő égifaluk virágcsokroknak tűntek, vagy zománcékszereknek. A kanadaiak különösen nagy számban látogatták őket, vagy laktak ott. Amelia felhőműsorai népszerűek voltak a körükben, legalábbis így értesült, bár egy kis kutatómunka során kiderült, hogy a műsora iránti rajongás egyfajta divathóbort, amelyet a nevetni szerető fiatalok űznek. Sebaj. A közönség az közönség.

Úgy tűnt, a nézői kezdik nem érteni, hogy miért nem megy az adás. Nicole ezt minden nap a szemére hányta. Mindenki tudta, hogy éppen utazik, de nem közvetíti. Az a pletyka járta, hogy nagy megrázkódtatás érte a jegesmedvék halálakor. Nos, és akkor mi van? Tényleg így történt. Vagy valami ilyesmi. Amelia nem igazán tudta volna megfogalmazni, hogy mit érez. Valami újat és kellemetlent. Persze, lehet, hogy megrázkódtatásról van szó. Nem tudta. Lehet, hogy a bénultság része az átélt traumának. De ráébredt, hogy mindig is egy kicsit bénultnak érezte magát. Egy kicsit távolságtartónak, egy kicsit befordulósnak. Gyermekkorában annyira utált egyes megnyilatkozásokat, hogy amikor csak tudott, elvonult egy kicsit, hogy egyedül legyen, és mivel ez segített, a lelke mélyén mindig bezárkózott egy kicsit. Pár másodperccel azután járt, ami vele vagy a szeme előtt történt. Mindig is lelki sérült lett volna? És ha igen, akkor mi idézte elő?

Nem tudta. Az anyja tökéletes jelöltnek tűnt, de persze az anyja annyira azért nem volt rossz. Csak egy hétköznapi színpadi ember, akkor meg miért fogadta mindezt Amelia annyira rosszul? Mi a baj vele, ami miatt ennyire szeretne megszabadulni mindenkitől? Csak annyi lenne, hogy a világ nyakig szarban van, és az emberek ezt látják, és mégsem változtatnak, mert nem érdekli őket? Vagy benne van a hiba?

Ekkor ismét lekésett egy kicsit arról, amit látott, mert az egyik alatta elhaladó égifalu oldalra billent, és lassan lefelé keringett, a föld felé. – Frans, mi a baj azzal az égifaluval odalent?

– Nem tudom.

– A ballonjai! Nem úgy tűnik, mintha kilyukadtak volna?

– Hova nézel?

Amelia átvette az irányítást, és a bajba került égifalu nyomába eredt. – Menj, amilyen gyorsan csak tudsz! – kiáltotta.

– Megyek.

Amelia kormányzott, Frans pedig a tolóerőt és a ballasztot szabályozta, továbbá felvette a kapcsolatot az égifaluval, ami már elkezdte leadni a vészjelzést. A ballonjaiknak a fele pukkadt ki egyszerre, és a váratlan megdőlés káoszt okozott a fedélzetén. Gyorsan zuhantak, nem olyan gyorsan, mint egy hűtőszekrény, de egyértelműen zuhantak. Éppen megpróbálták lehámozni magukat a házaik megdőlt faláról, és rendezni a helyzetet, de ezt láthatóan nem sikerült még kivitelezniük. Kétségbeesettnek tűntek.

Amelia a közelmúltbéli kalandja után, amikor függőlegesbe állította a Migrációtámogatást, hogy megküzdjön a medvékkel, nagyon is el tudta képzelni a zűrzavart. – Menj le oda – mondta Frans-nak. – Engedj ki egy kis héliumot. Gyerünk, rajta. Nyomás!

– A jelenlegi sebességünkkel akkor fogjuk keresztezni az útjukat, amikor még nagyjából háromszáz méterre lesznek a földtől.

– Remek. Hogyan tudnánk ahhoz az oldalához csatlakozni, amelyiken kipukkadtak a ballonok?

– A horgonyunkkal.

– Remek. Csináld. Menj gyorsabban.

– Képesnek kell lennünk visszaállítani a lebegést, miután csatlakozunk hozzájuk.

– Nincsenek héliumtartalékaink azokban a tartályokban?

– De vannak…

– Akkor menj gyorsabban! Rajta!

Lekiabált nekik, és elmagyarázta a tervét. A falusiak örömmel hallották, hogy van neki ilyen.

A Migrációtámogatás sokkal lassabban ereszkedett a süllyedő égifalu felé, mint Amelia szerette volna, számára szinte lassított felvételnek tűnt az egész, ennek ellenére Frans szerint gyorsan süllyedtek. Amilyen gyorsan csak lehetett.

– Soha ne felejtsd el lefilmezni a kalandjaidat – jegyezte meg egyszer csak Frans.

– Menj a picsába! – kiáltott fel Amelia. – Ezt utálom! Soha nem mondj semmi olyasmit, amit a producereim programoztak beléd!

– Akkor nem tudom biztosan, mit mondhatok.

– Akkor maradj csendben! Most komolyan, Frans. Erről eszembe jut, hogy csak egy program vagy. Ami nagyon kiábrándító. Utálom az ilyen szarságokat. Te is olyan vagy, mint a többiek.

Frans hallgatott.

Amikor leértek közvetlenül a zuhanó égifalu fölé, és leeresztették Amelia kötélhintáját a horgonnyal, a falu népe beülőkkel és kötelekkel biztosítva kimerészkedett a platformra, hogy rögzítsék a léghajó kötelét nagyjából a kipukkadt ballonok közepénél. Olyan elképesztő látványt nyújtottak a hegymászófelszerelésükben, hogy Amelia filmezni kezdte őket.

– Sziasztok, emberek – mondta a felhőbe –, itt Amelia beszél. Visszatértem. Nézzétek meg, mit visznek véghez ezek az emberek, hogy megmentsék az égifalujukat. Elképesztő! Remélem, erősen oda vannak kötve, mert csak a kötél tartja őket. Ezt nézzétek, megcsinálták! Oké, most rögzítik a kötelünket a platformhoz, mi pedig, amennyire tudjuk, megemeljük őket. Frans, kapcsolj a legnagyobb felhajtóerőre.

– Felszabadítom a tartalék héliumunkat.

– És hagyd abba a duzzogást. Emberek, Frans éppen haragszik rám, de ez nem az én hibám. A producereink manipulatív pszichopaták. Ez rád is vonatkozik, Nicole. De most koncentráljunk a bajba jutottak hősiességére. Úgy tűnik, elég nafta van bennünk ahhoz, hogy megemeljük a falunak azt az oldalát, ahonnan eltűntek a ballonok. Mintha azt mondta volna valaki, hogy egy meteor süvített végig a ballonokon. Most mindenesetre már majdnem kiegyenesedtek. Leeresztjük őket… hol is, Frans? Hol van egy akkora leszállópálya, ahova lesegíthetjük őket?

– Calgaryban.

– Calgaryban szállunk le, emberek. Nézzétek, hogyan kell játszaniuk a megmaradt ballonjaikkal, hogy szintben maradjanak. A mindenit! Lefogadom, hogy hatalmas kupleráj lehet a házaikban. Nálunk is minden a feje tetejére állt, amikor függőlegesbe váltottunk. Senki nem szereti, amikor ilyesmi történik. Erről jut eszembe… mindnyájan csatlakozzatok a Háztulajdonosok Szakszervezetéhez, mondjuk most rögtön. Nézzetek utána, és lépjetek be. Mert egységbe kell tömörülnünk, emberek. Mi is olyanok vagyunk, mint az a szegény égifalu odalent. Mindenünk a feje tetején áll. Megbillentünk, és zuhanunk. Az összeomlás felé haladunk. Úgyhogy segítenünk kell egymásnak talpra állni, túlélni ezt a vészhelyzetet. Húzzuk ki magunkat a saját hajunknál fogva. Tedd ki ezt az üzenetet ismétlésbe, Nicole, és akkor talán megbocsátok neked. Oké, most mindenki nézze meg, hogy érünk földet. Frans, mindent bele. Akkor talán neked is megbocsátok.

– Mindent beleadok – ígérte meg Frans.

– És alakítsatok ki egy vadnál is vadabb kertet – énekelte Amelia a műsora főcímdalának utolsó sorát.

Oké: mondjuk, hogy a munka nincs elvégezve. Ez egyértelműen így van. Mondjuk, hogy meg kell változtatniuk a főszabályt, ha azt akarják, hogy működjenek a dolgok: ez is igaz. Rendben. Majd ő megváltoztatja a főszabályt. Mindent megváltoztat. Ha harcolni kell, harcolni fog. Megmenti azt a kismadarat, és visszarepíti a levegőbe.

Samuel Beckettet elvitték a Shea Stadionba, hogy megnézze élete első baseball-meccsét, a visszavágóval együtt, miközben a barátja, Dick Seaver magyarázta neki a szabályokat. A második játszma felénél Seaver megkérdezte Beckettet, hogy nem szeretne-e hazamenni.

Beckett: – Vagyis vége a játéknak?

Seaver: – Még nincs.

Beckett: – Akkor nem megyünk el, amíg véget nem ér.

h) Gen nyomozó

Gen Nyomozó és Olmstead nyomozó elmentek beszélni az Alsó-Manhattani Önsegélyező Egyesület adatelemző csapatával, ezekkel a kvantosnyomozókkal, akik mindig arra törekedtek, hogy ügyesebben bányásszanak a felhőben a hivatalos közigazgatási és szövetségi csapatoknál. Az irodájukként egy lepukkant, öreg helyiség szolgált a Nyugati Harmincnegyedik 454. száma alatt, közvetlenül északra az ártértől, az egyik régi, barna téglaházban a sok közül, amelyek nagy részét kivájták, és tízszer olyan magas toronyházak külső borításává változtatták. Így sikerült megőrizniük az utcaképet, miközben azért elég bizarrá tették a környéket, egy olyan hellyé, ahol mintha űrlények fémkarma nyúlt volna ki a régi téglabőr alól.

A réginek és az újnak ebben a keverékében nem volt könnyű megtalálni a Farkasodúnak becézett téglaházat, amely ugyanakkor a metropolisz egyik fontos csomópontjának számított, mivel ez adott otthont a MEKTESZ adatbányászai legnagyobb részének. Gen ugyanabban a ködösen komor hangulatban követte Olmsteadet a biztonsági átvizsgáláson, ami mindig eltöltötte, amikor belépett az adatoknak ebbe a nagy erődjébe. Számára az adatelemzés a természettudomány és Kafka torz szerelemgyereke volt, ami vagy mindig azt bizonyította be, hogy az ég kék, vagy arra világított rá, hogy valami nagyon nincs rendben, vagyis, precízebben fogalmazva, meredeken ellentmond Gen Octaviasdottir megérzéseinek. És Gen nagy hangsúlyt fektetett a megérzéseire. Úgyhogy ez egy olyan munkaeszköz volt, ami ugyanolyan mélyen vágta meg őt is, mint a megmunkálandó anyagot. Ennek ellenére gyakran hasznosnak bizonyult, legalább Olmstead számára. Olmstead pedig Gen számára.

Konzultáltak Sean néhány ismertebb partnerével. A folyófelszín hőmérsékleti adatai, amelyek bárki számára hozzáférhetők voltak, azt jelezték, hogy a Cypress Avenue metrómegálló feletti terület pár nappal azelőtt melegedett fel, hogy a Metből elrabolták a két kódert. Oké, eddig jó: az ég kék.

Magát a konténert nehezebbnek mutatkozott lenyomozni, de itt villantottak nagyot a Farkasok: volt egy nagy adag kínai adatuk, gyakorlatilag minden, amit a kínai kormány eltitkolt a saját népe elől a huszonegyedik században. Ezt a halmazt egyszerre lopták el egy vicces ellenpuccs során, amelyet Chang nagyoperájában, a Majom megharapja a Sárkányt című darabban énekeltek meg. A MEKTESZ csapata ebben a kínai archívumban talált rá arra a konténerre, amelyben Muttot és Jeffet fogva tartották. Azt is Kínában készítették, mint gyakorlatilag az összes konténert a bolygón, nagyjából százhúsz évvel korábban. Ennek az útja szokás szerint az óceánon cikázott a 2090-es évek végéig, amikor a konténerhordozók teljesen leváltották a dízellel hajtott hajókat. Akkoriban a kisebb kompozitkonténerek váltak a bevett tárolóeszközzé, és a régi acélkonténereket nyugdíjazták, és lakóépületekké vagy szárazföldi raktárakká változtatták. Ez a konténer ekkor kihullott a nyilvántartási rendszerből. Nem lehetett kideríteni, hol töltötte az elmúlt fél évszázadot; legnagyobb valószínűséggel Dél-Bronx valamelyik elsüllyedt parkolójában pihent, a Cypress metrómegálló közelében.

Az FBI megfigyelőrendszere, amelyhez ezek a srácok valahogy szintén hozzáfértek, arról tanúskodott, hogy az emberrablás előtti két hétben Henry Vinson több alkalommal találkozott a Pinscher Pinkertonnal kapcsolatba hozható emberekkel egy mólón és egy mobil Faraday-kalitkában, úgyhogy nem lehetett lehallgatni őket. Ekkor, ahogy az elemzők fogalmaztak, beléptek a polip kertjébe. Amikor Vinson és a Pinscher emberei találkoztak, az FBI megfigyelői kiszúrtak valakit, aki szintén megfigyelte ezeket a találkozókat, és úgy tűnt, mintha annak a másik megfigyelőnek sikerült volna bejuttatnia egy lehallgatókészüléket abba a Faraday-kalitkába a mólón, vagyis valószínűleg le tudta hallgatni őket. De azt, hogy ki lehetett az a másik megfigyelő, az FBI-nak nem sikerült kiderítenie.

Nagyon úgy tűnt, mintha a Pinscher Pinkertonnak nem lenne sehol székhelye. A számláit a Nagy-Kajmánon tartotta, és a neve csak ritkán bukkant fel a felhőben, leginkább akkor, amikor a titkosítása csődöt mondott. A MEKTESZ kriptográfusai pár évvel korábban részben feltörték a titkosítását, de Pinscher észrevette, és váltott. Amit az elemzők korábban megtudtak, annak semmi köze nem volt Rosen és Muttchopf elrablásához, de feltártak egy pár emberből álló tapadókorongot a polip egyik lábán, amely kapcsolatba hozható volt három céges gyilkossággal. Ezért bukott meg az egész vállalat az FBI-nál, és került fel a hírhedt tízes listájára. Bérgyilkosság, ilyen egyszerű. Rosen és Muttchopf neve is szerepelhetett az adatok között, de ha kódnevet kaptak, és még nem fejtették meg őket, az megmagyarázhatja, miért nem találtak még rájuk. Egyelőre úgy állt a dolog, hogy az elemzők feltárta bizonyítékok nem bizonyultak elegendőnek ahhoz, hogy a városi tanács szerezzen egy világkereskedelmi kutatási engedélyt a Pinscher fájljaira a felhőben.

– A fenébe – mondta Gen. – De én le akarom őket kapcsolni.

Vinson irodáit viszont elég könnyen feltörte az FBI. Ott akadtak feljegyzések Rosen és Muttchopf munkaviszonyáról, továbbá személyes biztonságügyi megbeszélésekről is a Pinscherrel. Ezek tulajdonképpen nyilvános iratoknak számítottak. A MEKTESZ elemzői továbbá néhány eleven algoritmust is kihalásztak a zavaros pénzügyi vizekből; ezeket Jeff Rosen megjelölte, mint a saját műveit, és összefüggésben álltak más algortimusokkal, amelyeket szintén a zavaros vizekben talált. Valóban létesített egy rejtett csatornát a Chicagói Értékpapírkereskedelem zavaros vizeiben. Ezek a bizonyítékok együttesen elég megalapozott gyanút jelenthetnek egy SEC indította eljáráshoz, hogy átvizsgálják Vinson dokumentumait.

Gen több lehetőséget is felvázolt Sean Olmsteadnek, aki a fehér tábláját helyettesítette ilyenkor. Ha szereznek egy házkutatási parancsot, és fel is használják, akkor bizonyítékokat találhatnak arra, hogy Vinson megbízta a Pinschert a bajkeverő unokatestvérének és az ő haverjának eltüntetésére. Ha Jeff csak a jéghegy csúcsát látta a törvényellenes piacmanipulációkkal kapcsolatban, akkor az eltüntetése több évnyi börtönbüntetéstől menthette meg Vinsont, de legalábbis egy erőteljesebb körmöstől.

– De miért nem ölette meg őket? – kérdezte Olmstead.

– Hát, lehet, hogy attól azért visszariadt. A család, meg minden.

Olmstead bizonytalanul bólintott. – Ezek a kapcsolatok nem túl erősek.

– De egy házkutatásival megtalálhatjuk, hogy mit műveltek.

– Úgy gondolja?

– Nem biztos. De talán rájuk ijesztünk annyira, hogy elkövessenek valami ostobaságot.

– Maga szereti ezt csinálni – jegyezte meg Olmstead idegesen kopogtatva az asztalon, miközben gondolkozott. Bizonytalanságot jelző dzsesszes körömakkordok. – Mindig azt hiszi, hogy kiugraszthatja a nyulat a bokorból.

– Pontosan. Szinte mindig mindenki elkövet csúnya dolgokat. Azt hiszik, hatalmas koponyák, hogy átverik a SEC-et, de ha meglátnak egy rendőrnyomozót egy házkutatásival, talán beijednek.

– Végigveszik a támadási felületeket, és megpróbálják eltüntetni őket.

– Pontosan. A gonosz elmenekül a haragvó női üldöztetés elől. És néha az összes bizonyítékunk arra épül, hogy valami új és ostoba hibát ejtenek.

– Ahelyett, amit gyanítunk, de nem tudunk bizonyítani.

– Pontosan!

– De ha rájönnek a blöffre, és megvetik a lábukat, akkor csak kiteregette a lapjait. Ez is gyakran előfordul. Ez a trükk mostanra elég szakállas. Megkockáztatnám, átlátszó és közhelyes.

Gen felsóhajtott. – Ne már, ifjonc. Akkor is szeretném kipróbálni. Mert szeretem feldühíteni az embereket. Mert aki dühös, az eldobja az agyát jó messzire.

– Most róluk beszél, vagy önmagáról? Oké, bocs. Akár szerezhetünk is egy házkutatásit. Látom, hogy ezt akarja.

– Egy gondolatolvasó.

• • •

A házkutatásit a SEC felhőben lévő vezérlőpaneljéről szerezték meg. Olmstead felhívta Claire hadnagyot, hogy vigye oda, aki hamarosan megérkezett a 76-os mólóhoz a Javits Center mellett egy kis motorosban, New York legszebb gazdasági bűncselekményes daliáinak civil ruhás osztagával. Észak felé indultak a Cloisters mólójához, kikötöttek, majd felsétáltak a széles promenádlépcsőn a hatalmas térre.

Maga a tér is másmilyen volt itt: nagyobb, magasabb, tágasabb. Az emberek gyanakodva méregették őket, amikor elmentek mellettük – három egyenruhás rendőr egy csapat civil ruhás kíséretében – rajtaütés! Minden ősi ösztönük beindult, miközben a riadt pillantások leleplezték, hogy ez a puccos negyed csak a legújabb a divatos bűntanyák hosszú sorában. Gen vidáman masírozott, határozott léptekkel, mintha egy kisebb katonai felvonulást vezetne.

Majd be a legkövérebb torony masszív előcsarnokába, jelvényvillantás a biztonságiaknak.

– Várják magukat? – kérdezték tőlük.

– Házkutatási van nálunk.

Gen eltökélten rágózott, nehogy beduguljon a füle az ötvenedik emeletig, ami meglehetősen alacsonyan helyezkedett el abban a toronyban, ahol a legnagyobb szintek épültek. Ő, Olmstead, Claire és a gazdasági bűnüldözők kiléptek a felvonóból, és az Alban Albany recepciós pultjához sétáltak, ahol egy kis csoportosulás várta őket.

– Henry Vinsonnal akarok beszélni – mutatta meg nekik Gen a házkutatásit.

Az egyik recepciós a telefonjára mutatott, és Gen azt felelte: – Igen, nyugodtan –, miközben a lány megpingette Vinsont, és szólt neki, hogy egy rendőrnő jött hozzá látogatóba.

– Küldje be – érkezett a válasz.

• • •

– Jöjjenek be – mondta Henry Vinson egy hatalmas, egybefüggő emelet közepéről, amelynek az összes fala üvegből állt. Százhatvanhét centi, fehér, kopaszodó szőke, fiatalabbnak tűnik a koránál. Gen tudta, hogy ötvenhárom éves. Keskeny, kis száj, vékony bőr, nagyon jól ápolt. Mint egy színész, aki vezérigazgatót játszik, de Gen már tapasztalta, hogy ez az összes vezérigazgatóra igaz. – Miben segíthetek? – kérdezte a férfi.

– Azért jöttem, hogy feltegyek pár kérdést az unokatestvéréről, Jeff Rosenről – válaszolta Gen. – Őt és egy barátját nemrég elrabolták, és az akaratuk ellenére fogva tartották. A köztéri biztonsági kamerák szerint maga többször tárgyalt a cége biztonsági embereivel a Pinscher Pinkertontól az elrablásuk idején. És Rosen meg a munkatársa kétszer is dolgozott magának az elmúlt tíz évben. Úgyhogy szeretnénk megtudni, mikor látta őket utoljára.

– Ezt meglepve hallom – felelte Vinson döbbent arccal. – Semmit nem tudtam az egészről. Ez egy befektetési cég, és jó viszonyban vagyunk a SEC-kel és a hatóságokkal. Soha nem szegnénk meg a törvényeket.

– Nem – helyeselt Gen. – Pont emiatt olyan zavaró ez a nyom. Elképzelhető, hogy van pár szakadár elem a Pinscherben, akik olyasmiket művelnek, amiről tudják, hogy maga nem hagyná jóvá.

– Ezt kétlem.

– Mikor látta utoljára az unokatestvérét, Jeff Rosent?

Vinson ingerültnek tűnt. – Nem tartom vele a kapcsolatot.

– Mikor látta utoljára?

– Nem tudom. Évekkel ezelőtt.

– Mikor kereste utoljára?

– Ugyanakkor. Mint említettem, nem tartom vele a kapcsolatot. Az anyja és az én apám már évekkel ezelőtt meghaltak. Fiatalkorunkban sem találkozgattunk, csak a családi ünnepeken. Úgyhogy értem, mire gondol, de azon túlmenően nincs említésre méltó kapcsolatunk.

– De a cégének dolgozott.

– Tényleg?

– Nem tudott arról, hogy a cégének dolgozik? Ilyen nagy lenne?

– Elég nagy – válaszolta Vinson. – A számítógépes osztály a saját fennhatóságában intézi a személyzeti ügyeket. Lehet, hogy felvették anélkül, hogy tudtam volna róla.

– Vagyis nem tudja, miért rúgták ki.

– Nem.

– De azt mintha tudná, hogy számítógépekkel dolgozott.

– Igen, azt tudtam.

– Tudta, hogy nagy frekvenciájú kereskedelmi kódokkal foglalkozott?

– Ezt nem tudtam.

– A maga cége foglalkozik nagy frekvenciájú kereskedelemmel?

– Persze. Mint az összes befektetési társaság.

Gen kicsit hallgatott, hogy ez a megjegyzés lebegjen egy darabig a levegőben. – Nem igaz – jelentette ki. – A magáé igen, de nem az összes. Ez egy speciális ág.

– Hát, speciális – felelte Vinson ismét idegesen. – Mindenkinek értenie kell hozzá egy kicsit, akárhogy is.

– Szóval a maga cége foglalkozik vele.

– Igen, mint már említettem.

– És az unokatestvére a rendszerben dolgozott, és találhatott bizonyítékokat törvényellenes tevékenységekre.

– Ez nem lehetséges, mert mi a SEC lefektette szabályok alapján kereskedünk. Mint már mondtam, én magam több mint tíz éve nem léptem vele kapcsolatba.

– Fel tudja idézni az utolsó alkalmat, amikor beszélt vele?

– Nem. Biztosan nem lehetett valami jelentős alkalom. Talán amikor az anyja meghalt.

– Az nem volt jelentős alkalom?

– Munka szempontjából nem. Ugyan már. Nem tudok többet mondani. Végeztünk?

– Nem – válaszolta Gen. – A csapatom azért jött, hogy átkutassa az irataikat, és innentől fogva mindenbe betekintési jogunk van, amit a felhőbe küldenek.

– Nem. Szerintem nem. Azt hiszem, végeztek.

– Ezt hogy érti?

Egy nagy csapat biztonsági egyenruhás férfi lépett be a helyiségbe, és Vinson rájuk mutatott. – Udvariasságból válaszoltam a kérdéseikre, de nem hagyom, hogy a bizalmas irataim között turkáljanak. Nem hiszem, hogy érvényes a házkutatásijuk. Ezek a biztonsági emberek azért jöttek, hogy kikísérjék önöket az épületből, úgyhogy legyenek szívesek együttműködni velük, és távozni.

– Maga most viccel – jelentette ki Gen.

– Nem tennék ilyet. Kérem, hagyja el az épületet. Az urak majd kikísérik.

Gen elgondolkozott. – És természetesen mindez rögzítve lesz.

– Persze. Ha arra kerül a sor, találkozunk a bíróságon. De most arra kérném, tartsa be az épületünk biztonsági szabályzatát.

Gen Claire hadnagyra nézett, aki vállat vont; nem volt mit tenni.

Gen hozzátette: – Itt szeretném rögzíteni, hogy az akaratunk ellenére távozunk. Még hallani fog rólunk. – Majd az emberei és a biztonságiak kíséretében elhagyta az épületet. A lift megtelt.

Miután kinyílt a felvonó ajtaja, átkeltek a hatalmas, szeles téren, és lesétáltak a széles lépcsőn a mólóra.

Miután beszálltak a járőrhajóba, Gen azt mondta: – A szemétládák.

Claire azt válaszolta: – Muslincákat telepítettem az egész épületbe. Lehet, hogy némelyiknek sikerül elbújnia, és megtudunk valamit.

Olmstead még mindig vöröslött a buldog felháborodásától; egyenesen az állkapcsából kapták ki a csontot.

– Szép munka – válaszolta Gen Claire-nek. – Reménykedjünk a legjobbakban. Mindenkit tartsunk megfigyelés alatt, aki az épületben volt, a felhőkapcsolataikat is, és majd meglátjuk, hogy sikerülte ráijesztenünk valakire egy megkérdőjelezhető kidobáson kívül. De legalább ezt számon kérhetjük rajtuk.

– Nagyon remélem.

Claire és Olmstead is nagyon dühösnek tűntek. Genben felmerült, hogy vajon ez lesz-e a lépésének az egyetlen pozitív hozadéka. Fiatalok voltak, és most forr bennük a düh. Nem fogják feladni.

hatodik rész

MIGRÁCIÓTÁMOGATÁS

A New York-i csatornarendszer hat hüvelykes csövekkel kezdődik, amelyek az épületekből bukkannak elő. Ezek csatlakoznak a kinti csatornákba, amelyek másfél méteres vagy még nagyobb átmérőjű gyűjtőcsatornákba torkollnak. A városban tizennégy vízelvezető terület van, a csatornák a volt kikötőben lévő régi vízgyűjtőket követik a víz peremén található szennyvíztisztító telepekig.

Azt a patakot, amelyik az East Riverről folyik ki a Hetvennegyedik utcára, Saw Mill Creeknek nevezik.

Minden megváltozik, amikor a levegő megváltozik.

– David Wojnarowicz

a) az állampolgár

Eső után köpönyeg: hát persze. Ezt szokták csinálni az emberek. Ebben az esetben az eső az apokalipszis négy lovasa volt, amelyeket a hagyományok értelmében Háborúnak, Hódításnak, Éhínségnek és Halálnak neveznek. Úgyhogy a köpönyeget nagyon nagyra kellett szabni. Bár általában még ezt az ösztönös és értelmetlen reakciót is kritikával illették, mivel sokan rávilágítottak, hogy valóban túl késő volt. Sokan azzal érveltek, hogy ha már egyszer lángba borult a világ, akkor miért ne sodródjunk az árral, lovagoljuk meg a hullámokat, élvezzük ki a civilizáció utolsó jótéteményeit, és hagyjunk fel minden próbálkozással, hogy javítsunk a dolgokon? Ezt alkalmazkodásnak nevezték, és népszerű filozófiai álláspontnak számított a felhő bizonyos polgárai, a libertáriusok és a változatos tudományágazatok akadémikusai között, akik általában mind fiatalok és gyermektelenek voltak, és egyébként is úgy érezték, hogy számukra valahogy nincs tétje a játszmának. Ettől menők lettek, gyakran ösztöndíjat is kaptak a hozzájuk hasonló gondolkodású entellektüelektől, és egészében véve ez egy igen célszerű cinizmus volt; mármint az, hogy úgy viselkedhettek, mintha még mindig minden roppant szórakoztató, izgalmas és az új norma lenne. Amikor egyes tudósok rámutattak, hogy egy elburjánzott üvegházhatásnak igazából nagyon jelentős következményei is lehetnek, mint például az, amin a Vénusz ment keresztül pár milliárd évvel korábban, vagyis az apokalipszisnek a már gyeplőt vesztett négy lovasa jelentősen teret nyerhet, és elpusztíthatja a bioszféra nagy részét, ami azt jelenti, hogy a már megkezdődött tömeges kihalás áldozatai között szerepelhet egy bizonyos Homo sapiens gügyekusz is, arra a szóban forgó nagy elmék, akik túl menőnek gondolták magukat annak feltételezéséhez, hogy a szakértők túlzott magabiztosságának veszélye őket is fenyegetheti, gyakran csak a szájukat húzogatták olyan mindentudóan és realisztikusan, amilyennek érezték magukat. Az emberek imádnak menők lenni.

Utána jött a 2074-es élelempánik, és az ebből következő hirtelen áremelkedések, raktárkészlet-feltöltések, éhség, éhínség és halál, amitől egyszerre mindenki, és ezúttal tényleg mindenki ráébredt, hogy az élelem, ez a szükséglet, amelyet oly sokan megoldott problémának tekintettek, és még csodálták is a modern mezőgazdaság varázslatosságát, egyszeriben bizonytalanná vált azoknak a körülményeknek a hatására, amelyeket a klímaváltozás és más antropológiai csapások okoztak a bolygón. A 2070-es évek végén az átlagos súlyveszteség a felnőttek körében világszerte több kiló volt, a fejlett országokban, ahol helyenként még meg is becsülték, mint egy olyan diétát, ami beválik (végre), valamivel kevesebb, a fejlődő országokban, ahol nem léteztek veszítenivaló kilók, csak a halál jutott, valamivel több.

Úgyhogy ez a jelenség arra kényszerítette a világ kormányait, hogy figyeljenek oda, ne csak a mezőgazdaságra, amit utólag meg is tettek, hanem általánosságban a földre, ami a civilizáció technológiai bázisa, vagyis a legfontosabb teendőre, ami pedig a gyors széntelenítés. És ez azt is jelentette, hogy bele kellett avatkozni a piaci erőkbe, te jó ég! Úgyhogy azt a köpönyeget tényleg nagy elhivatottsággal kezdték felölteni, és az alkalmazkodást hirdető filozófusok elsunnyogtak, és más menő ügyeket kerestek, amelyekkel bizonyíthatják zsenialitásukat.

Ezen a ponton, mint kiderült, a bioszférát magába ölelő zűrzavar és rendetlenség ellenére nagyon sok érdekes dologgal elő lehetett segíteni annak a köpönyegnek a begombolását. A szénsemleges, sőt, szénpusztító technológiák már bevetésre készen álltak, és gazdaságossági szempontból felértek a világot tönkretevő szénfelszabadító technológiákkal, amelyeket egészen addig „kevésbé drága” címkével látott el a piac. Az energia, a közlekedés, a mezőgazdaság, az építészet: ezek mind szénkibocsátó tevékenységek voltak korábban, most viszont tiszta alternatíváik akadtak, és megdöbbentő sebességgel egyre több újat is feltaláltak. A fejlesztések legnagyobb része az anyagtudományon alapult, bár olyan összhang támadt a természettudományok és az összes többi humán terület között, hogy nyugodtan kijelenthetjük, hogy az összes természettudomány, humán terület és művészeti ágazat hozzájárult az ezekben az években bekövetkező változásokhoz. Az összes csatasorba állt a gazdasági rendszerbe ágyazódott hatalmi játszmák, előjogok ellen, és mivel ekkor már az élelmiszerpánik is felhívta rá mindenki figyelmét, hogy a tömeges kihalás egy valós lehetőség, lehetségessé vált némi előrehaladás, legalábbis pár évig, amíg még friss maradt az éhség emléke.

Vagyis gyorsan felállítottak pár erőművet: természetesen napenergiával működtek, a földi erők végső forrásával, és a napfény energiává alakításának a hatékonysága évről évre nőtt; és szélenergiával, mert a szél elég megjósolható módon süvít végig a Föld minden pontján. Az árapály még megjósolhatóbb, nem beszélve a nagyobb óceáni áramlatokról, és miután az anyagfejlesztések olyan gépeket adtak az emberek kezébe, amelyek képesek lettek ellenállni a sós tengervíz folyamatos ostromának és maró erejének, az elektromosságtermelő turbinákat és árapálymólókat a parttól távol is felállíthatták, vagy akár nagy mélységben is, hogy ott alakítsák a vizet árammá. Ezek a módszerek nem voltak olyan kirobbanóan egyszerűek, mint a fosszilis szén elégetése, de elégnek bizonyultak, és tömegeket foglalkoztattak, mert hatalmas és változatos infrastruktúrákat kellett felállítani és fenntartani. Megkezdődött annak a gondolatnak a megkérdőjelezése, hogy az emberi munka helyettesíthetővé válhat: ki találta ki ezt eredetileg egyáltalán? Úgy tűnt, senki nem akar előlépni és vállalni érte a felelősséget. Csak a buta régi korok egyik ostobaságává vált, mint a flogiszton vagy az éter. Nem is a tiszteletre méltó közgazdászok vetették fel, dehogy. Valószínűleg inkább koponyatannal foglalkozók vagy teozófusok lehettek.

A közlekedéssel is ugyanez volt a helyzet, mivel a dolgok helyzetének a megváltoztatásához energia szükségeltetett. A hatalmas dízel hajtotta konténerhajókat összetörték és konténerklipperré alakították, kisebbé, lassúbbá és szintén emberimunka-igényesebbé. Te jó ég, már megint ez az igény az emberi munkaerőre, elképesztő! Bár egy vitorláshajó vezérlésének sok részét automatizálni lehet. És így állt a helyzet a teherszállító repülőgépekkel is, amelyeknek napelemmel borították a felszínét, és amelyeket gyakran teljesen automatizáltak. De a világ óceánjait szelő, grafénkompozitból készült hajók roppant erősek és könnyűek voltak, és szintén lekötött szén-dioxidból készültek, továbbá igen praktikus módon általában olyan emberek utaztak rajtuk, akik láthatóan élvezték a hajózást, és ezek a hajók gyakran lebegő iskolaként, akadémiaként, gyárként, bulihelyszínként vagy börtönként is szolgáltak. A vitorlákat sárkányvitorlák egészítették ki, amelyeket magasra felrepítettek az atmoszférába, hogy az erősebb légáramlatokat is elkapják. Ez navigációs nehézségekhez, balesetekhez, kalandokhoz és igazából egy egész új óceáni kultúra kialakulásához vezetett az elveszett strandkultúra helyett, legalábbis addig, amíg a strandokat újra létre nem hozzák a megemelkedett partokon; ez is munkaigényes projekt volt.

Az új, de régi tengerhajózásból nőtte ki magát a városhajók ötlete, ami kis mértékben szintén az elveszett partokat pótolta; a levegőben a szénsemleges léghajók néha égifalvakká változtak, és sokan csáklyázták meg őket, hogy csónakokban lakjanak a felhők között. Maga a civilizáció kelet felé kezdett vonulni a futóáramlásokat követve; ahol kereskedelmi szelek fújtak, ott akadt némi visszáramlás nyugat felé, de nagy általánosságban minden kelet felé sodródott. Sok kultúraelemző töprengett el azon, hogy ez mit jelenthet, és jósoltak valamiféle visszafordulást a történelemben a korábbi évek nyugat felé haladó trendjéhez képest, és a többi, és a többi, és ettől nem tudták elrettenteni őket azok, akik szerint a jelenség semmi többet nem jelent annál, minthogy a Föld arra forog, amerre.

A földre ez számos hatást gyakorolt. A benzinmotoros autók ideje lejárt, kis elektromos gépjárművek vették át a helyüket a világ kiterjedt aszfaltúthálózatán, de ezeken az utakon immár vonatsínek és biciklisek is helyet kaptak, nem keveset pedig teljesen eltöröltek, hogy a sok-sok veszélyeztetett faj fennmaradásához szükségesnek ítélt élőhelyfolyosókat hozzanak létre. Ezeknek a fajoknak a megmaradását immár az emberi faj fennmaradása szempontjából is létfontosságúnak tartották. Mivel az emberek amúgy is hajlamosak voltak a városokban összegyűlni, ezt a folyamatot támogatták is, és a települések közötti földterületekről szinte wilsoni mértékben tűntek el az emberek, és jelentek meg az állatok, madarak, hüllők, halak, kétéltűek és vadnövények. A mezőgazdaság is beszállt ebbe a folyamatba, és létrejött az égi agrikultúra, az égifalvakon ültettek és arattak szinte anélkül, hogy leszálltak volna a földre. Áttértek a marhák, birkák, kecskék, bivalyok és más haszonállatok tényleges ridegtartására, és egyre nehezebbé vált átalakítani őket élelmiszerré. Ha már itt tartunk, az emberi fogyasztásra szánt hús nagy részét immár üstökben keverték ki, de amikor jól kezelték, az állattartás is karbonnegatívvá vált, úgyhogy nem szűnt meg teljesen.

Az óceánok savmentesítése? Ez nem igazán volt lehetséges, bár előfordult néhány próbálkozás az új bazalt gázmentesítésére az Atlanti-óceán közepén húzúdó repedésben, hogy lekössék a karbonátokat, továbbá arra, hogy gyakorlatilag lúgosítsák az óceánt, meg hatalmas elektrolízises medencék és új algatelepek létesítésére, és a többi. De az óceánok nem szabadultak meg a kórságtól, mivel a szénégető években elégetett szénnek nagyjából harmada-fele a vízben kötött ki, és savasította, megnehezítve sok szénalapú létforma létezését a tápláléklánc alján. És ha az óceán állapota leromlik, az emberiség is megbetegszik. Úgyhogy ez is egy újabb jellemzője volt ennek a kornak, és ez is megnövelte a mezőgazdaság jelentőségét, mert a tengergazdálkodás (ami korábban az emberiség élelmezésének a harmadát tette ki) nagyon aktív és bonyolult ágazattá vált. Már nem volt elég egyszerűen csak kihalászni a halakat a vízből.

Az építészet? Szintén rengeteg szenet szabadított fel, a beton létrehozása közben, és az építészeti nagygépek működtetése közben is. Rengeteg robbanóerő szükségeltetett ezekhez a munkákhoz, úgyhogy a későbbiekben nagy szerepet játszottak a bioüzemanyagok; a levegőből bioüzemanyag-szenet vontak ki, gyűjtöttek össze, égettek ismét vissza a levegőbe, majd vontak ki ismét. Ennek a ciklusnak negatívban kellett maradnia. Magát a betont legnagyobbrészt különböző grafénkompozitok váltották le az úgynevezett Anderson Trifecta során, ami nagyon elegáns megoldás volt: a levegőből szenet szívtak ki, amit grafénné változtattak, majd kompozitanyagokká szilárdítottak 3D-nyomtatással, utána pedig építőanyagokban használtak fel, vagyis megkötötték, és megakadályozták, hogy visszatérjen a légkörbe. Úgyhogy immár az építészeti infrastruktúra is karbonnegatívvá válhatott (ami azt jelentette, hogy több szenet távolítottak el a légkörből, mint amennyit kibocsátottak, ha valakit esetleg érdekel). Hát nem menő? Lehet, hogy annyira menő, hogy képes lesz visszaállítani a világ levegőjének széndioxidtartalmát 280 per millió részecskére, sőt, akár még egy kisebb jégkorszakot is beindítani; az emberek beleborzongtak a várakozásba, főleg a gleccserkutatók.

De olyan sokba került. A közgazdászok óhatatlanul is kétkedni kezdtek. Mert mindig az ár diktál, mindig a piacnak van igaza, nem? Vagyis ezek az új keletű találmányok, amelyeket annyira dicsőített az összes újmalthuszi, még mindig aggasztották a hitelét vesztett Római Klub tagjait: tényleg megengedhetjük magunknak mindezeket? Nem lenne jobb, ha mindent a piac határozna meg?

Hogy megengedhetjük-e magunknak a túlélést? Nos, ők nem igazán így fogalmaznának, mondták a közgazdászok. Inkább arról van szó, hogy bízni kell benne, minthogy a közgazdaságtan és az emberi szellem minden problémát meg tudott oldani a modern kor kezdetén, vagy a neoliberális fordulat éveiben. Hát nem egyértelmű? Jöjjenek csak le Davosba, és nézzék meg az egyenleteiket, olyan logikus lesz az egész! És a törvények meg a törvényeket védelmező fegyverek is ott álltak a hátuk mögött. Szóval, folytassuk a zuhanást az aknában, és bízzuk a dolgokat a szakértőkre!

Vagyis nem született közmegegyezés. Ez meglepő? Ezek az érdekes, új technológiák, amelyek együttesen egy karbonnegatív új civilizációt jelenthettek volna, csak egy aspektusát jelentették a sokkal átfogóbb vitának arról, hogy hogyan kellene a civilizációnak megbirkóznia az ostoba szakértők előző generációitól örökölt krízisekkel. A négy lovas pedig szabadon tombolt a Földön, úgyhogy nem ez volt a legértelmesebb kultúra, amelyik valaha is elfoglalta a bolygót, messze nem a legértelmesebb. Sőt, úgy is lehetett mondani, hogy ahogy a tétek emelkedtek, úgy őrültek meg egyre inkább az emberek. Az elsüllyedt költségek csapdája, amit az elköteleződés eszkalációja követ; ez nagyon gyakori, annyira, hogy maguk a közgazdászok adtak nevet a jelenségnek, mivel ezek alapvetően közgazdaságtani jelenségek. Úgyhogy igen, duplázzuk meg a tétet, és reménykedjünk a legjobbakban! Vagy próbáljunk meg irányt változtatni. És miközben ez a két irányzat próbálta megragadni a hatalmas államhajó kormányrúdját, a hátsó fedélzeten verekedések törtek ki! Te jóságos ég. Olvass tovább, kedves olvasó, ha mersz! Mert a történelem egy olyan szappanopera, ami fáj, egy valódi késekkel eljátszott kabuki.

Ez egyfajta szavakkal előadott fúga, ha az Író azt mondja.

– jegyezte meg David Markson

Az a legfurcsább, ami sok részletében a legismerősebb, de bizonyos részleteiben fölöttébb idegen.

– Thoreau feltalálja a rejtélyes völgyet (1846)

b) Stefan és Roberto

Roberto és Stefan imádták, amikor a nagy öböl befagyott. New York skizofrén időjárása csak nagyjából egy hétre tette ezt lehetővé egyszerre, de amíg a jég kitartott, egy másik világba kerültek át. Az előző télen a befagyás alatt megpróbáltak egy jéghajót készíteni, és bár nem jártak sikerrel, megtanultak ezt-azt. És most ismét meg akarták próbálni.

Mr. Hexter megkérdezte, hogy velük mehet-e. – Én ugyanezzel kísérleztem, amikor kisfiú voltam, a North Cave jachtkikötőben.

A fiúk bizonytalanul egymásra pillantottak, de utána Stefan azt mondta: – Persze, Mr. H. Lehet, hogy még segíteni is tud nekünk abban, hogyan rögzítsünk korcsolyát az aljára.

Hexter elmosolyodott. – Ha jól emlékszem, mi deszkalapokhoz csavaroztuk őket, azt meg annak az aljára szögeztük, amin siklani akartunk. Hadd lássam, mitek van.

Úgyhogy elsétáltak a Huszonharmadik közepére több száz másik emberrel, akik ugyanezt tették, és amikor a folyóhoz értek, lementek a Bloomfield akvakultúrás mólóra, amelyen a fiúk odaláncolták a jéghajójukat egy betontömbhöz, és alárejtettek egy láda szerszámot meg alapanyagot.

– Ezeket meg hol szereztétek? – kérdezte Hexter, miközben beletúrt a ládába. – Vannak köztük egészen használható dolgok is.

– Gyűjtögettünk – válaszolta Stefan.

Hexter bizonytalanul bólintott. Ez a kijelentés szinte hihetően hangzott. A város tele volt szeméttel. A Governors Islandnél és a Bayonne-öbölben nagyon sok mindent lehetett találni.

Odament a kikötőmester, Edgardo, és üdvözölte a fiúkat, elterelve Mr. Hexter figyelmét a kérdéseiről. Mint kiderült, Edgardo és Mr. H. ismerték egymást. Elbeszélgettek egy kicsit a régi szép időkről, és a fiúk érdeklődve hallgatták, hogy Mr. Hexter egykor egy evezős csónakot tartott a mólónál.

Amikor Edgardo odébbállt, az öregember megvizsgálta a korcsolyáikat. – Használhatónak tűnnek.

– De hogyan lehet kormányozhatóan rögzíteni őket? – kérdezte Stefan.

– Csak az elöl lévőnek kell mozognia. És ahhoz készíteni kell egy kormányféleséget. – Miközben a szerszámos dobozban kotorászott, rákérdezett: – Szóval, mit szóltok a kincses történésekhez? Elégedettek vagytok azzal, ahogyan intéződik?

A fiúk vállat vontak. Roberto azt mondta: – Engem zavar, hogy nem rakják be egy múzeumba, vagy ilyesmi. Szerintem nem kéne beolvasztani az érméket. Biztosan többet érnek régi érmeként, nem?

– Nem tudom – válaszolta Mr. Hexter. – De lefogadom, hogy szívesen megtartanátok egyet-kettőt, nem igaz? Ha egy lyukat fúrattok bele, a nyakatokba akaszthatjátok.

A fiúk elgondolkozva bólogattak, és megpróbálták elképzelni. – És maga, Mr. Hexter? Maga mit szól?

– Nem tudnám megmondani – válaszolta öreg barátjuk. – Azt hiszem, ha jól jövünk ki belőle, mármint örökre lesz szállásunk és ellátásunk, nektek pedig egy nagyobb letétetek felnőttkorotokra, akkor boldog leszek. Világot kellene látnotok, meg ilyesmi. Én csak egy új térképes szekrényt szeretnék. Úgy értem, a szükségleteimen felül. Legyen azért meg, ami szükséges.

– Ezért nevezik őket szükségleteknek – vetette fel Stefan.

Beszélgetés közben a hajón dolgoztak. A fiúk szereztek egy alumíniumárbócot egy keresztvitorlával, amelyet egy dobozba lehetett beilleszteni az evezős csónakok alján. Úgyhogy készítettek egy lábtartót, és a helyére szegezték alatta, valamivel a háromszögletű csónakfenék hegye mögött, és rajta keresztül vágtak egy lyukat a fedélzetbe. Ebbe a lyukba akarták beilleszteni az árbócot. Utána készítettek lécekből egy keretet a csónak aljára. Ennek a keretnek a hátsó sarkaira két korcsolyát lehetett felcsavarozni, amelyek állandó jelleggel előre néztek. A háromszög elejébe pedig, a hajó orra alá egy kerek furnérlapot csavaroztak; utána ezt a korongot beillesztették egy négyszögletű keretbe közvetlenül az árbóc előtt, egy másik fedélzetbe fúrt lyuk alatt, ahová kormányrudat lehetett dugni, és ezzel lehetett a korongot forgatni. A kormányrúd tetejére egy keresztrudat szögeztek, majd madzagot kötöttek a keresztrúd mindkét végére, és a két madzagot a fedélzet két oldalán a tathoz vezették, ahol az odacsavarozott ékekhez kötötték őket. A madzagok húzogatásával tudták irányítani az orrban lévő korcsolyát. Miután megerősítették még az árbócot is pár léccel, útra készen álltak.

– Féket is fabrikáljatok – javasolta nekik Mr. Hexter. – Csak egy kéziféket. Egy lécet egy zsanéron, amely a tatból lóg le. Valamit, amit leengedhettek a jégre, ha kell. – Belekotort a dobozba, majd kiemelt belőle egy régi rézzsanért.

– Ez működni fog? – kérdezte Roberto. – Mármint egy sima fadarab a jégen?

– Nem túl jól, de a semminél bármi jobb, legalábbis néha.

Mivel levették a kesztyűjüket a munkához, a tenyerüket lehelgették, és ugrándoztak, hogy termeljenek némi hőt. A nap, amely egy homályos foltra emlékeztetett Staten Island felett, jobban átmelegítette őket, mint gondolták volna, de azért így is hideg volt.

– És mi lesz a következő, Mr. Hexter? – kérdezte Roberto munka közben. – Most, hogy megtaláltuk a Huszárt, szükségünk lesz valami újra.

– Hát, olyan nincs még egy, mint a Huszár.

– De valami biztos van.

Hexter bólintott. – New York végtelenül nagy – hagyta rájuk. – Hadd gondolkozzak egy kicsit… á. Persze. Szóval, tudtátok, hogy Herman Melville élete nagy részében New Yorkban élt?

– Ő meg ki volt?

– Herman Melville! A Moby Dick szerzője!

– Oké. Az érdekes könyvnek hangzik – röhögtek fel mindketten. – Meséljen még.

– Fiúk, ő volt az, aki megírta az amerikai nagyregényt, és amikor az megjelent, agyoncsapta a karrierjét. Az emberek nagyjából száz éven át vécépapírnak használták, és élete hátralévő részében más munkát kellett keresnie, hogy eltartsa a családját. Folyamatosan firkálgatott, és miután meghalt, rengeteg remekművet találtak a cipősdobozaiban, de neki élete végéig robotolnia kellett az életben maradásért.

– Mint nekünk!

– Pontosan. Ő is egy vízipatkány volt. De végül felvették vámtisztnek, itt dolgozott a mólón, csak egy kicsit délebbre. Herman Melville vámtiszt. Ez a címe az én elveszett remekművemnek. De az ő elveszett remekműve az a kézirat volt, amelyet A kereszt szigete címen emlegetett. Egy nőről szólt, aki hozzáment egy tengerészhez, aki teherbe ejtette, majd elvitorlázott, és más lányokat is elvett más kikötőkben, ennek a lánynak pedig egyedül kellett elboldogulnia, miután a férfi elhagyta.

– Mint Melville-nek, miután az olvasói cserbenhagyták – jegyezte meg Stefan.

– Szemfüles. Valószínűleg erről volt szó. A kiadója mindenesetre azonnal visszadobta ezt a könyvet, és az a hír járta, hogy Melville hazavitte, és elégette a kandallójában.

– Miért tett volna ilyet?

– Mert őrült volt. De nem biztos, hogy megtette. Russ szerint ez történt, mások viszont azt állították, hogy ez is ott maradt egy cipősdobozban. És ő a Huszonhatodik keleti végében élt, egy nagy bérházban, alig egy saroknyira a Madison Square-től.

– Tőlünk?

– Pontosan. Közölném veletek, hogy annak a kis medencének, ahol éltek, elképesztő múltja van. Olyan, mint egy energiacsomópont.

– Egy kézirat nem őrződik úgy meg a víz alatt, mint az arany – világított rá Roberto.

– Nem. Nem, az az elfeledett regény valószínűleg örökre elveszett. Kár érte. De bármit, ami csak Melville házában volt, jó lenne megtalálni. És ez is olyan, mint a Huszárnál, hogy körbe lehet ásogatni a csatorna fenekén ott, ahol a háza volt, és ez senkit nem fog zavarni.

– De az a víz alatti ásás nagyon nehéznek bizonyult – jegyezte meg Stefan. – Szükségünk lesz Idelbára és Thabóra.

– Ez így van. De valószínűleg ismét meg tudjuk őket dumálni, ha megtaláljátok a megfelelő helyet. És rálelni a régi címre nem lehet olyan nehéz, mert pontosan tudjuk, hol volt. Úgyhogy, értitek, ha bármit is találtok, mondjuk régi fadarabokat, vagy Melville fogmosópoharát, vagy egy csontból faragott tintatartót, vagy valami ilyesmit…

– Remek ötlet! – lelkesedett Roberto.

Stefan szkeptikusabbnak tűnt. – Bronxban hagytuk a búvárharangunkat. Ami alatt majdnem meghaltál.

– Még visszamehetünk érte.

– Nagyon úgy tűnik, hogy befejeztük ezt a jéghajót – vetette közbe Mr. Hexter.

– Próbáljuk ki! – kiáltott fel Roberto.

Erős északi szél fütyült végig a Hudsonön, nem túl erős, nem borzasztóan hideg. Úgyhogy közvetlenül a part mellett leeresztették a csónakot a jégre, felszálltak a furnérfedélzetére, és a cipőjükkel elrúgták magukat a jégen, miközben feszesre húzták a vitorlát.

A szél azonnal dagasztani kezdte a vitorlát, és Roberto rátekerte a kötelét egy ékre, amit a furnér közepére csavaroztak. Stefan addig húzta a kormányrúdhoz erősített zsinegeket, amíg az elöl lévő korcsolya egy kicsit jobbra nem fordult, egyenesen a szél felé, majd a zsinegeket is kikötötte. Innentől fogva egyenesen nyugat felé haladtak a hatalmas Hudsonön, csikorogva és nyikorogva.

Lecsapott egy szélroham, és a jéghajó ahelyett, hogy megdőlt volna, mint egy vitorlás, egyszerűen sebesebben kezdett csúszni a jégen, és a döbbenetes gyorsulását még hangosabb kaparászás és egy újfajta sziszegés kísérte. Stefan és Roberto kikerekedett szemekkel bámultak egymásra, és még meg is ijedtek volna, ha Mr. Hexter nem vigyorgott volna szélesen a foghíjas szájával, olyan boldogan, amilyennek még soha nem látták. Láthatóan ismerős terep volt számára a jéghajózás, és imádta. Úgyhogy Roberto feszesen tartotta a vitorlát, Stefan pedig egy kicsit jobbra húzta az elöl lévő korcsolyát, egy kicsit még inkább szélirányba, és recsegve-ropogva végigszáguldottak a hatalmas folyón, amely ebből a nézőpontból olyannak tűnt, mint egy hatalmas jégtó, mondjuk a Nagy Tavak egyike. Vagy, ha a város hatalmas toronyházait és a Hobokent vesszük kétoldalt, olyannak, mint a titánok hokipályája. Úgy suhantak, mint egy hidrofóliás!

De a szél nagyon hidegen süvített idekint, úgyhogy összehúzták magukat a dzsekijükben, és a fülükre rángatták a gyapjúsapkájukat a kesztyű ellenére átfagyott kezükkel. – Irányítsátok egyenesen fel a szélbe! – kiabálta Mr. Hexter.

Stefan kibogozta a köteleket, és erősen meghúzta a jobboldalit, amitől a hajó jobbra kanyarodott, a folyón felfelé, széllel szemben, miközben a vitorla erősen lobogott, és végigcsikorogtak a jégen, amíg meg nem álltak, és csak a lobogó vitorla mozgott.

A szél még mindig ott süvített körülöttük, délről föléjük borítva a gyöngyházszín égboltot. A legerősebb rohamai időnként fél méterrel is hátrébb tolták a hajót.

– Elképesztő! – mondta Roberto.

– Már el is felejtettem, milyen hideg program a jéghajózás – jegyezte meg Mr. Hexter egy kicsit szégyenlősen. – A miénk jobban hasonlított egy hagyományos hajóra, és volt rajta egy kis kabin, ahol elbújhattunk. Mindig rengeteg takarót is magunkkal vittünk, meg vastag kesztyűket, és forró csokoládét termoszban.

A kifehéredett ajkú, reszkető Roberto azt felelte: – Azt hiszem, kölcsönkérhetünk pár kesztyűt és takarót. Szerintem Edgardónál akad néhány.

– Erre korábban kellett volna gondolnunk – felelte Stefan.

– Vitorlázzunk inkább vissza – javasolta Mr. Hexter. – Még nem jutottunk annyira messzire.

A fiúk úgy érezték, mintha már Jersey-nél lennének, de Mr. Hexter megrázta a fejét, és azt mondta nekik, hogy nézzék meg, mekkorák a hajók a Hoboken-mólóknál a városiakhoz képest. A fiúk még mindig nem látták, de hajlandóak voltak elhinni, amit állít. Stefan meghúzta a köteleket, balra fordítva az elöl lévő korcsolyát, hogy a hajó orra visszakanyarodjon a város felé, miközben a szél hátratolta őket. Amikor már Manhattan felé vették az irányt, Roberto feszesre húzta a vitorlát, és a hajó egy kicsit oldalra csikorgott, majd a város felé kezdett sziszegni és nyikorogni. – Vigyázzatok, nehogy megüssön titeket a keresztrúd! – kiáltott fel az öregember, amikor egy váratlan rohammal felgyorsultak. Roberto teljes erejével belekapaszkodott a kötélbe, és kikötötte, mielőtt elveszítette volna felette az irányítást, Stefan pedig lefeküdt a keresztrúd szintje alá, ami immár a csónak jobb oldala felé nézett a bal helyett.

Hatalmas, recsegő sziszegés, rettenetes gyorsulás: még soha nem éreztek ilyesmit. Elképesztő sebesség. Még Franklin Garr surranója sem tudta volna legyorsulni őket.

Utána egy hangos csattanás érkezett az orrból, és a fedélzet eleje lefelé borult. Szinte azonnal megálltak, és mindhárman a jég felé kezdtek csúszni a fán.

– Oldozd ki a vitorlát! – mondta Mr. Hexter Robertónak. – Engedjük el a vitorlát, de gyorsan!

Amikor Roberto kikötötte a vitorlát, az szabadon kezdett lobogni a keresztrúdon, ami vadul himbálózott előre-hátra. Visszanyerték az egyensúlyukat, felálltak, és körbesétáltak a jégen. A jég egyes helyeken áttetsző, sőt, átlátszó volt. Ezek a foltok nagyon hátborzongatónak tűntek, mivel láthatóan mozgott alattuk a fekete víz.

Mint kiderült, az elöl lévő korcsolya a kerek befogójával együtt letört a négyszögletű keretről, amely mindkét oldalán széthasadt.

– Túl sok izgalom – mondta Hexter. – És egy új irányból. – Felmérte a károkat, és megcsóválta a fejét. – Kár. Nem hinném, hogy meg tudjuk javítani.

– Jaj, ne! Most mit fogunk tenni?

– Sétáljunk vissza gyalog. Tessék, tekerjétek a kormányköteleket az orr köré, emeljétek meg azoknál fogva, és húzzátok a hátsó korcsolyákon. Nem lesz olyan nehéz.

Ott álltak a jégen a csónak mellett, és az öregember utasításai alapján rögzítették a köteleket. Amikor végeztek, végre meg tudták emelni az orrot annyira, hogy képesek legyenek megmozdítani a hajót. Kicsivel később megálltak, lebontották az árbócot, és lefektették a vitorlával és a keresztrúddal együtt a fedélzetre. Utána már sokkal könnyebben trappoltak a város felé.

– Ez most klassz – mondta Roberto. – Amikor elrontunk valamit, általában bajba kerülünk.

Mr. Hexter felnevetett. – Többek között ezért szeretek jéghajózni. Ha az ember a vízben fut zátonyra, akkor nem sétálhat így haza. Szerintem csak ki kell találnunk valami erősebb keretet az első korcsolyának. Lehet, hogy létezik megvásárolható tartó hozzá. Mostanra biztosan tele van az öböl jéghajókészítőkkel, nem?

A fiúk egyetértettek vele abban, hogy így kell lennie. – De nekünk nincs pénzünk ilyesmire.

– Dehogy nincs! Adtok nekik egy aranyat, nem? És kiderül, mennyit adnak belőle vissza.

Még mindig hideg járta, úgyhogy megpróbálták egy kicsit siettetni az öregembert, de ő időről időre megállt, hogy körülnézzen. A fiúk igyekeztek türelmesnek lenni vele, de egyszer csak végleg leállt, és csak nézegetett körbe-körbe. – Mi az? – sopánkodott Roberto.

– Ez az a hely! Ez az a hely, itt van!

– Milyen hely lehet itt? – értetlenkedett Stefan.

– Itt találkoztam Herman Melville-lel! Abból látom, ahogy a mólónk és az Empire State Building egy vonalban áll.

– Szóval, maga ismeri azt a fickót?

– Nem – nevetett Hexter. – Nem, bárcsak ismertem volna. Lefogadom, hogy nagyon érdekes ember lehetett. De még az én időm előtt meghalt.

– Akkor hogy találkozott vele?

– A szellemével. Összefutottam vele, pont itt, és beszélgettünk. Igen, ez nagyon fura. Egy kísérteties találkozó. Csodás akcentusa volt, kicsit a New York-ira hasonlított, csak merevebb ajakállásúnak hangzott. Lehet, hogy maradt még benne egy kis holland is. Pont itt történt, nagyjából ott, ahol állunk. Micsoda egybeesés. Lehet, hogy ezért itt robbant le a hajónk. Vagy ezért jutott eszembe korábban. Lehet, hogy még mindig errefelé kódorog, és belebeszél a fejembe.

Stefan és Roberto csak bámulták.

Hexter visszanézett rájuk, és elmosolyodott. – Gyertek, tovább kell mennünk. Úgy látom, fáztok. Majd útközben mesélek róla.

– Ez jó ötlet.

Úgyhogy tovább bandukoltak a jégen, ami ezen a környéken leginkább fehér volt, tele az összekeményedett hó hullámaival, amelyeket Mr. Hexter zasztrugáknak nevezett, és a férfi közben elmesélte nekik a történteket.

– Egyik éjjel idekint jártam egy kis motorcsónakon, egy olyanon, mint a tiétek, akkoriban zodiákusnak nevezték őket.

– Még mindig annak nevezik.

– Ezt jó tudni. Szóval, idekint jártam…

– Miért jött ki ide éjszaka?

– Nos, az egy hosszú történet, amit valamikor máskor mesélek majd el, de röviden összefoglalva, azért jöttem ki, hogy átvegyek pár csempészárut.

– Menő! Micsodát?

– Mármint, hogy mit jelent a csempészáru, vagy hogy mit kaptam?

– Mit jelent a csempészáru? – pillantott Stefan Robertóra.

– Nos, vannak dolgok, amiket a vámköltség megfizetése nélkül nem szabad behozni az országba. Vagy egyáltalán nem szabad. Amikor ilyeneket hoz be titokban valaki, azt nevezik csempészetnek.

– És mit kapott? – kérdezte Roberto.

– Ezt majd beszéljük meg később – válaszolta az öregember. – Pillanatnyilag a fontos részéről akarok mesélni, vagyis arról, hogy itt voltam kint a sötétben, egy holdtalan éjszakán, amikor tengerköd szállt fel a vízről, és nagyon örültem, hogy a GPS megmondja, hol vagyok, mert enélkül sehogy nem tudtam volna, mert kezdett olyan lenni, mint egy igazi tengeri köd, amit tejfölködnek neveznek, és nagyon sűrű. Egyszer-kétszer megpillantottam ugyan az Empire State Buildinget, mert az ki volt világítva, de semmi más nem látszott. Odakint vártam a fehér feketeségben, vagy a fekete fehérségben. Majd egyszer csak kievezett a ködből egy férfi. Egy elég nagy, fából készült evezős csónakon, amelyben egyetlen ember ült. Rövidre vágott, hófehér haja volt, a hosszú, fehér szakálla pedig két hegyben végződött. Egy nagy, hordómellkasú öregember volt. Aki elég derekasan evezett a ködben, úgyhogy majdnem elütött, mert persze az ember nem arra néz, amerre megy. Bár ekkor, abban a pillanatban, hogy odakiabáltam neki, megfordította a hajóját, mert az egyik oldalon előre, a másikon hátrafelé kezdett evezni. Egy szempillanatás alatt megfordult, majd tattal előre megindult felém, hogy szemtől-szemben lásson. Olyan simán beparkolt mellém, ahogy csak tudott. Ez volt az első benyomásom, hogy nagyon jó evezős. És ez persze magától értetődő volt.

– Miért?

– Roberto, fogd már be!

– Ne, ez jó kérdés. Azért értett hozzá, mert egy bálnavadászhajón evezett fiatalkorában, amelyen bálnákra vadásztak, majd rajtuk evezve húzták fel a holttestüket a nagy hajóra. Én mondom nektek, ha egy döglött bálna van kötve a hajótok tatjára, akkor nagyon kicsit lök rajtatok egy-egy evezőcsapás. Úgyhogy ő nagyon megtanult evezni. Utána pedig, amikor az írói karrierjének befellegzett, a kikötőben kapott munkát. Ott is rengeteget kellett eveznie. Herman Melville vámtiszt. Ez a kedvenc róla szóló könyvem, bár beismerem, hogy én írtam.

– Úgy emlékszem, azt mondta, nem írta meg.

– Roberto!

– Azokban az években állítólag ő volt az egyetlen becsületes vámtiszt Manhattanben. Ami persze elképzelhetetlenül veszélyes lehetett.

– Hogyhogy?

– Gondoljatok csak bele. Mivel az összes többi vámos benne volt a buliban, ő mindenkire nézve veszélyt jelentett. Utálták a csempészek, és a többi vámtiszt is. Csoda, hogy nem lőtték bele a folyóba, és ha már itt tartunk, kaland kalandot követett számára azokban az években. Azt hiszem, ez a könyv leginkább egy detektívregény, vagy egy olyan kalandregény, amelyben az egyik elátkozott helyzet után következik a másik. Ő megpróbálta megakadályozni a törvényszegéseket, a törvényszegők meg megpróbálták eltenni láb alól. A jó öreg bűntársak bajt akartak keverni. És ennek a legnagyobb része idekint történt, a folyón. Néha ki kellett ide eveznie, amikor a hajók nagyon feltorlódtak, és az öbölben szabad kikötőhelyre várakoztak. Egészen Staten Islandig és vissza kellett eveznie. Úgy kapta el a csempészeket, hogy gyorsabban evezett náluk. Azok vitorláztak, és ha a szél elhalt egy kicsit, ő leevezte a bűnözőket. Nem, ő egy világbajnok evezős volt!

– Szóval, mi történt, amikor idekint találkozott vele? Úgy értem, maga is csempészett, nem?

– Ez így van. Lehet, hogy ezért jelent meg! De az úgy esett, hogy azon az éjjelen egyenesen mellém kanyarította a hajóját, odahajolt, és rám pillantott. Azt kérdezte: „Billy, te vagy az?”.

– Ki az a…?

– Fogd be!

– Nem is tudom… most az jutott eszembe, nem Billy Buddra gondolt-e. De amikor azt mondtam, hogy nem, döbbentnek tűnt, kicsit ijedtnek, és azt kérdezte: „Malcolm? Malcolm, te vagy az?”, mire én azt feleltem: „Nem, én Gordon vagyok. Gordon Hexter”.

– Ki az a Malcolm?

– Így hívták a legnagyobb fiát.

– És akkor mi van? – erősködött Stefan.

– A zodiákusomra nézett, és így szólt: „Mi ez, egy gumicsónak?”. Én pedig azt válaszoltam, hogy igen, mire azt felelte: „Jó ötlet!”, majd azt kérdezte: „De hol vannak az evezők?”.

Azt mondtam neki, hogy elveszítettem őket, mire a szemem közé nézett és összevonta a szemöldökét, mintha tudná, hogy hazudok, mert nem is voltak evezőtartók a hajómon. És persze már az ő korában is léteztek gőzhajók, meg a Monitor és a Merrimack páncélos hadihajók. Látta a motort a csónakom hátuljában, és megkérdezte, hogy mi az, mire azt feleltem, hogy horgászeszköz. Be kellett volna vallanom neki, hogy motor. De ő csak nézett, és azt mondta, hogy majd kivontat a partra, amire nekem azt kellett válaszolom, hogy oké, mert azon a ponton nem lett volna logikus, hogy nemet mondjak rá. Úgyhogy odakötött egy kötelet az orrkampómhoz, és elkezdett vontatni, én meg így lemaradtam a tengeri randevúmról. De abban a pillanatban ez eszembe sem jutott.

– „Honnan tudja ebben a ködben, hogy merre kell menni?”, kérdeztem, mert engem bámult a válla felett. Rám vetette azt a kis mosolyát a bajsza alól; ez volt az egyetlen alkalom, amikor bármilyen érzelmet láttam az arcán. „Ja, azt tudom”, válaszolta, „mostanra már jól ismerem ezt a folyót, ezt kijelenthetem. Legyen holdfényes éjszaka, zuhogó eső, vagy olyan sűrű köd, mint amilyen a fejemben van, hallom, hogy hol vagyok. Érzem az öböl fenekét, éppen úgy, mint az ágyamat éjszaka magam alatt. Most ez az öböl az én Csendes-óceánom. Végre alkalmazkodtam a körülményekhez.

– Majd megcsapott minket valamilyen hullám hátulról. Éreztem, hogy megemel, majd megláttam, hogy őt is megemeli, és leejti. Körbenéztem, és azt hiszem, azt kérdeztem, hogy ez meg mi volt, mert nem láttam semmit a ködben. De a víz hirtelen csalárddá vált alattunk, és egyre több hullám érkezett és emelt a magasba, majd dobott vissza. Ő abbahagyta az evezést, és a gumicsónakom nekiment az evezőse farának, és akkor felém hajolt, és azt suttogta: „Ez kerget téged, fiam! Látom körülötted a vonalat!”. Úgyhogy megfordultam, hogy ismét hátranézzek, de nem láttam semmit, és amikor megint felé fordultam, hogy ránézzek, ő sem volt sehol. Egyszerűen eltűnt, a csónakjával együtt. Semmivé vált.

– Mi történt vele? – kérdezte Roberto.

– Nem tudom. Ezért mondtam azt, hogy biztosan szellem lehetett, mert így nyoma veszett. Ez volt az első jele annak, hogy nem valóságos. Ekkorra már nagyon közel jártam a West Streethez, mint az nemsokára kiderült. Eléggé beijedtem, az biztos. És másnap még jobban, amikor azt olvastam, hogy pár hajónyi halottat találtak a folyóban. Késekkel ölték meg őket. Engem is meg akartak ölni annál az üzletkötésnél, de ő eltérített.

– A mindenit – jegyezte meg Stefan.

– De hogy értette, hogy ott van maga körül a vonal? – kérdezte Roberto.

– Ja, igen! – Mr. Hexter megállt, hogy levegőt vegyen és válaszoljon. Teljesen belemerült a történetébe. – A Moby Dickben van egy fejezet, „A kötél” című, talán az a legjobb az összes körül. Melville abban írja le, milyen volt, amikor a bálnavadászok a bálnák után eveztek, hogy elejtsék őket, a szigonyosukkal a hajó orrában, és nagyjából tucatnyian vagy tizennyolcan az evezőknél, egy csapatban dolgozva. A hajó közepén állt egy nagy dézsába tekert kötél, amelynek a vége egy szigonyhoz volt kötve, és amikor a szigonyos megdobta a bálnát a szigonnyal, és az beleakadt, a bálna elkezdett a fenék felé merülni, a kötél pedig nagyon gyorsan tekeredett kifelé a dézsából. De ahhoz, hogy ne gabalyodjon össze vagy szakadjon el az első váratlan rántásnál, a nagy részét rudakra tekerték a hajón, hogy nagyon gyorsan ki lehessen engedni a szigonnyal, amikor a bálnát eltalálják, és elmerül. Úgyhogy, miközben az evezősök olyan gyorsan eveznek, ahogy csak tudnak, és folyamatosan pattognak a hullámokon, meg minden, ez a kötél ott tekereg közöttük arra várva, hogy lerántsák, és elvigye a bálna. Úgyhogy akinek véletlenül beleakadt a karja vagy a feje útközben, miközben letekeredett, annak annyi volt! Azt levitte a fenékre a bálnával együtt.

– Most viccel – jelentette ki Stefan. – Ez így megy?

– Igen. De akkor, pont, amikor Melville befejezte ennek az elmebeteg gyakorlatnak a leírását, azzal fejezte be, hogy „De miért is mondanék erről többet?”, és rámutat, hogy ez nem rosszabb bárkinek a bármikori helyzeténél! Az olvasó, aki a nappalija kandallójának a tüzénél olvassa a Moby Dicket, írja Melville, pontosan ugyanolyan helyzetben van, mint azok a szerencsétlen tengerészek, akik a bálna után eveznek! Mert a kötél mindig a közelünkben van!

– Ez elég nyomasztó – jegyezte meg Roberto.

– Az! – Ennek ellenére Mr. Hexter csak nevetett. Az ég felé billentette a fejét, és felkacagott ott, a jégen állva, a napon.

Végül rántott egyet a kötélen, amivel a jéghajójukat vontatták, és azt mondta: – Látjátok, itt is itt van a kötél. De azon az éjszakán Melville segített nekem kibújni alóla. És egyedül én menekültem meg abból a kalandból.

Ma olyan kék az ég, hogy éget.

– mondta Joe Brainard

Egyik este Jean Cocteau-val mentem el Coney Islandre. Olyan volt, mintha Konstantinápolyban jártunk volna.

– csodálkozott Cecil Beaton

c) Mutt és Jeff

Mutt és Jeff Charlotte mellett ülnek a korlátnál, és bort iszogatnak a fehér kávéscsészékből. – Szóval, nem fura visszatérni a világba? – kérdezi Charlotte.

– Korábban volt fura.

Végigpillantanak az éjszakai, vizes szőnyegű városon. A Brooklyn Bridge kábeleinek antik csipkemintája kiemeli a Brooklyn Heights új szuper-felhőkarcolóit, amelyek mind úgy ki vannak világítva, mint a bárpultban az üvegek. A kikötő hatalmasnak tűnik a téli fényben, óriási jégtáblák úsznak narancssárgán az alkony fekete homályában. Még mindig rövidek a nappalok.

– Vitathatatlan, hogy most épelméjűbbek vagyunk, mint korábban – mondja Mutt.

Jeff megrázza a fejét. – Ez nem sokat jelent, de akkor is így van. Abbahagytam az őrjöngést. Most akarok ezt meg azt.

– Korábban is akartál – vitatkozik vele Mutt.

Charlotte hozzáteszi: – Az álmoknál kezdődik a felelősség.

Jeff igazán elmosolyodik ezen, ami nagy örömére szolgál Muttnak.

– Delmore Schwartz! – mondja Jeff.

– Igazából Yeats – helyesbít Charlotte. – Schwartz Yeatset idézte.

– Ne már!

– De igen. Ezt a saját káromon tanultam meg. Valaki azt mondta, hogy Yeats, én meg kijavítottam. Közöltem vele, hogy Delmore Scwartz, mire ő is kijavított engem, és kiderült, hogy igaza van.

– Jujj.

– Én is ezt mondtam. Nem olyasvalakiről volt szó, akitől jólesett, hogy kijavít.

– A volt férjére gondol, a Szövetségi Bank elnökére?

Charlotte megemeli a szemöldökét. – Talált, süllyedt.

– Meglepő, hogy ő tudta ezt.

– Engem is meglepett. De ő csupa meglepetés.

Végignéznek a fekete vízen, ami fehér jéghegyek gyémántjaival van kirakva, továbbá a kivilágított és a sötét épületeken. A New York-i kikötő végtelensége éjszaka egyszerre félelmetes és megfoghatatlan. Az a fekete, csillagos öböl.

– Mindenki csupa meglepetés – mondja Mutt. – Hallottátok Amelia Black adását, miután felrobbantották a jegesmedvéit?

– Persze – válaszolja Jeff. – Mindenki hallotta, nem?

– Legalább százmillióan letöltötték mostanra – bólogat Charlotte.

– Mindenki, ahogy mondom.

– Ezen a bolygón kilencmillióan élnek – világít rá Mutt –, úgyhogy ez nagyjából kilencven emberből egy, ha jó helyre tettem azt a tizedesvesszőt.

– Az mindenki – szögezi le Charlotte. – Legalábbis, nagyon nagy nézettséget jelent.

– Szóval, mi a véleménye? – faggatja Mutt.

Charlotte megvonja a vállát. – Az a lány egy bohóc. Alig tud két értelmes gondolatot összefűzni.

– Jaj, ne már…

– Úgy értem, imádom. Nyilvánvalóan.

– Ez nem olyan nyilvánvaló.

– Hát, pedig így van. Főleg azután, hogy olyan szépen beszélt a Háztulajdonosok Egyesületéről, miközben megmentette azt a lezuhanó égifalut. Annak az adásának is nagyon nagy volt a nézettsége. Igazából elég bizarrul hatott, amit mondott. Azt hiszem, van egy kis baja a nem is tudom, mivel. Az összefüggő gondolkodással.

Jeff azt válaszolja: – Mind olyanok vagyunk, mint ő.

Charlotte és Mutt ezt nem értik.

Jeff elmagyarázza: – Ő azt akarja, hogy minden jól menjen. Dühös, amiért nem alakulnak jól a dolgok. Meg akarja ölni azokat, akik bántották a családját. Miben különböznénk tőle?

– Abban, hogy nekünk van tervünk? – veti fel Charlotte.

– De tényleg van? Magának itt van ez az épület, az ártéri közösség, a MEKTESZ és az összes többi szövetség, de most, hogy a dolgok olyan jól állnak, mindent ismét fel fognak vásárolni. Ahol köztulajdon van, ott kerítés is lesz. És mindig a kerítés nyer. Úgyhogy természetes, hogy Amelia ölni akar. Én egyetértek vele. Állítsuk őket falhoz. A járadékélvezők kibaszott kiirtása.

– A járadékosok eutanáziája – javítja ki Charlotte. – Keynes.

– Oké, ha maga mondja.

– Most is elég eszelősnek tűnik.

– De látnia kellett volna korábban – erősködik Mutt. – Én mondom, most sokkal higgadtabb.

– Nem is vagyok az.

– Egy kicsit azért bosszúszomjas – mereng Charlotte.

Jeff széttárja a karját, mintha azt kérdezné, mi van? – Én csak igazságot akarok!

– Nagyon úgy tűnik, mintha bosszúra szomjazna.

Jeff nevetése inkább hörgésre emlékeztet. Mindkét kezével belemarkol a hajába. – Ezen a ponton az igazság és a bosszú egy és ugyanaz! Az embereknek szolgáltatott igazság az oligarchák elleni bosszú. Úgyhogy igen, mindkettőt akarom. Az igazság a nyílvessző tolla, a bosszú a hegye.

– A járadékosok nem fogják olyan könnyen megadni magukat – mondja Charlotte.

– Persze, hogy nem. De nézzétek, miközben lekaszaboljuk őket, megmondjuk nekik, hogy mindegyikük megtarthat ötmilliót. Nem többet, de nem is kevesebbet. A legnagyobb részük elvégez majd egy ár-érték arány elemzést, és ráébred, hogy nem érdemes meghalni egy nagyobb számért. Fogják az ötmilliójukat, és elmenekülnek.

Charlotte ezen elgondolkozik. – A járadékosok arany ejtőernyője.

– Persze, miért is ne? Bár én inkább anyagi lefejezésnek nevezném.

– Ez elég szelíd bosszúnak tűnik.

– Bársonykesztyű. A megrázkódtatás drámájának minimalizálása.

– Azt mindig szeretem – kortyol bele Charlotte a borába. – Franklin véleménye is érdekelne a témában. Arról, hogy miből fedeznénk.

– Miért pont az övé? – kérdezi Jeff.

– Mert kedvelem őt. Egy nagyon kedves fiatalember.

Jeff úgy csóválja a fejét, mintha az ostobaság csodáját látná maga előtt. Mutt, kétségkívül abból a célból, hogy Jeffbe fojtsa az ifjú pénzügyest illető lesújtó kritikáját, azt kérdezi: – Észrevettétek, hogy az épületünk egyfajta humán erőforrás, amiből meríteni lehet? Van egy felhősztárunk, egy ügyvédünk, egy épületszakértőnk, maga az épület, egy rendőrnyomozónk, egy pénzügyesünk… már csak egy sofőr kellene a meneküléshez, és máris egy kibaszott bankrablásos filmben lennénk!

– És mi kik vagyunk? – kérdezi Jeff.

– Mi vagyunk az agytröszt, Jeffrey.

– De az Gordon Hexter – világít rá Jeff. – Nem, mi a két öregember vagyunk a Muppett-showból, akik a balkonról mindent leszólnak és vacak poénokat sütnek el.

– Vacak poénok – visszhangozza Mutt. – Ez tetszik.

– Nekem is.

– De nem furcsa egy kicsit, hogy kéznél van minden szereplő a világ megmentéséhez?

Charlotte megrázza a fejét. – Megerősítési torzítás. Vagy az, vagy reprezentációs hiba. Mindig elfelejtem a nevét, a fenébe is. Arról van szó, amikor azt hisszük, hogy mindent látunk a történésekből. Ami egy nagyon alapvető gondolkodásbeli hiba.

– Reprezentációs előítélet – mondja Jeff. – Az egy reprezentativitási heurisztika. Az ember azt hiszi, hogy amit lát, az a teljesség.

– Igen, az lesz az!

Mutt ezt beismeri, de azt mondja: – Másrészt viszont elég jó kis csapatot összehoztunk mi itt.

Charlotte: – Mindenki ezt csinálja. Ebben az épületben kétezer ember él, akik közül maguk csak húszat ismernek, én csak pár százat, úgyhogy azt hisszük, hogy ők a fontosak. De mennyire valószínű már ez? Egyszerű reprezentációs hiba. És Alsó-Manhattanben minden épület ilyen, és mindegyik tagja a szövetségünknek, amilyenből nagyon sok létezik szerte ezen az elárasztott világon. Valószínűleg minden ártéri épület pont olyan, mint mi vagyunk. Az biztos, hogy az összes kollégám, akivel találkoztam, ilyen.

– Vagyis egyedinek tekintjük az általánost? – kérdezi Mutt.

– Valami ilyesmi. És nagyjából kétszáz nagyobb parti város létezik, amelyek mindegyike éppen úgy víz alatt áll, mint New York. Nagyjából egymilliárd emberről beszélünk. És mindnyájan nyakig vízben vagyunk, mindnyájan a prekariátusban vagyunk, mindnyájan dühösek vagyunk Denverre és az ott parádézó gazdag seggfejekre. Mindnyájan igazságra és bosszúra szomjazunk.

– Ami egy és ugyanaz – emlékezteti Jeff.

– Oké, legyen. Igazságos bosszút akarunk.

– Igasszút – próbálgatja Mutt. – Bosszságot. Nem, ezek nem ülnek.

– Akkor nevezzük csak igazságnak – javasolja Charlotte. – Mindnyájan igazságra szomjazunk.

– Igazságot követelünk – mondja Jeff. – Nem kaptuk meg, a világ a feje tetején áll a seggfejek miatt, akik azt hiszik, hogy mindent ellophatnak, és meg is úszhatják. Úgyhogy nekünk föléjük kell kerekednünk, és vissza kell szereznünk az igazságot.

– Amire most pont megértek a megfelelő feltételek, ezt akarod mondani?

– Nagyon megértek. Mindenki dühös. Mindenki félti a gyerekeit. Ez az a pillanat, amikor minden borulhat. Ha Chenoweth törvénye szerint működnek a dolgok, akkor csak a népesség tizenöt százalékára van szükség a civil engedetlenséghez, a többiek pedig érteni és támogatni fogják, és az oligarchia veszít. Egy új jogi rezsimet kapunk. Ehhez nem kell vérnek folynia, és nincs szükség verőlegények vezette erőszakos forradalomra. Ez beválhat. És a feltételek megértek rá.

– Szóval, hogyan kezdődnek az ilyen dolgok? – érdeklődik Charlotte.

– Bármivel. Valamiféle kisebb vagy nagyobb katasztrófával.

– Oké, rendben. Én mindig azért drukkolok, hogy üssön be valamiféle katasztrófa.

– Mindenki ezt teszi!

Jeff együtt kacag Charlotte-tal. A nő újratölti a csészéiket. Mutt nagyon régóta most először érzi, ahogy egy mosoly húzódik végig az arcán. Összeüti a porceláncsészéjét Jeffével. – Olyan boldog vagyok, hogy ismét boldognak látlak, barátom.

– Nem is vagyok boldog. Dühös vagyok. Kibaszottul dühös vagyok.

– Pontosan.

A viharban úgy tűnt, mintha a Flatiron megindulna felém, mint egy hatalmas óceánjáró gőzhajó orra – az új Amerika még alakulóban lévő képe.

– mondta Alfred Stieglitz

d) Vlade

Vlade csuklómonitorja pittyent egyet, és ez hallatszott: – Szóval, mi a helyzet az aranyunkkal?

– Szia, Idelba. Nos, még gondolkoznak.

– Ezt hogy érted?

– Beszéltünk erről Charlotte-tal, és ő rávett minket, hogy kérdezzük meg Gen nyomozótól, hogy mit tegyünk.

– Szóltatok egy rendőrnek?

– Egy rendőrnőnek. Igen.

Hosszú csend lett a rádiós telefonban. Vlade kivárta. Idelbánál ez mindig bevált; neki nagyjából ötvenszer annyi türelemre futotta, mint a volt feleségének.

– És mit mondott?

– Azt mondta, hogy olvasszuk be, adjuk el aranyként, rakjuk be a bankba, és ne szóljunk róla senkinek.

– Nagyon jól mondta! Már aggódtam, hogy beszolgáltatjátok. Korábban is volt már dolgom talált kincsekkel, és az ilyesminek soha nincs jó vége. Szóval, mennyi időbe fog telni? Mikor kapjuk meg a részesedésünket Thabóval?

– Ezt nem tudom biztosan. – Vlade vett egy mély levegőt, és megkockáztatta: – Nem lenne kedved átjönni, és megbeszélni ezt a csapattal?

– Például mikor?

– Ezt hadd egyeztessem. És figyelj, amikor átjössz, nem hoznád át azt a szívót, amivel felszippantottad az aranyat? Megnézném, hogy nem tudnám-e használni a házunkkal kapcsolatos egyik probléma elhárításához.

Elmagyarázta a tervét.

– Azt hiszem, de.

– Kösz, Idelba. Majd visszaszólok, hogy mikor lesz a találkozó.

A kincses üzlettársulás összeterelése nem ígérkezett egyszerűnek, főleg azért, mert immár Charlotte is közéjük tartozott tanácsadói minőségben, és ő nagyon sokat volt távol, és amikor otthon tartózkodott, akkor is igen sok teendője akadt. De az egyik munkanapja végéről lekanyarított egy órát, és Idelba beleegyezett, hogy átmenjen a vontatójával a torony és az Északi szárny közé.

Vlade még mindig újabb és újabb szivárgásokat talált az épület apályvonala alatt, amelyek kicsik voltak ugyan, de aggasztóak. Sőt, dühítőek. Persze az ember drónt is játszhat a drónok ellen, és ő is ezt tette, de nem vált be. Lehetségesnek tűnt, hogy ha Idelba segítségével visszatér a régimódi módszerekhez, akkor eléri, amit akar. És ez ürügyet szolgáltatott neki ahhoz is, hogy ismét találkozzanak.

Úgyhogy Idelba megjelent a vontatójával, ami akkora volt, hogy éppen hogy csak elfért Alsó-Manhattan legtöbb csatornájában. Vlade idegesen köszöntötte a Metben, és körbevezette. Ez volt az első alkalom, hogy Idelba ott járt, úgyhogy mindent megmutogatott neki a vízvonal alattiaktól kezdve, beleértve a meglékelt helyiségeket is. A hajóházat, az ebédlőt és a közösségi helyiséget, néhány mutatós lakást, amelyeket általa jól ismert emberek foglaltak el, mindent az egyszemélyes kamráktól kezdve a nagy, csoportos helyiségekig, amelyek fél emeletet elfoglaltak, és száz embernek adtak otthont kollégiumi hálótermi stílusban; majd fel az ültetvényre, utána fel a kupolához és a kikötőrúdhoz. Majd le az állattartó szintre, ahol erősen szaglottak a malacok, csirkék, kecskék, közvetlenül alattuk ismét csak az ültetvényre, ahonnan a boltíveken át ki lehetett látni a városra.

Idelbát a jelek szerint lenyűgözte az egész, aminek Vlade kimondottan örült. A múltjuk ugyan közéjük ékelődött, de a férfi érzelmei nem múltak el; ez soha nem fog megváltozni. Arról fogalma sem volt, hogy a volt felesége mit érez. Olyan sok mindenről nem beszéltek soha. Már a gondolatától is megijedt, hogy megpróbálhatnák.

– Ez egy gyönyörűség – mondta éppen Idelba. – Mindig is nagyon tetszett a folyókról. Elég feltűnő, ha azt vesszük, hogy milyen sok magasabb épület van.

– Ez igaz. Egy kis foghíj. És az aranykupola kiemeli.

– Szóval, milyen szivárgásokat is találtál?

– Azt hiszem, valaki ránk akar ijeszteni. Ezért remélem, hogy sikerül felszívni némi bizonyítékot.

– Egy próbát megér.

– Köszönöm a segítséget.

– Csak egy újabb szolgáltatás az új partneredtől.

– Ezt hogy érted? – Vlade-ot megdöbbentette a kifejezés.

– Úgy értem, hogy menjünk, és beszéljünk az elnökséggel.

Vlade felhívta Charlotte-ot, akiről kiderült, hogy még mindig az épületben van. Nem sokkal később csatlakozott hozzájuk.

– Ő Idelba – mondta Vlade Charlotte-nak. – Ő meg az emberei segítettek nekünk felhozni azt az aranyat a Huszárról.

– És korábban házasok voltunk – tette hozzá Idelba, aki nem tudta, hogy Vlade ezt már elmondta Charlotte-nak. – Csak hogy megmagyarázzam, miért segítek egy ilyen teremtménynek, mint Vlade.

– Fura – válaszolta Charlotte. – Én is alig pár napja beszélgettem a volt férjemmel.

– Ez a város már csak ilyen.

Charlotte bólintott. – Szóval, mi a helyzet?

– Tudni akarom, mi lesz az arannyal, és mikor kapom meg a részemet.

Charlotte erre azt válaszolta: – Még mindig azt próbáljuk eldönteni, hogyan hozhatnánk ki az értékéből a legtöbbet. Ez nem magától értetődő.

– Azt el tudom képzelni, de ebben is részt akarok venni. Nélkülem és Thabo nélkül senkinek nem lenne aranya, és tizenöt százalékos részesedést ígértek nekünk belőle, ami két hónappal ezelőtt volt. És télen nem kapunk túl sok munkát, úgyhogy nem is fizetnek nekünk olyan sokat. Szorít minket az idő.

– Azt hittem, a városrendezésnek dolgozik.

– Nem, csak az ottani szövetkezetnek. Ők fizetnek ki és látnak el minket, de néha csak üveggyöngyöket vagy adósságleveleket kapunk.

– Ezt értem. Itt is ez megy. Csak azt hittem, hogy az egy városrendezési projekt.

– Egy városrendezési projekt az ártérben?

– Igaz. Mindenesetre tárgyalásokat folytatunk emberekkel, hogy mit kezdjünk az arannyal.

Idelba ennek nem örült. – Talán elkezdhetnék kifizetni, amivel nekem tartoznak.

– Egyszerűen nincs annyi pénzünk. Mit szólna valamiféle árucseréhez? Áruhoz, vagy szolgáltatáshoz?

– Ahogyan én is segítek Vlade-nak az épületbiztonsággal kapcsolatban?

Charlotte összehúzta a szemöldökét. – Igen, csak fordítva.

Idelba vállat vont. – Nem tudom, hogy van-e bármijük, amire szükségem lenne.

– Talán be tudjuk ide suvasztani télre. Látja azokat hotellókat? Párat még felállíthatunk, nem, Vlade?

Vlade megpróbálta elképzelni, milyen lenne ismét Idelba közelében élni, és nem járt sikerrel, de annyit sikerült nem túl nagy késleltetéssel kinyögnie, hogy „persze”. Csak annyit habozott, hogy Idelba egy metsző pillantást vethessen rá.

– Nem gondolnám – mondta a nő komoran. – Nem vagyok biztos benne, hogy ezen a módon akarnám felhasználni a részesedésünk egy részét. A szoba csak egy szoba, és nekünk vannak hősugárzóink meg takaróink.

Charlotte (Vlade szerint Idelbát utánozva) megvonta a vállát. – Majd szóljon.

– Addig is, dolgozni fognak a beolvasztáson? Vagy kapunk valamennyit beolvasztani?

– Igen. Persze. Egy héten belül kitalálunk valamit.

Vlade visszakísérte Idelbát a csónakházba. – Télre beköltözhetnél hozzánk – kockáztatta meg. – Jó hely.

– Gondolkozni fogok rajta.

Vlade az irodájában megkínálta egy pohár vodkával, és Idelba leült és iszogatni kezdte. Soha nem volt nagyivó. Csak ültek és iddogáltak a különböző monitorok és eszközök fényében. Osztoztak a félhomályon és a csenden. Nem érezték nagy szükségét annak, hogy beszélgetést folytassanak; már nem mondták ki az összes olyamit, amit nem akartak kimondani. Vlade-nak fájt ez az egész.

– Tessék – mondta. – Megmutatom, hogy én mihez kezdek az arannyal.

– A fiúknak megmutattad már?

– Persze, de ez jó ötlet. Nem lehet megunni. – Átszólt a fiúknak, miközben kivette a berendezést a munkaasztala alatt lévő ládákból, és azok pár perc múlva már be is szaladtak, úgy tüzelve az aranyásók őrületétől, mint a lámpa körül keringő bogarak.

– Ez annyira klassz lesz – biztatta Stefan Idelbát.

– Annak ellenére, hogy nem lenne szabad ezt tennünk – tette hozzá Roberto.

Vlade-nak utána kellett néznie, de elég egyszerűnek bizonyult a dolog. Az arany olvadáspontja éppen hogy csak kétezer Celsius fok alatt volt. Vlade kölcsönkért Rosariótól egy grafittégelyt és egy öntőformát, amelyek a gyűjtögetőknél mindig megtalálható eszközök közé tartoztak, oxiacetilén lángszórója pedig eleve volt a műhelyben. És ekkor már csak egy kis szódabikarbónát kellett szórnia tíz sötétebb érmére, amelyeket bepakolt a tégelybe, fel kellett vennie egy hegesztőmaszkot és egy vastagabb kesztyűt, be kellett indítania a lángszórót, és lassan addig kellett sütnie az aranyat közvetlenül a hő alatt, amíg az érmék vörösek nem lettek, és egyetlen enyhén rücskös vörös masszává nem olvadtak, ami a széleinél enyhén sistergett vagy bugyborékolt; majd a massza még jobban elolvadt, és tüzes vörös tócsává változott a tégelyben.

Az ilyesmit mindig érdekes csinálni és nézni. Majd, amíg még folyékony volt, Vlade megfogta a tégelyt egy csipesszel, és a vörös aranyat az öntőformába öntötte.

Idelba és a fiúk nagy érdeklődéssel nézték. Idelba még azt is mondta, hogy „Aha!”, amikor az érmék vörössé változtak. Amikor elveszítették a formájukat, és összeolvadtak, némi szódabikarbóna-és porréteget hagyva a tégely tetején, a fiúk azt visították, hogy „Elolvadoooook...”, ahogy Charlotte tanította nekik.

Vlade kikapcsolta a lángszórót, és feltolta a maszkot. – Elég klassz.

– És megengedted a fiúknak, hogy ők is kipróbálják? – kérdezte Idelba.

– Ó, igen.

– Fantasztikus volt! Látszik, hogy milyen forró. Érződik.

Majd Idelbát megpingették, és a nő a csuklómonitorjára pillantott. – A rendszered jelez valamit odakint?

Vlade a képernyőire pillantott, és megrázta a fejét. – A tiéd igen?

– Igen. Azt hiszem, a radarodat át tudják verni ezzel a szarsággal.

– Ez bennem is felmerült.

– Lássuk, fel tudok-e szívni neked valamit. – Beszélt Thabóval, aki még mindig odakint volt a vontatóhajón. Vlade kiment, és eloldozta az épület hozom-viszem csónakját a mólóról, majd beszállt, és kizümmögött vele az ajtón a bacinóba. Idelba az északi oldalt vette célba, a Met és az Északi szárny között, a vontatója mellett. Amikor Vlade kiért a bacinóból a Huszonnegyedik csatornájára, látta, hogy a vontató kábé feleolyan széles, mint a csatorna. Thabo és még néhányan az orrban állva rángatták az egyik szippantócsövüket, és a nagy szivattyúmotor hirtelen felvisított, mint egy lidérc. A körülöttük lévő sápadt épületek között nagyon élesnek tűnt a hangja.

A szivattyú hirtelen leállt, és ismét minden elcsendesedett. Vlade odasodródott a vontató mellé, és Thabo elkapta a kötelet, amelyet Idelba dobott fel neki, majd kikötötte.

– Mid van? – kiáltott le Idelba.

– Egy drón.

– Te jó ég – mondta Vlade. – Hé, nincs egy széfetek a fedélzeten?

– Attól tartasz, hogy felrobban?

– Nem akarnánk, hogy kárt tehessen bennetek, nem igaz?

Idelba élesen odakiáltott Thabónak és a másik férfinak berberül, és Vlade megpillantotta a szemük fehérjét, mielőtt lerohantak a vontató fedélzete alá. Egy feszült perccel később egy dobozzal tértek vissza, amelyet egyikük tartott, miközben a másik beledobott egy tárgyat a szivattyúcső hálós végéből. Gyorsan dolgoztak.

– Oké, bezárva – kiabáltak le.

– Elég erős? – kérdezte Vlade reménykedve.

– Ezért nevezik széfnek – válaszolta Idelba.

– Tudom, de érted.

– Nem értem! Szerinted mivel van dolgunk, a hadsereggel?

– Vagy olyasvalakivel, akinek katonai felszerelései vannak.

– A fenébe. – Idelba még a sötétben is képes volt lassan elvörösödni. Szemfehérjék. – Nos, a mi széfünk is katonai. Úgyhogy hagyd abba a rettegést, és mondd meg, mit kezdjünk vele.

– Tegyük a széfeteket egy még nagyobb széfbe – javasolta Vlade.

– Van egy az irodában.

– És utána mit fogsz vele tenni?

– Átadom a rendőrségnek. Itt lakik egy rendőrnyomozó, szerintem őt érdekelni fogja. Majd holnap megkaphatja.

– Kétlem, hogy túl sok mindent ki lehetne deríteni a drónból.

– Soha nem lehet tudni. Legalább be tudom bizonyítani, hogy támadás ért bennünket.

– Vagy ilyesmi. Van bármi sejtésed afelől, hogy ki tette?

– Nincs. De valakik ajánlatot tettek az épületre, úgyhogy akár ők is lehettek. És még ha nem is tudjuk bebizonyítani, az, hogy megtámadtak minket, feldühíthet néhány lakót, és meggyőzheti őket, hogy szavazzanak az ajánlat ellen. Már tartottunk egy szavazást, és ellene döntöttünk, de szoros volt az eredmény, és lehet, hogy emelnek az ajánlaton.

– Akkor jobb, ha addig eldöntöm, hogy itt akarok-e telelni, amíg még a tiétek a ház.

Vlade megpróbált kitalálni egy csattanós választ, de nem sikerült. Felsóhajtott, amit Idelba is meghallott, és abbahagyta a piszkálódást. Vlade meglepődött. Tűzszünet a Vlade-Idelba hidegháborúban? Ennek majd később utánagondol. Ebben a pillanatban egyszerűen csak örült, hogy ott van vele a nő. Legnagyobbrészt örült. Nos, talán nem is az öröm volt erre a legjobb szó. Idelba közelében akart lenni a maga feszült, neheztelő, boldogtalan, sőt, elkeseredett módján. De akarta.

A legnagyobb lakást, amiről feljegyzéseket találtunk, John Markellnek adták el – negyvenegy szobás és tizenhét fürdőszobás volt az Ötödik sugárút 1060-ban, és 375 000 dollárba került. A háttértörténete az, hogy nem sokkal azután, hogy Mr. Markell beköltözött, egy szolgáló kinyitott egy ajtót, amit senki nem vett észre, és felfedezett tíz olyan szobát, amelyről korábban nem is tudtak.

– Helen Josephy és Mary Margaret McBride:

New York mindenki városa

Munka, fn. Olyan folyamat, amelynek során A tulajdont szerez B-től.

– Ambrose Bierce: Az ördög szótára

e) Gen nyomozó

A váratlan februári olvadás után Gen nyomozónak ismét az éghidakon kellett közlekednie a befagyott csatornákon tett séták öröme után, és éppen afelé tartott, amelyik a Madison egyhez vezetett, azzal a szándékkal, hogy onnan kelet felé folytatja az útját az őrshöz, amikor Vlade megállította az éghíd ajtajánál.

– Hahó, Gen, van nálam valami, amit oda szeretnék adni. – Elmagyarázta, hogy ő és a barátja, Idelba felszippantottak egy tengeralattjáró-drónt a Met melletti csatornából, és berakták egy széfbe, nehogy felrobbanjon, mert azt gyanították, hogy lyukat akar fúrni az épületbe. – Tudom, hogy nem bírja el az őrsig, de nem küldene ide valakit, aki átveszi? Az irodámban lévő széfben van, de nem szívesen vinném át én magam.

– De, persze – válaszolta Gen. – Odaszólok, és hamarosan itt lesznek.

A szokásos útvonalán haladt tovább, lefelé bámulva, de nem igazán látva a tökéletes canaletto-hullámokat a kobaltkék vízen. Felhívta Claire őrmestert, és szólt neki, hogy küldjön át egy hajót Vlade dobozáért.

Ha tényleg arról van szó, amire Vlade gondol, az segíthet. Az eset különböző kirakósdarabkái nem álltak össze a fejében, és miközben a nyomok elhalványultak (nem voltak képesek rávenni a bíróságokat, hogy elítéljék Vinsont, amiért kidobta őket az irodájából a házkutatási parancsukkal együtt), egyre ingerültebb lett. Minél tovább homályban maradnak a dolgok, annál nagyobb esélyük nyílik arra, hogy eljutnak addig a kategóriáig, amit Gen annyira gyűlölt, a Megoldatlanig. Sőt, talán akár a Nagy Megoldatlanig. Ha így lesz, akkor túl kell tennie magát rajta, és el kell engednie. Ha nem engedi el a Megoldatlan esetek keltette frusztrációt, amiket Megoldhatatlannak is lehet nevezni, az egyenlő az őrülethez vezető úttal, mint azt már rég megtanulta, méghozzá nem is egyszer, úgy, hogy bekattant. És ezzel már egyszer s mindenkorra végzett. Remélhetőleg.

Mire beért az irodájába az őrsön, és letudta a napi problémák és papírmunkák első rohamát, visszatért a hajó, és Claire hadnagy sétált be a laborból elégedett tekintettel.

– Az eszköz a Madison Square-től háromsaroknyira felrobbant, úgyhogy valószínűleg valamiféle távolsági gyújtószerkezet volt benne. De a széfek tartották magukat. Nagy összevisszaság lett bennük, de az biztos, hogy egy kis dróntengeralattjáró maradványait rejtik, köztük egy fúrószárral. És találtunk pár címkét is. Az Atlantic Submarine Technologies készítette.

– Egy olyan drónt, amely átfúrja a vízhatlan réteget? Ezt vajon hogyan reklámozzák?

– Ez csak egy tengeralattjáró-drón egy nagyon vékony fúrószárral. Tudod, amivel kis drótokat lehet befűzni, vagy ilyesmi. A gyémántrétegeket gyakran át kell fúrni.

– Egy kicsit gyanúsnak tűnik.

– Nem, ez csak egy hétköznapi eszköz. Szinte bármelyik szerszámmal éppen olyan könnyedén lehet rombolni is, mint építeni, nem gondolod? Vagy még könnyebben?

– De, lehet – válaszolta Gen, miközben a rendőrségre is szerszámként gondolt. – Szóval, a címkék elárulják, hogy ki vásárolta meg?

– Igen. Egy hobokeni építőipari vállalat, amelyet öt éve alapítottak, és ami egy éve ment csődbe. Valószínűleg csak egy fedőcég volt, amit eszközök beszerzésére használtak, hogy utána eltüntessék, ennek majd Sean utánanéz. Továbbá annak is, hogy van-e kapcsolat a cég és a listáinkon szereplő nevek között. Remélhetőleg sikerül majd lenyomoznia a dolgot.

– Lehet. Különben el tudom képzelni. Majd szólj, hogy mit derítettetek ki.

Aznap késő délután Gen lement a folyosóra, a kis irodalyukakhoz, ahol Claire és Olmstead dolgoztak. Mindketten görnyedten ültek egy-egy képernyő előtt, a felsőváros színes, legnagyobbrészt zöld és vörös pöttyökkel telerakott térképét bámulva. Olmstead egy billentyűzetet rakott a képernyő alá, és a megszokott zongorajátékosra emlékeztető eleganciájával gépelt rajta. – Ne hagyd, hogy a térkép bolonddá tegyen – javasolta neki Gen.

De ők már szagot fogtak, úgyhogy a nyomozónő leült egy sarokba, és várni kezdett. Végül elosztottak egymás között néhány feladatot, és neki is adtak utánanéznivalót. Gen nekilátott, és elkezdett térképeket rendelni azokhoz a napokhoz, amikor Rosent és Muttchopfot fogva tartották. Objektumok még nagyobb objektumokban, ez volt a város négy dimenzióban. Egy véletlenszerű megastruktúra, egy olyan labirintus, amelyet újraépíthettek, és amelyen szálakat vezethettek végig. A fülkéjük előtt elkezdett kiürülni az őrs, mert mindenki hazament vacsorázni. Ők rendelt szendvicseket ettek. Még több idő eltelt, és egyszer csak megérkezett az éjszakai műszak egy hideg fuvallat és némi rossz kávé kíséretében. Ők folytatták a munkát.

Gen egyszer csak egy kis szünetet tartott, és ránézett az asszisztenseire. Már nagyon sok órát töltöttek így. A fiatalok sokkal fiatalabbak voltak nála. Legalább húsz évvel, vagy még többel. Nagyon szerette őket; úgy érezte, mintha az unokaöccsei és az unokahúgai lettek volna, csak sokkal közelebbi rokonok a rengeteg együtt töltött idő miatt. A gyermekei. A fogadott gyermekei. Mennyi óra. De munka után soha nem találkozott velük.

Olmstead előhúzott egy újabb képet a felhőből, majd Genre pillantott. – Ezt nézze meg. A vállalatnak, amelyik megvette a drónt, október 17-én raklapjai voltak a Riverside mólón. Ugyanazon a napon egy hajó, amelynek a tulajdonosa…

– A Pinscher Pinkerton – vágott közbe Gen.

– Nem. Az Escher Védelmi Szolgálatok. Emlékszik még rájuk? Ők dolgoztak a Morningside-nak, amikor a Morningside kilakoltatta egy harlemi ingatlan lakóit, miután megvásárolták. Személyi sérülések is történtek, úgyhogy ki kellett adniuk annyi infót, amennyivel lyukat üthettem a páncélon. Egy Angel Falls nevű céget képviseltek.

– Szép munka – jegyezte meg Gen.

– A Morningside-ból elég nagykutya lett a felsővárosban. A polgármester csapata és az Adirondack is őket alkalmazta. És most rajtuk keresztül adtak ajánlatot az épületre, ahol lakik, nem igaz, Főnök?

– De – válaszolta Gen. – Hűha, vajon ezek közül volt valaki? Már az is kezd meglepni, hogy bárki alkalmazza még a Morningside-ot, elég hírhedtek lettek.

– Hát, ebből semmi nem túl köztudott – tiltakozott Olmstead. – Elég sokat kellett hozzá ásni.

– Folytassuk az ásást, és derítsük ki, hogy ki van emögött az ajánlat mögött. Biztosan más irányból is meg lehet közelíteni a kérdést. – Ekkor Gen meglátta, milyen arcot vágnak. – De nem most! Most menjünk, és együnk valamit.

Az ifjú rendőrök lelkesen bólogattak, és a kabátjukért indultak. Gen visszament az irodájába a sajátjáért. Amikor elindult az őrsről, azon gondolkozott, hogy vajon Rosen és Muttchopf elrablása és az épületre tett ajánlat, továbbá a szándékos rongálások között van-e összefüggés. Nem feltétlenül kellett, hogy legyen. És most már két biztonsági cég is belekeveredett az ügybe.

Nem tudta. Odakint hideg járta. Hagyta, hogy ifjú munkatársai elvigyék egy olyan huszonnégyórásba, amelyet annyira kedveltek Kips Bayben. Arrafelé kevesebb éghíd volt, és a fiatalok arról beszélgettek, hogy ne fogjanak-e egy vízitaxit. Nagyon hideg volt az éjszaka, de a csatornák már kiolvadtak, vagy csak vékony jég borította őket. A csípős levegő mindenkit magához térített. A legjobb tudásuk szerint kellett követniük a nyomokat. Gennek már kopogott a szeme. Le is ülhetett enni, és hallgathatta, ahogy a fiatalok viszik a szót. Vagy gondolkozhatott.

Lehet, hogy a beszéd és a kommunikáció elromlottak. Teljesen átitatta őket a pénz – és nem véletlenül, hanem kifejezetten a természetüknél fogva. Vissza kell szereznünk a beszédet. Az alkotás mindig is különbözött a kommunikációtól. Lehet, hogy az a megoldás, hogy létre kell hozni a nemkommunikáció sejtnedvüregeit, ezeket az árammegszakítókat, hogy kivonjuk magunkat az irányítás alól.

– Gilles Deleuze: Alkudozások

Egyértelműen látszott, hogy baj lesz. Ezt mindenki észrevehette, akinek volt némi tapasztalata.

– Jean Merrill: A talicskaháború

f) Franklin

Senki nem tud semmit. De én még ennél is kevesebbet tudok, mert azt hittem, hogy tudok valamit, de tévedtem. Vagyis a tudásom nemleges. Nemtudok.

Oké, ennyire nem rossz a helyzet. Kereskedni például tudok. Ültessetek be a számítógépem elé, és látom, hogy a haszon hogyan növekszik vagy csökken az index juttatta bölcsességmorzsáktól. Értek a határidős ügyletekhez, és ahhoz, hogy öt másodperc múlva többletpontokkal szálljak ki, és ezt újra és újra megtegyem, és átlagban többet nyerjek, mint amennyit veszítek. Ki tudok szállni az amőbahelyzetekből, a sakkhelyzetekből, és képes vagyok a dámajátéknál és a pókernél maradni. Tudok játszani. Amikor elég frissnek érzem magam, tudok a zavaros vizekben halászni, és mosom kezeimet, mielőtt bárki észrevenné. Még azt is el tudom svindlerkedni, hogy svindlerkedek, és nyerek a dolgon.

De és akkor mi van? Mi ez az egész igazából? Egy játék. Játékok. Szerencsejátékok. Hivatásos szerencsejátékos vagyok. Olyan, mint valamelyik legendás alak egy vadnyugati kocsmából, vagy a valódi Las Vegas-i kaszinók egyikéből. Vannak, akik szeretik az ilyen alakokat. Vagy szeretik a róluk szóló történeteket. Szeretik a gondolatot, hogy szeretik az ilyen fickókat, mert ettől törvényenkívülinek és lázadónak érzik magukat. Lehet, hogy ez is csak mese. Nem tudom. Mert én semmit nem tudok.

Jó, oké, kezdjük az elejéről. Hagyjuk abba a nyafogást.

Egy befektetés olyan, mintha a jövőt vásárolnánk meg. Nem a lehetőségét, hanem egy valódi jövőt, még a bekövetkezése előtt.

Szóval, mi is ez a jövő, amit az úgynevezett valódi kereskedelem ajánlgat nekünk? Mit kínál ez a kikötő, New York hatalmas öble megvételre?

Mondjuk egy lakhatási lehetőséget. Egy rendes ingatlant a tenger alá került részen, az ártéren.

És miért hajlandó Joanna Bernal veszíteni itt a fizetőképességéből? Ez olyan, mintha eladási opciókat vásárolna, és arra fogadna, hogy a jobb ártéri ingatlanok később többet fognak érni, mint most. Ez jó tippnek tűnik.

Mit akar Charlotte Armstrong elérni azzal, hogy nemet mond egy megvásárlási opcióra? Ő nem akarja, hogy meg lehessen venni a Met Life épületét. Nem ajánlotta fel ezt az opciót, és nem tetszik neki, hogy egyesek úgy viselkednek, mintha megtette volna.

Mi történik, ha rengeteg rendes lakás lesz az ártérben? Az megnöveli a kínálatot, ami csökkenti a keresletet Charlotte házára. A mi házunkra, ha úgy fogalmazunk. Már ha be akarom vásárolni magam ebbe a társasházba.

Oké.

• • •

Szóval visszamentem a Cloisterbe, hogy ismét beszéljek Hector Ramirezzel.

Ugyanolyan szórakoztató volt végigmenni a Hudsonön, mint mindig. Bár az East River ismét befagyott, és nem lehetett rajta közlekedni, a Hudson jege az előző héten megtört, és hatalmas jégtorlaszt hozott létre a Szorosban, ami addig fog ide-oda hányódni az árapállyal, amíg vagy ki nem ömlik a tengerbe, vagy el nem olvad. Lenyűgöző, latyakos recsegését-ropogását néha egész Alsó-Manhattanben hallani lehetett. A Hudson kétszer is újrafagyott teljes hosszában az előző héten, majd ismét feltörte az árapály. Ez a rengeteg jég legnagyobbrészt délre sodródott, hogy csatlakozzon a többi törmelékhez, de a folyó felső szakaszán még mindig hatalmas táblák szakadtak le és indultak meg a többi után. Az évnek abban a szakában jártunk, amikor nyilvánvalóvá vált, miért nevezik a Hudsont nagy folyónak. A jégtáblák kicsit bezavartak a közlekedésbe, a hajócsatornák eldugultak tőlük, és az összes csónaknak és teherszállítónak kerülgetnie kellett őket, mint a rajzó madarakat, ugyanazt az algoritmust és ugyanazokat a káromkodásokat használva, mint amit a legtöbb New York-i szokott, amikor egymással együttműködnek. A rajzó madarak is ugyanígy szidják egymást, főleg a ludak. Gá, gá, gá, el az utamból, a picsába már!

Amikor odaértem a Cloister mólójához, utat kellett vágnom a kikötő gumipereme mellett összegyűlt jégtörmelékben, miközben minden egyes alkalommal elfintorodtam, amikor a hajóm törzséhez ért. Majd végigmentem a lefelé vezető bejárati kapun, és kivártam a soromat. Várakozás közben átpillantottam a mocskos hóra, ami azt a sós mocsarat borította, ahol korábban megvilágosodtam. Miközben nézelődtem, egy hódcsalád úszott egyenesen a szabálytalan partjára; a szülőknek nagy orruk és fejük volt, a négy apró kicsinyük libasorban követte őket. Bebújtak az egymásra pakolt faágakból és lécekből álló hódvárba, ami közvetlenül a parton épült. Alacsony, kerek lakhelyük volt, nem teljesen szabályos, de majdnem. Kétségkívül megtervezett. Elég erős ahhoz, hogy kibírja a hullámokon nekicsapódó jégdarabokat. A hódcsalád eltűnt benne, én pedig felidéztem a múzeumokból, hogy a bejáratuk valószínűleg egy víz alatti alagútból nyílik, amely a vízszint fölé vezet.

Ártéri ingatlan.

A tavasz egyre tavaszodott.

• • •

Fél órát kaptam Hectortól, és miután felértem a tetőszintre, nem foglalkoztam a kilátással, bármilyen gyönyörűnek is találtam; nem akartam vesztegetni az időmet.

Bedugtam a monitoromat az asztalijába, és betöltöttem neki a prospektust. Vlade összekötött a régi városi búvárhaverjaival, a Bottom Feedersszel; ők értettek a búvárkodáshoz. Vlade barátja, Idelba végezte el nekik a szippantós munkákat, ha kellett, amire, mint azt Hector megjegyezte, rendszeresen szükség lehet. Egy víz alatti fúrásokat végző cég, a Marine Moholes hajlandó volt adni nekünk pár napot akkor, amikor a kőzetrétegekről már lekerül a hordalék. Érdekes kérdésnek ígérkezett, hogy hány cöveket kell majd elhelyezni egy lebegő épületcsoporthoz, és milyen mélyre kell őket fúrni. Sikerült egy becslést kapnom ehhez egy építészeti cégtől: tömbönként nagyjából tizenkettőt. Milyen mélyre kell hatolnia egy megbízható horgonynak a sziget palájába és gneiszébe? Ez attól függ, hogy mekkora húzóerő nehezedik rájuk, és hogy hány cövekről van szó. A mérnökök elvégezték a számításokat, most pedig Hectorral is úgy latolgattuk azt a szükséges mélységet, mintha mi is építészek lennénk. Megint megdöbbentem azon, hogy milyen sokat tud a városról. Nekem mindennek utána kellett néznem, ő viszont fejből lökte a valódi sziklarétegek vastagságát területenként.

A rögzítőkábelek kérdése egyszerűbbnek mutatkozott, mivel rengeteg olyan újfajta anyagból készült kötél és pánt létezett, amelyek egyszerre voltak rugalmasak és erősek. Ebben a témában nagyon ékesszóló tudtam lenni. – A fenébe is, a legújabb műgyantákkal egy egész szigetet rögzíteni lehet. A szakítószilárdságukat űrliftekre méretezték. Akár a Holdhoz is ki lehetne velük kötni a Földet.

Hector csak nevetett. – Az itteni árapály szintkülönbsége legfeljebb négy és fél méter – magyarázta. – Legnagyobbrészt inkább csak három. És csak ez számít. – De ez bőven belefért az általam felkutatott kábelek paramétereibe, és amikor erre rávilágítottam, csak bólintott, úgyhogy továbbléptünk maguknak a platformoknak a megtárgyalására.

Ezen a fronton megint csak egyszerűek voltak az alapok. Már világszerte úszkáltak egész hajóvárosok, amelyek ugyanezzel a technológiával készültek. Gyakorlatilag légbuborékokból álltak; rengetegből. Kompozittutajok voltak, olyan erős műanyagból, mint az acél, teljesen vízhatlan üveges fémekből, és egyszerre vízhatlan és valamelyest rugalmas gyémántborítással. Nem jelentett problémát elkészíteni egy moduláris háztömböt, amelynek minden egysége akkora, mint egy New York-i belvárosi ház, vagyis az eleve meglévő mintázathoz igazodik. A platformok egy része a víz alá kerül, de lebegni fognak, és legalább három-négy szint magas épületeket fel lehet húzni rájuk anélkül, hogy elsüllyednének. Magukban a platformokban pedig pincéket lehet létesíteni.

Utána az összes tömb együtt fog ide-oda ringatózni az árapállyal és az áramlatokkal. A víz alatti keret nyitva tartja majd a csatornákat, hogy közlekedni lehessen rajtuk, a gumi lökhárítók pedig megakadályozzák, hogy a külső platformok túl erősen nekicsapódjanak a többihez egy esetleges vihar alatt. Sóbiztosak és rozsdamentesek lesznek. Napelemes festék, ültetvények a tetőkön, víztározó rendszerek, víztartályok a tetőkön a klasszikus New York-i stílusban, víztisztító szűrők, az összes bevett alsó-manhattani rendszer. A vízellátás és az áramellátás egyaránt majdnem vagy egészében önellátó jelleggel fog működni.

Nagyon jónak tűnt az egész.

Hector Ramirez is így gondolta. – Szükséged lesz egy városrendezési engedélyre a fejlesztésekhez, illetve a régi városszabályozás visszaállítására, továbbá minden bizonnyal némi anyagi támogatásra is. A környék képviselője biztosan támogatni fogja. Most ősszel lesznek a választások, nem?

– Azt hiszem.

Hector horkantva felnevetett a tudatlanságomon. – Beszélj a jelöltekkel, vagy legalábbis a tizenkét legfontosabbal. Ez azért még mindig számít.

– Még az ártéren is?

– Persze. Az ártér szövetségi fennhatóság alatt áll. Szükséged lesz a hadimérnökség véleményére is. Ők nagyon szeretnek beleszólni a szabályozásba, játszmázni egy kicsit.

Elnyomtam egy sóhajt, de így is meghallotta.

– Nyeld már le, és tedd túl magad rajta! – mondta. – Ha kiszállsz a tőzsdéről, és kimész a való világba, minden a feje tetejére áll. Nem könnyebb lesz a pénzügyeknél, hanem nehezebb! Ehhez képest a tőzsdézés egyszerű.

– Tudom.

– Nem tudod. De meg fogod tudni. Addig is, ez jó. Annyira jó, hogy rengeteg szarság zúdul majd a nayakadba miatta, és valószínűleg le is fogják nyúlni tőled, előbb megvalósítják, és learatják a babérokat. Úgyhogy gyorsan kell cselekedned.

– Ezt fogom tenni. Te beszállsz?

– Hogy a fenébe ne. Tudom, hogy szükségünk van erre. Most menj, és élvezd ki.

– Kösz.

Hector csak nevetett azon, hogy milyen arcot vágok. Lehet, hogy csüggedtnek tűntem. – Ez fel fogja falni az életedet, ifjonc. Ki fog baszni veled. El kéne gondolkoznod azon, hogy nem akarsz-e felmondani a WaterPrice-nál, hogy legyen időd teljesen beleőrülni ebbe.

• • •

Jól éreztem magam, amikor visszaértem az 57-es mólóhoz, kikötöttem, besétáltam a nagy nyugati terembe, és megláttam a csapatot, Jojót is beleértve. Utána is jól éreztem magam, csak egy kicsit zavarba jöttem.

Jojo barátságos volt, de nem túláradóan. Nem személyre szólóan. Végül hagyta, hogy félrevonjam beszélgetni, távolabb a többiektől, és neki is elmeséltem egy részét annak, amiről Hectorral beszélgettünk.

De ő csak a homlokát ráncolta. – Ugye tudod, hogy ez az én ötletem?

Ettől a kijelentéstől egy kicsit megrogyott a térdem döbbenetemben. Be kellett csuknom a számat, és közben éreztem, hogy lefagy az arcom. – Ezt hogy érted? – kérdeztem. – Elmondtam neked, hogy hogyan kezdődött. Hector Ramirezzel dolgoztam ki ezt a tervet, meg a Met lakóival, Charlotte-tal, Vlade-dal meg a többiekkel. Te ott sem voltál!

– Én mondtam neked, hogy ezzel foglalkozom – vágta rá élesen, majd hátat fordított nekem, és visszament a többiekhez. Én is csatlakoztam hozzájuk, de ott már nem tudtunk erről beszélgetni, és Jojo a többiekkel kedves volt, és sokat ivott, de velem hűvösen viselkedett. Nem nézett a szemembe.

A picsába! – gondoltam, miközben megpróbáltam visszacsalogatni a korláthoz, hogy ismét nyugodtan beszélgethessünk. Mi a picsa!

De nem hagyta magát. Lehorgonyzott a bárpult végénél; le kellett volna feszegetnem róla a könyökét és a csípőjét ahhoz, hogy megmozdítsam. Ezt pedig nem akartam. Az árbóchoz kötözte magát, nekem pedig ki kellett volna rángatnom, és az arcába üvöltenem, hogy soha, soha, de soha nem beszélt nekem ártéri lebegő ingatlanokról, soha, és ezt ő is tudja!

De akkor miért mondta?

Párhuzamos evolúció?

Ezen gondolkoztam, miközben a gyémántkemény arcát figyeltem. Jojo és én lennénk a Manhattani építészet kibaszott Darwinja és Wallace-je? Mindketten ugyanazt találtuk ki, amikor ugyanazzal a problémával és ugyanazzal az eszközkészlettel szembesültünk? A polip szeme az ember szemébe meredt? És melyik vagyok én?

De én tényleg meséltem neki erről. Megosztottam vele az ötletemet abban a reményben, hogy sikerül lenyűgöznöm az elhivatottságommal, hogy való világbeli jót tegyek, ami eredetileg egy neki szóló színjátéknak indult, de most valahogy a hatalmába kerített. Ennek ellenére most mégis képes azt állítani, hogy az ő ötlete volt?

Hát, a picsába. Lehet, hogy elfelejtette a beszélgetésünket, vagy egy olyan párbeszéddé módosította, amelyben ő maga találta ki az egészet. Minden rosszkedvem ellenére is láttam, hogy akár ez is történhetett. Az biztos, hogy ő említette előbb, hogy inkább építeni szeretne valamit, mint egyszerűen csak kereskedni; utána én is megpróbálkoztam ugyanazzal, bebeszélni neki, hogy lelki társak vagyunk, hogy lehúzhassam róla a bugyit. És ezért előálltam azzal, ami immár egy elég egyértelmű megoldásnak tűnik a problémára, ő meg talán fogta ezt a gondolatcsírát, és a magáévá tette, miután végighallgatta homályos célzásaimat. Mindeközben én viszont teljes gőzzel száguldottam előre. Ez viszont most felháborította Jojót, és ahelyett, hogy arról sikerült volna meggyőznöm, hogy a lelki társam, teljesen elidegenítettem. Bár, igazából, mivel az én fejemből pattant ki az egész, az az állítása, hogy az ő ötlete volt, gondot jelentett. Arra utalt, hogy esetleg hazudik, és el akarja lopni az ötletemet, hogy ugyanolyan lelkiismeretlen tőzsdecápa, mint a többi.

Egy olyan cápa, akit én nagyon-nagyon akartam. Mert még aközben is, hogy a makacsul kifejezéstelen profilját bámultam, gyönyörűnek láttam.

Nos, a picsába, a picsába, a picsába. Ó, emberek.

De egy olyan gyanú is felütötte bennem rút fejét, miközben végiggondoltam a dolgot, hogy ebben az egész kavarásban én vagyok az idióta, és csak későn eszmélek rá, hogy Jojo egyszerűen csak el akart szórakozni velem egy estére, minden folytatás nélkül, utána pedig szakítani velem, és csúnyán lenyúlni az ötletemet. Ami elég szörnyű fényben tüntette fel. Már ha igazam van, vagy valami olyasmi. De még ha igazam is van, akkor sem tehetek semmit. Én összeraktam egy elég jó lehetőséget; ő tolvajnak nevezett, a szerzői jogok megsértőjének; én még mindig kívántam. Ami azt jelenti, hogy egy hülye vagyok. Egy olyan hülye, aki egyre dühösebbé válik.

Úgyhogy, miután a szememet forgatva Inkyre néztem, és felhajtottam egy utolsó kotyvalékot, amelyet a fájdalmam enyhítésére dobott nekem össze, kimentem a bogárhoz, és végigszáguldottam vele a Harmincnegyedik csatornán a Broadwayig, majd a Broadwayen is a késő délutáni hajóparádéban, ami olyan komoly dugót okozott, mint a Mardi Gras. Utána keletre a Harmincadikon a Madisonig, egy kis kitérővel a Huszonnyolcadik és a Madison dokkbüféjénél egy Reuben-szendvicsért, mert aznap este semmi kedvem nem maradt lemenni az ebédlőbe az aznapi kásáért. Ezt követően csak vakon csorogtam tovább, amíg egyszer csak majdnem bele nem szaladtam abba a Stefan nevű kölyökbe ugyanabban a gumicsónakjában, aki idegesen nézegetett oldalra, miközben egy légtömlőt tartott a kezében.

– A fenébe már veletek – kiáltottam fel, miközben rükvercbe raktam a motort, hogy gyorsan meg tudjak állni. – Mintha szánt szándékkal fel akarnátok borulni.

– Nem! – válaszolta ő oldalra nézve. – Legalábbis én nem.

– Nos, az a kis haverod odalent egy idióta. Most miben mesterkedtek?

– Ez a Keleti Huszonhatodik utca 104. volt – mutatott lefelé Stefan.

– És?

– Itt élt Herman Melville.

– A Moby Dick?

Stefant szánalmas módon lenyűgözte az irodalmi műveltségem. – Pontosan! Vámtiszt volt a West Street-i kikötőben, és pont itt lakott.

A NoMad és a Rose Hill hatalmas épületei vettek körbe minket, ezek a háztömb méretű kő-és üvegszörnyetegek, amelyek meredeken emelkedtek fel a csatornából a magasba. Ahogyan csak a tizenkilencedik században elképzelték; egyetlen apró kis házikó sem maradt meg a gigászok között, amely a holocénra emlékeztetett volna.

– Jézusom, te gyerek. Húzd már fel a haverodat a tömlőnél fogva, beszélni akarok vele. Ugye, most nem az alatt a búvárharang alatt van?

– Hát, de. Kihajóztunk, és elhoztuk.

– Ez nincs rendben – válaszoltam indokolatlanul dühösen. – Most egy forgalmas csatornában vagytok, és a haverod semmit nem fog találni Herman Melville-től odalent! Úgyhogy húzd már fel, mielőtt megfullad!

A fiú láthatóan elszégyellte magát, de mintha egy kicsit örült is volna annak, hogy valaki kimondja helyette, hogy ez egy őrült vállalkozás volt a barátja részéről. Rettenthetetlen Robertótól. Háromszor megrántotta a csövet; valószínűleg így jelezte, hogy a mániás jöjjön fel.

– Nem vagy vele rádiós kapcsolatban?

– Nem.

– Te jó ég. Nem akartok egyszerűen fejest ugrani az Empire State Buildingről, hogy túllegyetek rajta?

– Nem úgy volt, hogy azon van egy biztonsági háló?

– Jó, tehát amit itt most csináltok, az veszélyesebb, mint leugrani az Empire State-ről. Gyere, húzzuk ki onnan.

Stefan erősen megrántotta a búvárharang kötelét, amely ezúttal szerencsére rögzítve maradt, és valamivel később a kisebb srác is megjelent a csatorna zavaros vizében. Úgy nézett ki, mint egy emberarcú hód.

– Gyere már – csattantam fel –, told ki onnan a segged. Meg foglak mondani az anyukádnak.

– Nincs anyukám.

– Tudom. Akkor Vlade-nak mondalak meg.

– És akkor mi lesz?

– Sőt, Charlotte-nak mondalak meg.

Erre már megrettentek. Roberto duzzogva visszahúzta magát a gumicsónakjukba, és miközben kéken reszketett, segítettem nekik kiemelni a szánalmas búvárcsengőjüket, majd elvontattam őket a bacinóba, utána meg a Met csónakházába.

– Vlade, pányvázd ki ezeket az idiótákat, már megint majdnem megöltem őket, mert a Huszonhatodikon búvárkodtak, a csatorna közepén.

– Nem is a közepén!

– Nagyjából ott, úgyhogy át akarom adni őket Charlotte-nak, és végignézni, ahogy elveri a seggüket.

– Ez egy kicsit perverzen hangzik – válaszolta Vlade. – És Charlotte házon kívül van.

– Kötözd meg őket, amíg haza nem ér.

– Fiúk – mondta Vlade.

Az ázott patkányok kivillantották a fogukat, és visszavonultak Vlade irodájába. Én felmentem és átöltöztem, de még mindig Jojo miatt puffogtam. Éppen ismét indulni akartam, amikor Charlotte megpingetett, és erről eszembe jutottak a fiúk. Visszapingettem, hogy csatlakozom hozzájuk, és iparkodtam lefelé.

Amikor leértem, láttam, hogy a fiúk már megtörölköztek, és éppen Vlade képernyői előtt ülnek olyan arccal, mintha az igazgató irodájában lennének, és abban reménykednének, hogy kirúgják őket az iskolából. Charlotte szeme láthatóan már belefáradt a forgatásba, és most éppen a mennyezetet bámulta máson gondolkozva. Vlade dolgozott.

– Ti kibaszott kiskorú bűnözők! – mondtam belépve, csak hogy feldobjam a hangulatot.

– A csatornákban búvárkodni nem törvényellenes – tiltakozott Roberto. – Mindenki ezt csinálja.

– A hivatásos búvárok – jelentette ki Charlotte nyomatékosan.

– Azoknak a hajóknak az útjába álltatok be, akik a Madisonról jobbra kanyarodtak a Huszonhatodikra – mondtam. – Ezt onnan tudom, hogy majdnem elütöttelek titeket. És az alatt az úgynevezett búvárharang alatt volt az egyikőtök, ami meg fog titeket ölni, ha nem szabadultok meg tőle. És ki tudott róla, hogy odalent vagytok? Herman Melville házából pedig semmi nem maradt, ezt biztosan megmondhatom. Annak már háromszáz éve, és most felhőkarcolók állnak arrafelé, úgyhogy semmi sem maradt az 1840-es évekből, vagy mikorról.

– 1863-tól 1891-ig – válaszolta Stefan. – És mi az alapját kerestük. Át akartuk vágni az aszfaltot a járda szélén, és le akartunk ásni oda, ahol a ház volt. A radar rengeteg épületgerendát jelez az aszfalt alatt.

– Épületgerendát?

A fiúk megint megátalkodott arcot vágtak.

– Schliemann Trójában – jegyezte meg Charlotte. – Vagy a Hogyishívják Knosszoszban.

– Régészet? – kérdeztem. – Nosztalgia?

– Miért is ne? – kérdezte Roberto.

– Volt egy elveszett kézirat – tette hozzá Stefan. – A kereszt szigete. Egy eltűnt Melville-regény.

– Az utcaszint alatt?

– A Billy Buddot egy cipősdobozban találták meg. Soha nem lehet tudni.

– Néha lehet. Egyetlen elveszett Melville-regény sincs a Huszonhatodik utcai csatorna alatt!

Vlade irodájában duzzogó hallgatás támadt. Vlade tovább matatott a számláival. Robertóból úgy áradt az eszevesztett düh, mint egy görényből a bűz.

– Meg fogjátok ölni magatokat – erősködtem. Majd azt mondtam Charlotte-nak és Vlade-nak: – Mi a fene van, most ezeknek a srácoknak az épület a gondviselője, vagy nem?

Mindketten megrázták a fejüket.

– A város a gondviselőjük?

Charlotte csücsörített. – Nem úgy tűnik, mintha a város tudna róluk.

– Ami mit jelent?

– Nincsen róluk semmilyen feljegyzés. Nincsenek papírjaik.

– Mi az ártér szabad polgárai vagyunk – jelentette ki Stefan.

– Hol is vannak a szüleitek?

– Árvák vagyunk – magyarázta Stefan.

– És hol vannak a gondviselőitek?

– Nincsenek gondviselőink.

– Mi a helyzet a nevelőszülőkkel?

– Nincsenek.

– Hol nevelkedtetek?

– Én a szüleimmel nevelkedtem Oroszországban – válaszolta Stefan. – Azután haltak meg, hogy ideköltöztünk, kolerában. Utána eljöttem onnan. Azok, akikkel laktam, nem törődtek velem.

– És te? – kérdeztem Robertótól.

Ő Vlade képernyőire meredt.

Stefan azt mondta: – Robertónak soha nem voltak szülei vagy gondviselői. Ő egyedül nevelkedett.

– Ez mit jelent? Az hogy lehet?

Roberto felállt a székéből, és kijelentette: – Én vigyázok magamra.

– Úgy érted, nem emlékszel a szüleidre?

– Nem, úgy értem, hogy nem voltak. Már akkorról is vannak emlékeim, amikor még járni sem tudtam. Mindig is én vigyáztam magamra. Eleinte négykézláb másztam. Azt hiszem, akkoriban olyan kilenc hónapos lehettem. A Skyline Marina akvakultúrás mólóján éltem, és azt ettem, ami a felső mólóról lehullott, ahol a kagylógyűjtők tartották a cuccaikat. Ott akadt néhány régi háló meg olyasmik, amikben alhattam. Utána, amikor megtanultam járni, éjszakánként ezt-azt levittem a mólóról. Az emberek mindenfélét otthagynak.

– Ez lehetséges? – kérdeztem.

Roberto vállat vont. – Itt vagyok.

Csak néztük.

Én Charlotte-ra pillantottam. Ő csak a szemöldökét vonogatta. – Papírokat kell szereznünk nektek, fiúk – mondta.

– Nem fogadhatná örökbe őket? – kérdeztem, de ez Vlade-nak is szólt.

Charlotte olyan pillantást vetett rám, mintha azt javasoltam volna, hogy szelídítsen vízimokaszint.

– Miért? – kérdezte Vlade.

– Hogy legyen előttük egy kis tekintélyük!

Gúnyos röhögés hallatszott mind a négy oldalról.

– Rendben – jelentettem ki. – De ne mondjátok, hogy nem figyelmeztettelek titeket, amikor Roberto elmegy valahova, és megfullad. Azt akarom, hogy az utolsó pillanatodban arra gondolj, „a fenébe is, hallgatnom kellett volna arra a Franklin nevű fickóra”.

– Ez nem fog megtörténni – nyugtatott meg Roberto.

– Hanem mire fogsz gondolni? – kérdezte Stefan.

– Ez nem fog megtörténni – erősködött Roberto komoran.

– Dobjátok ki azt az úgynevezett búvárharangot – javasoltam, miközben feladtam. Az ajtóhoz léptem. – Keressetek új hobbit.

– Alsó-Manhattanben? – kérdezte Roberto. – Pontosan mit is?

– Készítsetek drónokat. Vitorlázzatok. Tenyésszetek kagylókat. Másszatok fel felhőkarcolókra. Keressetek tengeri emlősöket az öbölben, pont ma láttam néhány hódot. Bármit! Bármit, amit a víz felszíne felett lehet csinálni. És szerintem kellene kapnotok egy olyan bokaperecet, mint a háziőrizetesek, hogy tudhassuk, merre jártok. Vagy hogy hol találhatjuk meg a holttesteteket.

– Kizárt – válaszolták a fiúk kórusban.

– Nem kizárt – szegezte rájuk a tekintetét Charlotte. Úgy döfte át őket a pillantása, mint lepkéket a gombostű. Még Roberto is összerezzent. – Most már itt éltek – emlékeztette őket Charlotte. – És ez új kötelezettségeket is jelent.

– De azért kimehetünk, és jöhetünk-mehetünk – magyarázta Stefan Robertónak. – A hajónk még megvan.

Roberto lesütötte a szemét. – Jó, kidobjuk a búvárharangot. De nem veszek fel kibaszott bokapereceket. Azonnal elhúzok innen, ha bárki ilyesmivel próbálkozik.

– Megegyeztünk – mondta Charlotte.

– Menjünk el azért a harangért – javasolta Vlade nagy lendülettel a fiúknak. – Nem örülök, hogy ilyesmivel hülyéskedtek. Kollégáim is fulladtak már meg munka közben, pedig ők tapasztalt búvárok voltak. Ti meg nem vagytok azok. És… ismertem olyanokat is, mint ti, akik szintén megfulladtak. Az itt maradóknak nagyon rossz, amikor ilyesmi történik.

Érződött valami a hangjában, ami felkeltette a fiúk figyelmét. Charlotte Vlade karjára tette a kezét. Ő megrázta a fejét, és az arcán végigsuhanó árnyék nagyon messze repítette tőlük. A fiúk valamivel később szégyenlősen, már-már elgondolkozva követték őt a csónakházba.

Én felmentem az emeletre Charlotte-tal. Ő fáradtnak tűnt, és kicsit sántikálva járt. A közös helyiségben rám pillantott. – Vacsora?

– Már vettem egy szendvicset – válaszoltam –, de majd magával fogom megenni.

– Remek. Meséljen, hogy mennek a dolgok.

Az ebédlőben megrakta a tányérját, és leültünk a zajban és tömegben a helyiséget megtöltő hosszú, párhuzamos asztalok egyikéhez. Több száz hang, több száz élet; pontosan olyan volt, mint együtt egyedül lenni, csak hangosabb.

Evés közben elmeséltem neki, milyen kilátás nyílik a Cloister-csoport tetejéről, és hogy Hector Ramirez hogyan egyezett bele, hogy segít anyagilag támogatni az ártér beépítését célzó tervemet. Utána röviden elmagyaráztam a tervet.

– Klassz – mondta Charlotte. – Szüksége lesz a polgármesteri hivatal engedélyére, de az adott környék állapotát tekintve biztosan meg fogja kapni.

– Lehet, hogy maga tud nekünk segíteni abban, hogy kivel kellene beszélnünk.

– Persze, összeköthetem pár régi barátommal.

– Ők is az épületben dolgoznak?

– Igen, vagy itt, vagy a polgármesteri hivatalban.

– Maga a polgármesteri hivatalban dolgozott?

– Valamikor régen.

Biztosan furcsán nézhettem rá, mert Charlotte hirtelen legyintett.

– Igen, a Tammany Hallban kezdtem.

– Úgy hallottam, Machiavelli gyakornoka volt – feleltem.

Charlotte felnevetett. Akadt néhány ősz hajszála a feketék között. – Ezt tudnia kell. Gondolja, hogy azokat a tutajlakásokat egyesével is fel lehet állítani, nem kell egy egész tömböt lerombolni hozzá?

– Igen, persze. Panelekből állnak. De úgy drágább lenne.

– Akkor is. Robert Moses óta nem nézik jó szemmel azokat, akik egész tömböket rombolnak le.

– Ezt apránként is lehet. De egy ilyen projektben minden számít. Lehet, hogy mesélhetnénk nekik a Peter Cooper Village-ről.

– Jó ötlet. Vagy a Roosevelt-szigetről.

– Persze. Bármelyik mérvadó példáról. Már korábban is csináltak ilyesmit. – Charlotte megbökdöste salátája maradékát. – Szóval, hogy kapcsolódik ez ahhoz, amiről korábban beszélgettünk, az ártéri ingatlanlufi kipukkadásához?

– Azt fogjuk shortolni. Ez meg a longolás.

– És még mindig úgy gondolja, hogy a háztulajdonosok sztrájkja összeomlást okozhat.

– Igen. De nézze, ha ilyesmibe akar fogni, akkor készenlétben kell tartania hozzá a leendő kormányt. Mert amikor bekövetkezik az összeomlás, a kormánynak államosítania kell a bankokat. Nem szabad megsegélyezniük őket, és az adófizetőket kényszeríteni arra, hogy kifizessék a számlát. Össze kell gyűjteni az összes nagy bankot és befektetési alapot. Azok be fognak pánikolni, ugyanakkor azt is fogják mondani, hogy adjátok ide nekünk az összes pénzt, amit elveszítettünk, különben az egész gazdaság összeomlik. Követelőzni fognak. De a szövetségieknek ezúttal azt kell mondaniuk, hogy igen, persze, megmentjük a seggeteket, újraindítjuk a gazdaságot egy hatalmas közpénzinfúzióval, de akkor átmentek a mi tulajdonunkba. Mostantól fogva a népnek fogtok dolgozni, vagyis a kormánynak. Utána rá kell kényszeríteni őket, hogy ismét kölcsönözzenek. Olyanok lesznek, mint egy szövetségi polip karjai. Kredituniók. És akkor a gazdasági élet ismét beindul, de a haszon a néphez kerül. Nekünk fognak dolgozni, és mi fektetünk be abba, ami jónak tűnik. Történjék bármi, nálunk köt ki az eredmény.

– A katasztrófát is beleértve?

– Az máris a miénk! Akkor meg, miért ne? Miért ne vigyük a jót is a rosszal együtt?

Charlotte előrehajolt, és az enyémhez koccintotta a vizespoharát. – Oké – mondta. – Ez tetszik. És mivel pillanatnyilag a volt férjem a Szövetségi Jegybank vezetője, azt hiszem, előnnyel indulunk. Majd megbeszélem vele.

– Ne figyelmeztesse – kértem, bár nem tudtam pontosan, mire gondolok.

– Ne? – kérdezte Charlotte a bizonytalanságom láttán.

– Nem tudom – ismertem be.

Charlotte szájára könnyen jött a mosoly. – Ezt majd később kitaláljuk. Úgy értem, értesülniük kell róla. Mármint ennek egy közismert tervnek kéne lennie. Megbeszélhetjük. Szeretném alkalmazni magát. Vagyis, ami még jobb, szeretném, ha önként felajánlaná a szolgálatait. És indulna a társasház elnökségéért.

Erre én is elmosolyodtam. – Nem. Ehhez túl elfoglalt vagyok. És még csak nem is vagyok tulajdonos.

– Vásárolja be magát. Kap egy kis kedvezményt.

– Meg is érdemelném, ha olyan ostoba lennék, hogy be akarénk kerülni az elnökségbe. De azt be kell ismernem, hogy megfordult már a fejemben, hogy bevásárolom magam. Lehet, hogy sikerült rábeszélnie, hogy fizessek teljes árat.

– Akkor még inkább be kéne szállnia az elnökségbe.

– Akkor itthon is dolgozhatnék.

– A munkahelyén nem irányít semmit! Csak egy szerencsejátékos! Csak pókerezik!

Fancsali képet vágtam. – Azt hittem, ennél azért többről van szó. Azt mondta, hogy tetszik a tervem.

– Az építészeti tervei tetszenek. Az elemzése, az igen. A szerencsejáték, az nem.

– Tőzsdének hívják. Piaci értéket hoz létre.

– Ne már, mindjárt rosszul leszek. Mindjárt hányok ettől.

– Akkor menjen oda a komposztvödörhöz, mert a világ már csak így működik.

– De ezt én gyűlölöm.

– A világot nem érdekli, hogy maga gyűlöli. Mint azt biztosan észrevette már mostanra.

Egy röpke nevetés. – Igen, észrevettem. Hajlott koromra. Amitől éppen kezd kalapálni a fejem. Aludnom kell egy kicsit. De figyeljen. Nekem tetszenek a tervei. – Felállt, megfogta a tányérját, és a szabad kezével megpaskolta a fejem, mintha egy golden retriever lennék. – Maga egy nagyon jóravaló fiatalember.

– Maga pedig egy nagyon kedves idős hölgy – feleltem, mielőtt be tudtam volna fogni a számat.

Charlotte vidáman elmosolyodott. – Elnézést – mondta –, nem akartam leereszkedőnek tűnni. Maga egy kibaszottul jó pasi, mit szól ehhez? – Majd vigyorogva odasétált a lifthez. Amikor beszállt, még mindig vigyorgott.

Én döbbentem meredtem a becsukódó liftajtóra. Elégedetten. Hogy mivel, azt nem tudom.

– New Yorkban a kapcsolatok az eltávolodásról szólnak – mondta.

– Candace Bushnell: Szex és New York

A bank irányítja az egész rendszert.

– Deleuze és Guttari

g) Charlotte

Charlotte azon kapta magát, hogy valójában örül, hogy felhívhatja az exét, Larryt, és elhívhatja egy újabb kávézásra. Abból kiindulva, mennyi minden történt az utóbbi időben, biztosra vette, hogy érdekes beszélgetés lesz. Úgyhogy megpingette a felhőben, és azt mondta neki, hogy szeretné megkérdezni, nem lenne-e ideje egy újabb és a többire.

Larry azt válaszolta, hogy szól az embereinek, hogy mondjanak egy alkalmas időpontot, és egy óra múlva visszaszólt, hogy szerinte a következő hét végén menni fog, ismét egy kávézás naplementekor, de nem ejthetnék-e meg Brooklyn Heightsban, mert oda kell mennie valamiért. Charlotte visszaírt, hogy rendben, majd Larry egészítette ki a korábbiakat azzal a javaslattal, hogy vonják össze a kávézást egy korai vacsorával is, ismer egy helyet a Brooklyn Heights egyik toronyházának tetején, ami nem túl puccos, szabadtéri, van asztalfoglalása, bla-bla. Charlotte azt felelte, hogy rendben.

Úgy esett, hogy a találkozójuk napján az East River még mindig be volt fagyva, de azt jósolták, hogy hamarosan olvad. Az öböl közepe egy halom jégtáblából állt, amelyek a Narrowsban összegyűlt torlasz felé tartottak, ahol az apályhullámmal próbáltak éppen csikorogva kijutni, majd a dagályhullámmal visszaúsztak, és időről-időre megfagytak abban az elrendezésben, amiben éppen voltak. Ez így ment végig a szörnyű február rövid napjai alatt, de ekkor nyiladozni kezdett a március.

Charlotte a megjelölt napon beszállt az egyik függővillamosba, amelyik a vastag acélvezetéken szaladt az East Village-ből a Brooklyn Bridge nyugati tornyában. Amikor a magasba emelkedő kocsi elszállította a víz felett a toronyba, kiszállt, és végigsétált a régi hídon a többi alaposan bebugyolált New York-ival együtt a folyó felett. A közvetlenül alattuk lévő folyójégnek olyan mintája volt, mint egy kirakósnak, és csak a Governors-szigeten túl olvadt fekete vízzé. A szél ott fütyörészte aleatorikus aleoáját a vezetékek macskabölcsőjében a fejük felett; ez volt az egyik legszebb zene, amit valaha hallottak – ha nem is a szférák zenéje, de a sodronyoké mindenképpen.

Charlotte a hidegben várakozni kezdett a sorban a következő függővillamosra, ami a híd keleti tornyától Brooklyn Heights felé ment. Egyértelműen eljött az ideje, hogy bevessék a jégtörőket, és ismét munkába állítsák a vapókat, ebben az összes sorbanálló egyetértett, miközben kifehéredett orral, elkékült ajkakkal és csattogó fogakkal csevegtek. A Brooklyni Közlekedési Vállalat komoly perre számíthat, jegyezte meg valaki, már ha bármelyikük életben marad, hogy beperelhesse őket. Ha Ön vagy egy szerette halálra fagy a Brooklyn-hídon, kérjük, hívja fel ezt a számot.

A Heightsba tartó sor hosszan kígyózott, úgyhogy mire Charlotte a szuper-felhőkarcolók árnyékába ért, kezdett kicsit késésben lenni. Útja utolsó szakaszán nagyon sietett, és kifulladva érkezett meg a Larry javasolta épülethez. Larry is éppen akkor jelent meg a kapunál, úgyhogy ez rendben is volt, bár azt jelentette, hogy Charlotte-ot zihálva, kivörösödve, csöpögős orral, kócosan láthatta. Hát, ez van. A férfi vigyora ugyanaz a régi vigyor volt, barátságos, mint mindig, éppen csak egy árnyalatnyi szarkazmussal, hogy idegesítse a volt feleségét.

A lift egy örökkévalóságon keresztül ment felfelé, noha olyan sebességgel haladt, mint egy rakéta. Amint kirakta őket a tetőn lévő étteremben, amelyet üvegfal vett körül, és ahol hősugárzók ragyogtak az asztalok felett, letelepedtek egy folyóra néző sarokban, ahonnan átláthattak a Manhattan déli csücskében sorakozó felhőkarcolók sorfala felett. Ez volt a város egyik legszebb látképe, és Charlotte gyanította, hogy Larry miatta választotta, abból a megfontolásból, hogy ő örülne neki, és így is volt. Odatolták a kis asztalt az üveghez, és egymás mellé ültek, hogy mindketten élvezhessék a látványt. A Wall Street szörnyfala úgy nézett ki, mint az úszók egy sarki merülős napon, térdig állva a jégben. A konyha közelében egy vonósnégyes idézett valamit csendesen Ligetitől.

A kagylók közvetlenül az épület alatt lévő telepről származtak, mint azt közölték velük, szűrővel felszerelt dobozokban tenyésztették őket. Charlotte utálta a jéghideg vodkát, de az segített neki leöblíteni a még furább kagylóízt. El tudta volna játszani a kifinomult nőt, de minek fáradt volna; Larry tudta volna, hogy csak eljátssza.

Úgyhogy két kagyló után retsinára, görög fenyőgyantás borra és rántott tintahalra váltott, ami jobban megfelelt az ízlésének és a stílusának is. A kagylók Larryre maradtak, aki férfiasan végzett is velük.

A vacsorájuk alatt, ami Cobb salátából állt – sokkal jobb volt, mint bármi a Met konyháján –, Charlotte belevágott.

– Szóval, Larry… ha ez az ártéri lufi a te idődben pukkan ki, van rá terved?

A férfi tágra nyitotta a szemét, amivel azt üzente, hogy nincs igazán meglepve, de ha Charlotte szeretné, képes eljátszani. – Miből gondolod, hogy az csak egy lufi?

– Az árak egyre feljebb mennek, miközben az épületek szétesnek. Egy csomó vízben álló háznak ezek a végnapjai.

Larry az East River mocskos folyamára mutatott. – Nekem nem úgy tűnik.

– Azok felhőkarcolók, Larry. A kőzetlemezbe ágyazták őket. A tőlük északra lévő épületek messze nem ilyen erősek, de a legtöbb ember azokban él.

– Akkor sem látom semmi jelét.

– A jelek inkább közgazdaságtaniak, mint szemmel láthatóak. Egyesek addig forgatják a számokat, amíg pofásak nem lesznek. Eljátszadoznak a rubrikákkal, de a vízben álló valóság teljesen más.

– Szerinted.

– Igen. Szerinted nem?

Larry összevonta a szemét. – Látok egy kis eltérést a Case-Schiller és az IPPI között. Ami lehet, hogy annak a jele, amiről te beszélsz.

– És a hitelminősítő intézetek még mindig seggeket csókolnak, tőlük nem lehet figyelmeztetésre számítani. Még nem volt olyan lufi, amit ne AAA-ra minősítettek volna.

– Ez igaz – ráncolta a homlokát Larry. – Sehogy nem lehet rávenni őket, hogy viselkedjenek.

– Ezt nevezik összeférhetetlenségnek. Még mindig azok fizetik őket, akiket minősítenek, úgyhogy olyan minősítéseket adnak, amilyenért megfizetik őket. Ez soha nem fog megváltozni.

– Lehet. – Larry figyelmesen méregette Charlotte-ot. – Úgy látom, alaposan utánanéztél a dolognak.

– Igen. Szóval, mit teszel, ha bekövetkezik? Ki leszel? Edson? Bernanke? Herbert Hoover?

– Azt hiszem, majd rögtönzök.

– De az rettenetes ötlet. Mindenki be fog pánikolni, felforrósodik a széked, és akkor kezdesz gondolkozni?

– Ez eddig is mindig bejött – szellemeskedett Larry. De a tekintete még figyelmesebbé vált.

Charlotte így folytatta: – Az első áradáshullám után Edson egyszerűen meghúzta magát, és kivárt, és ebből lettek az elveszett hatvanasok, az éhínségek és a második áradáshullám utáni nagy összeomlás. A 2008-as válság idején Bernanke utánanézett a nagy gazdasági világválságnak, és tudta, hogy nem húzhatja meg magát. Pénzt ömlesztett a repedésbe, és visszatántorogtak a szakadék pereméről. Az inkább csak egy recesszió volt, mint összeomlás.

Larry bólogatott.

– És ne feledd, többek között úgy járt el, hogy államosította a GM-et. A Lehman Brotherset hagyták csődbe menni mentőöv nélkül, majd végignézték, ahogy az egész gazdasági szektor követi őket, és rájöttek, hogy a való világgal ezt nem tehetik meg, úgyhogy államosították a GM-et, átvették, talpra állították, később ismét eladták a részvényeseinek, és nagyjából nullszaldóra jöttek ki. Nem igaz?

Larry tovább bólogatott. Figyelmesebben fürkészte Charlotte-ot, mint valaha.

– Szóval, nézd – mondta a nő, és felé hajolt. – Amikor a lufi kipukkad, államosítsd a bankokat.

– Hoppá – felelte Larry. Két szemöldöke között megjelent az a függőleges vonal, ami az aggodalmát jelezte volna, ha képes lett volna aggódni. – Ezt hogy érted?

– Amikor ez a lufi kipukkad, egy cérnaszálon fognak lógni, és minél nagyobbak, annál eladósodottabbak lesznek. És mindegyik függ majd a többitől. És a második áradáshullám utáni reformok segítettek a bankoknak megelőzni, hogy ugyanazokat a hibákat kövessék el a jelzáloghitelekkel, mint korábban. Úgyhogy amikor ez a lufi is kipukkad, senki nem fogja tudni, melyik papír ér még bármit is, és mindenki bepánikol majd, és befagyasztják a kölcsönöket, és elkezdődik a szabadesés. Ezt te is tudod. Ez egy ingatag rendszer, amely a megalapozatlan kölcsönös bizalomra épül. És amint ez a fikció próbára lesz téve, mindenki észreveszi, mennyire megalapozatlan, és senki nem fog többé bízni senkiben. Jajgatva rohannak majd hozzád segítségért. Csak te állsz majd közöttük és a valaha volt legnagyobb gazdasági válság között.

Larry ekkor már olyan intenzíven figyelte, hogy még arcokat vágni is elfelejtett. Charlotte ezt észrevette, és majdnem elnevette magát, de inkább folytatta, és kibökte:

– Szóval, akkor majd fordulj az elnökhöz, és magyarázd el neki, hogy ismét az amerikai adófizetőknek kell megmenteniük ezeket a kibaszott idiótákat, ezúttal talán olyan húsz billiárd dollár árán. Neki ez nem fog tetszeni, nem igaz?

– De.

– És lehet, hogy ő nem megy át katatónba, ahogy Bush tette Bernanke-kal, de ki fog borulni, és számon fogja kérni rajtad a terveidet. Úgyhogy ekkor kell majd azt mondanod neki, hogy államosítsa a legnagyobb bankokat és befektetési alapokat. Úgy mentse meg őket, hogy kivásárolja őket. És akkor az amerikai nép kezébe kerül a világgazdaság. A nép és az oligarchia kozmikus csatájában – mutatott a Wall Streetre és a felsővárosi felhőkarcolókra – váratlanul a nép fog felülkerekedni. Akkor el lehet kezdeni pénzt nyomtatni, helyreállítani a bizalmat, meghúzni a gázkart és ismét beindítani a dolgokat, utána pedig a gazdaság nevetséges hozamai a nép markába jutnak. Továbbá el lehet kezdeni pénzelni, hogy orvosolják a nép valódi problémáit. A kongresszus az általad írt törvények alapján megreformálhatja a pénzügyet, te pedig jelentősen megkönnyítheted az amerikai adófizetők életét a bankoké helyett. Nyomtass pénzt, és add oda Mr. És Mrs. Adófizető bankjának. Ez lesz a legnagyobb dzsúdórúgás a francia forradalom óta!

Larry megrázta a fejét, és megpróbálkozott az egyik régi arckifejezésével, amellyel hamis csodálatot igyekezett kifejezni Charlotte iránt. A volt felesége nagyon is jól ismerte ezt az oldalát. – Te még mindig olyan idealista vagy!

– Egyáltalán nem! Ez egy terv, egy gyakorlatias terv.

– Olyan, mintha kommunista lennél, vagy ilyesmi.

– Persze, persze, Vörös Charlotte.

– Charlotte Corday, nem igaz?

– Nem tudom, nem ő ölte meg a forradalom egyik vezetőjét?

– Marat-t, nem? De azért, mert visszahúzta őket, ha jól emlékszem. Mert nem volt elég forradalmi.

– Nem tudom.

– Fogalmazzunk így: amennyiben nem állok a sarkamra, te hátba fogsz szúrni a fürdőben.

– Ha nem mented meg a világot, amikor eljön az ideje. Ne tegyétek már vissza Humpty Dumptyt a falra, mint a többi alkalommal. Ismét el fog szúrni mindent, mint eddig is. Mert egy kapzsi idióta. Egyetlen gondolat sincs a fejében a saját zsebén és Denveren kívül.

Larry bólintott. – Vagy azon, hogy visszavegye az árteret – jegyezte meg. – Hogy kivásárolja alólatok a ti SzuperVelencéteket.

Charlotte-nak el kellett ismernie, hogy a volt férje nem hülye. – Igen, ez is igaz.

– Felmerült bennem a kérdés, honnan ez a váratlan érdeklődésed a világgazdaság iránt, aminek eddig jelét sem adtad. Mármint egy kicsit sem.

– Így van. Az épületünkre tett árajánlat egyre inkább egy ellenséges felvásárlási próbálkozásnak tűnik. Múlt héten kaptunk egy második ajánlatot, ezúttal kétszer akkora összeggel! És körbekérdeztem Alsó-Manhattanben, és nem mi vagyunk az egyetlenek, akikkel ez történik. Nem tudjuk, kiről van szó, mert irodákon keresztül tárgyal, de valaki kavar. Dzsentrifikáció, kisajátítás, nevezd, aminek akarod. És igen, rájöttem, hogy egyetlen épület vagy szakszervezet nem szállhat ezzel szembe. Úgyhogy, ha van bármi esélyünk ebben a harcban, az csak makroszinten lehet.

– Szóval pusztán azért, hogy megmentsd a házadat egy ellenséges felvásárlástól, megpróbálsz rávenni, hogy állítsam a feje tetejére a globális gazdasági rendszert.

– Igen. De fogalmazzunk úgy, hogy megmentjük a világot egy újabb nagy gazdasági válságtól. Vagy hogy áthelyezzük a hurkot a saját nyakunkról az ingyenélők nyakára.

– Nem könnyű – jegyezte meg Larry.

– Nem könnyű, mert ez politika. És a pénzügy rengeteg politikust vásárolt nekünk és rengeteg törvényt. Úgyhogy egyre nehezebb. De amikor eljön a következő összeomlás, te segíthetsz ezt megváltoztatni. Ez egy fordulópont. Úgy fogsz megmaradni a történelemben, mint az első szövetségi jegybankelnök, akinek voltak tökei.

– Volcker is elég jó volt.

– Neki agya volt, én a tökösséget emeltem ki. És Volckernek azután támadtak a legjobb ötletei, hogy leköszönt, és már nem tudta valóra váltani őket. Ezek utógondolatok voltak. Ő majdnem olyan volt, mint Greenspan. Ó, te jó ég, mekkora hibát követtem el, amikor azt hittem, Ayn Rand tudja az összes választ! Csakhogy Volckernek volt pár gondolata is.

– Lehetséges.

– Szóval, most az egyszer próbáljatok meg előregondolkozni.

– Én általában igyekezni szoktam.

– Na tessék. Most is tedd ezt. Vannak embert próbáló időszakok.

– Oké, oké. Csak semmi Tom Paine-t, ha lehet. Charlotte Corday önmagában is éppen elég rossz. Látom a tőrt a retikülödben. Nem kell tovább simogatnod.

Charlotte-nak nevetnie kellett. Feléje nyúlt, és egy pillanatra megszorította a volt férje karját. Ideje visszavonulót fújnia. Nem akarta azt is elmondani, hogy már megvan a terve a lufi kipukkasztására még Larry ideje alatt. Lary éppen eléggé megdöbbent így is, azon, amit elmondott, valamint azon, hogy ő mondta. Charlotte tisztában volt vele, hogy bármelyik szakaszban elgáncsolhatta volna pár technikai kérdéssel, hogy hagyta, hogy gazdaságtörténelmi és gazdaságpolitikai szempontból magyarázzon tiszta közgazdaságtani helyett. A volt férjét is érdekelték ezek a szempontok, és az is felkeltette az érdeklődését, hogy Charlotte most figyelmet fordít ezekre a problémákra, hogy fontos neki, amivel Larry foglalkozik. Ez még soha nem fordult elő. Mióta is nem beszélgettek így… nos, még sohasem. Ez volt az első. És Charlotte már nem folytathatja túl sokáig anélkül, hogy le ne lepleződne az ismereteinek hiánya. Mit is jelent a bankok államosítása? Larry ezt biztosan tudja, de ő nem. Szerencsére ebben a szent pillanatban egy hatalmas reccsenés hallatszott, olyan, mint az első villámé egy viharban, jelezve, hogy az East River jege elkezdett megtörni alattuk.

Az étteremben mindenki a nyugati és az északi ablakokhoz rohant, és kiáltozni kezdett a látványtól: a fehér jég megtört, és hatalmas, hegyes szegélyű táblákra szakadt, amelyek nagy loccsanással visszazuhantak a fekete vízbe, és délre indultak a Governors-sziget és a Narrows felé. Miért egyszerre? Miért pont most?

Egy apályhullám pár órával korábban elérte, mondta valaki, és a víz elkezdett elfogyni a jég alól. Így történt; két évvel korábban is így történt, és öttel és nyolccal is. És a jégkorszakban is. A szemük előtt kezdett kitavaszodni; Charlotte a kivörösödött arcokon végignézve erotikus, sőt, szexuális izgalmat látott, egy igazi márciusi őrületet.

A vonósnégyes sebességet váltott, és éppen Sosztakovicstól játszott valami vadat. Az ajkak kipirultak, a hangok trilláztak a jégtörés okozta lelkesedéstől. A tavasz egyenlő a szexszel. Odalent, a folyón fekete víz loccsant ki a fehér peremek alól, és dobta egymásra a hatalmas fehér táblákat halomba. Az East River még soha nem emlékeztetett ennyire egy zuhatagra.

Larry ugyanúgy nézett, mint a többiek, sápadt, szeplős, arisztokratikus bőre úgy kipirult, mintha zavarba jött volna, vagy versenyt futott volna. Nem Charlotte és nem a folyó miatt; a tervéről gondolkodott. A terv összefolyt a fejében a látványos jégszakadással, a fekete vízben ágaskodó jégtáblákkal, amelyek úgy zajlottak, mint maga a történelem. Megérezte, milyen lenne valami ilyesminek a részesévé válni, meglovagolni a káoszt. Charlotte felé nyúlt, és finoman arcon csípte. Régen mindig a fülét nyalogatta, amikor Larry elment, és ettől a férfi teljesen bevadult. Még mindig benne élt az a pasas; szerette jól érezni magát.

– Így van, haver – dünnyögte Charlotte, akinek szintén égett az arca, majd visszaült a helyére. Amikor felpillantott Larryre, kicsit zavarban volt a lenti látványtól, a saját merészségétől és a rátörő emlékek erejétől, amelyek szintén egy hatalmas, fekete zuhatagra emlékeztettek.

– Gondold végig – mondta. – Készülj fel rá. Állítsd csatarendbe az arzenált.

– Abban az arzenálban a kongresszusnak azok a tagjai is szerepelni fognak, akikre számíthatok – jegyezte meg Larry, miközben szintén visszaült. Egy kicsit mosolygott. – Desszert?

– Igen – válaszolta Charlotte kelletlenül. – Desszert és konyak.

– Helyes.

New York nagy sugárútjai nem pontosan észak-déli irányúak, hanem huszonkilenc fokra eltérnek az északitól kelet felé. Ez azt jelenti, hogy a kelet-nyugati utcák is északnyugati-délkeleti irányban fekszenek. Ez megmagyarázza, hogy az úgynevezett Manhattanhenge napok, amikor a napnyugták egybeesnek az utcákkal, és nyugat felől végigömlenek rajtuk, miért nem napfordulókor vannak, hanem május 28-án és július 12-én.

Egy sarkvidéken 1932-ben végigsöprő vihar lekergette az északi lundákat, és sokat közülük nekicsapott a felhőkarcolóknak. Több ezer tetemet találtak a városban holtan, a telefonvezetékeken csüngve, az utcákon heverve, a tavakban és a kertekben.

– Federal Writers Project, 1938.

h) az állampolgár visszatér

Amennyiben a Föld légkörét a víz sűrűségére sűrítenénk, nagyjából kilenc méteres vastagságban borítaná be a bolygót. Jelenleg viszont körülbelül húsz kilométer magasra emelkedik az égbe, afelett pedig nagyon megritkul, amikor a troposzférából átmegy a sztratoszférába. Ami az emberiség folyamatos élőhelyét illeti, a lakható magasság nagyjából négy és fél ezer kilométerig terjed; afelett mindenki meghalna. Vagyis képzeljük el úgy, mint egy celofánréteget egy kosárlabdán, utána pedig jusson eszünkbe, hogy még így is túl nagy vastagságban gondolkozunk az atmoszféra és a Föld szempontjából.

Mindeközben a levegő elég rugalmas a vízhez képest, és nagyon könnyen elmozdul a Föld felszíne felett, a Föld pedig úgy pörög, mint egy búgócsiga, miközben a Nap körül kering. Egynapi forgása alatt (vagyis egy nap alatt, pff) az Egyenlítő felszíni sebességének átlaga nagyjából óránként ezerhatszáz kilométer, úgyhogy csoda, hogy a levegő olyan mozdulatlan tud maradni, amilyen, de a tehetetlenség, a húzóerő stb. azt jelenti, hogy a futóáramlások maximális sebessége általában körülbelül százhatvan kilométer per órás, legnagyobbrészt keleti irányba haladva, nagyjából úgy, ahogy a víz ömlik ki egy földre dobott tömlőből, más szóval kaotikus mintázatban, de érdekes vonzási pontok köré gyűlve, vagyis van benne rendszer. De a levegő könnyű anyag, és bár a mozgása emlékeztet egy kicsit az óceánok Föld körüli áramlására, annál valamivel vadabb.

Ez mindig is így volt, de ha felmelegítünk egy rendszert, mindennek megnő az energiája, vagyis ugyanúgy fog viselkedni, mint korábban, csak még inkább. Vagyis az időjárás mindig is zabolátlan és anomáliákkal teli volt, de a globális felmelegedés után, ami azért következett be, mert az emberiség ipari civilizációja hatalmas adag szén-dioxidot engedett az atmoszférába, még kiszámíthatatlanabbá vált. Hosszú ideig négyzetméterenként 0,6 Watt-tal több energiát nyelt el a Föld, mint amennyit kibocsátott, és ez felforrósított ezt-azt, majd forrni kezdett a fazék. Vegyük észre, hogy ez a pluszenergia nem zárja ki a hideg eseményeket pusztán azért, mert az átlagos hőmérséklet megnőtt; az energiatöbblet a levegőben kialakuló örvények hevességét is megnöveli, és egy elég nagy örvény magát a levegőt is kifordítja a helyéről, alacsony nyomású területeket hozva létre, és az a rész, ami ez alá az üresség alá kerül, döbbenetesen kihűlhet.

Vagyis: változatos típusú viharos időjárások, beleértve a hurrikánokat, ciklonokat, tornádókat, villámlást-mennydörgést, szélviharokat, aszályokat, hőhullámokat, özönvizeket, hidegfrontokat, melegfrontokat és a többi. Remélem, érthető.

Azaz a huszonegyedik században az emberiség világszerte komoly károkat szenvedett az extrém időjárástól, ami tönkretette, amit létrehoztak, beleértve a haszonnövényeket is, és a földet, ahová ültették. Tengerszinten, ami alig negyven évvel korábban emelkedett az akkori magasságába, az emberiség és az összes többi eleven lény fáradságos, ingatag, hiábavaló újjáépítési törekvéseit különösen sebezhetővé tették a korábban említett újfajta szuperviharok, amelyeket néha 7. osztályúnak vagy 11-es erősségűnek, esetleg kibaszottul pusztítónak neveztek. A trópusokon rengeteg építmény eleve sérülékeny volt, és a felerősödött viharok és a katasztrófa utáni sietős, szedett-vedett újjáépítési technikák következtében az újfajta időjárási jelenségek egyszerűen porrá zúztak egyes parti városokat. Utalnék itt Manilára 2128-ban, Dzsakartára 2134-ben és Honolulura 2137-ben. Ezek a különösen kijózanító tömegszerencsétlenségek és pusztulások akkor váltak lehetővé, amikor egy túláradó vihar egy különösen gyenge infrastruktúrára csapott le.

Ismerjük be, hogy New York a világ legtöbb tengerparti városához képest olyan infrastruktúrával rendelkezik, mint egy téglából épült vályogház. Sziklába van ágyazva, és acélból meg olyan erős kompozit anyagokból készült, hogy gyakran a szikla törik össze előbb. De a szikla is összetörik egyszer, és a városban nem minden épült a szabályzatnak megfelelően. A különböző mentési és felújítási munkálatok során rengeteg átmeneti megoldást foganatosítottak a nedves területeken és az ártéren. Úgyhogy New York sem sebezhetetlen. Egyetlen emberi építmény sem az.

És ezen a ponton azt is idézzük fel, már amennyiben fel tudjuk még ennyi sűrűn telegépelt oldal után, hogy milyen New York öblének különös földrajzi felépítése az Atlanti-óceán és az egész világ tekintetében. Minden eddiginél vadabb hurrikánok érkeznek a Karib-térségből, vagyis igazából a ló szélességekből, és miközben közepes sebességgel haladnak észak felé, az óramutató járásával ellentétesen forognak az űrből nézve; a vihar külső pereme nyugat felé süvít, és rendkívül gyors és erős tud lenni. Majd idézzük fel az Öböl topográfiájának azt a vonatkozását, hogy New York egy szigetsor egy torkolatban, amelyben a Narrows köti össze a torkolatot az Atlanti-óceánnal az Öböl csúcsánál, és a torkolat keleti oldalán is van egy hátsó ajtó, ahol a Long Islandi csatorna csatlakozik az East Riverhez a Hell Gate-en át.

És ezzel meg is kaptuk egy árvízszerű vihar receptjét, ó, igen. Egy szörnyű hurrikán az Atlanti-óceán elég nagy részét északra és keletre sodorja, az Öbölbe, New Jersey ezt a rengeteg vizet bezárja, és még több zúdul keletre a Long Islandi szoroson át, amíg a Hell Gate-en keresztül el nem árasztja az East Rivert. Mindeközben a Hudson folyamatosan szállítja hatalmas vízhozamát északról, azt a mennyiséget, ami akár másodpercenként öt és fél köbméterre is emelkedhet.

Vagyis eljön az a pillanat a hurrikán idején, amikor a víz három irányból ömlik az öbölbe, és sehova nem lehet menni, csak felfelé. Ha ez véletlenül pont apályfordulókor történik, akkor még a hold is rásegít egy kicsit, és a „felfelé” válik a legkisebb ellenállás irányává. Vagyis a víz is felfelé tör.

A 2046-os Alfred hurrikán áradása, öt méter magasan, hatalmas katasztrófa. A 2012-es Sandy hurrikán, három és fél méteres árvíz, hatalmas katasztrófa. Az 1893-as névtelen hurrikán áradása, kilenc méteres, totális pusztítás.

És most idézzük fel, hogy a tengerszint máris tizenöt méterrel meghaladja az áradáshullámok előttit. Egészítsük ki egy viharos áradással ezt a körülményt, és mit kapunk?

Az csak akkor derül ki, amikor bekövetkezik.

Az 1939-es világkiállítás csecsemőinkubátoros épületébe kilencvenhat koraszülött kisbabát szállítottak, hogy ott éljék le életük első heteit.

Hát nem kellene együttéreznünk a pézsmapatkánnyal, amelyik lerágja a harmadik lábát, nem is a szenvedései fakasztotta szánalom folytán, hanem azért, mert mint szintén halandó, átérezzük rettenetes fájdalmát és hősiességét? Hát nem vagyunk sorstársak? Kiért szólnak a zsoltárok és a mise, ha nem az ilyen érdemesekért, mint ő is?

– Thoreau

i) Stefan és Roberto

A késő tavaszi napok egyre hosszabbodtak, és a házak teteje buján kizöldellt. Minden eleven lény sarjadásnak indult, és a zavaros víznek szarszaga lett, az ártér apálykor trutymót árasztott és bűzlött, síkos iszapját osztrigatelepek és régi mólócölöpök pettyezték. A hatalmas öböl annyira tele volt csónakokkal, hogy a nagy hajók sávját egyértelműen jelezte a bennük lévő kis hajók hiánya. A napfény napkelte után fél órától, napnyugta előtt fél óráig ott tündöklött a vízen, és a partok mentén a folyó sötétkékje feketévé változott az iszaptól vagy sárgává a szennyvíztől, vagy szivárványszínűvé a kifolyt olajtól. A levegő olyan párás lett, hogy láthatóvá vált, mocskosfehér köd borult a városra, és már a gondolat is hihetetlennek tűnt, hogy alig pár hónappal korábban az öböl csupa jég volt, a levegő pedig olyan, mint a folyékony nitrogén.

A város mindig is hírhedt, botrányos időjárása a huszonkettedik században még tovább eszkalálódott; mostanra a ragyogó, miazmás nyarak a szubtrópusitól a szupertrópusiig terjedtek, a szúnyogok pedig vérszomjasak voltak és fertőzéseket terjesztettek. A beton sakkasztalok annyira felforrósodtak, mint a sütő. Az emberek odabent maradtak, vagy ha ki kellett menniük, döbbenten és felháborodottan botorkáltak vagy őgyelegtek, és úgy érezték, mintha tűz tombolna a közvetlen közelükben. Senki nem volt képes elhinni, hogy az álmoknak ez a városa ilyen melodrámaian megváltozhat, mint egy égifalu, ami a sarkvidéktől az egyenlítőig rohan alig pár hét alatt. Az emberek imádkoztak egy záporért.

Stefan és Roberto nem zavartatták magukat. Elhatározták, hogy megtalálják Herman Melville sírját, és lehetőleg elszállítják a sírkövet a Madison Square-i bacinóba, ahol kiállítják a Met mólójának az északkeleti sarkában, mert az esett a legközelebb Melville korábbi lakóhelyéhez. Ez volt a tervük, és kitartottak mellette. Mr. Hexter elmondta nekik, hogy a sírkő valószínűleg nagy, akár egy százhússzor százhúsz centis gránitlap is lehet, és minden bizonnyal több száz kilót nyom, de a srácok nem hagyták, hogy ez elvegye a kedvüket. Kölcsönvettek egy kikötői targoncát, amikor senki nem nézett oda, és a csónakjuk nagyon magasan úszott a vízen. Ha bekövetkezik a legrosszabb, még mindig kitalálhatják a szállítási módozatot azután is, hogy megtalálják.

Szóval erre a küldetésre indultak, és vidáman hajóztak Bronxon át, kikerülve az aljas tetőzátonyokat és a víz felszínén úszó fekete, hínáros trutymókat. Az elsüllyedt Bronx majdnem akkora volt, mint Brooklyn és Queens elsüllyedt részei, ami azért jelent valamit. A jelenlegi partvonala sokkal északabbra bugyborékolt a korábbinál, és a régi patakmedrek, sőt, még egy nagyobb folyóvölgy is újra megtelt, néhány észak-déli öbölre választva a környéket, amelyek közül a legnyugatabbi egyenesen a Yonkersig tartott, elárasztva a régi Van Cortlandt Parkot, és dagálykor a Woodland temetőt is.

De Melville-t nem! Bármennyire is tengerészeti író volt, a sírja még mindig a szárazföldön helyezkedett el, sok sírnyira a dagályvonaltól. Mr. Hexter ezt a térképei segítségével állapította meg, és megnyugtatta a fiúkat afelől, hogy így is van. A kölykök eleinte csalódottak voltak, hogy nem került víz alá, de mivel a búvárharangjukat már átadták Vlade-nak, belenyugodtak, és arra jutottak, hogy jobb is így. Ez lesz az első szárazföldi küldetésük.

Végül partot értek egy sittes, bokros domboldalban, kikötötték a csónakjukat egy kidőlt fatörzshöz, és kelet felé indultak a bozótosban és az elhagyott temető törmelékei között abba az irányba, ahol Mr. Hexter egy régi, összehajtogatott térképén egy X szerepelt. Némi nézelődés után arra jutottak, hogy nem sok bizarrabb dolog van egy elhagyott temetőnél, ami ebben az esetben félig egy bokros rét volt, félig egy nyirkos erdő, tele lehullott ágakkal, szeméttel és több sor sírkővel, mintha a belváros miniatűr mása lenne. Csak egy-egy nagyobb emlékmű állt ki belőle itt-ott. A fiúk időről-időre megálltak elolvasni a hosszabb sírfeliratokat, de egyszer csak odaértek George Spencer Milletéhez, akién ez állt:

Egy tintaradírra esve vesztette életét, miközben hat fiatal nő elől menekült, akik születésnapi puszit akartak neki adni a Metropolitan Life épületének irodájában.

– Te jó ég – mondta Roberto. – A mi épületünkben! Ez rettenetes.

– Ez pont olyan, mintha veled történt volna – jegyezte meg Stefan.

– Nem is! Én hagynám, hogy megpusziljanak. Ez egy idióta volt.

Ezután úgy döntöttek, nem olvasnak el több sírfeliratot. Miközben továbbmentek, érezték magukon annak a rengeteg alig kivehető névnek és életnek a súlyát. Alsó-Manhattanben nem léteztek temetők, és csak most derült ki számukra, hogy ezek a helyek nem is olyan kellemesek, mint gondolták.

De ekkor odaértek Melville-hez. Az ő sírköve tényleg méretes volt, egy rávésett papírtekercs díszítette. Nagyjából százhúsz centi magas lehetett, majdnem ugyanolyan széles, és harminc centi vastag. Az összetekert papírtekercs mindkét oldalán bevésett indák húzódtak, alattuk Melville nevével, amelyet majdnem eltakart a sár. Baljós egy helynek érezték. A felesége sírköve ott állt az övé mellett, a másik oldalán pedig a többi családtagjáé, beleértve a fiáét, Malcolmot is, aki fiatalon halt meg.

– Nagy – szögezte le Stefan.

– Vissza kéne vinnünk oda, ahol lakott – erősködött Roberto. – Ide már senki nem jár, ezt te is láthatod. Itt teljesen feledésbe merül.

– Nem hinném.

– Úgy gondolod, hogy ez törvényellenes?

– Szerintem nem lenne szép dolog. Itt nyugszik a teste, a felesége teste is, meg minden. Lehet, hogy valaki idejön megkeresni, és azt fogja hinni, hogy megszentségtelenítették.

– Hát… a picsába.

– Lehet, hogy találunk valaki mást, akinek már a víz alatt van a sírja.

– Valaki mást, aki a közelünkben lakott? És akinek a szellemével Mr. Hexter találkozott?

– Nem. Valami másféle valaki másnak kellene lennie. Vagy készíthetnénk emléktáblákat a kikötő körül lévő épületekre vagy mólócölöpökre. Esetleg egy térképet, Mr. Hexter odáig lenne örömében. Arról a rengeteg mindenről, amit elmesélt, Melville-ről, a baseballról, a Szabadság-szobor kezéről, meg minden.

– Tök jó környéken élünk.

– Így van.

– De én ki akarok szedni valamit a vízből! Vagy az erdőből. Meg akarok menteni valamit.

– Én is. De lehet, hogy Hexternek igaza van. Lehet, hogy a Huszár után minden csak lejtmenet.

Roberto felsóhajtott. – Remélem, nem. Még csak tizenkét évesek vagyunk.

– Én vagyok tizenkét éves. Te csak úgy gondolod, hogy tizenkét éves vagy.

– Mindenesetre hamarosan már a lejtő következik.

– Azt hiszem, szakmát kell váltanunk. Mással kell foglalkoznunk. Amúgy is megfulladtál volna előbb-utóbb, úgyhogy ez szerintem jó így.

– Lehet. De szerettem csinálni. És léteznek búvárkodós szakmák is, Vlade is azzal foglalkozott.

– Igaz. De nem most. Most lehet, hogy inkább felfelé kellene néznünk. Ott van az a sok vándorsólyomfészek a Flatiron oldalán, és más helyeken is.

– Madarak?

– Vagy állatok. A hódok a mólók alatt. Vagy az oroszlánfókák, emlékszel, amikor az oroszlánfókák elfoglalták a Skyline kikötőt, és egyikük felmászott egy hajóra, és elsüllyesztette?

– Igen, az klassz volt. – Roberto elgondolkozva megdörzsölte Melville sírkövét.

Hirtelen sötétebb és hidegebb lett. Egy fekete felhő közeledett délről, eltakarva a napot. A levegő éppen olyan fülledt maradt, vagy még inkább azzá vált, de a felhő miatt immár árnyékban álltak, és úgy tűnt, ott is maradnak. Egy nagy, fekete fenekű felhő rohant feléjük délről.

– Viharfelhő? – kérdezte Stefan. De ahhoz túl falszerűnek látszott. – Jobb lenne, ha most hazamennénk.

Visszasiettek a csónakjukhoz, eloldozták, beleugrottak, és elindultak a Bronxot kettéválasztó csatorna közepén. A szél az arcukba vágott, egyik hullám a másik után emelte őket magasba, és amikor a túlsó oldalukon lezuhantak, jobbra-balra vizet fröcsköltek. Lefeküdtek, hogy lejjebb kerüljön a csónak súlypontja. A szél és a hullámok egyaránt délről jöttek, vagyis egyenesen feléjük tartottak. Ez szerencse volt, mivel a hullámok teteje már tajtékosan előrehajlott a szélben. Ekkora és ilyen töredezett vízdűnéken nehéz vagy lehetetlen lett volna oldalvást haladni. Még így, szemből is nagyokat pattogott rajtuk a hajó, és mindkét fiú a tatba húzódott, ahol idegesen gubbasztottak a kormányrúd két oldalán, azt figyelve, ahogy az alacsony, fehér falak rájuk támadnak, és a csónakjuk orra lehetetlen szögben megemelkedik. A tomboló víz zúgása olyan hangossá vált, hogy egymás fülébe kellett kiabálniuk. A gumicsónak tőkesúlya tett róla, hogy ne boruljanak fel, de úgy tűnt, ha még egy kicsit megemelkednek a hullámok, akkor minden bizonnyal átcsapnak a fedélzeten.

Ugyanakkor a lebegés csodás egy találmány, és egyelőre minden hullámon felülemelkedtek. És a hullámok már nem nőhettek sokkal magasabbra, legalábbis ott, a Harlem-folyóban, ahol szó ami szó, semmilyen kifutási felületük nem volt. A fiúk alig tudták elhinni, hogy mekkorák, és az sem fért a fejükbe, hogy a szél hogyan erősödhetett fel ennyire ilyen gyorsan. Nos, nyári viharok előfordulnak.

Ekkor észrevették, hogy a hullámoknak támadt némi kifutási felületük, mert felmennek az East Riveren, és elkanyarodnak a Harlem felé. Nagyon pattogott alattuk a csónak.

– Ki kellett volna várnunk a végét! – kiabálta Stefan, amikor egy különösen nagy fehér fal szinte függőleges helyzetbe döntötte őket, mielőtt elhaladt alattuk, és a csónak orra olyan erővel zuhant le, hogy meg kellett kapaszkodniuk, nehogy kiessenek.

– Kibírjuk.

– Lehet, hogy vissza kellene fordulnunk.

– Lehet, hogy a tat is éppen úgy felugrálna, mint az orra.

Stefan nem válaszolt, de tudta, hogy így van.

– Lehet, hogy legközelebb magunkkal kellene hoznunk a csuklómoniturunkat.

– Lehet. Bár csak tönkretennénk.

– Azt nézd, ott!

– Tudom.

– Lehet, hogy felborulunk!

– Lehet. A csónak akkor is fennmarad a vízen, ha megtelik, ezt tudjuk.

– És a motor is működik vizesen?

– Azt hiszem. Nem emlékszel?

– Nem.

– Egyszer működött.

A következő nagyobb hullám függőlegesbe emelte őket, úgyhogy mindketten ösztönösen nekivetették magukat a csónak fenekének, hogy visszadöntsék. De még így is egy nagyon hosszú pillanatig lógtak rajta abban reménykedve, hogy nem borulnak fel, és nem esnek a vízbe. De a csónak visszadőlt, és sebesen lesiklott a hullám túloldalán. Viszont egyre csak jöttek a továbbiak, egyik nagy fehér fal a másik után, a szél pedig csak üvöltött.

– Oké, lehet, hogy irányt kellene váltanunk. Nem akarunk felborulni.

– Nem.

– Oké, akkor…

Roberto tágra nyílt szemekkel meredt előre. Stefan megijedt a tekintete láttán. Az összes hullám egyforma távolságra volt egymástól, ahogy a hullámok mindig is lenni szoktak. Két ütközés között hét-nyolc másodpercük volt. Nem maradt sok idejük megfordulni, és nem engedhették meg maguknak, hogy az oldalukra boruljanak.

– A következőnél – mondta Roberto. – Azonnal elkezdek megfordulni, amint a gerincére érünk. Feléd.

– Oké.

A következő hullám ugyanakkorára tornyosult, mint az összes többi. Nem volt egy szörnyeteg, de közel állt hozzá. Felemelte őket, a csónak majdnem függőlegesbe állt, a fiúk pedig előrevetették magukat. Amikor az orr visszazuhant a testük súlya alatt, Roberto Stefan felé fordította a kormányrudat, és miközben a hajó lecsúszott a hullám túloldalán, maximális tolóerőre állította a motort. A csónak lenyűgözően kis szögben, de nem túl gyorsan elkanyarodott, és már közeledett is a következő hullám. Semmit nem tehettek, csak nézhették, ahogy bekövetkezik a katasztrófa.

A töredezett vízfal akkor csapódott beléjük, amikor a kanyar háromnegyed részét már megtették, és Roberto úgy húzta meg a rudat, hogy miközben a csónak előrecsúszott, kiegyenesedett a hullámhoz képest, a tatja lassabban emelkedett meg, mint az orra, majd ott találták magukat a tajtékban, és úgy tűnt, mindjárt átcsap rajtuk a víz, de egy kis fröccsenést leszámítva megmenekültek ettől, mivel a hajó fennmaradt, a hullám pedig szabályos volt. A csónak egy darabig ezen a hullámon lovagolt, majd az átment alattuk, és a fiúk teljes gőzzel haladtak vissza, Bronx felé, amerre a szél és a megtörő hullámok is hajtották őket. A hullámok valamivel gyorsabban törtek előre a csónaknál, de nem áztatták el a hajót, és Bronx azzal a rengeteg összetört épületével és háztetőjével sebesen közeledett feléjük. A hullámok, buborékok, fekete háztetőzátonyok és fehér tajtékok mezejének tűnt, rettenetesen nézett ki. De bevethették magukat egy résbe, majd gyorsan bebújhattak valami vízből kiálló dolog szélárnyékába. És ezen a környéken a hullámok is kezdtek elhalni.

– Sikerülni fog – jelentette ki Roberto. Ez volt az első, amit mondott, azóta, hogy sok-sok hullámmal azelőtt megfordultak.

– Nagyon úgy tűnik – helyeselt Stefan. – De utána mi lesz?

– Kivárjuk a végét.

hetedik rész

SOK JÓ EMBER KIS HELYEN IS ELFÉR

Az ember oda fekteti be az érzelmeit, ahol biztonságban lesz, ha jön a vihar.

– jegyezte meg Mencken

a) Vlade

Vlade a munkája miatt folyamatosan az egyik képernyőjén tartotta a NOAA New York-i időjárásjelentését, az árapály melletti szövegdobozban. Igazából az időjárásnak az árapályra gyakorolt hatása érdekelte, mert az épület szempontjából az árapály számított. Ezen túlmenően nem izgatta, mit csinál az idő.

De már egy hete vagy még régebben követte az Atlanti-óceánról közeledő hurrikánt, ami a jelek szerint Florida felé tartott; de amit a NOAA most jelzett, az teljesen lekötötte a figyelmét. Ez a Fyodor nevű hurrikán az utóbbi pár órában élesen észak felé kanyarodott, és most úgy tűnt, New York környékén fog lecsapni. A teljes útvonala alapján talán Észak-Karolinában szándékozott befejezni földi pályafutását, de azt már biztosra lehetett venni, hogy itt is bajt kever majd. A múltban több hurrikán is lecsapott New Yorkra, de a második áradáshullám óta még egy sem.

Vlade-nak volt oldala a mappái között az épület viharbiztonsági óvintézkedéseiről, és most előhívta a fő képernyőjére, és figyelmeztette a csapatát: mindenki a fedélzetre! A tennivalók listája hosszúra nyúlt, és sietniük kellett. Tájékoztatta az embereit, hogy nem csak egy gyakorlatról van szó. A legjobb esetben is csak pár napjuk maradt. Most megtanulta, hogy a NOAA jósainak soha nem szabad hinni, ha ilyen fontos dologról van szó, pedig ezt korábban is tudhatta volna már. Az előrejelzéseik egyre jobbak lettek ugyan, de még mindig történtek furcsaságok.

Éppen kimenni készült az irodájából, hogy elkezdje a munkát, amikor eszébe jutott, hogy Amelia Black fent van valahol az égben, a közelben, Idelba pedig Coney Island mellett hajókázik. Mindketten veszélyben vannak. Visszalépett, hogy felhívja őket.

– Idelba, hol vagy?

– A Sziszüphoszon, hol lennék?

– És hol van az a szépséges hajó?

Idelba felhorkantott. – A Narrowsban, befelé jövet.

– Akkor jó. Láttad a vihart?

– Aha. Durvának tűnik, mi?

– Nagyon durvának. Hova mentek?

– Nem tudom biztosan. Általában Brooklynban rakom le a bárkát, és a Gowanusba veszem be magam, de most nem tudom. A déli oldalán lévő raktár bedőlt, és az volt a szélfogóm.

– Nem akarsz idejönni?

– Oda nem fér be a hajóm.

– Akkor a hajót hagyd a Gowanusban, és gyere át a vontatóval.

– Miből gondolod, hogy az az ócska kalyibád megvédi a vontatómat?

– Nem lesz baj. Rakd le közöttünk és az Északi szárny között, ahogy a múltkor is. Az nagyjából a mi kis magánsikátorunk, és dél felől meg fog védeni.

– Oké. Lehet, hogy ezt fogom tenni. Kösz.

– De minél gyorsabban. Ne legyél odakint, amikor a szél lecsap.

– Pff.

Vagyis ezt kipipálhatja. Most Amelia jön.

– Szia, Vlade, mi újság?

– Amelia, hol vagy?

– Az Ashbury Park mocsara felett.

– Láttad, milyen idő jön?

– Micsoda? Gyönyörű az idő. Kicsit forró és fülledt. És nem elég jó a láthatóság az optimális felvételekhez, de most egy csapat farkast követünk, akik el akarják…

– Amelia, meddig látsz el dél felé?

– Talán olyan harmincöt kilométerre? Százötven méter magasan vagyok.

– Látod az időjárásjelentést?

– Persze, de mire… ó. Ó! Oké, hűha! Már értem, mire gondolsz.

– Mi a fenét képzelt a producered?

– Nem szóltam neki, hogy mire készülök. Csak kijöttem hülyéskedni.

– Milyen gyorsan tudsz visszaérni?

– Hát, talán három-négy óra alatt? Miért, szerinted…?

– Igen, szerintem igen! Indulj el most azonnal, és siess! Kapcsolj teljes gázra! Különben Montrealban töltheted az éjszakát. Ha szerencséd van.

– Oké. Amint ezek a farkasok elkapják a pulykákat.

– Amelia!

– Oké!

Vagyis lehet, hogy ez is el van intézve. Vlade megcsóválta a fejét. Ideje az épülettel foglalkozni. Ezzel a kőfeleséggel, aki soha nem beszél vissza, de olyasmiket művel és úgy tesz néha, mintha duzzogna vagy örülne, mindenféle hangulatai vannak. Az épület most elcsendesedett a hőségben, és feszültnek tűnt. Vlade felmordult, és elindult.

A Met ekkor már nagyjából kétszázharminc éves volt, bár Vlade-nak ez nem sokat jelentett. Az európai katedrálisok ezer évesek voltak, az Akropolisz kétezer-hatszáz éves, a piramisok négyezer évesek, és így tovább. A kor nem jelent semmit, amennyiben szerkezeti strapabírásról van szó. Ez először is a jó tervezésen múlik, azon túlmenően pedig az alapanyagokon. A Met mindkét szempontból szerencsésnek volt mondható. Vlade nem attól tartott, hogy bármi romba tudná dönteni az épületet, az ehhez túl masszív és elnyűhetetlen volt. Az Evőpálcikákkal ellentétben, azokkal a nevetséges üvegszilánkokkal tőlük közvetlenül délre. Igen, ha bármelyik észak felé zuhan, a Metet is romba döntheti, és ebbe a gondolatba Vlade beleborzongott. Ha összeomlanak, akkor remélhetőleg valamelyik másik irányban teszik, bár ha nyugat felé, akkor kilapítják a Flatiront, amelyet mindenki szeret a környéken, bár Vlade örült, hogy nem az ő gondnoksága alatt áll; az a sok szabálytalan alakú fala rengeteg fejtörést okozott, erre Ettore is mindig panaszkodott, főleg az északi keskeny részén, ahol a kutyák csak függőlegesen tudták a farkukat csóválni, ahogy Ettore mondani szokta. Másrészt viszont, ha az Evőpálcikák északnyugat felé dőlnek, akkor magára a térre zuhannak, és kettévágják a kis medencéjüket a rengeteg törmelékükkel. Csak ha keletre vagy délre zuhannak, akkor nem fognak problémát jelenteni a Madison Square-csoportnak, bár az összeomlási zónájukban kétségkívül komoly károkat fognak tenni. Hát, reménykedjünk, hogy állva maradnak.

Megállt a felső szinten, és dél felé nézett a fogpiszkálók között. A szél már elkezdte tépázni az ültetvényt és a növények zöld leveleit. A kukorica hamarosan beérik, és Heloise meg Manuel, és a többiek éppen viharvédőket helyeztek fel a déli oldal nyitott ablakai elé. De ezek persze bármikor leeshettek.

– Emberek! – szólalt meg Vlade ellentmondást nem tűrően. – Hurrikán közeledik. Egy nagyobb. Óránként majdnem kétszáz kilométeres erejű széllel.

– És mit tegyünk?

– Mind a négy oldalról viharvédőket kell felraknunk, különben kiszippant minket. És kívülről is meg kell erősítenünk a viharvédőket. Az időjárásjelentés alapján van még rá egy napunk.

Heloise azt felelte: – Csak két oldalra van elég viharvédőnk, talán háromra.

Vlade összehúzta a szemöldökét. – Akkor foglalkozzunk a déli, keleti és nyugati falakkal.

Munkához láttak, beborították az ültetvény nyitott boltíveit. Ez nem volt könnyű feladat, és még csak kevesen próbálták, úgyhogy Vlade-nak be kellett tanítania az embereit. A panelek úgy néztek ki, mint az üvegházak falai, inkább áttetszőnek, mint átlátszónak, és rendkívül könnyű és erős grafénrétegekből készültek. Miközben a helyükre csavarozták őket, Vlade folyamatosan dél felé pislogott, hogy nem közeledik-e már a vihar, és a csuklómonitorán beszélt a többiekkel. Mindenki keményen dolgozott. Látta, hogy körülöttük a város összes felhőkarcolóján hasonló munkát végeznek. Nagyon úgy tűnt, hogy az éghidak sérülékenyek lesznek. Maguk a hidak erősek voltak ugyan, de az épületekhez való rögzítésük próbára lesz téve. Valószínűleg nagyon sok mólót is letép a szél.

Miután a kertrészt elintézték, Vlade óvintézkedéseket tett arra az esetre, ha megszűnne az áramellátás. Az akkumulátoraik fel voltak töltve, a generátorok megtankolva, az épület napelemes borítása és festése olyan tisztán ragyogott, amilyen csak lehetett, és a vihar előreláthatóan még tisztábbra mossa majd. Úgyhogy az épület még a vihar kellős közepén is termel majd némi áramot, csakúgy, mint a vízturbinák odalent. Ez mind jó, de nem elég. Úgyhogy Vlade beszállt egy konferenciahívásba a helyi rácsmesterrel, aki a különböző vészhelyzeti terveket koordinálta a tökéletes sértetlenségtől a teljes összeomlásig, és a beszélgetés az utóbbi témában folyt. Kinek mije van, ha csak ő marad talpon? Van bárkinek elég árama ahhoz, hogy szétosszák a Huszonkilencedik és a Park sarkán lévő csomóponton keresztül a szükséget szenvedőknek?

Hát, nem igazán volt. Úgy tűnt, a legrosszabb esetben minden épület a saját túléléséért fog harcolni, ha a helyi áramtermelő leáll. Remélhetőleg ez nem fog bekövetkezni, vagy nem tart sokáig. Minden épület félig önellátó volt, legalábbis elméletben, de meglepőnek tűnt, hogy milyen rövid ideig bírják ki áramtartalékok nélkül. Persze lépcsőzni fognak, hideget esznek, gyertyával világítanak, de mi lesz a szennyvízzel? És az ivóvízzel? A napelemes áramukat erre a célra kell szentelniük, és talán arra, hogy egy liftet üzemben tartsanak.

De ezek egy erős épületben élő emberek aggodalmai voltak, amelyet 80-ra vagy még többre saccoltak az önellátási skálákon. A környék ebben a tekintetben elég jónak mutatkozott; a Madison Square körüli, és általában a MEKTESZ-épületek nagy része erősen tartotta magát. De nem mindegyik, és voltak sokkal gyengébb lábakon álló környékek is. És amikor minden kötél szakad, meg kell majd menteni az összeomlott épületek lakóit, ha nem akarják, hogy több száz hulla szennyezze be a csatornát. Gyakorlatiasan kell dönteniük. Vlade ezt nem mondta ki hangosan, de más gondnokok igen; végtére is, New Yorkban éltek. „Ha meghalsz, a hullád az én ivóvizemet szennyezi majd, úgyhogy kibaszottul szedd össze magad!”.

Ez egy szó szerinti idézet volt. Vlade nem akarta tudni, ki mondta. Bárki lehetett. Már ő is kimondta gondolatban. Mint mindenki.

Nem lehetett mit tenni, gondoskodniuk kellett magukról. Mint azt valaki az idézet szerzőjének a szemébe is mondta. Úgy fogalmazott: „Törődj a saját dolgoddal, seggfej”.

Jött egy hívás: – Vlade, Amelia vagyok.

Vlade a disznóólban járt épp, az ültetvény felett; fújt a szél, a déli égbolt furcsán bezöldült, a zöldjébe fekete keveredett. Vlade kinézett az ablakon, és végigtekintett a délnyugati látóhatáron, de nem látott semmit. A láthatóság gyenge volt, egyfajta lüktető köd. A légiforgalom eltűnt az égről.

– Hol vagy? – kérdezte.

– A Narrows mellett, Staten Islandnél.

Vlade abba az irányba hunyorított, de nem látott semmit. – Miért vagy ilyen lassú?

– Olyan gyorsan megyek, ahogy csak tudok! De kelet felé nem haladok, arról túl erős a szél.

– A fenébe, Amelia, ez durva lesz, nem érted?

– Dehogynem, én is látom! Már benne is vagyok!

– A fenébe. Oké, akkor szaladj előle északnak. Ne próbálj idejönni. Fuss északra.

– De annyira fúj a szél!

– Igen. Vagyis, ha le tudsz szállni, mielőtt túlságosan felerősödik, szállj le. Akárhol. Ha a leszállóterep nem tűnik elég jónak, akkor csak menj tovább északra, amíg fúj. Ne próbálj szembeszállni vele. Sőt, menj olyan magasra, amilyenre csak tudsz. Repülj fel a légörvény fölé, és akkor meglovagolhatod.

– De nem akarom meglovagolni!

– Már nem számít, hogy mit akarsz, kislány. Te keverted magad ebbe a helyzetbe. Most legalább nincsenek medvék a fedélzeteden. Vagy vannak?

– Vlade!

– Ne Vlade-ozzál! Kezeld a helyzetet!

Folytatta az épület felkészítését. Víztartályok megtöltve, az aljukon új szűrők. A vízminőséget egy ideig kizárólag az eső és a gravitáció segítségével is tartani tudják. A szennyvíztartályok üresen álltak. Akkumulátorok feltöltve, kamrák feltöltve, vagyis legalábbis nincsenek kiürülve. Gyertyák és olajlámpák. Generátorok letesztelése, élelmiszerkészletek ellenőrzése. Hajók bepakolása. A móló kiürítése, a móló viharbiztosítása nulla. Csatlakozott a többi Madison Square-i gondnokhoz a Flatiron előtt, hogy mindent megbeszéljenek. Legnagyobbrészt egyetértettek: a mólóknak annyi. Az lenne a legjobb, ha az épületekhez kötözhetnék őket valamivel, ami egy kicsit több játékteret ad a szokásosnál, de nem túl sokat. Remélhetőleg csak pattognak egy kicsit a hullámokon, de kitartanak. A bacinótól északra lévő gondnokok tisztában voltak azzal, hogy a kis tér szél felőli oldalán vannak, úgyhogy a mólóik kicsit megvédhetik az épületeket, felfoghatják a törmeléket – vagy faltörő kosokká változhatnak a déli szélben. Nem volt mit tenni, ki kellett várniuk, mi történik.

• • •

A műholdfelvételek szerint a Fyodor hurrikán közelebbi pereme huszonkilenc kilométerre délre esett New Yorktól.

– Mindent vigyünk le a nyitott felső szintről, amit csak tudunk – mondta Vlade a csapatának. – Viharvédők ide vagy oda. A nagy ültetőládákat rakjátok be a nagy liftekbe, ha beférnek. Rakjátok ki őket a lenti folyosókra. És a hidroponikusokat is.

Idelba is megérkezett a vontatóval, ami megkönnyebbülést jelentett, és miután kikötöttek a Huszonnegyediken a Met és az Északi között, munkába állította a legénységét az ültetvényen. Vlade ügyelt arra, hogy a növényes ládák mozgathatók maradjanak, leginkább az öntözés miatt, de ez most más szempontból is hasznosnak bizonyult, mivel az egyik lecsatolható ládát a másik után pakolhatták be a teherliftbe. A hotellókkal könnyű dolguk akadt, azok gyakorlatilag csak mozgatható sátrakat jelentettek. A lakóikkal már nehezebben bírtak. – Hova megyünk? Hova megyünk?

– Fogjátok be, és mozogjatok. Majd később kitaláljuk. Egyelőre menjetek az ebédlőbe. Rakjátok a cuccotokat a liftek mellé. – Az eggyel lejjebbi folyosók úgy néztek ki, mintha váratlanul egy kertészet tartana bennük végkiárusítást és nem túl nagy örömmel. – A picsába – mondogatta Vlade. – Rakjatok már rendet, gyerünk, hagyjatok egy átjárót, mit képzeltek?

Odalent, az irodájában összefutott Idelbával, amikor bement ellenőrizni az időjárásjelentést és a tennivalók listáját.

– Szóval, hol van az a két kölyök? – kérdezte Idelba.

Vlade érezte, hogy összeszorul a gyomra. – Stefan és Roberto?

– Nem, a másik kettő, akikre vigyázni szoktál.

– A picsába már, honnan tudnám?

Idelba csak nézte.

– Nem tudom! – csattant fel Vlade. – Azt hittem, az épületben vannak, vagy a környékén. Tudnak vigyázni magukra, mindig itt lábatlankodnak.

– Kivéve, amikor nem.

Vlade megpróbálta felhívni őket, de nem jelentkeztek. Idelbával átmentek az ebédlőbe, és megkérdezték Hextert, mi lehet velük. Hexter aggodalmasnak tűnt. – Nem tudom, nem veszik fel! – mondta. – Bronxba indultak megkeresni Melville sírját, és már vissza kellett volna érniük.

Mindhárman egymásra néztek.

– Nem lesz semmi bajuk – mondta Idelba. – Meghúzzák magukat valahol. Nem hülyék.

– Nincs csuklómonitoruk?

– Van egy, de mindig leveszik, amikor elmennek felhajtani valamit, mert mindig tönkreteszik, és azért is, mert azon nyomon követjük őket.

– A picsába.

Pár pillanatnyi komor szünet után folytatták a munkát, Hextert meg ott hagyták, hogy felhívja Edgardót és még néhány ismerősét, hogy nem látták-e a fiúkat.

Vlade visszament az épület tetejére, és ellenőrizte, hogy minden rögzítve van-e a kupola alatt, miközben olyan morcosnak érezte magát, mint Quasimodo. A fiúk eltűntek, Amelia a viharban repült a léghajójával. Biztosan túlélik, de sokkal rosszabb körülmények között, mint ahogy otthon tennék. Sokkal jobban örült volna, ha ott lettek volna. Az épület bombabiztos volt, az épület kitart, még akkor is, ha az ültetvényt teljesen üresre sepri a szél. Ebben egyetlen másik helynél sem lehetett biztos az egész öbölben, az egész világon. Az épület bírni fogja. De az emberei egy része nem volt benne.

Idelba elég jól ismerte ahhoz, hogy ezt lássa rajta, amikor visszament az irodába, és megállt, hogy megérintse a karját. – Semmi baj – mondta. – Meg fogják úszni.

Vlade komoran bólintott. Mindketten tudták, hogy ez nem mindig igaz.

• • •

Utána minden nagyon besötétedett, az ég fekete lett, az alatta lévő levegő zöld. Vlade visszament a lifttel a kupolába, majd felsétált a csigalépcsőn a léghajó kikötőhelyiségébe, mert az ottani keskeny ablakok voltak a legmagasabban az épületben. Éppenhogy csak, de átlátott az Evőpálcikák között, ami jó érzést adott. A Freedom Tower és az Empire State kimeredt a lenti város ködéből. Északabbra a felsőváros szuper-felhőkarcolói mintha egyetlen gótikus, szürreálisan meghosszabbított spirállá tömörültek volna. A Hoboken és Brooklyn Heights egyformán sötétek és tüskések voltak.

A sötétszürke felhőkből már hullani kezdett az eső, olyan erővel, hogy egyenletes vízréteggel borította az ablakokat, amelyen át elég jól látszott a város. Még soha nem látta ilyennek az Empire State-et, szinte fel sem tudta fogni: olyan sok eső zúdult a déli oldalára, hogy az egy hatalmas vízeséssé változott, egyenesen a felhőkből. A fehér víz legsűrűbb része azon a függőleges beékelődésen patakzott lefelé, amely a torony déli oldalának a közepén húzódott, de igazából az egész déli oldal csak fehér vízből állt, az épület egyáltalán nem látszott, a csúcsát leszámítva. – Hűha! – kiáltott fel Vlade. – Szent ég! – Azt kívánta, bárcsak lenne ott valaki, hogy legyen egy tanúja, még fel is hívta Idelbát, de a nőnek éppen valami fontos dolga akadt odalent.

A szél ekkor egyszerre változott mély, szaggatott üvöltéssé és magas visítássá, ami oktávokon ívelt át, hogy végül egy vérfagyasztó, emberfeletti sikollyá álljon össze. Az East River csupa fehér tajték volt, és Vlade már olyan élesen látta a Hudsont, mint onnan még soha, mert az is kifehéredett. Mindkettő észak felé száguldott sebesen, mint két hegyi patak. Odalent a bacino nyugati felét látta, ami szintén tajtékzott, a hullámai délről északra csapkodtak, és fehér buboréknyomokat hagytak a fekete vízen. Az északnyugati sarkában lévő móló újra és újra nekifeszült a köteleinek, mint egy veszett kutya a pórázának. Abban a tákolmányban valami hamarosan összetörik. Ez a látvány is megerősítette Vlade-ot abban, hogy a Hudsonön sok móló le fog szakadni. A szél annyira felerősödött, hogy ütemesen tisztára fújta az ablakokat, amelyeken át rövid pillanatokra megláthatta az újra és újra elhomályosuló várost. Az Empire State déli oldalát tényleg látni kellett ahhoz, hogy elhiggye az ember, és még akkor is hihetetlennek tűnt. Vlade azt kívánta, bárcsak az ottani gondnok az épület díszkivilágításával szállna szembe a viharral; a vízfal alatt eszméletlenül nézne ki. Majd felmerült benne, hogy a Harmincharmadik utcai csatorna az Empire State alatt olyan lehet, mint a Niagara alja. Egyetlen hajót vagy csónakot sem látott sehol. Ez logikus volt, és jó is, ugyanakkor furcsán nézett ki. A világ vége: New York üresen, kiszolgáltatva az elemeknek, amelyek diadalittasan üvöltöttek győzelmükben.

Majd a kupola lámpái villogni kezdtek, és kialudtak, Vlade pedig elkáromkodta magát, és a csuklómonitorán előhívta az épület központi vezérlését. Semmi nem jelent meg, amíg a generátorok be nem kapcsoltak, amit automatikusan megtettek. Akkor a lámpák is újra kigyúltak. De még így is nagy pazarlás lett volna ismét liftbe szállni, úgyhogy Vlade ismét elkáromkodta magát, és nekivágott a hosszú, fárasztó lépcsőzésnek. Amikor leért a kupola szűk csigalépcsőjéről a lift mögötti szélesebb lépcsőhöz, a generátorok láthatóan jól működtek, minden ki volt világítva, és kísértésbe esett, hogy mégis lifttel menjen, az idejét és a térdét kímélendő. De katasztrófa lett volna, ha beragad, úgyhogy inkább komótosan letrappolt.

Negyven fájdalmas emelettel később lent találta magát a vezérlőteremben, és ott minden rendben is ment, két problémát leszámítva: azt, hogy a generátoraik csak három napig bírják, mielőtt elfogy belőlük az üzemanyag, és azt, hogy a Narrowsba ömlő eső, ami az árapálytérkép szerint már elképesztően sokkal, három méterrel megemelkedett a normál dagályhoz képest, amennyiben sokáig tart a vihar, annyira megemeli az öböl vízszintjét, hogy a csónakház a plafonig megtelik vízzel. Onnan pedig az eggyel magasabb szint is elázik a lépcsőn át, az, ahol az épület vezérlőhelyiségeinek a legnagyobb része volt; ezek onnan működtek a leghatékonyabban. Magát a csónakházat nem lehetett teljesen lezárni a bacinótól, bár Vlade megesküdött magában, hogy a jövőben ezen változtatni fog. Úgyhogy a csatorna vize be fog folyni az ajtaja alatt a belsejébe, és a csónakház pontosan olyan magasságban fog megtelni, mint a kinti rész.

– Belülről kell bezárnunk a csónakházat, és hagynunk, hogy a víz a plafonig megtöltse – mondta Vlade Sunak és a többieknek a vezérlőteremben. Su máris elkezdte fiókokba pakolni a holmikat.

A csónakház lezárása mindentől meg fogja védeni őket, a szivárgó szigeteléseken kívül, amelyeket tudnak kezelni. A csónakházban lévő csónakokat meg fogja emelni és egymáshoz fogja csapkodni a víz. Ha egyenletesen emelkedik, akkor talán nem tesz bennük túl nagy kárt.

Szóval, az áram. Vlade végigment a listán, és mindennek kikapcsolta az áramellátását a legszükségesebbeken kívül, miután mindenkit értesített az épület hangosbeszélőjén: – Emberek, a legszükségesebbeken kívül mindenhol elzárjuk az áramot, hogy spóroljunk az üzemanyaggal. Ez eltarthat egy ideig.

Így a megszokott áramfelhasználásuk tizenhárom százalékára csökkent a fogyasztásuk, ami remek eredménynek mondható. És a csuklóján Vlade azt is megnézhette, hogy mi baja van a helyi erőműnek. Az egy kemény rendszer volt, egy rugalmas hálózat; maguk az épületek is rengeteg áramot termeltek, és a felesleget visszatöltötték a helyi erőműbe, ami utána lendkerekekkel, hidróval és akkumulátorokkal eltárolta, majd később a szükséget szenvedők rendelkezésére bocsátotta. Ez önmagában nagyon jól bevált, bár most elég durva tesztnek lett kitéve. De legalább kis része sem volt már pincékben!

Az épület fűtését, légkondicionálását és világítását nagyrészt lekapcsolta, úgyhogy az emberek az ebédlőben és a közös helyiségekben kezdtek gyülekezni. Persze bárki maradhatott volna a szobájában is, hogy egy gyertya fényénél nézze a vihart, és elég sokan jelentették, hogy pont ezt teszik. De sokan lementek a többiekhez a közösségi szintre. Ez egy társasági esemény volt, mint azt mindenki elismerte: egyfajta buli, vagy menedékhelyzet. Egy közösen átvészelt vészhelyzet, egy furcsaság, amin együtt csodálkozhattak. Az ebédlő ablakai délre és nyugatra néztek, és az épület oldalán lezúduló eső eltakarta a kilátást, és bár ez a zuhatag messze nem volt olyan megdöbbentő, mint az Empire State-é, mégis olyan benyomást keltett, mintha egy barlangban lennének, egy vízesés mögött. A szél üvöltése és az eső mindent betöltött, és kiabálniuk kellett egymással, majd még hangosabban kellett kiabálniuk, hogy elnyomják a saját hangzavarukat, a bulik megszokott stílusában, amíg Vlade úgy nem érezte, hogy vissza kell mennie a vezérlőterem viszonylagos csendjébe.

De az a helyiség más szempontból hatott felkavaróan; néma volt ugyan, de furcsán, mivel az irodája és a csónakház közötti ablak úgy nézett ki, mint egy akvárium fala. A csónakházban a víz szintje már négy és fél méterrel meghaladta a dagály szintjét. Vlade az ablak mellé állt, és félve felnézett; éppen hogy csak ki tudta venni a víz tetejét a mennyezettől nem messze, tele az alsó két szintről felsodort hajók testével, amelyek egymáshoz verődtek a színén. Ez nem volt vidám látvány, és ha az ajtók tömítése elkezd ereszteni, az irodája is beázik, ami akadályozza majd az épület irányítását. Az ajtó alatt máris elkezdett szivárogni a víz; amikor ezt Vlade meglátta, elkáromkodta magát, és elkezdte leszigetelni az ajtót az erre a célra tartott szigetelőanyaggal. Később majd el fogja tudni távolítani egy kis hígítóval, de egyelőre használni fog.

Nehezére esett elképzelni, hogy mit kezd majd a város egy ekkora árvízzel. A tengerszint az elmúlt negyven évben nagyjából egyforma maradt, és bár mindig is előfordultak szökőárak és viharok, ennél mindenki sokkal alacsonyabb vízszinthez szokott. A károk elképesztőek lesznek. Az összes gondos és bonyolult alsó szinti vízhatlanítás, a város velencésítésének a legnehezebb része, mind tönkremehet. És a víz alatti világba vezető összes bejárat is víz alá kerül, úgyhogy a munkás szivattyúzást is kezdhetik majd elölről, ami hatalmas katasztrófa. Remélhetőleg a csapóajtók, azok a nagy, zsanéros csatornafedelek, amelyeket a bejáratokra erősítettek, jól zárnak majd, és szigetelnek. És belül is épültek válaszfalak, amelyek csökkenthetik az esetleges beázásokat. De ez egy veszélyes helyzet volt, és aki odalent van, a vihar idejére ott ragadhat. Vagy talán el tudják érni az épületekbe vezető víz alatti kijáratokat. Érdekes lesz meghallgatni a kalandjaikat, miután vége lesz ennek.

De Vlade pillanatnyilag ki volt zárva a saját csónakházából, és ha el akart volna menni valahova, bár szerencsére nem akart, egy gumicsónakot kellett volna használnia, és készítenie kellett volna egy ablaktörő vésznyitót. Ez bizarr volt, idegtépő – és remélhetőleg nem több.

Az Északihoz vezető éghíd a Met szélárnyékában volt, és úgy tűnt, eléggé védve van a szél nagyjától ahhoz, hogy ne essen benne kár. Szerencsére, ugyanis minden leszakadó híd lyukat tép abba az épületbe, amelyről lezuhan, és az a lyuk utána megtelik széllel és vízzel. Vlade legszívesebben visszament volna a kupolába, hogy megnézze, mi a helyzet az éghidakkal, de ezt luxusnak érezte volna, nem beszélve a negyvenemeletnyi lépcsőről felfelé és lefelé. Talán áram alá kellene helyeznie az egyik liftet azoknak, akiknek tényleg szükségük van rá. De előbb ellenőriznie kéne az Északihoz vezető éghidat, és magát az Északit.

Úgyhogy Sura bízta a parancsnokságot, szólt a csapatának, hogy hívják, ha bármi van, majd felsétált a hatodik emeletre, ahonnan az éghíd indult. Annak volt egy saját kis szobája, egyfajta zsilipkamra, amely remekül melegen és szárazon tartotta az épületet. Vlade kinyitotta az első ajtót, mire a fülébe üvöltött a szél. Kicsit félve nyitotta ki a másodikat, ami magára a hídra vezetett, bár ő azt is csak egy hosszú és keskeny szobaként kezelte.

Kinyitotta az ajtót, mire még nagyobb hangzavar támadt. A zajtól, ettől a hangsebesség alatti felhangú üvöltéstől az égnek állt a hátán a szőr. Beleszólt a csuklójába, hogy megmondja az embereknek, hova megy, és nem hallotta a saját hangját. Habozva kilépett az éghídra. Az esővíz eltakarta a keskeny csatorna látványát a két épület között, de Vlade látta Idelba nagy vontatóját odalent, ami még mindig ki volt kötve mindkét épülethez, és jól nézett ki, bár magasabban állt a megszokottnál, a mérete és a vízszint miatt is. A csatorna fekete felszíne hullámok káoszából állt, a sötétlő vizet szél tépázta, a kisebb hullámok meg egymást. A víz tényleg nem tudott hova áramlani az oda-vissza száguldó szélrohamok nyomása alatt; szélárnyékban volt, úgyhogy csak keveset kapott belőle, de még így is túl sokat. Olyan erős lefelé irányuló fuvallatok tépázták, hogy a víz felfröccsent a levegőbe. Vlade érezte, hogy az éghíd vibrál alatta, bár himbálózni nem himbálózott. A Met jól megvédte.

Az Északi csendesebbnek mutatkozott. Az sem szemben állt a viharral, csak pofonokat és szippantásokat kapott belőle. Az ottani lakók nagy része is összegyűlt az ebédlőben és a közösségi helyiségben, és az az épület is homályosan festett. Az Északinak nem volt csónakháza, úgyhogy ott ez nem jelentett gondot. A mólójuk ajtaja le volt szigetelve. Minden jónak tűnt. Mivel az Északit eredetileg az Empire State Buildingnél is magasabbra tervezték, elképesztően erős volt a talapzata. Nem lesz baja.

Vlade visszament az éghídon, a közepén megállva, hogy ismét kinézzen. Nyugatra kilátott a bacinóba, ami teljesen megvadult. A kis négyszögletű tó felszíne felszakadt, és fehéren észak felé vitte a szél. Magának a víznek a felszíne nem látszott, mivel a felette lévő fehérség betöltötte a levegőt, de egy-egy pillanatra bebizonyosodott, hogy sokkal magasabb a megszokottnál, elképesztően. Mintha végre eljött volna a harmadik áradáshullám. Az üvöltés kibírhatatlannak tűnt. Vlade ijedten és lenyűgözve sétált vissza a Metbe.

Kezdtek megbarátkozni a gondolattal, hogy ez egy terheléspróba köztük és a vihar között. Korlátozott mennyiségű élelmük, áramuk, ivóvizük és szennyvíztároló helyük maradt. Az élelem volt a legkevésbé öntermelő, de rengeteg szárított, konzervált és fagyasztott készletük akadt, és a hűtők a napelemes energiáról mentek. Ezzel kihúzzák egy darabig. És a vihar nem tarthat örökké. Bár az utóhatásai problémásak lehetnek. Vlade eltöltött egy kis időt azzal, hogy különböző lehetőségeket vázolt fel a táblázataiban, és Gantt programokkal ellenőrizte az eredményüket. Nos, úgy tűnt, legalább egy hétig kihúzzák. Az is segítene, ha a helyi erőmű tudna küldeni nekik egy kis áramot. Az áramszolgáltató hálózata strapabírónak bizonyult. A Huszonnyolcadik erőműve még mindig csatlakozott a környékbeli ügyfeleihez, de az északi nagy erőművekhez nem. Már megtalálták a hiba helyét, és amint tudnak, kimennek megjavítani. Azt mondták, beletelhet egy kis időbe. Hát, az biztos!

A többi környékbeli épület legnagyobbrészt rendben volt, de az egyik átlós éghíd a Decker és a New School között lezuhant az Ötödikre és a Tizennegyedikre, a két épület oldalán pedig lyuk tátongott, pontosan úgy, ahogy Vlade elképzelte. Mint kiderült, ez csak egyike volt annak a tucatnyi éghídnak, amelyek Alsó-Manhattanben adták meg magukat. Az átlós hidak rosszabbul bírták, mint az egyenesek; az észak-déli egyenesek pedig rosszabbul, mint a kelet-nyugatiak, mert a szél dél-délkeletről fújt. Ha az egyik végük leszakadt, a másik viszont nem, akkor belezuhantak abba az épületbe, amelyikhez még csatlakoztak, ablakokat törtek be, és így tovább. Az ablakok amúgy is sok helyen betörtek, simán befújta vagy kiszippantotta őket a szél. Az Empire State tetején alig fél órával korábban egy 264 kilométer per órás szélrohamot mértek; az egyik szuperfelhőkarcoló, amelynek volt egy „tűfoka” a tetején, 305 kilométer per órás szelet mért a lyukban, amelyet pontosan azért készítettek, hogy csökkentse a szél nyomását a legmagasabb részein. A NOAA szerint a szél átlagos erőssége Manhattanben óránként 210 kilométeres volt. – Elképesztő – mondta Vlade, amikor ezt meglátta. Emlékei szerint soha nem tapasztalt 160 kilométer per órásnál gyorsabb szelet, és az is egy hurrikán idején történt. Akkor még csak huszonnégy éves volt, és néhány barátjával kimentek a szélbe, hogy megnézzék, milyen érzés; ez Long Islanden történt, és a szél ledöntötte őket a Jones Beach homokjára, ahol röhögve mászkáltak négykézláb, amíg a barátja, Oscar el nem törte a csuklóját, és onnantól már nem tartották olyan viccesnek az egészet, de azért kaland maradt, elmesélnivaló történet. De 210? 305? Ezt nehezen tudta elhinni.

Utána elveszítették a kapcsolatukat a felhővel. Ez olyan volt, mintha a hatodik érzékszervüket veszítették volna el, egy olyat, amelyet sokkal gyakrabban használtak a szaglásnál, az ízlelésnél vagy az érintésnél. A helyiek innentől fogva rádión vagy vonalas kapcsolaton keresztül kommunikáltak egymással. Néhány kamera is rádión közvetített. Nos, mindenütt ugyanaz történt. Felkorbácsolt vizek, sűrű zivatar. Egy kamera a Hudsont vette, ami elképesztő volt; hullámok csapódtak Chelsea nagy betonkikötőjének, majd hatalmas víztömegek tornyosultak függőlegesen az ég felé, utána azonnal hatalmas vízrétegek száguldottak északra. Mólók és elszabadult hajók sodródtak az árral szemben, némelyik megfeneklett, mások felborultak, megint másokat kikötöttek, és jól néztek ki, még ha halálra is voltak ítélve. Az elszabadult mólók úgy néztek ki, mintha elveszett bárkák vagy hatalmas raklapok lennének. Vlade kíváncsi volt, mi lehet Brooklynban, de nem fáradt azzal, hogy megnézze. Mintha minden, ami a folyók túloldalán volt, egy másik világba került volna. Lehetségesnek tűnt, hogy minden, ami még a víz színén maradt New York kikötőjében, el fog süllyedni vagy sodródni. Mostanra valószínűleg Idelba új strandja is víz alá került, és az új homok lehet, hogy csak odalent várakozik, de az is lehetségesnek tűnt, hogy felkavarodott, és északra sodródott, Brooklynba. Nem baj. Semmiképpen nem ez lesz a legnagyobb kár. Csak egy újabb érdekessége a viharnak.

Idelbát sem rázta meg a gondolat. – Olyan sok állat el fog pusztulni – mondta. És erről persze mindkettejüknek Stefan és Roberto jutott eszébe. Egymásra pillantottak, vagy majdnem, de nem szóltak semmit.

Később, amikor magukra maradtak, Vlade azt mondta: – Sokkal jobban érezném magam, ha tudnám, hol vannak.

– Igen. De menedéket fognak találni. Értenek hozzá.

– Hacsak nem váratlanul érte őket az árvíz.

– A legtöbb menedék magasabb ennél.

Ez nem feltétlenül volt igaz. – Roberto nem ért a kockázatbecsléshez.

Idelba hozzátette: – Reméljük, hogy ez a vihar kelt benne egy kis istenfélelmet.

– Vagy hogy Stefan megakadályozza, hogy valami ostobaságot műveljen.

Idelba a karjára tette a kezét. Vlade felsóhajtott. Tizenhat éve nem értek egymáshoz. A viharnak ez a pillanata.

• • •

Teltek-múltak az órák, a vihar tovább bömbölt. Vlade eltöltött némi időt azzal, hogy megnézte, mit kapcsolhat még le az áramról anélkül, hogy még több kényelmetlenséget okozna az embereknek. Párszor bejárta az épületet, és napnyugtakor visszatrappolt a toronyba, hogy körbenézzen. Odafent minden fekete volt; túl későn érkezett, hacsak nem egész délután így nézett ki minden, ami lehetségesnek tűnt. A nagyváros az egymást keresztező árnyékok masszájává vált, amelyeket szél és eső tépázott.

Az Empire State Building déli oldala már nem egy fehér vízesésnek tűnt, de még mindig eszelősen nézett ki; vízpermet zuhogott le a központi vájatában, amelyet utána felfújt a szél. A nyugati égbolt már nem derengett világosabban a keletinél; úgy tűnt, mintha egy órával múlt volna napnyugta, noha igazából még egy órával előtte jártak. De a nappalnak már vége szakadt. Aznap amúgy sem jutott sok belőle. Valaki valami olyasmit mondott a rádión, hogy aznap éjjel áthalad felettük a vihar szeme. Azt érdekes lenne idefentről megnézni. Amennyiben a vihar szeme a New York-i öböl közepe felett halad át, a nagy öböl és a vihar szeme nagyjából ugyanakkora lesz. Vlade vissza akart menni oda megnézni, hogy így történik-e. Számolgatni kezdte, hogy óránként kétszer áram alá helyezhet-e egy liftet, csak hogy felmenjen oda körülnézni. Tök jó lenne, ha nem kellene a lépcsőn kaptatnia. Lefelé nehezebb volt, vagy fájdalmasabb. Meglegyintette a kísértés szele, hogy lefeküdjön, és odafent aludjon. Hirtelen nagyon-nagyon fáradtnak érezte magát.

De Idelba felment, és levitte, majd visszakísérte az irodájába, és a nő ott aludt a kanapén, miközben Vlade a szobájában dőlt le. Hálás volt neki. Tizenhat éve, gondolta Vlade elalvás közben. Talán már tizenhét is.

• • •

A hurrikán szeme elhaladt felettük aznap éjjel, és beállt az a klasszikus szélcsend, amely a vihar szemében szokott uralkodni, és amelyet Vlade még az ágyából is hallott abban a fonákjára fordított értelemben, hogy egy időre megszűnt a szél zúgása. A barométer őrülten alacsony értékeket mutatott, Vlade barométere 25,9-et. Az ár valószínűleg megemelkedett egy kicsit a vihar szemében, de nem lehetett megállapítani, hogy mi okoz mit. Még éjszaka visszatértek a felhők, és hajnalban a NOAA kiadta a figyelmeztetést, hogy nemsokára odaér a hurrikán másik oldala is. A szél ezúttal délnyugatról fog fújni, és az elején lesz a legerősebb, amikor a szem fala áthalad felettük. Úgyhogy Vlade és Idelba felkeltek, és ismét felmásztak a lépcsőn a toronyba, hogy körülnézzenek.

Napfelkeltekor a nap besütött egy résen a föld és egy felhő között, és úgy nézett ki, mint egy atombomba. Utána felemelkedett a vaskos felhőréteg mögé, és ez a nap is éppen úgy elsötétült, mint az előző. A szelek gyorsan ádázzá erősödtek, ezúttal a Hudson irányából. Ez a változás az utolsó cseppnek tűnt a pohárban, mert Alsó-Manhattanben az összes épület elkezdett a csatornákba hullani. A rádión sorra érkeztek a beszámolók az éghidakban, tutajokon, mentőmellényben meghúzódó emberekről – akik a szabad ég alatt rekedtek a romok között, vagy a közeli háztetőkön, megpróbáltak kiúszni, vagy megfulladtak.

– A fenébe – mondta Idelba, miközben a parti őrség csatornáját hallgatta. – Tennünk kell valamit.

Vlade, aki arra koncentrált, hogyan védhetné meg a Metet, megdöbbent az ötlettől, hogy bármit is tehetnének. – Mint például?

– Kivihetnénk a vontatót a csatornákba, és kórházba szállíthatnánk az embereket. Vagy ide, vagy a Central Parkiba.

– Ne már, Idelba. Odakint tombol az őrület.

– Tudom, de a vontató egy tégla. Még ha elsüllyedne, akkor is kilógna a csatornákból.

– Ebben az árvízben nem.

– De nem is fog elsüllyedni. És ha a csatornák közepén tudnánk tartani, rengeteg embert elszállíthatnánk. Úgy járatozhatnánk, mint egy hatalmas vapo.

Vlade felsóhajtott. Tudta, hogy Idelba nem tágít, ha egyszer a fejébe vett valamit. – Menjünk el az embereidért. Biztos vagy abban, hogy benne lesznek?

– Naná.

Úgyhogy összeszedték Thabót és Abdult, akik azt mondták, hogy már várták, mit fog szólni ehhez Idelba. Utána lementek az Északiba vezető éghíd alatti szervizkapuhoz, amely közvetlenül az árszint felett ívelt át, ami még mindig öt-hat méterrel meghaladta a dagály magasságát. Idelba és a csapata addig húzták a nyugati köteleket, amíg a vontató el nem fordult a csatornában, és fel nem tudtak ugrani az orrába, majd a hídjára.

Még ezalatt az egy perc alatt is bőrig áztak az esőruhájuk ellenére is, és odakint, a szabad ég alatt egyszerűen elviselhetetlen volt a zaj. Egymást sem hallották, kiabálva sem, amíg fel nem vergődtek a zárt parancsnoki hídra. Még a híd ajtajának kinyitása és becsukása is kimerítő vállalkozásnak bizonyult, és csak azért sikerült, mert két nagy épület között voltak. Amint bejutottak, és becsukták az ajtót, ismét hallották egymás üvöltését. Thabo beindította a motorokat, amelyeknek a rezgését megérezték, de hallani nem hallották őket.

Szóval odakint voltak, a viharban. De egy olyan széles és hosszú hajót, mint Idelba vontatója, nagyon nehezen lehetett elkormányozni. Csak azért tudták mégis, mert több motorja és propellere volt mindkét végén, és több kormányrúdja is, lehetővé téve, hogy mindkét végét minden irányba erősen tudják kormányozni. Azt, hogy mindez elegendő lesz-e a szélben és a hullámokon, csak úgy deríthették ki, ha kipróbálják.

• • •

Besiklottak az üres Madison bacinóba, majd délnek fordultak Idelba és az emberei nagy erőfeszítése árán, akik berberül kiabáltak egymásnak, és akiknek alig sikerült elfordítaniuk a hajót. A hullámok észak felé sodorták őket, és a tat nekiütközött volna a bacino északi végén lévő mólónak, ha az még ott lett volna. Miután kiértek a csatornákra, a szélirány leginkább délinek tűnt.

Egyenesen a szél ellen haladni könnyebb volt, mint kanyarodni, a Huszonharmadiknál azonban ismét elkanyarodtak balra, alig nyolc kilométer per órás sebességgel haladva.

Két dolog nekik dolgozott a városban, bármilyen logikátlannak tűnt is ez Vlade-nak: az, hogy a csatornák olyan keskenyek és sekélyek voltak, hogy a szél nagy hullámok helyett csak felspriccelte őket, és az, hogy a csatornák csatornázták az áramlatokat, amelyek olyan egyenesen szaladtak, mint maguk a manhattani utcák. A sugárutakon, amelyeken átkeltek, erős déli sodrás uralkodott; a kelet-nyugati utcákon nyugati, de ezek helyenként egyszerűen csak örvénylettek. Ezt tudták kezelni.

A vontató úgy haladt végig ezeken a vad vizeken, mint valamiféle víziló vagy brontoszaurusz, észrevehető imbolygás nélkül szállt szembe velük. A szél zavaróbb volt a víznél, de amíg keletre vagy nyugatra tartottak, az épületek az útját állták, amikor pedig délre vagy északra, akkor vagy egyenesen szembementek vele, vagy egyenesen el előle. Úgyhogy a szél csak akkor jelentett komolyabb gondot, amikor elkanyarodtak egy kereszteződésben. Minden egyes kanyar egy kísérletnek, és egy berber kiabálási gyakorlatnak bizonyult. A vontató összes motorjának az erejére szükség volt ahhoz, hogy az orr ne forduljon északra, amikor kiértek egy sugárútra. A hajó oldala nekiütődött néhány épületnek, időnként elég durván, de ilyenkor a vontató a saját farvizén úszott a csatorna közepére, és folytatta az útját.

Idelba azt kérdezte Vlade-tól: – Te ki tudsz menni, hogy felsegítsd az embereket a fedélzetre?

Vlade bólintott, vett egy mély levegőt, és az északi ajtón át elhagyta a hidat. Azonnal átázott, és semmit nem hallott, csak a vihart. A saját gondolatait sem; végre valóra vált ez a régi mondás. Úgyhogy nem is próbált gondolkodni, de mielőtt feladta, bebújt a beülőbe, amelyet Idelbától kapott, és szorosan megkötötte a derekán. A beülőn karabiner is függött egy kötéllel, amely a kormányfülke elején lévő kampóra volt kötve, úgyhogy Vlade úgy ki volt biztosítva, mint egy ipari alpinista egy toronyházon.

Amikor beértek az East Village-be, minden korábbinál nyilvánvalóbbá vált számukra, mennyire tönkretette a várost a vihar. A Wall Street felhőkarcolói még álltak, és talán a szelet is felfogták a tőlük közvetlenül északra lévő épületek elől, de a váltakozó szelek és az áradás miatt a belvárostól északra és keletre lévő kisebb és öregebb épületek nem bírták. Az történt, amiről a rádióban is hallottak, és amit akkor láttak, amikor a felhő felszállt: épületek omlottak össze.

Úgyhogy az emberek kétségbe voltak esve. Törött ablakokból vagy a tetőkön heverve integettek Vlade-nak, és miközben a vontató végigúszott a Másodikon, Vlade hol jobbra, hol balra mutatott, Idelba és a matrózai odakormányozták a vontatót az épületek mellé, az emberek pedig átugráltak rá, néha akár három méterről, amitől persze sokan megsérültek. Többen a vontató oldalsó létráján másztak fel törött ablakokon át, amikor a hajó elhaladt mellettük, vagy rögtönzött tutajokról, amelyeket a szél odafújt hozzájuk.

A vihar összes menekültje átázott és átfagyott, és sokan véresek voltak. Nyílt csonttöréseket láttak, és rengeteg horzsolást, véraláfutást. Számtalan sokkos állapotban lévő embert. Az éjszaka szörnyen telt, az előző nap még rosszabb volt, és most a vontató jelentette az első esélyt ezeknek az embereknek, hogy menedékre találjanak.

A vontatónak nyitott volt a fedélzete, de Vlade beterelte az embereket a magas tatkorlát alá, a legbetegebbeket pedig beküldte a híd alatti kabinba, bár nem szívesen nyitogatta azokat az ajtókat. Egy idő után felrohant a hídra, felrántotta az ajtaját, és bezuhant az üvegfalú helyiségbe.

– A legközelebbi kórház a Bellevue – kiabálta oda Idelbának szükségtelenül hangosan.

– És a Central Park-i?

– Ne! Ott nem tudjuk kirakni az embereket, a mólók biztosan összetörtek.

– Akkor hova?

– A Bellevue Kórház a Huszonhatodik és az Első sarkán van – válaszolta Vlade.

– A Bellevue? Az nem egy elmegyógyintézet?

– Hát, a NYU kórháza a Harminckettedik és a Park sarkán van.

– Menjünk oda.

– Azokat, akik nem sebesültek meg, elvihetjük a Metbe, vagy bármelyik épen maradt épületbe, ahol befogadják őket. Tehetünk egy kört, mint egy vapo.

– Oké.

Vlade ismét kivetette magát a zivatarba. Alig tíz sarkot tettek meg keletre a Hudsonön, de több száz embert összeszedtek, akik most megtöltötték a vontató fedélzetét, és összebújtak. Idelbának és a tengerészeinek sikerült összehozniuk egy különösen nehéz kanyart a Houston és a C sarkán, ahol tombolt a vihar. De miután túljutottak rajta, szél-és csatornairányban folytatták az útjukat a C-n a Tizennegyedikig, átküzdötték magukat az ottani balkanyaron, majd szél ellen fordultak a Park felé, utána végigúszhattak a Harminckettediken, ahol a NYU kórháza állt, ami éppen olyan zsúfoltnak tűnt, mint a vontatójuk. A negyedik emeleti északi ablakon át, amelyet ebből a célból törtek ki, mivel nem volt más bejárat, és ekkorra pont vízszintbe került, átvették az összes sebesültjüket. Az áradás komoly problémát okozott, és az összes többi nehézségen is sokat rontott. Tényleg azt vetítette elő, mit okozna a harmadik áradáshullám, vagy azt, hogy mi történt egy fél évszázaddal korábban. Az is így nézhetett ki: a földszint víz alá került, az az építészeti szint teljesen tönkrement, és utána elkeseredetten próbálták a magasabb részeket lakhatóvá tenni.

A sebesültek kirakása után végigmentek a Huszonharmadikon a Madisonig, ott ismét nagy nehézségek árán balra fordultak, utána pedig állhatatos, ugyanakkor türelmes erőfeszítéssel egyenesen szembementek a széllel. Visszaértek az épületükhöz, ahol valamivel könnyebben tudtak balra fordulni a Huszonnegyediken, majd megálltak a szervizajtó alatt, amelyen át kijutottak az uszályhajóhoz. Vlade már korábban odaszólt, és a Met lakóinak egy része besegítette az utasok maradékát az épületbe. Amikor a Sziszüphoszkiürült, Idelba ismét kibámult a viharba.

– Nagyjából öt menet alatt ki fog fogyni az üzemanyagunk – kiabálta oda Vlade-nak, amikor a férfi belépett a hídba.

Az első körútjuk olyan három órába telt, úgyhogy az üzemanyag a jelek szerint a következő nap gondja lesz. Vlade-ban felmerült a kérdés, hogy vajon működnek-e még a töltőállomások. Üzemanyag nélkül mihez fognak kezdeni az emberek? Az akkumulátorokat áramszünet idején nem lehet feltölteni.

A Stuyvesant romjai közé indultak. A Peter Cooper Village-be nem tudtak behatolni, ott túl sok torony zuhant a keskeny csatornákba. Még a legnagyobb csatornákban is gyakran megfeneklettek elsüllyedt kupac valamiken, és ki kellett tolatniuk, hogy másfelé menjenek. Bármelyik útvonal megtette, mivel mindenhol voltak megmentésre váró emberek; egyszerűen tettek egy szögletes kört, és ismét megteltek. A csatornákban sodródó hulladékok között immár emberi holttestek is akadtak, de legnagyobbrészt állatoké: mosómedvéké, prérifarkasoké, szarvasoké, sündisznóké, oposszumoké. Alsó-Manhattan életteli élettér volt.

– A fenébe, ez pont olyan, mint amikor Bjarke fala bedőlt, ahogy Hexter mesélte – mondta Vlade a semminek, miközben végignézett a tajtékos csatornákon. – Romba dől a város!

Ekkor a hídon állt, de még mindig nem hallotta senki, még ő sem hallotta önmagát. Vagy ha mégis, nem fáradtak azzal, hogy válaszoljanak. Idelba a kormányzásra koncentrált, meg az épületekre, amelyek mellett elmentek. Amit a csatornák fenekén látott a szonárjával és a radarjával, azzal többet törődött, mint bármilyen lebegő hordalékkal.

– Mentsétek ki, amit csak tudunk – mondta kicsit később, jelezve, hogy mégis hallotta Vlade-ot. – Majd később szétválogatják.

Vlade csak bólintani tudott, majd ismét kiment a viharba, hogy felsegítse az embereket a vontatóra, aztán be a kabinba, ha nagyon megsérültek. Miközben odalent ügyködött az orrban, erősen kapaszkodva, és embereket rángatott be az ablakokból, amelyek mellett elmentek, észrevett két egymás mellett úszó férfit tőlük jobbra, az épületek mellett. Egy napellenző keretére felállva éppen hogy csak elérték volna Vlade-ot, aki át tudta volna húzni őket a hajó korlátján. A vontató nyugat felé tartott a Huszonkilencediken, és délre készült fordulni a Lexen, úgyhogy Idelba amúgy is erősen jobbra húzódott, hogy több helye legyen a balkanyarhoz. Pont, amikor Vlade lehajolt, hogy elkapja a nyújtózkodó férfiak kezét, egy nagy hullám kapta el a hajót balról, amelyet talán egy leomló épület vert, mindenesetre erőteljesen megdobta őket; egyenesen nekisodorta a vontatót a sarki épületnek, hallható reccsenéssel összezúzva a két férfit, akik a hajó és a fal közé szorultak. A hajó rálapult a falra, és Vlade, aki még éppen időben felegyenesedett ahhoz, hogy elkerülje az ütközést, felnézett Idelbára, és elkeseredetten hadonászva felüvöltött neki, hogy kanyarodjon balra.

Látta a szélvédőn keresztül, hogy Idelba is szemtanúja volt a történteknek, és éppen balra kormányzott és tolta a gázt. Érezte maga alatt a motorok vibrálását, amint a széllel küzdenek. A vontató végül távolodni kezdett a faltól, és víz áradt az épület mellett egyre növekvő résbe. Vlade lenézett: a két férfi eltűnt. Megdöbbent, hogy nem látja az összezúzott holttestüket a víz színén lebegni, de nem, semmi. Csak két vércsíkot látott az épület falán, közvetlenül a hullámok felett. Felmerült benne, hogy az összezúzott tüdejű holttestek talán eléggé elnehezedtek ahhoz, hogy úgy elsüllyedjenek, mint a kövek. Nagyon úgy tűnt. Mindenesetre nyomuk veszett. Csak két vérfolt maradt utánuk.

Vlade elfordult, és az orrba hajolt. Hányingere volt. Miután úrrá lett az arckifejezésén, felnézett Idelbára. A nő elszörnyedve bámult le rá, elmutogatva a kérdést, hogy mi történt, hogy megállítsa-e a hajót. Vlade megrázta a fejét, és dél felé mutatott. – Menj! – kiáltotta, és intett neki, hogy forduljon balra, és induljon el a Lexen. És mi lesz azokkal a férfiakkal? – mutogatta Idelba tátogva. Vlade ismét megrázta a fejét. Nem maradt kit megmenteni. Amikor Idelba megértette, eltorzult az arca, és elfordította a fejét. Pár másodperccel később a vontató motorja beindult, és átküzdötte magát a Lexre vezető balkanyaron, majd törni kezdte az utat délre a szélben és a hullámok között. Idelba a belváros felé meredt, az arca maszkká merevedett.

• • •

A nap hátralévő részében még három kört sikerült megtenniük. Utána leereszkedett az éjszaka, és egyetértettek abban, hogy túl veszélyes lenne odakint maradniuk. De ekkor, miközben a Met felé tartottak, a szél egyszerűen viharossá enyhült, Vlade becslései szerint talán olyan ötven kilométer per órássá, úgyhogy Idelba ismét útnak indult velük, és a vontató szupererős éjszakai lámpái úgy pásztázták a közvetlen környéküket, mint egy hegesztőpisztoly. A vakító fényben még két kört megtettek, utána elfogyott az üzemanyaguk. A megmentésre váró emberek száma nem csökkent. A sebesülteket addig hordták a NYU kórházába, amíg az repedezni nem kezdett a varrások mentén, utána átirányították őket a Tisch kórházba az Elsőn, a következő körben pedig a Bellevue-be. Az bizonyos szempontból jó volt, mert közelebb esett, és spóroltak egy kis üzemanyagot meg időt.

Mire feladták, Vlade becslései szerint már több ezer embert szállítottak kórházba, és még ezret a Metbe. Az épületben volt hely ennyi ember számára, amíg nem kellett nekik ágyat is adni.

De aznap éjjel még a száraz padló is elég volt. A lakók lecipelték a száraz takaróikat, meg amit csak tudtak. Az élelemés vízkészleteik persze kifogyóban voltak, de mindenütt ugyanígy állt a helyzet, úgyhogy nem tehettek mást, minthogy menedéket nyújtanak az embereknek, és utána majd meglátják. A Central Park állítólag átalakult menekülttáborrá, olyan sok friss hajléktalan szállt meg a nagy parkban. Csak egy vízből kiemelkedő területet kerestek, ahol kivárhatják a vihar végét.

– A fenébe, bárcsak tudnám, merre jártak a fiúk – mondta Vlade, miközben álomba szenderült az ágyán. Idelba az irodai kanapéját foglalta el. Vlade még soha nem volt ilyen fáradt, és ha jól látta, Idelba is azonnal elaludt, amint összeesett, a vizes haja meg mindene ellenére.

– Nem lesz bajuk – mondta a nő tompán. Majd Vlade is elájult.

• • •

Másnap még mindig fújt a szél, és esett is, néha elég sűrűn, de csak úgy, ahogy egy nyári vihar idején – zivatarosan, hűvösen, lármásan –, a két nappal korábbihoz képest egyáltalán nem veszélyesen, és sokkal több fényben. Inkább szürkésfehérben, mint szürkésfeketében. És bár a hajnal dagállyal vette kezdetét, a víz szintje is sokat csökkent. Alig fél méterrel volt magasabb a megszokottnál. A Madison Square körül álló épületek oldalán a falevelekből és hordalékból álló halvány csík sokkal magasabban húzódott a megszokottnál. Az árvíz a jelek szerint már visszafolyt a Narrowson és a Hell Gate-en át a csatornába. Pokoli egy folyam lehetett.

Vlade ekkor már visszamehetett a csónakházba, úgyhogy eltávolította az oda vezető ajtóról a szigetelést, és elkezdte rendbe rakni a hajókat, amelyeknek egy része nemcsak egymásnak, de a mennyezetnek is nekicsapódott. Sok megtelt vízzel, de ki lehet őket szivattyúzni, és ki lehet majd szárítani.

Miután rendbe tette a csónakházat, ami egy fél napot elvitt, végigmehetett a Meten, és megvizsgálhatta az épületet és a környékét. Az összes csatorna tele volt hordalékkal, a város törmelékei úszkáltak a felszínen. Az emberek visszatértek a vízre, bár a vapók még nem közlekedtek. Rendőrcsónakok cikáztak mindenfelé, félreparancsolva a többieket, hogy összegyűjthessék az állatok és emberek tetemét. Az egészségügyi problémák súlyosnak ígérkeztek, ezt Vlade már ekkor látta; ismét kezdett felmelegedni az idő, és számítani lehetett a kolerára. Az aznapi eső ebből a szempontból jól jött. Minél később kezdi sütni a nap a vizet és a maradványokat, annál jobb.

Idelba vontatója ekkor már kellemes utasszállítóként üzemelt a Park Avenue és a Central Park között, ahol addigra összeütöttek pár mólót, amelyek mellett nyüzsögtek a várakozó csónakok, hogy kirakhassák a belvárosi embereket. A Central Park döbbenetes látványt nyújtott; úgy tűnt, mintha az összes fa kidőlt volna benne. Ez lehetségesnek is tűnt, és abban a pillanatban ez jelentette a legkisebb problémájukat, de rettenetesen nézett ki. Visszatértek a Metbe, és elszállították a menekültek utolsó csoportját is az épületből, ügyet sem vetve arra az egy-egy tiltakozóra, akinek csak annyit mondtak, hogy az épület a zsúfoltnál is zsúfoltabb, és a Central Parkban sokkal könnyebben találnak menedéket, és kapnak menekültstátuszt. – Továbbá, az élelmünk is elfogyott – tette hozzá Vlade, ami elég közel állt az igazsághoz, hogy ki is tudja mondani. És segített az emberek eltávolításában.

Gen nyomozó a vihar kezdete óta a munkahelyén rekedt, de előző este visszatért egy rendőrségi motorcsónakon átöltözni, és aludni pár órát. Most megkérte őket, hogy vigyék el a Central Parkba, ahol állítólag szükség volt rá.

– Azt meghiszem – mondta Idelba. – Nem kell sok ahhoz, hogy a New York-iak fellázadjanak, igaz?

– Egyelőre nincs baj – válaszolta a nyomozónő.

– De még mindig esik. Még nem kezdhetnek tüntetni. Amikor eláll, kivonulnak.

– Valószínűleg. De egyelőre nincs baj.

Vlade még soha nem látta a nyomozónőt ilyen fáradtnak, és ez még csak a kezdet volt. Hány éves is, negyvenöt? Ötven? Nagyjából annyinak saccolta, amennyi ő volt. A rendőrmunka kemény, még a nyomozóké is. – Pihenje ki magát – javasolta. – Ezek nehéz napok lesznek.

Gen bólintott. – Az épület hogy bírta?

– Jól tartotta magát – válaszolta Vlade. – Még nem volt lehetőségem az egészet átnézni, de nem is láttam semmi egetverőt.

– A fenti viharvédők átvészelték?

– Jézusom! – felelte Vlade. – Nem is tudom.

Amikor kirakták a nyomozónőt és az épületben lakó utolsó menekülteket, akiknek egy része hálás volt, a többieket viszont már a következő problémájuk kötötte le, megfordultak, és visszamentek az épülethez. Miután Idelba kirakta Vlade-ot, ő amilyen gyorsan csak tudott, felsietett a lépcsőn, és lihegve ért a felső szintre, ahol kitárta az ajtót, hogy kinézzen.

– A fenébe!

Az ültetvény szintje romokban állt. Csak néhány viharvédő maradt a helyén, bizarr módon pont a déli falon; a többi eltűnt, némelyik a padlón hevert a lehullott hidroponikus vezetékek, letört növények, felborult ládák és a többi között. A négy sarokban lévő vaskos acéloszlopok és a többi falszakasz megmaradt; a központi lift háza ép volt; ezektől eltekintve minden tönkrement. A lecsavarozott faládák a helyükön maradtak, de a többi felborult, vagy az északi korláthoz csúszott, a termés pedig kiborult belőlük.

Szerencsére a növényes ládáknak nagyjából a felét levitték az eggyel lejjebb lévő folyosóra, de azokat leszámítva mindent elölről kell majd kezdeniük. Ami ekkor, június 27-én rossz hírt jelentett az önellátás szempontjából. Nem mintha valaha is teljesen önellátóak lettek volna, a farm mindig is csak egy kis százalékát fedezte az élelmiszerszükségletüknek, nyáron olyan tizenötöt, télen ötöt; de ezen a nyáron ennél sokkal kevesebb lesz.

Hát, ez van! De legalább az épület bírta. És senki nem halt meg a lakói közül, amennyire tudni lehetett. És az állattenyésztő szint is éppen úgy bírta, mint a növényesen kívül az összes, úgyhogy az állataik megvoltak. Ha Roberto és Stefan is biztonságban hazaér, akkor minden rendben lesz. Vagyis az ültetvény tulajdonképpen csak luxusproblémát jelentett.

Vlade visszatrappolt a közösségi terembe, és bejelentette a hírt. Egy darabig csak üldögélt a felmelegített ragut eszegetve és gondolkozva. Utána megkereste azt az ifjú pénzügyes huligánt. Garrt.

– Hé, amikor az eső eláll – mondta neki –, megtenné, hogy kimegy a hidrofóliással, és megkeresi a fiúkat?

– Mi? – kiáltott fel Frank. – Ők nem voltak itt?

– Nem, odakint ragadtak valami hülyeség miatt. És itt hagyták a csuklómonitorukat, úgyhogy nem tudtuk megkeresni őket.

– A kis zsenik.

– Hát, ismeri őket. Mindenesetre Gordon Hexter azt mondta, hogy Bronxba mentek, és Melville sírkövét akarták ellopni.

– A picsába. Bronx romokban van.

– Mint mindig. De ha meghúzták magukat valahol, akkor biztosan jól vannak. Csak aggódom értük, ennyi. Szinte biztos, hogy sem élelmet, sem vizet nem vittek magukkal. Vagy meleg ruhát, ha már itt tartunk.

– A picsába.

– Tudom. Megtenné? Én is kimennék, de dolgom van itt.

– Nekem is dolgom van! – kiáltott fel Franklin. De utána meglátta Vlade arckifejezését, és hozzátette: – Rendben, rendben, megnézem, hol lehetnek. Miért hagynék fel ezzel a régi szép szokásommal?

Az egész élet egy kísérlet.

– Oliver Wendell Holmes Jr.

b) Gen nyomozó

Gent is behívták, mint az összes többi rendőrnyomozót a hármas határ területén: vészhelyzet, mindenki a fedélzetre. Neki azt mondták, hogy a vihar alatt maradjon a körzetében, amit meg is tett. Majd egy nappal a hurrikán után a vezetőség átirányította a Central Parkba. Az árvíz egészen a park délkeleti végéig ért, magyarázta a rendőrmotorcsónak sofőrje, akivel odament, és a hullámok átcsaptak a tóba, és elárasztották a Wollman-jégpályát. Valamivel nyugatabbra vissza kellett szerezni és vissza kellett fordítani a Hatodik sugárúti mólót, hogy ismét a helyére rögzítsék, ahol tovább emelkedett és süllyedt az ártér szélén. A déli végén már ismét elkezdtek kikötni a hajók, és kipakolni az embereket és a javakat, hogy északra mehessenek, a szárazföld felé. Erre akkora nagy szükség volt, hogy Gen rendőrmotorcsónakjának ki kellett várnia a sorát, majd mindenki sietve szállt ki belőle.

Miközben Gen felsétált a Central Parkba, elképedt azon, amit látott. Először is, a tömegen: a parkban hemzsegtek az emberek, még soha nem látott ilyet. Másodszor is, mintha egy nyílt mezőn ácsorogtak volna. A fák eltűntek. Vagyis nem tűntek el teljesen, de kidőltek. Az összes. A legtöbb nagyjából észak felé dőlt, és vagy derékba tört, vagy gyökerestül kifordult a földből. Néhány fatörzs még állt, de a lombjuk azoknak is letört valamilyen magasságban, amivel csökkentette a szélnek a fára gyakorolt nyomását, és így a törzsek állva maradhattak, értelmetlen rudakként a kidőlt társaik között.

A fák pusztulása csökkentette a park, mint menedék hatékonyságát, de ez állt a rendelkezésükre, úgyhogy az emberek ott telepedtek le. A tömeg egy része, azok, akik sértetlenek voltak és tennivalót kerestek, elkezdték összegyűjteni és kupacokba pakolni a lehullott ágakat. A levegőt betöltötte a letépett levelek és a fatörmelék szaga. Maga a tisztogatás is veszélyes üzem volt, ami elég sok új sérülést okozott, mert a talaj átázott, és a lehullott fák és ágak nehéznek bizonyultak. Gen meghallgatta a már ott lévő rendőröket, és megértette, mit akarnak: az első napirendi pontnak azt tűzték ki, hogy rávegyék a rendrakókat, hogy gondoljanak az egészségükre, és hagyják abba. De ezek önszerveződő csoportok voltak, és a vihar túlélése után kicsattantak az energiától. Nem feltétlenül vették jó néven, hogy a rendőrség megpróbálja leállítani, vagy akár csak szervezettebbé tenni a tevékenységüket. New York-iak voltak, úgyhogy komoly diplomáciai érzék kellett ahhoz, hogy sorban megkérjék őket, hogy ne tegyenek még több kárt magukban.

– Éppen elég sebesült van így is – ismételgette Gen újra és újra. – Kérem, ne növelje a számukat.

Utána vagy a vállára vett egy ágat, ha szükségét látta és akadt is hely, vagy továbbment a következő csapathoz beszélgetni, vagy leguggolt a túlélők mellé, és megkérdezte, hogy vannak.

Szívmelengető volt látni, hogy a legtöbben higgadtak és félig-meddig szervezettek. Gen hallott már ilyesmiről, tapasztalta is kisebb mértékben, de ehhez hasonlót még nem tapasztalt: úgy tűnt, mintha a város összes lakója a Central Parkba áradt volna. Ez azt jelentette, hogy az alapvető szolgáltatásokat túlságosan igénybe vették. Messze nem volt elég víz, vécé, élelem. A park mosdói előtt hosszú sor állt, és várható volt, hogy a szennyvízcsatornák eldugulnak, főleg így, hogy az árvíz is megterhelte őket. Maga a park lesz majd a vécé. A problémák eszkalálódni fognak legalább egy hétig, valószínűleg tovább is, attól függően, hogy hogyan megy a munka.

Ezen az alapvető problémacsoporton túlmenően azt is fel kellett dolgozni, hogy a park ennyire tönkrement. A város többi része is hasonló állapotban lehet, de az, hogy egyetlen levél sincs a fákon – hogy minden egyes fa kidőlt – sokkoló látványt jelentett. A helyrehozásakor mindent elölről kell majd kezdeniük. De most úgy nézett ki az egész, mintha valahol délen bomba robbant volna, és a lökéshullám mindent letarolt volna, csak éppen tűzvész nélkül. Sok vadon élő állat elpusztult, és a tetemüket a lehető leghamarabb el kellett távolítani. Pillanatnyilag a hatalmas ágkupacok mellé hordták őket. És persze sorra érkeztek az újabb sebesültek, akiket az elsősegélyhez támogattak vagy cipeltek. Rengetegen segítettek a hordágyakat vinni. Mindenki azt kereste, mit tudna tenni. És mi lesz a vízzel? És a vécékkel? Mi lesz az élelemmel?

Gen felhívta a parancsnokságot, és a válaszok alapján ugyanazt jelentette és igényelte, mint a többiek. – Tudjuk – ismételgették neki.

– A szövetségiek úton vannak? – kérdezte Gen.

– Állítólag igen.

A nyomozónő odasétált a Wollman-jégpályához, ahol talán képesek lesznek egy elég nagy területet megtisztítani ahhoz, hogy akár a legnagyobb helikopterek is leszálljanak. Tényleg elárasztotta a víz, ami elképesztő volt, de már visszavonult, és a pálya iszapos maradt, egy sekély tócsával a közepén. A léghajók kiköthetnek a Columbus Circle körüli tornyokon, és igazából az egész park körül. Rengeteg légiforgalomra számíthattak, ami jól jött, mert a szigetre vezető hidak nem üzemeltek. A George Washington-híd megúszta, de a tőle nyugatra lévő autópálya, ami a Meadowlands-öblöt szelte át, tönkrement. Egy kis időre vissza fognak változni valódi szigetté.

A vízzel nem lesz gond, ha odaszállítanak egy-vagy kéthelikopternyi víztisztítót. Ezek konyhai és személyes kiszerelésben léteztek, és a segítségükkel inni és főzni lehetett volna a park tavának vizéből, vagy akár a folyóból. A víztisztító szűrő egy csoda. A városban lévő éttermekben, boltokban és lakásokban feltételezhetően még mindig maradt élelem. Többre lesz szükségük, de számíthatnak segélycsomagokra a helikopterekről és a kompokról, mint a többi katasztrófa idején is. Ugyanez lesz a helyzet az orvosi segítséggel.

A legnagyobb problémát a vécék fogják jelenteni. Mint azt Gen is kifejtette a parancsnokságnak. – Tudjuk – válaszolták neki.

Miközben a parkban bóklászott, azt keresve, hogy miben segíthet, Gen listákat kezdett készíteni a fejében, minden bizonnyal fölösleges listákat, mivel a különböző segélyszolgálatok már összeállították őket, de nem tudta visszafogni magát. Ezen túlmenően egyszerűen csak segített azoknak, akik segítséget kértek tőle. Válaszolt a kérdésekre, jegyzőkönyvet készített pár kisebb bűncselekményről – örömmel nyugtázta, hogy nagyon kevés ilyen fordult elő, és gyakran maguk a panaszok sem hangzottak túl meggyőzően a véleménye szerint. Leginkább csak a jelenlétével segített megteremteni a rend és a szervezettség illúzióját. A rendőrség még mindig itt jár-kel, szolgálva és védve, ahol szükség van rá. New York még mindig New York. De mekkora pusztulás érte! Gen egyik zaklatott, kivörösödött szemű arcot látta a másik után: itt egy szőke kisgyermek zokog, hogy elveszítette a szüleit; ott egy nagydarab mexikói férfi, aki össze van zavarodva, vagy talán fogyatékos, bámul tátott szájjal, döbbenetesen kék tekintettel valamit, amit ő nem lát; amott egy sovány, fekete, rasztás férfi markolássza az alkarját a másik kezével fintorogva; emitt egy görényképű fiatal táncol egy helyben, a csuklópántjára írt zenét énekelve. Sokan eltűntek, elveszítettek másokat, sokkos állapotban voltak. Gennek fel kellett vennie a rendőrök megszokott, közönyös viszonyulását, ami az idő nagy részében nem esett nehezére, aznap viszont igen, de rendkívül rátermett volt, és kényelmesen érezte magát ebben a szerepben. A rendőrök életének minden egyes napja a katasztrófák sorozata, úgyhogy most, hogy a város összeomlott, azt érezte, hogy hé, emberek, üdv a világomban. Én ismerem mindezt, hadd mutassam be nektek. Hadd segítsek. Ebben is lehet élni kiborulás nélkül, lehet higgadtnak maradni, és megoldani a gondokat. Higgyetek nekem. Tegyetek úgy, mint én.

A Nyolcvankettedik nyugati részén lévő őrsön aludt, mert túl sok időbe telt volna visszamennie a Metbe, és hullafáradt volt. Kezdett ráébredni, hogy az éghidak egy részének az összeomlása után kénytelen lesz hozzászokni, hogy motorcsónakon jár-kel Alsó-Manhattanben, vagy vapón, amikor majd ismét beindulnak. A város valahogy mintha megnőtt volna. Elaludt egy beltéri padon, és már hajnal előtt felébredt; fázott, és mindene sajgott. Kinézett az ajtón; a nap még nem kelt fel, de az eső elállt. Kiment a mosdóba (örömmel látta, hogy volt víz), majd a Hatvanötödiken lesétált a parkba. Mindenütt emberek hevertek. Nejlonzacskókon, takarók és hálózsákok alatt, egy-egy ponyva vagy sátor alatt, de legnagyobbrészt a szabad ég alatt. A vihar elmúltával szerencsére visszatért a megszokott nyári fülledtség és pára. Ez egy másfajta problémahalmazt fog kiváltani, de az éjszakázás szempontjából jó hírnek számított. Furcsa volt látni, ahogy az emberek odakint alszanak a földön, együtt, a késői holdfénytől sápadt arcokkal. Egy régebbi kor víziója.

Majd felkelt a nap, és az emberek kábán és mocskosan körbeülték a kis füstös tüzeket. Kiderült számukra, hogy a nedves fa nem ég túl jól. A parkban nem lett volna szabad tüzet rakni, de Gen csak legyintett rájuk. A természet amúgy is gyorsan el fogja oltani ezeket a tüzeket, vagy benzinnel elérik, hogy tényleg begyulladjanak. És akkor elhamvaszthatnák az állatok tetemét. Az emberek önmagukra jelentik a legnagyobb veszélyt.

Vontatóhajó méretű helikopterek kezdtek érkezni és leszállni a Wollman mellett és a park északi végén lévő réteken. Szokás szerint léghajók töltötték be az eget, de a szokásosnál többen, amelyek vagy segítséget hoztak, vagy felvételeket próbáltak készíteni a műsorukhoz, vagy mindkettő. Gen folytatta a járőri munkát, és kétségtelenül felmerültek újabb problémák, amelyek megoldásában segíthetett, és újabb kis bűnügyek. Kezdtek átállni vészhelyzeti üzemmódból a nyüzsgés fázisába, mialatt a legtöbb ember ingerültté válik, és egyre hajlamosabb vitatkozni, panaszkodni és veszekedni. Gen ezt is sokszor tapasztalta már korábban, még olyankor is, amikor a tömegek egy-egy előadásról özönlöttek ki. Most készen álltak arra, hogy ezt az előadást is elhagyják, sőt, alig várták, de nem tudták; a műsor még nem ért véget, és ettől az akadályoztatástól páran kiborultak.

Úgyhogy Gen azzal töltötte a napját, hogy alkudozott, forgalmat irányított, és elzavarta a nézelődőket. – Menjetek vissza a felsővárosba – javasolta azoknak, akik ottaniaknak tűntek a rendezett megjelenésük alapján. Ő gyűlölte a szájtátikat, de nem személy szerint. Ebben az esetben azt jelezték, hogy a város valószínűleg talpra áll majd. Ez a hurrikán ideje alatt és a közvetlenül utána következő időszakban megkérdőjelezhetőnek tűnt, a hurrikán valódi válságot idézett elő. Most viszont csak egy kibaszott katasztrófává változott a sok közül.

De végig kellett csinálni, úgyhogy Gen lezúzta a napot, majd a következőt is. A nap végén egy motorcsónakkal visszament a Metbe, és lerogyott. Vlade egy zuhanyzással jutalmazta. A következő napon visszarendelték a Central Parkba. Utána egy járőrhajóra helyezték Alsó-Manhattanben, amelyen a csatornákat járta, és az elsüllyedt városban próbált rendet teremteni.

Ez durva melónak ígérkezett. Mindenütt holttestek úsztak a csatornákban; pillanatnyilag az eltakarításuk volt a legfontosabb, ami rendkívül gyászosnak bizonyult. Már kezdtek felpüffedni és szagosodni. Úgy tűnt, minden korosztályból haltak meg emberek, vagy megfulladtak, vagy a repülő törmelék ölte meg őket. És állati tetemek is akadtak, amelyek a bundájuk miatt kevésbé hatottak hátborzongatóan, és az állat mivoltuk miatt kevésbé voltak elszomorítóak.

Újra meg kellett szervezni a közlekedést, először a sugárutakon és a nagyobb keresztcsatornákon, majd a rendes kis kelet-nyugati csatornákban is. Sokban nem is lehetett járható folyosót kialakítani, mert épületek zuhantak beléjük. De a rendőrség majd eldönti, hogy mit lehet és mit nem, kialakítja a kerülőutakat, és átbeszéli az egészet a közlekedésiekkel.

Gen a vihar utáni ötödik napon egész nap egy rendőrségi motorcsónakot vezetett Chelsea-t és a West Village-et járva, menekülteket gyűjtögetve és szemetet szedegetve, és immár, nyomasztó módon, fosztogatókat is kergetve, amikor egyszer csak összefutott egy furcsa motorossal a Hetedik és a harmincadik sarkán. A hangosbeszélőjéből rákiabált, hogy álljon meg, majd az embereit is figyelmeztette, amikor észrevette, hogy a másik hajón mindenki fel van fegyverezve, és láthatóan azon gondolkozik, hogy engedelmeskedjen-e a felszólításnak, vagy ne.

De végül megálltak, és Gen, akit az emberei fedeztek, átszállt hozzájuk.

– Mit keresnek itt? – kérdezte.

A hajó kapitánya vagy a főnök megkocogtatta a monitorát, és megmutatta neki a papírjaikat. Egy magán biztonsági cégtől voltak, az EGYE-től, amely az Ellenállás Gyors Elnyomása rövidítése volt. – Felbéreltek minket, hogy vigyázzunk erre a könyékre.

– De kicsoda?

– Az itteni lakószövetkezet.

– Melyik?

– A Chelsea-i Városi Lakószövetkezet.

Gen megrázta a fejét. – Olyan nem létezik.

– Most már igen.

– Nem. Nincs ilyen. Kinek dolgoznak?

– A Chelsea-i Városi Lakószövetkezetnek.

– Kérek egy személyazonossági okiratot és a szerződését.

A férfi habozott, úgyhogy Gen intett a csapatának, mire még négy rendőr ugrott át a csónak peremén, látványosan kívül hordott fegyverekkel. Persze csak sokkolókkal, de akkor is. Fel voltak fegyverezve. És az EGYE csónakján lévő emberek is.

Mindenki csak állt, és nagyon komolyan nézett. Gen, az egyetlen nő a hajón, továbbá a legmagasabb rangú személy, hivatalos és udvarias modorban folytatta a társalgást. Udvariasban, de határozottban. Talán határozottabban, mint amennyire udvariasban.

Leült a férfival, és lassan átnézték az iratait. A biztonsági cégét, az Ellenállás Gyors Elnyomását a jelek szerint egy lakószövetkezet bízta meg, amely Chelsea-i Lakószövetségnek nevezte magát. A Huszonnyolcadik után lévő épületekben laktak, és most aggódtak, mert a vihar sok házat összedöntött a környéken. Elképzelhető, hogy a közelmúltban lett belőlük lakószövetkezet. Meg kellett védeniük a befektetésüket.

– A befektetésüket – visszhangozta Gen. Linkeket keresve kocogtatni kezdte a monitorát, és írt egy üzenetet Olmsteadnak, hogy tegye ugyanezt. Mire Olmstead visszaszólt neki, még nem talált semmit; az EGYE tulajdonosa az Escher Biztonságiak. Mindkettő a Morningside-nak dolgozik.

– Mi egy magán befektetésvédelmi cég vagyunk – magyarázta a férfi, amikor Gen felnézett rá.

– Aha, persze.

– A maguk oldalán állunk. Maguknak segítünk.

– Az lehet – válaszolta Gen. – De ez egy szokatlan helyzet, és nem akarunk polgárőr jeleneteket. Éppen elég bajunk van. Beszélni szeretnénk azokkal, akik megbízták magukat, szóval adja meg az elérhetőségüket, és onnan folytatjuk. Továbbá ez a terület innentől tiltott zóna.

– Ez meg mi, katonai bíróság?

– New Yorkban vagyunk, és én a New York-i Rendőrkapitányságot képviselem. Még mindig érvényben van a Büntető Törvénykönyv.

Lefényképezte az iratokat, és elgondolkozva visszaszállt a rendőrjárőrbe.

Felhívta Olmstead őrmestert. – Hé, Sean, kösz. Hogy bukkantál ilyen gyorsan rá erre a kapcsolatra az EGYE és az Escher között?

– Elég alaposan utánanéztem az Eschernek. Egyértelmű, hogy a Morningside-nak dolgoznak, a leányvállalataik pedig a Morningside különböző projektjeinek. És az EGYE is ezek közé tartozik. Az a pasas, akivel a hajón beszéltél, ténylegesen szerepel az Escher alkalmazottainak a listájában.

– Értem.

– És tudod, ki dolgozott még az Eschernek? Három olyan ember, akik most a Met toronyban dolgoznak Vlade Marovichnak. Su Chen, Manuel Perez és Emily Evans. Mindhárman az Eschernek dolgoztak, és ezt kihagyták az önéletrajzukból, amikor állásra jelentkeztek a Metbe. Mindhárman azt mondták, hogy egy távolabbi leányvállalatnak dolgoztak. A polip egy másik karjának.

– Remek! – válaszolta Gen. – Lehet, hogy megtaláltad a beépített embereket, akik kikapcsolták a kamerákat, amikor Jeffet és Muttot elrabolták.

– Azt hiszem, igen.

– És a Morningside a mi csodálatos polgármesternőnknek dolgozott?

– Igen. Továbbá az Angel Fallsnak, annak a cloisteri pasasnak, Hector Ramireznek. A Morningside egy hatalmas polip, és Ramirez is az. És egyikük aktáiba sem tudok behatolni. Megpróbáltam, de a sok leányvállalat megnehezíti. Kicsit úgy tűnik, mintha a Morningside tanította volna meg a polipmódszert az Eschernek. Lehet, hogy az Escher csak a Morningside egyik karja, vagy ilyesmi. Csak közelebb van a testéhez.

– Oké. Folytasd, fejtsd csak le a karok szívókorongjait a dolgokról. Különösen annak próbálj meg utánanézni, hogy ki tett ajánlatot a Metre.

Micsoda romok lesznek ebből!

– kiáltott fel H. G. Wells, amikor először meglátta a manhattani látképet.

c) Franklin

Szóval, azon gondolkoztam, hogy nekem van a legkisebb hajóm Manhattanben, és mégis én megyek ki minden idők legnagyobb vihara után, hogy levadásszak két őrült kölyköt, akiknek halálvágyuk van? Most tényleg?

De nem csak azért tettem, mert Vlade megkért azon a nyomatékos, érces, vagy akár morbid szláv maffiás hangján, és nem is a bárkájába fogadott teremtmények iránti felelősségérzetből, bármilyen aprók és ostobák legyenek is. Hanem Charlotte miatt. És ahogy a nő fogalmazott, az idegesítő volt ugyan, de végső soron nagyon is hatott:

– Így legalább lesz mit csinálnia – mondta. – A tőzsde zárva van.

– A tőzsde – húztam fel az orrom. – Mintha ez számítana.

– Aha, de mi mást csinálna egy ilyen napon? Kötvényeket venne? Szünnap van, Frank fiacskám. Menjen ki, és szórakozzon egy kicsit. Biztosan nagyon izgalmas lesz motorcsónakozni. Ha keményre fordulna a helyzet odakint, át tudja változtatni tengeralattjáróvá vagy repülővé, nem? És egyébként is, azoknak a kölyköknek segítségre van szükségük. Nagyon izgalmas lesz.

– Aha, persze.

De ő csak rám mosolygott azzal a kis mosolyával, és odébb hessintett, mint egy szúnyogot. – Most dolgoznom kell – mondta. – Majd értesítsen, hogy mi a helyzet odakint.

Én látványosan felsóhajtottam, és felmentem a szobámba, hogy felvegyem az időjárásálló ruhámat, ami egy nagyon klassz szerkó az Eastern Mountain Sportstól. Vlade lepakolta a bogarat a padlásról, és metsző tekintete kikísért az ajtón. Persze örültem, hogy kirándulhatok, és nem akartam, hogy Charlotte azt higgye, hogy nem akarok segíteni.

És tényleg lélegzetelállító egy nap volt, olyan felhőkkel, mintha hatalmas gályák zúdulnának a partra kibontott vitorlával. A csatornák tejeskávés árnyalatúra színeződnek a habtól, az East River a kék és barna tajtékok káosza, vagyis az East River helye, mert a legtöbb bója eltűnt. Sokkal kisebb forgalom volt a szokásosnál, úgyhogy meghúztam a gázkart, a bogár kinyitotta a fóliáit, és felszálltunk. Csak annyira fújt a szél, hogy izgalmas legyen. Nem szerettem volna felszállni, majd visszacsattanni a vízre, és felborulni, mint egy idióta. Ezt érdemesnek tartottam elkerülni, úgyhogy egy kicsit visszavettem a Roosevelt-zátony mellett és a nagy keleti hidak alatt. Messze nem futottam rekordidőt, de hamarosan balra kanyarodtam a Harlem-folyóra, ahol visszaereszkedtem az árba, és úgy lavíroztam tovább, mint egy közönséges ember.

Baloldalt nagyon durván nézett ki a felsőváros elárasztott része. Persze az a rész soha nem is mutatott szépen a Washington Heights és a Cloister-csoport hatalmas toronygerincei alatt. Harlem megviselt öbölnek nézett ki, pár kiálló, elszigetelt toronnyal, a sekély részek tele voltak düledező, régi épületekkel, amelyeket most nagyon megtépázott a vihar. Lehet, hogy ha mindet lebontják, és tutajházakkal helyettesítik, ahogy terveztem, akkor megfelelő körítést nyújt majd a Cloister-csoportnak. Igen, Harlemben eljött Robert Moses ideje.

És talán mindenhol. Bronx még rosszabbul festett, mint Harlem. Az persze soha nem is volt szép, és a hurrikán végigsepert Manhattanen, és egyenesen belecsapott abba a szánalmas, himlőhelyes arcába, kétségkívül beledöntve a nagy hullámtörőket a vízi utakba és a völgyekbe. Most, hogy az árvíz levonult, úgy nézett ki, mintha cunami öntötte volna el, és nem húzódott volna vissza teljesen. Teljes torkolati pusztítást végzett.

Végigmentem a Van Cortlandt parkolót megtöltő hosszú, keskeny öblön, a Bronx-folyó csatornájától nyugatra. Ez volt a leggyorsabb út a Woodlawn temetőhöz, ahova a fiúk készültek. A tőből kicsavart fák úgy néztek ki, mintha holttestek hevernének a földön; az elsodortak úgy, mintha tetemek lebegnének a vízen. Bronx? Kösz, nem. Az a szánalmas környék kiterjedt volt, lepusztult és halott.

Végigóvatoskodtam a keskeny, elárasztott utcákon, amelyek valahogy nem emelkedtek (vagy süllyedtek) a csatornák szintjére, és időnként meghúztam a kürtöt, hátha a fiúk még mindig el vannak bújva valahol, és nem látnak. Nem tudtam ugyan, miért tennének ilyet egy ilyen szép napon, de azért próbálkoztam. Még mindig rengeteg épület állt, és lett volna képes menedéket nyújtani, hatalmas betontömbök összetört tetővel. De ahogy telt-múlt a nap, nyilvánvalóvá vált, hogy a környék puszta mérete miatt sincs esélyem megtalálni ott két fiút. Értelmetlen kísérletnek tűnt, de valakinek tennie kellett valamit. Valakinek, de nem feltétlenül nekem. A vihar olyan sok módon végezhetett velük, hogy felmerült bennem, megtudjuk-e egyáltalán valaha, hogyan tette. Persze valószínűleg megfulladtak, nekik ez a specialitásuk. Vagy agyonnyomta őket valami, ez volt a második lehetőség. Vakmerőek, de ostobák. Egy szép napon jó bróker vált volna belőlük, de hát ez van. Az embernek túl kell élnie a saját fiatalkori őrületeit ahhoz, hogy beváltsa az ezekben az őrületekben rejlő ígéretet.

Charlotte megpingette a csuklómat. – Üdv, Frankie fiú. A srácok megérkeztek a Metbe.

– Az kizárt!

– Pedig így van.

– Hát, ez jó hír. Itt soha nem találtam volna meg őket.

– Főleg úgy, hogy nincsenek is ott.

– Igen, de ha itt lettek volna sem. Ez a hely egy kibaszott romhalmaz.

– Mindig is az volt.

– Felvegyem hazafelé menet, hogy jó kiscserkészként segítsek egy idős hölgynek átkelni az úton?

– Nem, még mindig meg kell oldanom egy szarságot. Egy elég szar szarságot.

– Oké, sok szerencsét.

Ezzel kitolattam egy különösen undorító csatornából, amelynek a felszínét többé-kevésbé beborították az apró, szőrmés állatok tetemei, ami szomorú látványt nyújtott, de nem annyira, mintha a két kis lázadó holtteste is köztük lett volna. És a kistermetű emlősök általában gyorsan szaporodnak – igazából kiirthatatlanok –, úgyhogy tisztelegtem a bűzös holtaknak, miközben megfordultam, és visszatértem az elárasztott utcákon a keskeny öbölbe, majd a Harlem-folyóra. Ott előrehúztam a gázkart, és madárként szálltam végig az ár felett, valóságos sirályként, meg-megérintve a hullámokat hazafelé úton. Diadalmas repülés!

• • •

Otthon, a Metben csatlakoztam az ebédlőben a fiúkat körbeálló kisebb tömeghez. A srácok úgy tömték a fejüket, mintha napok óta nem ettek volna. Úgy sandítottak fel rám, mint két mosómedve egy szemeteskonténerből, és hirtelen magam előtt láttam őket hassal felfelé lebegni szőrös kis fivéreik és nővéreik között Bronxban.

– Mi a fene! – mondtam. – Hol jártatok, srácok?

– Mi is örülünk, hogy látjuk – motyogta Roberto tele szájjal.

Stefan nyelt egyet, és azt mondta: – Köszönjük, hogy kiment megkeresni minket, Mr. Garr. Odafent voltunk, Bronxban.

– Azt tudtuk – feleltem. – Vagyis úgy tudtuk. Mi lenne, ha mostantól magatokkal vinnétek a csuklómonitorotokat?

Mindketten bólintottak, miközben folytatták az evést.

Csak bámultam őket. Éhesnek tűntek, de más bajuk láthatóan nem volt. Egyáltalán nem érte őket megrázkódtatásként a dolog. Nevetnem kellett.

– Biztosan találtatok egy búvóhelyet – jegyeztem meg.

Stefan ismét nyelt egy nagyot, és hosszan ivott egy pohár vízből. – Nem tudtunk visszamenni Manhattanbe, mert túl nagyok lettek a hullámok, úgyhogy bementünk azok közé a bronxi épületek közé a patakban, és ott találtunk egy üres raktárat, amely elég stabilnak tűnt, és az északi ajtaja nyitva állt, és a csónak is befért rajta. Utána már csak ki kellett várnunk a végét. Nagyon zajos és szeles volt. És a víz egészen a mennyezetig megemelkedett odabent.

– Betörtek az ablakok – tette hozzá Roberto két falat között. – Rengeteg ablak.

– Igen, és nagyon sok kifelé tört ki! – folytatta Stefan. – A déli oldalon néhány befelé tört be, de az északi oldalon a legtöbb kifelé tört ki!

– Mint egy tornádóban – mondta Mr. Hexter. A fiúk mellett ült, és úgy nézte őket, mint egy anyamacska. – A szél szívóerőt gyakorol rájuk, és egyenesen kicuppantja őket.

A fiúk bólintottak. – Ez történt – helyeselt Stefan. – De a raktárépület emeletén volt egy sor szoba is, úgyhogy ott vártuk ki.

– Nem fáztatok?

– Nem nagyon. A tető alatt volt egy kis szigetelőanyag, és néhány papír is maradt a fiókokban. Készítettünk egy hatalmas ágyat a papírokból, és oldalról beborítottuk magunkat vele.

– Nem szomjaztatok? – kérdeztem.

– De igen. Ittunk egy kicsit az ottani folyóvízből.

– Ne már! Nem lettetek rosszul?

– Még nem.

– Nem voltatok éhesek? – kérdezte Hexter.

Mindketten bólintottak, ismét tele szájjal. Roberto válasz gyanánt az arcára mutatott. Miután lenyelte, amit evett, azt mondta: – Felmerült bennünk, hogy megpróbálhatnánk megölni és megenni azokat a pézsmapockokat, amelyek odabent voltak velünk.

– Pézsmapockok?

– Azt hiszem. Vagy azok voltak, vagy nagyon vizes görények. Olyan hosszú, sovány vidrák?

– Rengeteg patkány és rovar hemzsegett ott – tette hozzá Stefan nyelés után. – Kígyók, békák, pókok, amit csak akar. Nagyon félelmetes volt.

– Ott kúsztak-másztak a talpunk alatt – vette át a szót Roberto. – De leginkább a pézsmapockok keltették fel a figyelmünket.

Hexter azt mondta: – Az öbölben rengeteg a pézsmapocok. Vagy a kutyakölyök. Vidrák is vannak.

– Nem vidrák voltak – válaszolta Roberto. – Bármik is voltak, egy egész csapat volt belőlük, egy család, vagy ilyesmi. Öt nagyobb, és négy kisebb. Beúsztak a raktárba, és odalent maradtak, a teremben. Megnéztek minket maguknak. Az összes többi apró állat távol tartotta magát tőlük. És tőlünk. Legalábbis kartávolságnyira.

– Lehet, hogy a pézsmapockok a mi megevésünkön gondolkoztak – merengett Stefan. – Mi azon gondolkoztunk, hogy elkapjuk és megesszük valamelyiket, ők meg azon, hogy minket esznek meg!

A két fiú felnevetett. – Elég vicces volt – szögezte le Roberto. – Nem voltak túl nagyok, de sokkal többen voltak nálunk. Úgyhogy rájuk kiabáltunk.

– Ők meg visszacincogtak.

– Igen, de közben el is szaladtak.

– Hát, hátrahőköltek. Nem szaladtak túl messze. Továbbra is terveket forraltak. De találtunk pár csőkulcsot, és megfenyegettük őket.

– De úgy döntöttünk, hogy egyet sem ölünk és eszünk meg. Nem akartuk feldühíteni a többit. Nagyon hegyesnek tűnt a foguk.

– Igen, annak. Ha egyszerre estek volna nekünk, az nagyon rossz lett volna. Akkor valószínűleg le tudtak volna minket győzni.

Stefan bólintott. – Ezért kiabáltunk. Olyan hangosan üvöltöttünk, hogy az fájt. Megfájdult a torkom.

– Az enyém is.

Csak néztem őket, miközben meséltek, és arra gondoltam, hogy ezekből a srácokból tényleg lehet még bróker. Előfordult, amikor párszor meg kellett győznöm valakit arról, hogy fizesse ki nekem a tartozását, hogy megfájdult a torkom attól, ahogyan a telefonban üvöltöztem. Akiről elterjed, hogy lágyszívű az adósaival, annak a többi sem fog fizetni, úgyhogy néha tudni kell kiabálni a hatás kedvéért. – Ügyesek voltatok, fiúk – mondtam. – És a hajótokkal minden rendben van?

– Igen, odalent volt a nagy raktárteremben. Amikor jött az ár, nekinyomódott a plafonnak, olyan sok víz volt ott, hogy az hihetetlen, de egyszerűen csak ott maradt, amíg le nem apadt a víz. Az durva egy dagály volt!

– Áradás – javította ki Hexter. – Azt beszélik, hat méter harminc centivel haladta meg a legmagasabb dagályt, amit valaha láttunk.

– Van még süti? – érdeklődött Roberto.

Meg kell tanítanunk magunkat az irodalom megértésére. A pénz nem fog tovább gondolkozni helyettünk.

– Virginia Woolf, 1940.

d) ismét az a városi okoskodó

Pár száz évvel ezelőtt létezett egy híres karikatúra, ami New York egyik magazinjában vagy napilapjában jelent meg a sok közül, amelyek együttesen olyan naggyá tették irodalmilag ezt a várost, Melville-t és Whitmant is beleértve – mindenesetre az a karikatúra a város térképét ábrázolta nyugat felé, olyan perspektívával, hogy Amerika többi része csak akkora volt, mint két manhattani háztömb, a Csendes-óceán pedig nem szélesebb a Hudsonnél. Ez a New York-iak önteltségét jelképezte vicces formában, és érdekes, hányan beleesünk ugyanebbe a csapdába, amikor a városról beszélünk: milyen másik hely számítana még? Ez a világ közepe, a bla-bla fővárosa.

Igaz. Talán túlságosan is. És az olvasó agyában remélhetőleg eléggé megragadt a reprezentációs előítélet fogalma ahhoz, hogy emlékeztethessem, hogy nem azért összpontosítunk ennyire New Yorkra, mert csak az az egy hely számított a 2142-es évben, hanem csupán azért, hogy elmondhassuk, hogy olyan volt, mint a világ összes többi városa, csak egy kicsit érdekesebb az olyan jellegzetességei miatt, mint a félsziget, a torkolat, az öböl és a rengeteg magas épület.

Szóval, bár nincs ok arra, hogy a többi olyan tengerparti város állapotát is leírjuk, mint a vizes Miami, a paranoid módon ármentesített London és Washington, vagy a mocsaras Bangkok, vagy a majdnem teljesen kihalt Buenos Aires, nem beszélve azokról a szárazföldi ásítófesztiválokról, amelyek Denver rettegett neve hallatán törnek ki. Fontos, hogy elhelyezzük New Yorkot a világ összes többi helyének a viszonylatában, ahol az utóbbi, akárcsak azon a karikatúrán, egy külön kategóriát jelent: a mindenhol mást. Mert mostantól ebben a történetben, ahogy az mindig lenni szokott, New York története csak akkor nyer értelmet, ha a globálissal egyensúlyozzuk ki a lokálist. Ha New York a fővárosok fővárosa, noha nem az, de tegyünk úgy a totalitás kedvéért, és akkor felfedezzük az összefüggést; ami a fővárossal történik, azt mindaz befolyásolja, módosítja, talán meghatározza, esetleg túlságosan is meghatározza az, ami mindenhol máshol történik a birodalmában. A periféria megfertőzi a magot, a gyarmatok megtámadják a birodalmi központot, a hálózat szorosra rángatja a közepén lévő csomót, olyan szorosra, hogy az egy gordiuszi csomóvá válik, amit csak elvágni lehet.

Szóval: a Fyodor hurrikán rázúdította minden dühét New Yorkra és a közvetlen környékére. Ez persze helyi katasztrófa, de a világ többi része számára is egy érdekfeszítő hír, egy szórakoztató teleregény, és lehetőség arra, hogy némi nagyon jóleső és eléggé megalapozott kárörömöt érezzenek. Nagyon kevesen táplálnak mély szeretetet New York iránt, ez iránt a leginkább vágyott, de legkevésbé szeretett város iránt, és még soha senki nem mondott olyat a történelem során, hogy ó, mennyire sajnálom New Yorkot, vagy ó, milyen szánalomra méltó New York. Soha nem mondtak, soha nem gondoltak ilyet. Úgyhogy a hurrikán pusztításának érzelmi, történelmi és környezeti hatásai szinte kizárólag helyi szintre korlátozódtak. Az állami és a szövetségi kormány közvetlenül a vihar után küldött pár segélyszállítmányt tűzoltásként, mivel ez volt a dolguk, de azok, akiket nem érintett közvetlenül a melodráma, gyorsan meg is feledkeztek róla, és az emberek továbbléptek az események nagy felvonulásának következő epizódjára. Két hónappal később Pekinget tizenkét méternyi löszpor temette maga alá az északnyugati szelek jóvoltából: nem hallottad? El tudod ezt képzelni? Mennyivel rosszabb lehet a víznél! Elmeséljem, mi volt?

Nem. A szűkös mintavétel csapdája: amit a legtöbbet látunk, az gyakoribbnak tűnik, mint amilyen. Úgyhogy vissza New Yorkba, végül is, ott találták fel a baseballt. A globális fővárosnak tartott New York nagyobb világában volt pár következménye ennek a helyi eseménynek. New York összeomlása olyan volt, mint amikor egy követ dobnak egy sötét tóba, és a víz tükrének koncentrikus fodrozódása úgy megy végig a világon, mint a szeizmikus hullámok, beindítva az érzékeny műszereket szerte a pénzügyi szférában, ami immár teljesen összenőtt a bioszférával. Az egymást keresztező hullámok és derivatív hatások két jól látható eredményhez vezettek, amelyek utána tovább súlyosbították egymást: egy, a tőke ismét menekülni kezdett New Yorkból abban a hitben, hogy legalább egy évtized kell ahhoz, hogy a város magához térjen a pusztításból, és ezalatt a hozam magasabb lehet Denverben, ami persze azt jelenti, hogy mindenhol. Minden, ami rendi és állandó, elpárolog egyszer, mint azt Marx is megjegyezte valamikor, és minden, ami folyósítható, Denverben fog kikötni. Utána pedig, kettő, az összes ingatlanár zuhant pár pontot, természetesen az IPPI-vel az élen, mivel az konkrétan az éppen tönkrement zónát jellemezte. A többi index, beleértve a Case-Schillert is, szintén zuhanni kezdett, nem annyira, mint az IPPI, de jelentősen. Az a lényeg, hogy az indexek nem csak hogy zuhanásnak indultak, de egy kicsit távolodni is kezdtek egymástól közben. Ez azt jelentette, hogy nyílt egy olló, amelyre így vagy úgy fogadni lehetett, attól függően, hogy az ember melyik indexet tartotta helyesebbnek vagy gyorsabbnak.

Lehet, hogy ez a két dolog nem úgy hangzik, mint az első hatalmas fák kidőlése az erdőben, nem tűnnek elég egetrengetőnek ahhoz, hogy megmozdítsák a pénzügyi szeizmográfokat világszerte, csak a dolgok rendes menetének. De furcsa, hogy a dolgok néha úgy összeállnak, mint a madárrajok. És a gazdasági buborékok felépítésükben eléggé hasonlítanak a piramisjátékokhoz – micsoda véletlen! –, és tényleg érdekes egybeesés, hogy az egész kapitalista gazdasági rendszer is vagy egy piramisjáték, vagy egy egész sor piramisjáték felépítésére hasonlít. Ez meg hogy lehet? Ez a párhuzamos evolúció egy újabb példája lenne, vagy az izomorf önazonosságtudaté, vagy a klónozásé, esetleg egyszerűen csak egy döbbenetes jungi szinkronicitás, más szóval véletlen egybeesés? Persze, valószínűleg csak véletlen egybeesés. De bárhogy is legyen, a buborékoknak, a piramisjátékoknak és a kapitalizmusnak folyamatosan növekedniük kell, különben nagy szarba kerülnek. Elég egy nagyobb megakadás a növekedésükben, és megtörik a saját logikájukat azzal, hogy megfosztják magukat a következő befektetéshez szükséges haszontól, ami a még utána következő befektetést fedezné, és így tovább. Ha a rendszer nem tekereg felfelé, akkor megtorpan, és ahelyett, hogy lefelé is ugyanabban az ütemben tekeregne, úgy lezuhan, mint egy kipukkadt léghajó, mint egy összetört helikopter, mint, ahogy a pénzügyi világ szokott fogalmazni, egy égből lehulló hűtőszekrény.

A példa kedvéért.

Amikor az emberek tiltakozni kezdtek Robert Moses egyik újjáépítési terve ellen, amihez le kellett bontani az imádott régi akváriumukat a Battery Parkban, Moses azt javasolta, hogy az akváriumban élő halakat engedjék vissza a tengerbe. Vagy dolgozzák fel élelemnek.

Később, egy másik vitatott projektje apropóján megjegyezte: – Néha elgondolkozom azon, hogy az emberek megérdemlik-e egyáltalán a Hudsont.

e) Charlotte

Charlotte visszament dolgozni, mert nem tudta, mi mást tehetne, és úgy gondolta, hogy a Háztulajdonosok Szakszervezetének az irodáját elárasztják majd az új belföldi menekültek. Franklin elment Stefanra és Robertóra vadászni, és olyan aggódó arcot vágott, hogy Charlotte-ban felmerült, hogy elkíséri, de az nem segített volna, márpedig ő segíteni akart valamivel.

Az irodában tényleg állt a balhé, rengeteg megviselt ember töltötte meg a folyosókat és az összes irodát, bár azok egyáltalán nem tűntek menedéknek. De vihar idején bármilyen kikötő megteszi, és lehet, hogy sokan úgy érezték, hogy a hurrikán miatt megváltozhat a bevándorlói-és/vagy menekültstátuszuk valami jobbra. Charlotte nem volt biztos abban, hogy ez igaz; most már nagyon nagy tömeget alkottak. Lehet, hogy ez valamiféle osztályharchoz fog alapot nyújtani.

Először segített rendezni a tömeget, sorszámokat és űrlapokat osztogatott, kikérdezte az embereket, hogy miért vannak ott, és nem tudnának-e később visszajönni, és így tovább. A legtöbben még nem voltak szakszervezeti tagok, és sokuknak egyáltalán nem voltak papírjaik. Egy idő után belefáradt, és csatlakozott egy rendőrségi motorosban a Central Parkba tartó csapathoz, mert meg akarta nézni.

Miután odaért, felkavartan bóklászott a parkban. A pusztítás annyira totális volt, hogy szinte el sem tudta hinni. Úgy érezte, mintha álmodna, mintha ott ragadt volna egy rémálomban, amelyben a rettenetes valótlanságok egyik montázsa követi a másikat. Ahol korábban fák álltak, ott most emberek gyülekeztek, ezért a park nagyobbnak és alacsonyabbnak tűnt, mintha egy hatalmas, űrbéli préri ereszkedett volna le a korábbi zöldterület helyére. Az emberektől olyannak tűnt az egész, mint egy barnás Hooverville-fotó, vagy egy földrengés sújtotta nyomornegyed.

Kábán kutakodva sétált körbe. A tömeg a parktól az utcákig terjedt. Charlotte korábbi kedvenc sétaútvonalai eltűntek. Hatalmas gyökérlabdák meredeztek a talajban tátongó gödrök mellől, mind dél felé fordulva, mint a napraforgók. A törött ágak helyén előtűntek a fák belső részei, szőkén és szétmállva, mintha emberhúsból lennének. Charlotte időnként megállt, és leült a földre, melodramatikusnak érezve magát, mintha egy színházi próbán játszana el érzelmeket, de muszáj volt, mert a térdei megrogytak alatta, tényleg, mint a régi mondásban, hogy „elgyengült a térde”. Milyen furcsa, hogy ezek a régi közhelyek mindenkinek ismerős valódi testi reakciókból erednek. Néha sírt egy kicsit, és mások arcán is látta a tömegben, hogy nemrégiben sírtak, vagy abban a pillanatban, gyakran úgy, mintha észre sem vennék, hogy könnyek patakzanak végig az arcukon. Ó, városom, városom, mikor látlak újra? A legtöbb kidőlt fa több évtizedes volt, némelyik százéves is. Sok évnek vagy évtizednek el kell még telnie, hogy a park ugyanúgy nézzen ki, mint korábban.

És az emberek. Már körökbe és csoportokba rendezték őket, nagyjából húszasával, de akadtak négyesek, párok és egyedülállók is. Családok, baráti társaságok, ugyanabból az összedőlt épületből származó emberek. Összesen több ezren, a földön, betonpadokon vagy ládákon ülve, vagy régi köveken, a sziget csontjain, amelyek most ülőhelyet kínáltak a lakóinak. Charlotte fejében megjelentek Walt Whitman félig elfeledett szavai az arcok folyamáról a Brooklyn-hídon, a katonák szenvedéseiről a polgárháborúban. A közös problémát átvészelő amerikaiakról.

Úgy kocogtatta a csuklómonitorát, mintha el akarná törni, és felhívta a polgármesternőt. Aki meglepő módon fel is vette. – Mi az?

– Hol van?

– A városházán.

– És mit szándékozik tenni?

A polgármesternő hallgatott egy kicsit, hogy jelezze az elképedését. – Dolgozom! Mit akar?

– Azt, hogy nyissa meg a felsővárosi tornyokat.

– Ezt hogy érti?

– Tudja, hogy értem. A felsővárosban a lakások fele üresen áll, mert máshol élő gazdagok tulajdonában vannak. Hirdessen szükségállapotot, és vegyék igénybe azokat a lakásokat menekültszállásként. Sajátítsa ki őket.

– Már kihirdettem a szükségállapotot, és az elnök is. Mindjárt itt lesz. A kisajátítást nem tehetem meg.

– Dehogynem. Jelentse be a szükségállapotot, gyakoroljon végrehajtói hatalmat, vagy…

– Szálljon le a földre, Charlotte.

– ...katonai szükségállapotot! Vagy legalább hívja fel a tulajdonosokat, és kérje el tőlük a lakásukat. Mondja meg nekik, hogy szükség van rá, és a beleegyezésükre. Beszélje rá őket. Ahányat csak tud.

A túlsó végen csend lett.

A polgármesternő hangja végül azt mondta: – Sokkal több szükséget szenvedő van, mint ilyen hely. Ettől csak még messzebb menekülne innen a tőke. Még több embert elveszítenénk, mint így.

– Menjenek nyugodtan! Ne már, Galina. Most mutassa meg, milyen tökös. Ez a maga nagy pillanata. A városának szüksége van magára, és helyt kell állnia. Most, vagy soha.

– Majd gondolkozom rajta. Dolgom van, Charlotte, most mennem kell. Köszönöm a törődését. – Ezzel bontotta a vonalat.

– Baszd meg! – üvöltötte Charlotte a csuklójának. – Baszd meg, te gyáva féreg!

Mindenki őt nézte. Ő visszabámult rájuk. – A polgármesternő egy báb – mondta nekik.

Azok csak a vállukat vonogatták. Nem igazán érdekelte őket a polgármesternő.

Charlotte a fogát csikorgatta. Kétség sem fért hozzá, hogy ezeknek az embereknek igazuk van. Amikor minden kötél szakad, a politikusoknak nem lehet hasznát venni. A hadsereg a leghasznosabb, a nemzetőrség, a bürokraták. A sürgősségi szolgálatok, a baleseti orvosok és ápolók. A rendőrök meg a tűzoltók. Ezek azok az emberek, akik segítenek, akiknek a megjelenésében reménykedni lehet. Nem a politikusok.

Felidézte, hogy miután a Katrina hurrikán lecsapott New Orleansre, a börtöntáborokat hamarabb megépítették, mint a menekülttáborokat. Számítottak felkelésekre, úgyhogy megelőző célzattal börtönbe zártak embereket. De az még a huszadik században történt, a sötét középkorban, a fasizmus korában itthon és külföldön. Az áradások óta több eszük van, nem?

Ahogy végignézett az elpusztult parkban ácsorgó tömegen, már nem volt olyan biztos ebben. Az emberek csoportokban gyülekeztek. Némi szervezettség azért uralkodott. Megpróbálták a legjobbat kihozni abból, amijük volt.

De az elmúlt száz év minden egyes válsága után, gondolta Charlotte, vagy talán mindig is, a tőke hurokban tartotta a munkásosztály nyakát. Ez ilyen egyszerű: kríziskapitalizmus, ragadj meg minden lehetőséget, hogy még erősebben a nyakukra lépj. Szoruljon az a hurok. Ez már bebizonyosodott, ismert jelenségnek számított. Senki nem tagadhatta, aki valaha tanult történelmet. Visszatérő mintázat volt. Semmilyen küzdelem árán nem lehetett kibújni ebből a hurokból. Olyan volt, mint egy kínai hüvelykszorító: ha küzdesz ellene, megérdemled a durva érzelmi visszahatást, a börtöntáborokat a kórházak helyett.

Charlotte végül felhagyott a gondolkodással, és ismét bóklászni kezdett a parkban, meg-megállva, hogy elbeszélgessen a füstös tüzek köré gyűlt emberekkel, akik inkább főzni, mint melegedni akartak, vagy egyszerűen csak kezdeni magukkal valamit. Sorra megállt a csoportok mellett, és elmondta nekik, hogy a Háztulajdonosok Szakszervezetének dolgozik, és hogy a felsővárosban menedékeket fognak nyitni. Újra és újra elmondta.

Végül kimerülten és felháborodottan elindult visszafelé, az ártérbe, és beállt a sorba egy vízitaxiért, amely hazaviszi a Metbe. Sokáig kellett várnia; a sor hosszan kígyózott, és még nem járt túl sok vízitaxi. Megéhezett. Leült a mólóra a többiekkel együtt. Azok New York-iak voltak, akik nem szeretnek idegenekkel beszélgetni, és ezt nagyon értékelte.

Egyszer csak ismét megkocogtatta a csuklóját, és felhívta Ramonát.

– Szia, Ramona, itt Charlotte. Figyelj, szerinted az a csoport még mindig szeretné, hogy induljak a tizenkettedik kerületi helyért?

Ramona felnevetett. – Tudom, hogy szeretnénk. De figyelj, te tudod, hogy Esteban elég nagy elánnal beállt a jelöltje mögé?

– Esteban menjen a picsába. Én ellene akarok indulni.

– Hát, ez a vágyad mindenképpen teljesülhet.

– Oké. Elmegyek a következő találkozóra, és megbeszéljük. Szólj a többieknek, hogy akarom.

– Ez csodálatos hír. Felbőszített, mi?

– Most voltam a Central Parkban.

– Ja, értem.

– Megkértem, hogy nyissa meg a felsővárost az itteni menekültek előtt.

– Á, értem. Sok szerencsét hozzá.

– Tudom. De erre alapozhatok.

– Szerintem is! Gyere le hozzánk, és megbeszéljük.

• • •

Mire visszaért a Metbe, már alig bírt járni. Besántikált az ebédlőbe, majd rájött, hogy gyalog kell felmennie a szobájába, és ezt nem tudta elviselni. Negyvenemeletnyi lépcsőzés, remek. Lerogyott az egyik székbe, és körülnézett. A polgártársai. A kis városállamuk, a kommunájuk. De őket legalább nem bombázza le a saját kormányuk. Legalábbis egyelőre. A Párizsi Kommün hetvenegy napig tartott. Ezt több évnyi megtorlás követte, amelynek során az összes tagja meghalt, vagy börtönbe került. Nem engedhettek meg egy népi kormányt, ó, dehogy. Inkább pusztuljanak mind egy szálig.

Amikor az 1917-es orosz forradalom megérte a hetvenkettedik napját, Lenin kiment az utcára, és járt egy kis táncot. Ők tovább húzták a Kommünnél, állapította meg. Végül hetvenkét évig bírták. De olyan sok mindent elrontottak.

Franklin Garr lépett be a helyiségbe, és a sor felé tartott.

– Hé, Frankie! – szólt neki oda Charlotte. – Pont magát akartam látni.

Frank meglepettnek tűnt. – Mi a helyzet, öreglány? Elgyötörtnek tűnik.

– Az is vagyok. Megtenné, hogy hoz egy pohár bort?

– Mindenképpen. Én is arra vadászom.

– Ilyen időket élünk.

– Az biztos. Hallotta, hogy a fiúk visszatértek?

– Én szóltam magának, nem emlékszik? Az volt a nap legjobb híre.

– Ja tényleg, bocs. De tényleg jó hír volt. Azt hittem, azok a kis idióták végül végeztek magukkal.

– Valószínűleg nyomot sem hagyott rajtuk. Mit nekik egy kis hurrikán?

– Dehogynem hagyott. Majdnem megették őket a pézsmapockok.

– Hogy mi?

– Farkasszemet néztek egy falka pézsmapocokkal.

– Szerintem azt nem falkának hívják.

– Nem, valószínűleg nem. Egy csorda pézsmapocok, egy raj pézsmapocok…

– A varjak járnak rajban.

– Tényleg. Akkor mi is? Egy gulya pézsmapocok? Vagy banda?

– Pézsmapockok szedett-vedett bandája.

– Klassz.

– Mint azok az emberek a Central Parkban. A menekültek szedett-vedett bandája. Hozza azt a bort.

Frank bólintott, elment, majd visszatért, és leült a padlóra Charlotte széke mellett. Koccintottak a fiúkra, és magukba döntötték a Flatiron rettenetes borát.

– Szóval, figyeljen – mondta Charlotte. – Szeretném megnyomni a gombját annak az összeomlásnak, amelyet körvonalazott. Ez a hurrikán ki fogja pukkasztani azt a buborékot?

Frank határozatlanul legyintett. – Elkezdtem utánanézni. Most a világpiacról van szó, és egy csomóan nem akarják, hogy kipukkadjon, mert még nem shortolták. Úgyhogy tartani fogják magukat az ilyen csapások után. Szóval nem tudom. Szerintem ez nem elég hozzá. A helyi indexre persze hatással lesz. De a globális buborékra nem.

– De mi van, ha ki akarjuk pukkasztani? Például azzal a sztrájkkal, amelyet említett? Ez megfelelő pillanat lenne rá?

– Nem tudom. Nem hinném, hogy már készen állnak az alapok ahhoz, hogy sikerüljön. Bár azt elmondhatom, hogy én megtettem a tőlem telhetőt.

– Ezt hogy érti?

– Pénzzé tettem a fiúk aranyát. Vlade beolvasztotta, én pedig eladtam, fokozatosan, a zavaros vizekben. Nagyon úgy tűnik, mintha az indiai kormány csapott volna le rá. Ők az utolsó aranyrajongók, nagyon szeretik. Lehet, hogy a kulturális beidegződések miatt, vagy mert imádják a kis ékszereiket.

– Frankolino, kíméljen meg a rettenetes kulturális elemzéseitől. Mit csinált a pénzzel?

– Kicsit megforgattam, és rengeteg eladási opciót vettem belőle az IPPI-n.

– Vagyis?

– Shortoltam az IPPI-t, és longoltam a Case-Shillert, és most ez a hurrikán engem igazolt. Ha eladjuk, egy vagyonhoz juttatjuk a fiúkat.

– Ez remek, de én ki akarom pukkasztani azt a buborékot! Romba akarom dönteni a rendszert!

Frank kétkedve csóválta a fejét. – Tényleg? Biztos, hogy készen áll rá?

– Ennél készebb soha nem leszek. És ez a megfelelő pillanat a sztrájkra. A nép dühös. És ha nem tesszük meg most, akkor csak még szorosabbra húzzák azt a hurkot. Újabb megszorító intézkedések jönnek a helyreállítás miatt, a szegények még szegényebbek lesznek, a gazdagok pedig elköltöznek.

Frank felsóhajtott. – Vagyis azt akarja mondani, hogy egy tízezer éves trendet akar megváltoztatni.

– Ezt hogy érti?

– A gazdagok még gazdagabbak lesznek, a szegények pedig még szegényebbek. Ez olyan, mint az a közmondás Bartlett idézeteiben. A Teremtés könyvének első sora.

– Ja. Igen. Változtassuk meg.

Frank elgondolkozott, és ezt olyan arckifejezéssel jelezte, amitől Charlotte akaratlanul is elmosolyodott: bandzsítással, csücsörítéssel, a két szeme között függőleges ráncokba szaladó homlokkal. Larryre emlékeztette, csak ez a fiú viccesebb volt.

– Az indexek távolodása annak a jele, hogy a piac egy kicsit beijedt – mondta a férfi. – Már el is kezdtek zuhanni, úgyhogy most nem lehet pénzt csinálni belőlük. Másrészt viszont minden ingatag.

– Vagyis működhet.

– Nem tudom. Úgy értem, szerintem bármikor beválhat, ha elegen csatlakoznak a nemfizetőkhöz.

– Nevezzük sztrájknak.

Frank vállat vont. – Nevezzük jubileumnak.

Charlotte felnevetett. Nagyot kortyolt a borából. – Nem hiszem el, hogy egy ilyen nap után is meg tud nevettetni – ismerte be.

– Magát olcsón le lehet itatni.

– Az biztos. Szóval, hogy is mehetne a dolog?

– Egyszerűen nem tudom. Szerintem, ha most történne meg, az zavaró lenne. A nemfizetők elveszíthetnék a biztosításukat, és nem kapnának kártérítést a vihar után. Úgyhogy nem vagyok biztos az időzítésben. Tudja… ha közvetlenül egy katasztrófa után okoz szívrohamot a pénzügyi rendszernek, az egy kicsit ellentmondásos. Mármint akkor ki fogja kifizetni a kártérítéseket az újjáépítésekhez?

– Gondolom, az állam. Általában ők szokták. De ezt találjuk ki később.

Frank túljátszott elképedéssel meredt rá. Azok közé a férfiak közé tartozott, akik tényleg odanéztek, ha egyszer odanéztek. Mintha az ember egy csoda lenne. – Hát, jó! Vessük el azt a kockát! A szövetségesével megbeszélte a dolgot?

– A szövetségesemmel?

– A volt férjével, aki a Szövetségi Jegybankot vezeti.

– Annyira felkészítettem, amennyire csak tudtam.

– És a Háztulajdonosok Szakszervezetét?

– Az elég nagy ahhoz, hogy előőrsként használhassuk egy tömeges megmozduláshoz. És azok, akik fedezékre vágynak, azonnal csatlakozhatnak, amint elkezdik a nemfizetést.

– Rengetegen vágynak majd ilyesféle fedezékre. Valamire, amihez csatlakozhatnak, hogy politikai állásfoglalás legyen a dologból egy egyszerű díjhátralék helyett.

– Csak a népesség tizenöt százalékára van szükségünk, nem?

– Elméletben igen. De több még jobb lenne.

– Oké, de lehet, hogy többet is tudunk szerezni.

Frank ezen elgondolkozott, miközben továbbra is elismerően méregette Charlotte-ot. – Nos, akkor ezt nagyjából meg is beszéltük. Ha megteszi, és sikerül, akkor nem számíthatunk a lehető legnagyobb haszonra, de még így is rengeteget fogunk keresni.

– És ha nem sikerül?

– Akkor az egész rendszert bedöntheti. És ha ez bekövetkezik, ki fog engem kifizetni?

– Annyira csak nem lesz rossz a helyzet.

– Az majd kiderül.

Charlotte ránézett, és megpróbálta kitalálni, mennyire beszél Frank komolyan. Ez nehéznek látszott. A férfi élvezte a kockázatvállalást. Ez pedig nagy kockázat volt, politikai kockázat. Vagyis Frank nagyon elégedettnek tűnt. A látványos aggodalmat csak mímelte, legalábbis úgy nézett ki. A tőzsdézés a bizonytalanra való fogadáson alapul. Vagyis Frank élvezte a dolgot.

– Mindig lesz egy segélyosztó – mondta neki. – A spekulátorok túl nagyok a csődhöz, túlságosan össze vannak fonódva a csődhöz. Vagyis a Central Parkban lévő embereknek a ma estéjük el van cseszve, történjék bármi.

Frank bólintott. – Vagyis azt mondja, hogy így vagy úgy, de ki fognak minket fizetni.

– Vagy így vagy úgy, nem fognak minket kifizetni. Kivéve, ha fordítunk egyet a dolgokon.

Frank felsóhajtott. – Nem tudom, hogy keveredhettem bele ebbe. Maga akkora egy forradalmár.

– Ja, ez az?

– Igen! – meredt rá Frank komolyan. Majd elvigyorodott. Sőt, nevetni kezdett.

– Mi az? – követelt magyarázatot Charlotte.

– Csak végre megértettem, mit jelent a forradalom. Forráspontot, maximális illékonyságot energiabefektetés nélkül. És bennfentes kereskedelmet is! Mert én előre tudom, hogy maga miatt nem fognak fizetni az emberek, úgyhogy opciókat vehetek, mielőtt az IPPI összeomlik! Ez tisztára törvényellenes! Végre megértettem, miért törvényellenes a forradalom.

– Nem vagyok biztos benne, hogy elsősorban ezért – jegyezte meg Charlotte.

– Csak vicceltem.

– Vagyis megcsináljuk, és megnézzük, mi történik.

– Hát, én még mindig úgy gondolom, hogy várnia kellene, és ennél jobban elő kéne készítenie. Mondjuk ki kéne várnia, amíg a vihar utóhatásai elmúlnak, hogy ne keverjék össze a fizetésképtelenséggel. Úgy értem, jobb, ha az tudatos döntésnek tűnik, előre megfontolt sztrájknak.

– Hmm – válaszolta Charlotte. – Ez igaz.

– Amúgy is szüksége van egy kis időre a teljes felkészüléshez, nem? Szóval egyelőre talán csak élvezze ki a gondolatot, hogy nincs már messze. – Ezzel Frank megemelte a már majdnem kiürített poharát, és Charlotte is az övét, és ismét koccintottak. – A forradalomra!

– A forradalomra.

Felhajtották a bort.

Frank ismét elmosolyodott. – Egy rendes felkészülésnek az is a része lenne, hogy elfogadja azt az ajánlatot, és induljon a választásokon.

– Már meg is tettem.

– Ne már!

– Dehogynem.

– Hát, ez nagyon rendben van. A fenébe is, kell még egy kis bor, hogy erre is koccinthassunk. Azt hiszem, ez annak az esete, hogy fizetés után nem fogadunk el reklamációt. Ha beomlasztja a rendszert, akkor építenie kell helyette egy másikat. Ehhez mindnyájan ragaszkodni fogunk.

– A picsába – siránkozott Charlotte. – Menjen, és hozzon még egy kis bort. A picsába, a picsába, a picsába.

– Ez az én szövegem! – Frank ismét elnevette magát. Charlotte, bármilyen fáradt is volt, örült annak, hogy meg tudja nevettetni. Bármilyen okoskodó kis pojáca is ez a fiú.

Az 1952-es évtől a Macy’s biztonsági őrei minden este zárás után tucatnyi dobermannt engedtek szabadon az üzletben, hogy kiszagolják a bolti tolvajokat. Ezt az eljárást nyilvánossá is tették, és a kutyák soha nem kaptak el senkit.

New York valódi korszelleme a harag volt. Mindenki dühös volt.

– jegyezte meg Kate Schmitz

Manhattan szigete, körülötte azokkal a mély folyókkal szinte ideális helyszínnek tűnik egy nagyvárosi forradalomhoz.

– jegyezte meg Mencken

f) Gen nyomozó

Gen nap nap után túlórázott. Már nem emlékezett, hogy előfordult-e ilyen korábban, vagy nem. Minden ébren töltött pillanatát a munkájának szentelte. Mindenki ezt tette a rendőrségnél. A vihar véget ért, a világ figyelme elterelődött; a nemzetőrség pár napra odament, majd távozott; a Central Parkban lévő emberek nem mentek sehova. Az élelem és a higiénia kezdett hatalmas problémát jelenteni, és ezeket szorosan követték az erőszakos, ember elleni bűncselekmények, továbbá a kábítószer-túladagolások. Más szóval, a szokásos rossz bemenetek létrehozták a szokásos rossz kimenő eredményeket. Ez teljességgel megjósolható, de most a Central Parkban történt, ahol mindenki láthatta. Érezhették, ahogy az arcukba robban. Ez a helyzet nem volt fenntartható, ugyanakkor nem látszott, hogy mi legyen a következő lépés, és mindeközben a patthelyzetet mindenki tapasztalta és érezte, ebben éltek egyik pillanatról a másikra, nap nap után.

Majd 2142. július 7. éjszakáján egy hatalmas tábortűz az Onassis-gyepen hatalmas tömeget világított meg, gyakorlatilag mindenkit, aki a parkban tartózkodott, és még több embert, és ez valahogy átcsapott felkelésbe. Teliholdkor történt; a kezdetét senki sem látta, de a harcok elharapóztak a parkban. A jelenlévő zsaruk beszóltak a központba erősítésért és tömegoszlatókért. Néhányan azt mondták, hogy egy bandaháborúnak tűnt a dolog, de amikor Gen odaért egy csurig tömött rendőrjárőrben, semmit nem látott, ami szemben álló felekre utalt volna; csak egy tülekedés volt az egész, rengeteg ember, akik a parkban rohangáltak, üvöltöztek, tüzeket gyújtottak a nagy tábortűz lángjáról, égő ágakat dobáltak, és a többi csoporttal harcoltak. Gennek olyan érzése támadt, hogy semmi kárt nem tesznek azon kívül, amikor valaki elesik, mások pedig átgázolnak rajta. A kiabálások legnagyobb része talajszintről érkezett; amikor ezt észrevette, félelem hasított belé, és felhívta a központot.

– Egészségügyiekre van szükségünk, amint lehet, a Central Parkba, az Onassisra. És úgy tűnik, egy csapat északra vonul onnan.

– Tudjuk – válaszolta Quinn Taller rendőrfőnök, Gen ismerőse. – Felmennek a Broadwayre, az Amsterdamra és a St. Nickre.

– A felsőváros felé? – kérdezte Gen.

– Nagyon úgy tűnik.

– Közeledik az erősítés?

– A kormányzó visszarendelte a nemzeti őrséget, de nem tudjuk, mikor érnek oda. Legutóbb nagyon lassan jöttek meg.

Gen vett egy mély levegőt. – Behívtad a tartalékosokat?

– Igen.

– És a tűzoltókat?

– Szerintem őket még nem.

– Azonnal szólni kéne nekik.

– Vannak tüzek?

– Lesznek tüzek. És az emberek miatt is szükség lehet a fecskendőkre.

– Tényleg?

– Tényleg.

– Továbbítom az információt.

Gen lerakta. Ő megállt telefonálni, és a többi zsaru előrement. Most utánuk sietett észak felé, néha megállva, hogy szétválassza a verekedőket, amikor szét tudta, a magasságát, az egyenruháját és a fekete bőrét használva fel nyomatékosításként, miközben leütötte az agresszorokat, majd megbilincselte őket, és felszólította a többieket, hogy menjenek onnan. Fél kezében gumibot volt, a másikban az övén tartott pisztolya, és nem félt kiabálni, ha arra volt szükség. A méretét és a zsaruságát vetette be.

A legtöbben boldogan elszaladtak az éjszakába. Gen folytatta az útját észak felé, és igyekezett nem meglátni azokat a verekedéseket, amelyek túl kemény diónak bizonyultak volna számára. Valaki rádobott egy Molotov-koktélt, ő meg kitért előle, és tovább rohant. Erősítésre volt szüksége, ez csapatmunkát igényelt. Ekkor meglátott hat zsarut maga előtt, nem ugyanazokat, akikkel érkezett. Járőröknek tűntek, akik a biztonság végett bújtak össze. – Csatlakozhatok hozzátok?

– Naná, ez meg mi a fene?

– Felkelés, de nem tudom, mi ellen. Úgy hallottam, a réten tábortűz volt.

– Igen, de akkor is. Lángol az agyuk.

– Úgy hallottam, valami szart terítenek az utcán, nem arról van szó?

– De itt mindenki ilyen.

– Igaz. Menjünk északra, próbáljuk meg megelőzni őket. Odafent többen leszünk.

– Szerinted ott képesek leszünk rendet teremteni?

– Nem tudom, de ott tök keskeny a sziget, akár sikerülhet is. De fegyverekre és az őrségre is szükségünk lesz.

Együtt vonultak tovább. Gen megkönnyebbült a többi zsaru jelenlététől. Átvágtak a tömegen, nyugalomra intettek mindenkit, felkérték őket, hogy oszoljanak, menjenek haza vagy a táborukba, akárhova. Induljanak délre. A kis osztaguknál volt egy mini hangosbeszélő, és élőszóban Gen vette át a vezetést, a többiek a zseblámpájukkal próbálták elvakítani az agresszívabbnak tűnő embereket. – Menjetek haza! – ismételgette Gen kiabálva. – Menjetek haza!

– De otthon vagyunk! – kiabált vissza valaki.

Az embert nagyon könnyen lelőhetik egy ilyen éjszakán. Csak remélhették, hogy senkiben nem merül fel ez a gondolat rossz szándékkal. Úgy ki voltak hegyezve, mint egy előőrs az ellenséges területen, és a kiabálás csak még jobban megrémítette őket. Aznap éjjel tombolt a rosszindulat. Mindenkinek elege volt. Mindig is akadtak pillanatok, amikor senki nem szerette a New York-i rendőrséget. Ehhez hasonló pillanatok.

Odaértek a St. Nick parkba, és felsiettek a parti ösvényen a dagályvonalig, ami még mindig csupa szemét volt a vihartól, és ekkor egy ág lendült ki a sötétségből, és csapta fejbe a Gen mellett álló zsarut. Ha lett volna sisakja, sokkal könnyebben megúszta volna, így viszont elesett, a többiek meg a fejét szorongatták, hogy elállítsák a fejsebek általában bőséges vérzését. A vér feketéllett, mint éjszaka mindig. Mindig sokkoló, amikor a zseblámpa sugara feketéből vörössé változtatja. A zsaru nem ájult el, a sérülése inkább karcolásnak, mint mély sebnek tűnt, de a vérzést el kellett állítani. Elsősegély a sötétben, Gen munkához látott, a többiek oszlattak, dühösen, de a dühüket kiélni képtelenül. Letelepedtek a sebesült mellett, rádión segítséget kértek, a hangosbeszélőn azt kiabálták, hogy mindenki menjen délre, menjen haza, menjen el. A tömeg üvöltése észak felé ömlött körülöttük, és a randalírozók ügyet sem vetettek rájuk. Semmit nem tehettek, amíg oda nem ért a mentő, utána egy fővel kevesebben rohantak tovább észak felé, még az addigiaknál is sokkal idegesebben.

A mentősök két rendőrautóval érkeztek, úgyhogy beszálltak az egyikbe, ami végig szirénázva elvitte őket a Morningside Heightsba. A furgon hátuljában csendesebb volt, mint odakint lett volna, de még így sem tudtak beszélgetni a zajtól.

Az első szuper-felhőkarcolónál szálltak ki, a százhuszadikon. Ott már rengeteg zsaru várakozott, és a vezetőjük megpróbálta sorba állítani őket a folyótól a folyóig; a mögöttük lévő feltöltött rész volt a sziget legkeskenyebb szakasza. De nem tűnt elég keskenynek; az észak felé tartó tömeg hatalmas volt, zabolátlan, és csak a rendőrök állták útját, a nemzetőrség, a tűzoltók és a hadsereg nem. Utat kellett adniuk. A tömeg a tornyok felé tartott.

A jelenlévő rendőrök csoportokba verődtek, és úgy ácsorogtak, mint a metróban a forgóajtók, átengedve a tömeget, és így elkerülve a vérfürdőt, ami minden bizonnyal bekövetkezett volna. Még soha senki nem látott ilyesmit, és úgy tűnt, a vezetők közül senki nem látja át a helyzetet. Az ilyen kezelhetetlen helyzetekre nem volt megfelelő protokolljuk azt leszámítva, hogy ne ölesd meg magad és ne ölj embert csak azért, hogy megállítsd, ami az első szabálynak számít minden zsaru kiképzésekor. Ebben a káoszban és zajban nyilvánvalóvá is vált, hogy miért.

Úgy tűnt, hogy odafent áramszünet van, és Genben felmerült, hogy nem ez váltotta-e ki a felkelést. Csak a telihold világított, amitől minden sápadtnak és nagyon furcsának tűnt – Gen végül észrevette, hogy azért, mert az összes árnyék ugyanabba az irányba mutat, olyan benyomást keltve, mintha az egész sziget megbillent volna. Az a csapat, amellyel ő is tartott, megpróbálta kigondolni, hogy most mit kéne tenniük, de abban a zajban nem lehetett beszélgetni, nem lehetett gondolkozni. Úgyhogy most ők is csak egy kupaccá váltak az árvíz hordalékában, és észak felé sodródtak a többiekkel, miközben már meg sem próbálták meggyőzni őket. Kifehéredett szemű, elnyílt szájú arcok. Emberek, akik a jelek szerint sem angolul, sem más nyelven nem tudtak. Elképesztő zaj, sikolyokkal tarkított hajmeresztő üvöltés, de nem a zaj gerjesztette a dühöt, mert arra senki nem figyelt. Valami felpiszkálta őket. De úgy tűnt, az egyenruhájuk már nem jelent számukra különösebb veszélyt; ez nem róluk szólt, és ők is részesévé váltak a menetnek, ennek az emberáradatnak, amelyet valami elmebeteg vonósugár húzott maga után.

Majd Gen tisztán meglátta, és talán mindenki más is: az egész a tornyokról szólt. A Cloister-csoporttól még messze jártak, de sok másik hatalmas szuperfelhőkarcoló is állt a Morningside Heightsban, és a tömeg most ezeket kerülgette és vette körbe.

Gen szedett-vedett osztaga a tömeggel együtt kisodródott az Amsterdamtól és a Százharmincharmadiktól délre lévő térre, ahol a tornyok első csoportja szökött elképzelhetetlenül magasba a holdas, szürke eget karcolva, mintha űrliftek lennének. Nappal lilák, smaragdzöldek, szénszürkék, bronzszínűek voltak. Aznap este nem égtek a lámpák, amelyek általában hatalmas italospalackokká változtatták őket, és a holdfényben lilás bársonyfeketének tűntek, talán a napelemes festésük miatt.

A rendőrség rendezte a sorait előttük a nagy tér túloldalán, nagyobb számban, mint valaha. Ezúttal lehetségesnek tűnt, hogy képesek lesznek az útjukat állni. A tömeg dühös volt ugyan, de legnagyobbrészt fegyvertelen. A rendőrök talán egymásba karolhatnak, és reménykedhetnek abban, hogy a felkelők megállnak. És valóban, a furgonok sorba álltak a téren, és sisakokat, pajzsokat és mellényeket kezdtek osztogatni belőlük, továbbá gumibotokat, könnygázt és maszkokat. Szinte az összes jelenlévő zsarunak volt annyi tapasztalata, hogy felküszködje magára ezt a felszerelést, és miután megtették, a sor elejére vonultak. Nem sokat beszélgettek egymással, a teendők egyértelműek voltak. Vagyis rosszra fordult a helyzet. Nem ez volt a rendőrség nagy pillanata, legalábbis a jelenlévők emlékei szerint. Szürreálisnak tűnt: elhagyták a valóságot.

Gen éppen hogy csak felvette a mellényét és a sisakját, amikor meghallotta a lövéseket. Azok szokás szerint elindították benne az adrenalinrohamot, és látta, hogy a körülötte állókban is. De a lövések mögülük érkeztek; magukból a tornyokból, vagy inkább a tornyok közötti teraszokról. A tornyok előtti tér egy sor hatalmas, lépcsőszerű teraszból állt. A legfelsőn emberek álltak teljes oszlatófelszerelésben, de puskákkal – a hangjukból ítélve gépfegyverekkel. Újabb lövések dördültek, amelyeket sikoltozás és kiabálás követett. Az embertelen üvöltés felerősödött. A holdfény feketésszürkébe borította a jelenetet: a tömeg egyszerre tört előre és próbált visszavonulni. Gen dühösen belebeszélt a csuklójába: – Több erősítésre van szükségünk! Itt zsoldosok vannak, akik tüzet nyitottak a tömegre!

– Hogy mi van?

– A tornyok magánhadserege tüzet nyitott a tömegre, mi pedig két tűz közé szorultunk! Most azonnal szükségünk van a nemzetőrségre. Hol van az a kibaszott erősítés?

Ezen a ponton ez már csak költői kérdés volt. A nemzetőrség máshol járt.

Gen odasétált egy tíz golyóálló mellényes rendőrből álló csapathoz, akik a széles lépcsőkön át megindultak a legmagasabb teraszon lévő biztonságiak felé. Együtt haladtak a fegyverek torkolata felé, de egyenruhában voltak, úgyhogy a puskák csöve még mindig a fejük fölé nézett, talán az égre. De a felfelé fordított fegyverek egy része még mindig tüzelt, narancsszínű lánggal vakítva el őket, és rengeteg cikázó vörös lézercsík keresett célpontokat a csillagok között. Talán figyelmeztető, vagy délre irányuló lövések. Gen elővette a pisztolyát, és érezte, ahogy elönti a forróság. A pajzsát átvette a másik kezébe, és lassan felmasírozott a lépcsőn a többiekkel, miközben azt kiabálták: – Rendőrség! Rendőrség! Tüzet szüntess! Tüzet szüntess!

Felértek a középső teraszra. Onnan nem tudtak továbbmenni; a biztonságiak ott tornyosultak felettük a következő teraszon, részben felfelé, részben feléjük fordított puskákkal. Egy rettenetes, kimerevített pillanat következett. Sok pajzson és mellényen vörös pöttyök éktelenkedtek: igen, célzófények. A sisakok és a homlokok egy részén is vörös pötty látszott. Ők megálltak, ahol voltak, és tovább kiabálták, hogy rendőrség, rendőrség, rendőrség.

Senki nem mozdult. Az elképesztő zaj még mindig ott zúgott mögöttük, de a lépcsőn egy kicsit csendesebbnek tűnt – már senki nem lövöldözött, és a zsaruk tovább kántáltak, de szinte csak társalgási hangnemben. Mintegy rábeszélően.

Gen arra jutott, hogy lehet, hogy ő ott a rangidős, és senki más nem mozdult, úgyhogy a pisztolyát leeresztve maga mellett kilépett a többi rendőr közül. – New York-i rendőrség – jelentette be higgadtan, szenvtelenül. – Most kamerafelvétel készül magukról, és maguk nem rendőrök. Azonnal engedjék le a fegyvert, vagy börtönbe kerülnek. Ki a vezetőjük? Kik maguk?

Egy férfi lépett oda hozzá a többiek közül. Ismerősnek tűnt, és mintha ő is felismerte volna Gent.

– Mi a faszért kezdtek lövöldözni? – kérdezte tőle Gen.

– Mi itt magántulajdont védünk. Ha már maguk nem képesek rá.

Gen várt egy pillanatot, majd lassan a férfi felé lépett. Meg sem állt, amíg túl közel nem ért hozzá. Akkor már lefelé nézett rá. Még mindig a földre célzott a pisztolyával, de az nem volt messze a férfi lábától. A többi biztonsági mozgolódni kezdett. Páran felemelték a puskájukat, és néhányan oldalra fordították, de még így is akadtak piros pöttyök Gen mellényén. Úgy érezte magát, mint egy kibaszott karácsonyfa, mint egy céltábla a lőtéren. Senki nem tudta, hogy mit tegyen.

– Lazíts, és befelé az épületbe – meredt Gen szigorúan a férfira. – Vesz minket a kamera. Ahhoz, hogy megtarthassák az engedélyüket, engedelmeskedniük kell a rendőri utasításoknak.

Senki nem mozdult.

– Ma este maguk nyitottak tüzet elsőként – mondta Gen a férfinak. – Ez önmagában is éppen elég rossz, de csak tovább rontanak a helyzeten, ha nem teszik, amit mondok. Ez a rendőri munka akadályozása felkelés idején. Hamarosan letartóztatásnak való ellenállás lesz belőle. A New York-i rendőrség tagjai nem szeretik, ha kiabálnak velük, és a bíróságok sem. Itt mi vagyunk a rend őrei. Senki más. Úgyhogy nyomás befelé. Most azonnal. A szobákat bentről is megvédhetik, ha arra kerül a sor. Ez itt közterület.

– Ez a tér magánterület – válaszolta a férfi. – És a mi dolgunk megvédeni.

– Ez közterület. Befelé. Mostantól le vannak tartóztatva. Ne rontsák tovább a saját helyzetüket, mert a megbízóik nem fognak örülni. Már így is több milliós jogi költséget róttak rájuk. Minél nagyobb bajt csinálnak most, annál nagyobb bajba kerülnek később.

A férfi habozott.

Gen folytatta: – Gyerünk befelé. Én is bemegyek, hogy kiderítsem, mitől indult be ma ez az egész. Maga megmutathatja, mit vettek fel a kamerák, ha bármit is rögzítettek. Gyerünk.

Még közelebb lépett a férfihoz. Ekkor már egyértelműen túl közel állt hozzá. A bakancsában százkilencvenhárom centi volt, és sisakot is viselt, a kezében pisztolyt tartott, a pillantása a vért is megfagyasztotta. Egy nagydarab, ijesztő női zsaru volt, pokolian dühös és mennyeien higgadt. Fél kezében pajzzsal. Készen arra, hogy leüsse a férfit, ha arra kerül a sor. A pasas látta, hogy megtenné. Még egy lépés előre. Nem állt szándékában megállni, amikor odaér hozzá, ezt egyértelművé tette. Már majdnem odaért, és megvolt a lendülete. Egy víziszumó-mozdulatot latolgatott, egy gyors csapást a pajzzsal, amitől a pasas felborulna. Egyenesen a szemébe nézett. Felmerült benne, hogy biztosan csupa vér a másik zsaru sebesülése miatt. Ő volt a fehér bűnözők legrosszabb rémálma, vagy talán hőse, vagy mindkettő. Megpróbálta hipnotizálni. Tekintélyszemélynek próbált tűnni. Egy véres papnőnek egy pánikkal teli, teliholdas éjszakán. A férfi kiutat keresett. Minden kötél szakadt.

A férfi elfordította a fejét. – Odabent – mondta.

Amint beértek, Gen rátapadt, és megkérte, hogy üljön le vele az előtérben. Ki volt merülve, és kért egy kis vizet. Valaki odavitt neki egy műanyag palackkal, amelyet Gen kíváncsian megbámult. Lobbikanapék fekete oválisa. Nagy előcsarnok, fényűző, egy olyan hely, ahol beszélgetni és inni lehet. Jólesett leülni. A keze tényleg csupa vér volt. Ami jól jött ahhoz, amit tennie kellett.

– Köszönöm az együttműködést – mondta a férfinak, és a mellette lévő kanapéra mutatott. – Üljön le, és mesélje el, hogy mi történt.

A férfi állva maradt. Száznyolcvannyolc centi, vaskos, szögletes fejű, kis szájú, fekete hajú. Komoran eltökélt. Gennek hirtelen eszébe jutott, hol látta korábban. – Maguk voltak odalent Chelsea-ben múlt héten – állapította meg. – Egy hajón, páran, valami Chelsea Háztulajdonosok Szövetségének, vagy hasonló hülyeségnek a megbízásából.

A férfi ekkor ijedtnek kezdett tűnni, amit nagyon is jót tett. Láthatóan alig tudta felidézni a találkozásukat, de Gen mintha megdöbbentette volna. És úgy tűnt, mintha a lehetőségeit latolgatná, nem a torony biztonsági felelőseként, hanem olyan emberként, akit beperelhetnek vagy börtönbe zárhatnak. Aki talán hibákat követett el, miután törvénytelen és lehetetlen dolgokra utasították a főnökei, akiket ő nem érdekel. Immár a számára legjobb lehetőségeket latolgatta. Úgy döntött, nem szegül ellen a rendőrségnek a kamera előtt. Ami logikusnak tűnt. És a rossz döntések után más kemény döntések is kezdtek logikusnak hatni. Eljött a kérdések feltevésének az ideje.

– Az emberei utasításoknak engedelmeskedtek, amikor tüzet nyitottak?

– Igen. Azt az utasítást kapták, hogy lőjenek a levegőbe, figyelmeztető jelleggel.

– Van rögzített nyoma ennek az utasításnak?

– Igen.

– Maga adta ki?

Némi habozás után: – Igen. – Fel lett véve.

– Támadó tűz volt?

– Igen.

– Mivel, kavicsokkal?

– Mi is hallottunk lövéseket. Azok is rögzítve vannak.

– Ide irányuló lövéseket?

– Úgy gondoltuk. Torkolattüzeket láttunk a mi irányunkba nézni.

– Az rossz lehetett. De maguk a tömeg fölé lőttek.

– Igen.

Gen bólintott. – Ez segíteni fog. Szóval, ki is a munkáltatója? Magának és az embereinek?

– Az EGYE. Az Ellenállás Gyors Elnyomása.

– Nem elég gyors. És azt tudja, ki az EGYE megbízója?

– Gondolom, valaki, aki valamelyik épületben lakik itt.

– Mert azt mondták, hogy ezeket kell megvédeniük.

– Igen.

– További információk arról, hogy ki bízta meg az EGYE-t?

– Nincsenek.

Gen ekkor megcsóválta a fejét. A férfira meredt, állta a pillantását. – Az emberek általában tudnak valamit. Van valami fogalmuk. Nem szokták kirakni magukat céltáblának, csak mert egy seggfej megfizeti őket.

– Általában.

– Szóval azt akarja mondani, hogy fogalma sincs arról, hogy kinek is dolgozik.

– Én az Ellenállás Gyors Elnyomásának dolgozom.

– És ki az ottani főnöke? És hol van most az illető?

– Eric Escher. És nem tudom.

Gen felhorkantott. – Itt hagyta a pácban. Ezt maga is tudja, ugye?

– Ez a szakmával jár.

– Kíméljen meg. – Gen felállt, és ismét lenézett a férfira. – Kíméljen meg a zsoldosok tökösségétől egy olyan éjszakán, amikor gépfegyverrel lövöldöznek egy botokkal-kövekkel és petárdákkal érkező tömegre. Ezt elbaszták. Ha elmondja, kinek dolgozik Escher, akkor maga mellett fogok tanúskodni, amikor bíróság elé kerül. Mert most ez következik.

A férfi inkább dühösen, mint ijedten nézett vissza rá.

Gen felsóhajtott. – Biztosan nagyon sokat fizetnek. Pár év múlva kiszabadul, és lesz egy kis pénze. Vagy lehet, hogy simán csak kidobják, erre nem gondolt? Arra, hogy az ideje esetleg többet ér a pénznél? Magának nem fog bejönni a börtön. Pedig az várja. Rendőrökre lövöldözni? A bíróságon nem szeretik az ilyesmit. Ez bűncselekmény. Úgyhogy hosszú időre leültethetik. Szigorú büntetést kaphat. De ha ügyesen játssza ki a kártyáit, még megúszhatja. Én Alsó-Manhattan vezető nyomozója vagyok, és jelenleg a rangidős tiszt, úgyhogy ebben hallgatni fognak rám. És tudnom kell, ki küldte ki ide magukat ma éjjel.

Várt, és a tekintete közben a férfiba fúródott. A felfoghatatlan: a törvény ereje egy nagydarab, fekete nőben megtestesülve. Ez felfoghatatlan. Ugyanakkor a világ legegyértelműbb és legtermészetesebb dolga. És elkerülhetetlen. Gen elhelyezkedett, és várni kezdett, miközben érezte, hogy a türelem a fáradtsággal párhuzamosan ömlik végig rajta a sajgó talpáig.

A férfi morcossága ingerültséggé változott. – Mint már mondtam, az épület tulajdonosának dolgozunk – válaszolta.

– Vagyis?

– Ezt az épületet a Morningside Ingatlanügynökség menedzseli.

– De ők csak a közvetítők. Ki a tulaj? A polgármesternő? Hector Ramirez? Henry Vinson?

Mindig jó érzés meglátni ezt a meglepődést az emberek arcán. Öt perccel korábban ez a pasas még azt hitte, hogy Gen csak egy helyi zsaru a sok közül. Most helyesbítések és összefüggések futottak végig az agyán. Lehet, hogy már jobban emlékezett a korábbi találkozásukra. Ez a nő mindenütt ott van. Tudja, hogy ő itt dolgozik, Alsó-Manhattanben. Annak kölcsönös felfedezése, hogy a városba jövet még mindkettőjüknek nagyobb volt az alsóneműjük. És talán ismét találkozni fognak, esetleg igazságszolgáltatási körülmények között.

Gen a kanapékra mutatott, és hátradőlt. A férfi ekkor vele szemben leült.

– Nem Vinsoné – mondta. – A volt partneréé.

Most Gen lepődött meg. – Maga ismeri Larry Jackmant?

A férfi a szemébe nézve bólintott. Ő már túltette magát a meglepettségén. Tisztában volt azzal, hogy átkelt a Narrowson, és kisodródott a mély vízbe. Lehet, hogy valamikor, valahol még szüksége lesz Genre mint pszeudoszövetségesre. Ő és az emberei megadták magukat; felelni kezdett a kérdésekre, amikor feltették őket. Az emberei remélhetőleg senkit nem öltek meg odakint. Ez mellette szólt, már ha ez számít. Ami szerencse. Gen bátorítóan bólintott, jelezve, hogy tényleg megúszhatja a következményeket.

A férfi kínos pontossággal így folytatta: – Amikor a kormánynak kezdett dolgozni, egy vagyonkezelő cég kezébe adta át ezt az épületet és még pár tulajdonát. Az Escherrel már csak harmadik személyeken keresztül érintkezik. De mindig is mi voltunk a biztonsági emberei.

Gen kezdte úgy érezni, hogy ez az este talán mégsem nevezhető akkora kibaszott szerencsétlenségnek, amikor odakint fegyverropogás tört ki. Hirtelen ismét mindenki ideges lett az épületben. Gen végignézett az előcsarnokon, a társaságában lévő kis hadseregen.

– Azt mondom, ezt passzoljuk – jelentette ki határozottan. – Mindnyájan bent maradunk. Bármi is folyik odakint, nélkülünk is megoldódik.

– Tényleg? – kérdezte a férfi.

– Tényleg. Megmondom, mi legyen. Védjék meg az épületet. Bentről.

– Kitől védjük?

Gen megvonta a vállát. – Akitől akarják. – A csuklómonitorára nézett, mert pittyent egyet. – Á – mondta. – A Nemzetőrség.

Itt is van a maga hatalmasságában, az erőfeszítések aránytalanságában. Túl sok energia, túl sok pénz. A felhőkarcolók, telefonok, a sajtó és minden egyéb lenyűgöző gépezete, amit arra használnak, hogy szelet keltsen és balsorsához láncolja az embert.

– mondta Le Corbusier

1931 júliusában egy bíró, aki huszonkét hajléktalan felett ítélkezett, akiket azért tartóztattak le, mert a Central Parkban aludtak, mindegyiküknek adott két dollárt, és visszaküldte őket a parkba aludni. Akkoriban az egész parkban mindenhol kunyhók álltak székekkel és ágyakkal, tizenhéten kémény is volt.

A DeKalb sugárút tele volt ünneplőkkel; úgy körbevették az autókat, és áradatszerűen elzárták az útjukat. Egy magas, fekete rendőr kigázolt az utcára, és lelkesen igyekezett mindenkit szétoszlatni, hogy a forgalom továbbhaladhasson, amikor hirtelen rávetette magát valaki, és megölelte. A tömeg a rendőr köré gyűlt – hirtelen mindenki őt kezdte ölelgetni nagy szeretetrohamában. A rendőr elnevette magát.

– Tim Kreider, a 2008-as választások éjszakája, Brooklyn

g) Amelia

Másnap, 2142. július 8-án Amelia Black végiglebegett a Hudson-folyó völgye felett az otthona felé.

Jól átvészelte a vihart. A balesetekre való hajlama, ami akár veleszületett, szerzett vagy rákényszerített tulajdonsága volt, szerencsére megkímélte őt attól, hogy bármi rosszabb történjen vele annál, mint hogy a levegőben repül egy hurrikán érkezésekor. Ez persze ostobaság volt, de nem figyelt, nem tudhatta, satöbbi. Amint Vlade figyelmeztette, hogy áll a helyzet, Frans-nal együtt mindent úgy tettek, ahogy kellett, és végig közvetített a felhőközönségének, ami egyre nagyobbra nőtt, amint az emberek értesültek arról, hogy ezúttal mibe keveredett. Amelia megint megcsinálta, Amelia nagy bajban van, Amelia megint hülye volt, lehet, hogy Amelia térképet sem tud olvasni, haha.

De amint Vlade figyelmeztette a veszélyre, annyira északra repítette a Migrációtámogatást, amennyire csak tudta, és bár a hajó csúcssebessége mozdulatlan levegőben csak óránként nyolcvan kilométer volt, az egyre erősebb hátszél elégnek bizonyult ahhoz, hogy eljuttassa a New York állambeli Hudson nevű kisvárosba, amelyet csak úgy emlegetett, hogy Hudson a Hudsonön, és ahol engedélyezték, hogy kikössön a Marina Abramovic Intézet egyik léghajókikötőjében, amelyet az egyik hőséről és példaképéről neveztek el. Amint a léghajó kikötött, a lobogása egy természetes művészi performansszá vált, és Amelia eleinte a gondolában akarta végigcsinálni a vihart – egy székhez kötözve, ahogy a levegő dobálja, mint egy bikalovas, ahogy maga Marina is tette a különböző veszélyes és lenyűgöző performanszai során; meglovagolja a vihart! – ahogy a rajongóinak megfogalmazta. De annak ellenére, hogy az alapítójának a szelleme ott lebegett az intézet felett, és arra biztatta Ameliát, hogy csinálja csak, a hely eleven kurátorai az előrejelzéseket figyelembe véve ragaszkodtak ahhoz, hogy ebben az esetben jobb lenne körültekintően eljárni, mert örültek ugyan Ameliának, de nem akarták, hogy több millió ember szeme láttára rázódjon halálra a felhőben. Marina megtette volna, hagyták meg, de ilyen biztosítási költségekkel, nem beszélve a vezetőségekről, támogatókról és a gyermekeket és a mentális kihívásokkal küzdőket védő törvényekről, az lenne a legjobb, ha nem követne el hurrikán általi öngyilkosságot.

– Én nem küzdök mentális kihívásokkal – tiltakozott Amelia.

– Nem vagyunk biztosak abban, hogy a repülője anyaga kibírja az óránként háromszáz kilométeres hurrikánokat. Kérjük, ne éljen vissza a vendégszeretetünkkel.

– Ez egy léghajó, ha már itt tartunk.

Úgyhogy Amelia nagy nehezen kimászott a gondolából anélkül, hogy az kilapította volna, utána pedig csak nézte, ahogy Frans meglovagolja a vihart, és az intézetből kommentálta a látványt. A sors iróniája volt, hogy a vihar csúcspontján a szél az intézet összes ablakát kiszippantotta egyetlen pillanat alatt, úgyhogy mindenkinek, aki odabent tartózkodott, le kellett vonulnia a pincébe, amelyet rengeteg kiabálás, sőt, sikoltozás kíséretében meg is tettek, miközben Frans és a Migrációtámogatás alig némi jelentéktelen torzulással úszták meg a vihart, miután nyolc erős kötéllel rögzítették őket nyolc szilárd ponthoz, továbbá egy strapabíró árbóchoz is; Frans keményen dolgozott, hogy több ezer ügyesen időzített fúvókalökettel ellensúlyozza a szelet. A léghajó több alkalommal a talajhoz csapódott, majd fellendült, és nekifeszült a rögzítőköteleinek, de ezeket a mozgásokat Frans mindig kiegyenlítette a fúvókák segítségével. Úgyhogy Amelia nagyobb biztonságban lett volna a gondolában, mint bármilyen épületben, ami szintén csak a Migrációtámogatás mellett szól, továbbá a rugalmasság elve, a kesztyűs kéz és az alkalmazkodás mellett is, amelyek sokkal felsőbbrendűek a rugalmatlanságnál és a kemény kéznél, mint azt Amelia magyarázta, miközben a Migrációtámogatás még így is nagyon drámai táncát narrálta. – Bárcsak a szél színes lenne, hogy láthassátok – fakadt ki egyszer csak. – Vajon képesek lennénk kitelepíteni valamiféle színes jelzőfényeket, vagy létrehozni valamiféle felfelé szálló ködöt ezen a helyen? Fantasztikus lenne látni a szelet.

Mindenki egyetértett abban, hogy ez jó ötlet lenne egy másik viharban. A szél mint spontán művészet: az jó lenne. Az a láthatatlan anyag már így is olyan erővel tépte a világot, hogy valahogy láthatóvá, vagy legalábbis rendkívül jelenvalóvá vált, mint azt az intézet váratlan ablaktalanítása hallható nyomatékkal egyértelművé tette. Micsoda reccsenések, micsoda üvöltés, micsoda sikolyok! Ez jó anyag lett.

De persze ebben a viharban csak ez volt a jó. Nem csak Amelia és a vendéglátói kerültek bajba, és még csak nem is ők kerültek a legnagyobb bajba. Úgyhogy a lány tovább közvetítette a vihart a felhőben, de nem számított kiemelkedő nézettségre, mivel nagy volt a verseny. Ez valahol egy elvesztegetett lehetőségnek tűnt, de persze legalább épségben fog maradni, csakúgy, mint a Migrációtámogatás és Frans. Vagy legalábbis úgy tűnt, amíg egy frissen kitört ablak éles üvegszilánkja neki nem repült a léghajónak, és több ballonját szét nem vágta. Utána a szél elintézte a maradékot. Ez a lufi kipukkadt!

• • •

Vagyis Frans leeresztett, és úgy vergődött a földön, mint egy nagy szőnyeg, és szervizelésre szorult, mielőtt Amelia visszatérhetett volna a levegőbe, de azt végül hamar elintézte egy közeli repülőtér személyzete, akik örültek, hogy segíthetnek a híres felhősztárnak (és egy pillanatra szerepelhetnek vele a felhőben). Miután végeztek, a lány nagyjából hatszáz méteres magasságban visszarepült a városba, mert ott mindig tökéletes az irányíthatóság és a kilátás.

Amit útközben látott, az megdöbbentette. A Hudson völgyének az alsó szakasza teljesen le lett csupaszítva a lombtól; szinte olyannak tűnt az egész, mintha tél lenne, kivéve, hogy rengeteg fa ki is dőlt, vagy, amennyiben még állt, csak a letört ágainak csonkjait nyújtogatta az égbe. Ez sokkal feltűnőbb volt, mint az épületekben esett károk, amelyeknek leginkább csak az ablakai vagy a tetői hiányoztak. Igen, Amelia látta, hogy ez rossz, a helyreállítás hónapokba fog telni; az viszont évekbe, hogy a kidőlt fák helyére újak nőjenek. És persze az erdőben élő állatok is hasonlóképpen járhattak.

– Hűha – mondta a nézőinek. – Ez baj. – Az aznapi kommentárjai kevésbé sikerültek ékesszólóra a szokásosnál. Valamivel később, amikor már nem bírta, legnagyobbrészt Frans-ra bízta, hogy említse meg, merre járnak, és ennyiben maradtak.

Amikor a város közelébe ért, a Cloister-csoport sokkal hamarabb felágaskodott a látóhatáron minden egyébnél, mintha szegecsek szurkálnák az égboltot. – Nos, a tornyok megmaradtak.

Ekkor leereszkedtek a fjord közepére, és amikor a felsővárosi tornyok mellé értek, kicsit lassítottak, hogy azok és a Hoboken-tornyok is a lehető leglátványosabbak legyenek. Ezen a részen a Hudson egy kicsit olyannak tűnt, mint egy összetört, tető nélküli szoba elárasztott padlója. Hátborzongató volt.

Amelia végül a város felé kanyarodott, hogy rápillantson a Central Parkra. Éppen annyira megdöbbentette a pusztítás, mint mindenki mást is. A park sátorvárossá vált, amelyet több száz kidőlt fa pettyezett, és a gyökereik helyén maradt gödrök miatt úgy nézett ki az egész, mint egy temető, ahonnan az összes halott előtört, és elszaladt valahova, maga mögött hagyva a felnyitott sírját. Mindenütt emberek, mint a hangyák, a város elveszettjei húzták meg ott magukat, leginkább az összebújási ösztön miatt, legalábbis Ameliának úgy tűnt. Majd észrevette, hogy emberek gyülekeznek a Morningside Heights terein is, kihunyt tábortüzek fekete nyomai körül. És embersorok is kígyóztak ott, elég szabályosak ahhoz, hogy a hadseregre utaljanak. Katonák az utcákon. Amelia nem tudta biztosan, hogy ez mit jelent. Az egész város merő kupleráj volt.

– Ez olyan szomorú – mondta. – Évekbe fog telni mindezt rendbe hozni.

Kapott egy automatikus rádióüzenetet, hogy ne sértse meg a város légterét. Szólt Frans-nak, hogy kerülje meg Manhattant a partról, útközben egy kicsit magasabbra emelkedve. Nyugat felől egy réteg pufók nyári felhő sodródott feléjük és a város fölé. Manhattan hosszú gerince úgy nézett ki a napfény és a felhőárnyék drámai váltakozásától, mint egy csíkos sárkány, amelyet lemészároltak, és ami most holtan hever az öbölben. Amelia hazatelefontált, hogy szóljon Vlade-nak, hogy tesz egy kört, mielőtt leszáll. Hallotta, hogy a férfi mások társaságában van, az ebédlőben. Mindenkit üdvözölt.

– Úgy tűnik, a szuper-felhőkarcolókban nem esett nagy kár – mondta. – Nem tudjátok, milyen állapotban vannak?

– Úgy hallottuk, hogy jó – válaszolta Charlotte.

– Tegnap este megostromolták őket az emberek – mesélte Vlade. – Megpróbáltak bejutni az épületekbe, hogy ott húzzák meg magukat, de kívül tartották őket.

– De nem lehetne átmeneti menekülttáborokká változtatni őket? Nagyon úgy tűnik, hogy többé-kevésbé mindenki elférne bennük, aki most a Central Parkban van.

Charlotte azt válaszolta: – Én is erre gondoltam. De a polgármesternő nem hajlandó rá.

– Hát, menjen a picsába!

– Én is erre jutottam.

– Szia, Amelia! – csendült fel Roberto hangja.

– Roberto! Stefan, te is ott vagy?

– Itt vagyok.

– Úgy örülök, hogy hallom a hangotokat! Mit csináltatok a viharban?

– Majdnem megettek minket a pézsmapockok – felelte Roberto.

– Ne már! Én imádom a pézsmapockokat!

– Lebeszéltük őket róla – magyarázta Stefan. – Most már mi is imádjuk őket.

– Lehet, hogy készíthetnénk együtt egy tanulmányt. Ők is elkezdenek majd újjáépíteni, mint mi. Úgy látom, elég magas árvíz volt.

– Hat és fél méter! – kiabálták a fiúk.

– Rengeteg épület eltűnt. A miénk hogy viselte? – kérdezte Amelia.

– Jól – válaszolta Vlade. – Az ültetvényt letarolta, de az összes ablak megmaradt. Ez egy strapabíró épület.

– Nincs ültetvény? Mit fogunk enni?

– Halat – válaszolta Vlade. – Kagylót. Osztrigát. Satöbbi. Lehet, hogy egy ideig koldulni fogunk.

– Az nem túl jó.

– Mindenkivel ez van.

– A szuper-felhőkarcolók lakóival nem – jegyezte meg Charlotte.

– Ez nem tetszik – mondta Amelia.

Azt mondta neki, hogy majd szól, hogy mikor érkezik, és bontotta a vonalat. Visszarepült északra az East River felett, végignézett Harlem, Queens és Bronx romjain, majd megszemlélte a Cloister-csoport hatalmas, fémes, a napfényben színes tornyait. Bár már hétszázötven méteres magasságba emelkedett, a legmagasabb torony még így is túlnyúlt rajta.

Lelki szemei előtt megjelentek a fiúk pézsmapockai. Egy ekkora árvízben biztosan nagyon sok állat megfulladt. Ami azt illeti, pont abban a pillanatban látott meg egy kupac állati tetemet a park nagy északi rétjén.

Amikor rájött, hogy mi az a kis kupac, valami megfordult benne, mint amikor elfordítanak egy kulcsot a zárban, és le kellett rogynia a pilótaszékére. Miután hosszú ideig, nem is tudta, meddig vakon meredt a városra, megnyomta azokat a gombokat, amelyek visszavitték a felhőbe, és élőben kezdett sugározni világszerte.

– Nos, emberek, mint az láthatjátok, azok a szuper-felhőkarcolók sértetlenül megúszták a vihart. Kár, hogy a legnagyobb részük éppen üres. Úgy értem, elvben lakóépületek, de a hétköznapi embereknek ezek mindig is túl sokba kerültek ahhoz, hogy megengedhessék maguknak. Kicsit olyanok, mintha pénzhombárok lennének. Olyannak képzelem őket, mintha a plafonig pénzzel lennének kitömve. A világ leggazdagabb embereinek van lakása ezekben a tornyokban. Befektetésként vagy adójóváíráshoz használják őket. Ingatlanba kell fektetni, ahogy mondani szokták. És így lesz egy lakásuk is arra az esetre, ha New Yorkba látogatnának. Egy nyaralójuk, amelyet évente csak egy-két hétig használnak. Attól függően, hogy éppen mihez van kedvük. Az ilyen embereknek általában tucatnyi ingatlanja van világszerte. Szétterítik a vagyonukat. Vagyis ezek a tornyok csak erőforrások. Pénzek. Olyanok, mintha magas, lila aranytömbök lennének. Bárminek lehet őket nevezni, lakóhelyen kívül.

Miközben ezt mondta, megfordította a Migrációtámogatást, és dél felé indult. – És itt van alattunk a Central Park. Most menekülttáborrá változott, mint az jól látható. Valószínűleg hetekig, sőt, hónapokig az marad. Talán egy évig is. Az emberek a parkban fognak aludni. Máris rengeteg a sátor, mint azt láthatjátok.

Belenézett a kamerába. – Szóval, tudjátok, mit? Rosszul vagyok a gazdagoktól. Egyszerűen rosszul vagyok. Elegem van abból, hogy kisajátítják a bolygót. Tönkreteszik! Úgyhogy szerintem vegyük vissza, és gondoskodjunk róla mi. És egymásról is, ha már itt tartunk. Nem kell több morzsa az asztalról. Emlékeztek, mit meséltem a Háztulajdonosok Szakszervezetéről? Szerintem ideje, hogy mindenki belépjen ebbe a szakszervezetbe, és hogy a szakszervezet sztrájkot hirdessen. Most. Ma.

Megjelent a kijelzőjén egy hívás, és látta, hogy Nicole akar vele beszélni. És a Metben élő barátai is vele akartak beszélni. Úgy gondolta, jobb, ha a barátait veszi fel, mert nem tudta, hogy folytassa.

Leállította az adást, és felvette a Metet. Charlotte, Franklin és Vlade egyszerre köszöntek neki, és megkönnyebbültnek tűntek, hogy felvette. Továbbá meglepettnek, talán egy kicsit riadtnak is attól, amiket mondott.

Amelia a szavukba vágott. – Figyeljetek, én belevágok ebbe. Segíthettek is, és egyedül is csinálhatom, de nem fogok visszakozni. Mert eljött az ideje. Értitek? Eljött az idő. – Kezdett kiborulni, és elhallgatott, hogy összeszedje magát. – Idefentről nézem az egészet odalent, és én mondom, hogy eljött az idő. Szóval jobban tennétek, ha segítenétek!

– Segítünk neked – kiabálta túl Franklin a többiek zsivaját. – Rakjál be egy fülhallgatót, és rajta.

– Éljen – felelte Amelia.

– Tényleg? – kérdezte Charlotte.

– Miért ne? – kérdezte Franklin. – Lehet, hogy igaza van. És már elkezdte. Úgyhogy figyelj, Amelia, csak folytasd a magad módján, és ha valami gondod van, állj le, és hallgass bele a fülhallgatóba, és mi majd segítünk a szövegben.

– Remek – felelte Amelia. Berakott egy fülhallgatót, és hallotta, hogy a barátai úgy vitatkoznak egymással a bal fülében, mintha egerek cincognának. Visszakapcsolta a közvetítést, és ismét beszélni kezdett a felhőbe.

– És a háztulajdonosok sztrájkja alatt azt értettem, hogy szüneteltessétek a lakbérek és a jelzáloghitelek befizetését… talán a diákhitelekét is és a biztosításokét is. És a személyi kölcsönöket, amelyeket azért vettetek fel, hogy biztonságot nyújtsatok a családotoknak. A mindennapi szükségletekre. A szakszervezet mindezeket jogtalan tartozásoknak nyilvánítja, olyannak, mintha zsarolnának minket, és követeljük az újratárgyalásukat… Szóval, szüneteltessük a befizetéseket, és nevezzük ezt Jubileumnak? Ez egy nagyon régi szó az ilyen dolgokra. Miután elkezdjük ezt a Jubileumot, elkezdődik az újrastrukturálás, amelynek során az adósságaink nagy része elévül, és nem kell kifizetnünk semmit.

Lehet, hogy úgy gondoljátok, hogy ha nem fizetitek a jelzálogkölcsönt, akkor bajba kerültök, és igen, ha csak egy emberről lenne szó, akkor így lenne. De ha mindenki ezt teszi, azt sztrájknak nevezzük. Polgári engedetlenségnek. Forradalomnak. Úgyhogy mindenkinek csatlakoznia kell. Ez nem lesz olyan nehéz. Csak ne fizessétek be a számláitokat!

...És akkor az fog történni, hogy ezeknek a befizetéseknek a hiánya miatt a bankok gyorsan összeomlanak. Ők a mi befizetéseinket használják letétnek ahhoz, hogy sokkal többet kölcsönözzenek, és abból fedezzék a szerencsejátékaikat, és sokkal tovább nyújtózkodnak, mint ameddig a takarójuk ér. Eladósodtak. Mindig is furcsálltam ezt a szót. Nincs sok értelme, de mindegy. Az a lényeg, hogy ha nem fizetjük tovább a szórakozásaikat, akkor nagyon gyorsan össze fognak omlani. És a kormányt fogják megkérni, hogy mentse meg őket. Vagyis minket. A kormány mi vagyunk. Legalábbis elméletben, de igen. Mi vagyunk. Úgyhogy akkor mi dönthetünk. Akkor majd meg kell mondanunk a kormányunknak, hogy mit tegyen. Ha a kormányunk a bankokat próbálja meg kisegíteni helyettünk, akkor másik kormányt választunk. Úgy teszünk, mintha létezne a demokrácia, és akkor létezni is fog. Akkor a nép megválasztja a nép kormányát. Eleve ez lenne az egész lényege. Ahogy az iskolában magyarázták nekünk. És ez szép gondolat lenne, ha valóra tudnánk váltani. Egészen mostanáig soha nem vált valóra. De eljött az ideje. Eljött az idő, emberek!

Amelia vett egy mély levegőt, és belehallgatott a fülében elkeseredetten csacsogó hangokba: Charlotte és Franklin egymással vitatkoztak azon, hogy mit kellene mondania. Amelia csak azt ismételte el, ami éppen jól hangzott abból, amit éppen meghallott. Kettejük egyfajta egyvelegét, na és akkor mi van.

– Tudom, hogy ez kicsit radikálisan hangzik. Extrémnek tűnhet. De tennünk kell valamit, nem? Különben semmi nem fog megváltozni. Ők továbbra is tönkre fognak tenni mindent. És ez a háztulajdonosok sztrájkja egy olyan forradalom, amelyben nem lőhetnek le minket a főtéren. Ezt költségvetési hiánynak hívják. A pénz hatalmát használjuk fel a pénz ellen. Ha engem kérdeztek, ez egy remek kis trükk. Annyira, hogy talán már sejtitek is, hogy nem az én ötletem volt, és ez így is van. Én csak egy pilóta vagyok, egy állatos műsorral a felhőben. Itt vagyok! Úgyhogy, igen. Még mindig Amelia Black vagyok. De láttam a károkat. Folyamatosan azokat látom, ha lenézek. Kimentem a bajból az állatokat. És most is ugyanazt látom magam alatt. Van egy kupac állattetem a parkban… És beszéltem a barátaimmal, akik kidolgozták ezt a tervet. És szerintem jó lett. Ez nem csak egy ostoba ameliás hülyeség… úgy értem, várjatok egy pillanatot…

…a lényege a demokrácia a kapitalizmus ellen. Nekünk, a népnek össze kell fognunk, és át kell vennünk a hatalmat. Ezt csak együttes erővel tehetjük meg… Most arról van szó, hogy mindenki egyért, egy mindenkiért. Ha elegen leszünk, nem tudnak majd börtönbe zárni minket, mert túl sokan leszünk. Átvettük a hatalmat. A fegyverek ereje náluk van, de a számoké nálunk.

...szóval, szóljatok mindenkinek, hogy tudtok erről, és osszátok meg ezt a műsort és az üzenetét, továbbítsátok, meg minden… és mindenki, aki szünetelteti a jogtalan adósságainak a befizetését, és szól nekünk, azonnal a Háztulajdonosok Szakszervezetének a teljes jogú tagjává válik. Ők örömmel fogadnak mindenkit, szóval csak rajta. Küldjétek el az adataitokat, a tagság pillanatnyilag ingyenes. Lehet, hogy később majd kérnek szakszervezeti hozzájárulást. Majd később megjavítják a hitelminősítéseteket. Egyelőre minden rendben lesz. És minél többen leszünk, annál jobb. Tudjátok, már régebben észrevettem, hogy amit érdemes megtenni, azt minél többen követik, annál jobb.

...Talán nem minden esetben. Én abban reménykedem, hogy ebből egy nagy szakszervezet vagy társaság lesz, nevezzétek, aminek csak akarjátok. Régebben kormánynak hívták, és lehet, hogy megint annak fogják, ha olyan emberek kerülnek hivatalba, akik a népnek dolgoznak, nem a bankoknak… Szóval, igen. Minél többen csatlakoztok, annál több esélyünk lesz! Úgyhogy beszéljetek a családotokkal és a barátaitokkal. Próbáljuk ki, és lássuk meg, mi történik! És ha nem működik, akkor tudjátok, mindegy. Majd a börtönben megdumáljuk. Ha elegen leszünk, talán az egész sziget börtönbe kerül. Vagyis nem lesz nagy változás ahhoz képest, ahogy most mennek a dolgok, nem igaz?

...Ó. Hé, a barátaim azt mondják, hogy nyerésben kellene abbahagynom. Ez szinte mindig így van! Szóval, ennyi volt a Migrációtámogatás Amelia Blackkel mai epizódja. Viszlát hamarosan!

A kompokon az átkelők százai, akik hazatérnek, kíváncsibbak, mint gondolnád,

És te is, aki évek múlva átkelsz egyik partról a másikra, többet jelentesz számomra, és többet gondolok rád, mint gondolnád…

Mások is be fognak lépni a komp kapuján, hogy átkeljenek,

Mások is végignézik az árapály vonulását,

Mások is látni fogják Manhattan északnyugati hajóját és Brooklyn déli és keleti csúcsait,

Mások is látni fogják a nagy és kis szigeteket,

Ötven évvel később mások is látni fogják őket átkelés közben, még félórányi nappal,

Száz évvel később, vagy több száz évvel később mások is látni fogják,

Mások élvezik a naplementét, a dagály bevonulását, az apály visszahúzódását a tengerbe…

Az idő és a tér nem választ el minket, a távolság sem választ el, veletek vagyok, ti következő nemzedék vagy egy sokkal későbbi nemzedék emberei…

Amit ti éreztek, amikor a folyóra és az égre néztek, én is azt éreztem,

Ahogyan ti is egyek vagytok az eleven tömegben, én is egy voltam a tömegben,

Ahogy titeket felfrissít a folyó és az öböl hullámzása, engem is úgy frissített,

Ahogy ti álltok és támaszkodtok a korlátra, miközben a sebes áramlaton szaladtok, én is úgy álltam és siettem tova…

– Walt Whitman

h) a város

Stratégiai nemfizetés. Osztályharcperek. Tömeges megmozdulások. Munkabeszüntetés. A magánosított közlekedési vállalatok bojkottja. A fogyasztói társadalom elutasítása a szükségleteken túlmenően. A betétek kivétele. Mindenfajta lakbérfizetés elutasítása. A tömegmédia bojkottja. Ütemezett részletek be nem fizetése. Gazdasági engedetlenség. Hangos és tömeges panaszkodás.

A Miért működik a polgári ellenállás című érdekes kötetben az olvasható, hogy a nem erőszakos polgári ellenállás különböző fajtái bizonyítottan hatékonyabbak az erőszakos ellenállásnál, amennyiben a megfogalmazott célok teljesüléséről van szó, és arról, hogy jó irányba változzanak a dolgok. Chenoweth úgy gondolja, hogy pont azért sikeresebbek ezek a nem erőszakos ellenállási törekvések, mert kevésbé erőszakosak, vagyis nagyobb eséllyel nyerik el a szemben álló kormány egyetértését és együttműködését, illetve azokét, akiknek a jóléte kockán forog. Úgy tűnik, az ilyen megmozdulások sikerének a kulcsa az állam irányításának átvétele a gazdasági egyenlőség jegyében.

Általában a sztrájkokat és a városi központokban való gyülekezést tartják a civil ellenállás klasszikus formáinak, de ezeken túlmenően más módszerei is léteznek, amennyiben megfelelnek a fenti meghatározásnak, és a múltban már sikerrel jártak.

Úgyhogy 2142 nyarán a nép ilyesfélékbe kezdett. A szereplők számosak voltak, mivel sem az eszközöket, sem a célt illetően nem volt összetartás vagy egyetértés. A dolog spontán kezdődött, miután a Fyodor hurrikán lecsapott New Yorkra, ahol a szükséghelyzetben hozott intézkedések között nem szerepelt a város üres lakóházainak a kisajátítása. Ez a szikra lobbantotta lángra az utána következő események egész sorozatát. A New York-i felkelések világszerte elterjedtek változó erősséggel, a helyi körülmények függvényében. És a nehéz időkben lázadni kell, írja Clover a Tüntess. Sztrájkolj. Tüntess című könyvében, ha az ember a tőke kemény fejébe akarja verni, hogy a változás már megkezdődött, és be kell következnie, sőt, már be is következik.

Természetesen a tengerpartok vitték a prímet ebben a lázadássorozatban, mivel rájuk nehezedett a legnagyobb nyomás, de még a denveri népesség jelentős része is csatlakozott különböző lakossági szakszervezetekhez, és beszüntette az összes lakbér, jelzáloghitel és diákhitel befizetését. Az ellenállásnak ez a formája előre látható módon népszerűvé vált. Továbbá a fogyasztóipar nem nélkülözhetetlen termékeinek a megvásárlása is nagyot zuhant mindenhol, ami leállította a gazdasági növekedést egy teljesen törvényes kapd be jelszóval, végtére is, csak annyiról volt szó, hogy az emberek már nem költötték a nem létező pénzüket olyasvalamikre, amikre nem volt szükségük. Úgyhogy bár akadtak elszórt tömeges tüntetések és köztérfoglalások, a gazdasági engedetlenség eredményeit pedig nehezen lehetett meglátni és összefoglalni, mindent áthatott annak a tudata, hogy a globális civilizációt valamiféle víz alatti áramlat most egy ismeretlen tengerre sodorja. A történelem beindult. Az ember érzi, amikor ilyesmi történik.

A tenger húzását természetesen a piacok is megérezték, mivel nagyon érzékeny műszerek, ha az illékonyságról van szó. Az IPPI egyik meghatározó faktora az ingatlantulajdonosi magabiztosság volt, amit széles körben az ingatlanárak változásának az egyik leggyorsabb és legpontosabb mutatójának tartanak. Az ingatlantulajdonosi bizalmat nem lehet megbundázni vagy mesterségesen eltolni; az ötmillió ingatlantulajdonos megkérdezése mérvadó gyakorlattá vált, vagyis a bevallott magabiztosságot olyan mutatónak tekintették, amelyet nem lehet befolyásolni, mert ekkora tömegekre lehetetlen hatni. Ez valami létező dolgot mutat. De a Háztulajdonosok Szakszervezete olyan gyorsan nőtt hatalmasra, hogy a háztartásoknak nagyjából a húsz százalékára hatást gyakorolt, a hangulatára pedig sokkal többnek. Vagyis a gazdasági engedetlenségre történő felhívása önmagában is kibillentette volna az indexeket. Tehát az IPPI számai meredek zuhanásnak indultak, és ez a Case-Shiller számait is magával rántotta, amitől az ártéri ingatlanok árának korábbi emelkedését gazdasági lufinak kezdték tekinteni, és ettől önmagában is kipukkadt ez a lufi egy klasszikus „a császár meztelen!”-pillanatban. Ennek a lufinak a kipukkadásától az összes vele összefüggő lufi is kipukkadt, melynek következtében az összes bank és befektetési társaság visszahívta az összes folyósítható kintlévőségét, és teljesen felhagyott a hitelezéssel, még az alap bankközi hitelezéssel is, ami a valódi gazdaságot működtette. Az egyik nagy befektetési társaság gyorsan, sőt, azonnal összeomlott és csődöt jelentett, és ekkorra már az összes nagyobb pénzügyi vállalkozás annyira összefonódott egymással, hogy erre az Egyesült Államok és Európa legnagyobb magánkézben lévő bankjai rögtön a központi bankjukhoz rohantak, hogy azonnali segítséget és megváltást követeljenek hatalmas pénzösszegek formájában, ami enyhítené a pánikot, és megakadályozná, hogy az egész rendszer összeomoljon.

Mindez nyilvánosan zajlott; mindenki végignézte az egész világon, ahogy kibontakozik. A gazdaság ismét befagyott, amikor a magabiztosság meghalt, a bizalom pedig eltűnt, és már senki nem tudta, melyik papír ér egyáltalán valamit – senki nem tudta, hogy mi számít pénznek, és mi pornak. Ez a kártyavár ismét összedőlt, és az egész világ ott találta magát a gazdaság romjai felett, amint ismét a pénzügyeket irányító félkegyelműeket bámulja, és azt kérdezi, hogy ki a fenék is valójában ezek a pasasok.

De három az igazság. Vagy négy. Valamelyik. A múltbéli eredmények nem kezeskednek a jövőbeli teljesítményért.

nyolcadik rész

A KÖZEMBER KOMÉDIÁJA

A művészet nem az igazság. A művészet egy hazugság, ami lehetővé teszi, hogy felfogjuk az igazságot.

– mondta Picasso

a) Mutt és Jeff

– Nem jó nézni, ahogy azt a kalapácsot lóbálod. Ijesztő.

– Te könnyen megijedsz. Miért, mi?

– Te nem vagy az a kalapácsos típus. Nem tudom, kiben fogsz előbb kárt tenni, bennem vagy magadban.

– Ne már. Ez nem egy bonyolult részképesség. Olyan, mint a gépelés. Olyan, mint egy nagy izével gépelni, ami csapkodja helyetted a billentyűzetet. Fel is merült bennem, milyen lenne kalapáccsal gépelni.

– Két kalapáccsal, kezenként eggyel.

– Két kalapáccsal, mint egy xilofonjátékos. Úgy fogok gépelni, ahogy Lionel Hampton xilofonozik.

– Az nem vibrafon volt?

– Nem tudom biztosan. Add ide azt a szöges zacskót.

Mutt átnyújtja a zacskót, és a partnerét méregeti, aki a kalapáccsal és a szögekkel ügyködik. Az ültetvényes szint magas, nyitott boltívei előtt úgy néz ki, mintha Bartleby, az írnok lenne, aki lecserélte a tollszárát egy szegecselőpisztolyra a magasházépítés hőskorában. Bár ebben a pillanatban éppen hosszú virágosládákat raknak össze. És a végén majd virágfölddel fogják őket megpakolni, nem betonnal. De ezt leszámítva olyanok, mint Rosie, a Szegecselő. Rosen, a Szegecselő. Roosevelt, a Szegecselő, talán erről jutott eszükbe a Rosie név.

– Vagy gépelhetnél a homlokoddal, mint Archy, a csótány – mondja Mutt.

– Toujours gai, barátom. Azt élvezném.

– Mehitabel, a macska mondott olyanokat, hogy toujours gai.

– Én tudom. Én olvastattam el veled azt a könyvet.

– Be kell ismernem, hogy eléggé tetszett.

– Ezt nagyon biztatónak találom.

– Érdekes látni, hogyan változik a kis New York az évszázadok alatt.

– Ez igaz. Ha figyelmen kívül hagyjuk, hogy vízben áll, és összedöntötte a vihar.

– Az nem fontos. A szereplők jelleme a körülményektől függetlenül megmarad. Ahogy Mehitabel szokta volt mondani.

Süt a nap, Jersey felett pár felhő száll. Vlade lép ki a teherliftből egy talicskányi fekete földet tolva. Idelba arra használja a felszerelését, hogy felszedjen valamennyit az ültetvény humuszából, amit a szél a Met és az Északi torony közé fújt. Vlade-ot pár Jeff és Mutt számára ismeretlen ember követi talicskákkal.

Jeff szólal meg: – Tessék, ez a láda kész is van.

Vlade segít a csapatának megtölteni az új ládát földdel. – Idelba azt mondja, fel tud szippantani egy kis finom iszapot is a komposztba. Az megteszi virágföldnek.

– Magok is kellenek – hívja fel rá a figyelmét Mutt.

– Persze, de a magbanktól szerezhetünk. Azt szeretnék, ha kipróbálnánk pár új hibridjüket. És néhány új örökséget.

– Új örökség?

– Szerezték valahonnan. De az a lényeg, hogy rendben vagyunk. Legalábbis nagy esélyünk van egy késő őszi betakarításra.

– És mi lesz a hotellónkkal?

– Mi, még nincs felállítva? Egy óra alatt fel tudjátok verni. Pont ez a lényegük. Ott van a liftek melletti tárolóban.

– Nem tudtuk, hol van – ismeri be Mutt.

– Elnézést, mondanom kellett volna. Most hol alszotok?

– Sehol.

– A közösségi helyiségben.

– A fenébe, költözzetek ide vissza. Szükségem van rátok mint éjszakai őrségre. Nektek meg szükségetek van saját térre.

Vlade állja a szavát, úgyhogy miután kilapátolták a következő adag földet az új ládákba, bemegy a raktárhelyiségbe, és elővesz egy túlméretezett bőröndnek tűnő valamit. Ez a hotellójuk, meg egy láda, amelyben a mosdóhoz szükséges cuccok vannak. Könnyen szállítható. Az összes része gyári, paneles, egyszerűen összerakható. Minden műanyag, beleértve a matracot is a priccsükön, és a falakat, amelyek úgy néznek ki, mintha vastag, áttetsző zuhanyfüggönyök lennének, mert azok is; a vegyi vécét; a fényforrásokat, amelyek LED-füzérekből állnak, és amelyeket gyakran a PVC-csövekre emlékeztető vázelemekre szoktak felakasztani. Úgy néznek ki, mint a karácsonyfaizzók. Ünnepiek a sötétben.

Vlade körülnéz, és bejelenti, hogy a helyreállítás befejeződött. Tényleg csak egy órába telt.

– Most egy kicsit huzatosabbnak tűnik ez a szint – jegyzi meg Jeff.

– Ez a szint mindig is huzatos volt.

– De most feltűnőbben az. Gondolom, a hurrikán miatt.

– Persze – válaszolja Vlade. – Már azt is beleérezzük.

– Azzal egyébként mi a terved? Úgy értem, a következő nagyobb viharra. Mármint, mi lesz ennek a szintnek a védelmével?

– Nem tudom. Még gondolkozom rajta. Szerintem az egész város ezt teszi, mármint az ablakok és a helyzet kezelése szempontjából. Nem tudom, hogy van-e rá jó megoldás, ha ilyen viharaink lesznek. Abban reménykedem, hogy ez csak egyszeri alkalom volt. Évekig fog tartani az újjáépítés.

Mutt és Jeff bólogatnak.

– Addig is, ha nem akartok örökre itt maradni, iratkozzatok fel az ágyra várók listájára. Vagy talán beköltözhettek Charlotte szobájába.

– Az ő úgynevezett szobájának a fala vékonyabb a miénknél.

– De vigyázhattok a szobájára, ha akartok, mármint ha megnyeri a választásokat, és elmegy Washingtonba.

– Tényleg megtenné?

– Szerintem annyit ingázna, amennyit csak lehetséges, de nem tudom. Aki a kongresszus tagja, annak nem kell időnként meg is jelennie ott?

Mutt és Jeff a vállukat vonogatják.

– Nem hiszem el, hogy ezt akarja tenni – mondja Mutt.

– Szerintem nem akarja. Csak dühös.

– Valakinek ezt is el kell végeznie – mereng Jeff.

– Lehetnénk a tárca nélküli pénzügyminiszterei.

– Én tárcát is akarok.

– Akkor el kellene menned vele Washingtonba.

– Jó, akkor nem. De mindig is szerettem volna egy tárcát.

– Hát, szüksége lesz pár pénzügyi tanácsra. Mert szar van a palacsintában.

– De működik – jelenti ki Jeff. – Tudtam, hogy így lesz. Pont úgy van, ahogy Franklin mondta, csak az lehet a baj, ha olyan jól beválik, hogy elpusztítja a civilizációt. Ezt leszámítva rendben megy.

– A bankok biztosan ki vannak borulva.

– Tisztára. A készpénz és a nem készpénz közötti határ hirtelen elmozdult. Mármint, most már csak a zsebben lévő pénz számít pénznek. Mert az emberek már nem fizetik a lakbért és a jelzáloghitelt.

– És a diákhiteleket? – érdeklődik Mutt.

– Azokat soha nem is fizették. Úgyhogy semmi nem tartja a kártyavárat. Dőlnek a dominók.

– A ledőlő dominók döntik össze a kártyavárat?

– Pontosan. Az egész tákolmány borul.

– Az jó. És nézd, mi meg visszakaptuk a kis házikónkat!

– Tudom. Ez klassz. – Jeff megáll a nyitott ajtajában, és dél felé pillant, a Wall Streetre. – Bárcsak mindenki ráébredne, hogy egy hotellónál nincs is szüksége többre.

Mutt elsétál mellette, és a déli korláthoz lép. – A kilátás is sokat segít.

– Valóban. Nagyon szép a kilátás.

– Imádom ezt a várost.

– Nem rossz. Főleg a harmincadik emeletről. Na, összedobok még egy virágosládát.

– Vigyázz az ujjadra. – Mutt végignézi, ahogy Jeff összeállítja a falemezeket egy hosszú munkaasztalon. – Asztalos lett belőled, barátom. Észrevetted, hogy kóderekből farmerekké változtunk? Úgy, mint azokban a rettenetes „vissza az alapokhoz” utópiákban, amelyet a kezembe nyomtál. Mindenki legyen ámis, és minden rendben lesz. Sajnos olvashatatlan lószarnak kell nyilvánítanom.

Jeff morog, miközben összeilleszt két lapot. – Tartsd már meg, amíg összeszegelem.

– Kizárt.

Jeff vállat von, és megpróbálja egyedül megoldani. – A falusi élet idiótasága, nem így nevezte Marx? A vidéki élet idiotizmusának? Valami ilyesminek.

– És mégis itt tartunk.

– Ne már, szükségem van egy kis segítségre. És a Huszonharmadik és a Madison sarkán vagyunk New York városában, egy hatalmas felhőkarcoló harmincadik emeletén, úgyhogy ez nem annyira vidéki élet, mint amilyennek be akarod állítani.

– És te szeretsz szögeket beverni kalapáccsal.

– Így van – ismeri be Jeff. – Olyan, mintha a leggyűlöltebb ellenséged fejét üthetnéd meg újra és újra. És beleverhetnéd egy kibaszott deszkába! Érezni, ahogy belemennek! Nagyon élvezetes. Úgyhogy gyere ide, és segíts a helyén tartani ezt a darabot.

– Azt satunak hívják, barátom. Két satu, és meg is vagy.

– Két satu nem hoz nyarat. Gyere, és fogd meg!

– Fogd meg te magad! Ültesd át a gyakorlatba William Morris tehetségét és az emersoni öngondoskodás elvét!

– Az öngondoskodás menjen a picsába. Emerson egy félnótás volt.

– Te olvastattad el velem – emlékezteti Mutt.

– Egy szent bolond volt, akit olvasni kell. De akkor sem tudott volna két összefüggő mondatot kitalálni, ha az élete múlt volna rajta. Ő az amerikai irodalom legnagyobb szerencsesüti-írója – horkant fel Jeff mulattában. – Öngondoskodás, a faszom. Kibaszott majmok vagyunk. Mindig minden a csapatmunkáról szól.

– Ebből három remek szerencsesütit lehetne írni. Talán vállalkozást kéne indítanunk.

– Csapatmunka, bébi. Te elvégzed a munkát, én pedig csatlakozom a csapathoz. Gyere, és fogd már meg ezt a deszkát!

– Jól van már. De ezért jössz nekem eggyel.

– Egy tízcentessel.

– Egy dollárral.

– Lehívási opcióval tízcsilliárd dollárra.

– Megegyeztünk.

Ebben a helyzetben azt lehet mondani, mint azt Giambattista Vico az elsők között meg is tette, hogy bár a természet céltalan, a történelemben van logika; még ha eredetileg nincs is cél, a kivetítés és a jövő létrehozzák egyéni és kollektív alapon egyaránt. A nagy kollektív megmozdulásoknak van célja, méghozzá az utópia. De az utópiával és a kollektív céllal az a baj, hogy nehéz őket az egyéni célokkal összeegyeztetni.

– Fredric Jameson: Egy amerikai utópia

b) Stefan és Roberto

Stefan és Roberto nagyjából egy hét alatt tudták visszaenni magukat a súlyukra, utána viszont Roberto nyughatatlan lett, és elkezdte a következő tervüket szövögetni. Bármi is legyen az, eléggé meg fogja nehezíteni, hogy immár tucatnyi felnőtt tartotta rajtuk a szemét a Metben, és hozták fel mindig azt a nevelőszülős, gondviselős dolgot, a papíros, az aranyos dolgot, és próbálták őket a „ház árváiként” kezelni, ahogy Charlotte fogalmazott, amikor megkíséreltek elutasítani mindenféle felügyeletet. Egyiküknek sem tetszettek ezek az ötletek, és egyetértettek abban, hogy kezd veszélyessé válni nyíltan beszélni bárkivel, Mr. Hextert leszámítva, akinek megvolt a saját véleménye arról, hogy mit kellene tenniük, és aki úgy jellemezte magát az ő viszonylatukban, mint avunkulárist, ami „nagybácsiszerűt” jelent latinul. A fiúk úgy érezték, hogy a latin egy nagyon menő nyelv lehet, ha külön szó van benne a nagybácsiszerűségre, mivel tapasztalataik szerint a nagybácsik semmit nem jelentettek. Úgyhogy boldogan átengedték ezt a szerepet az öregúrnak.

Aki még mindig meg akarta tanítani őket olvasni. Az olvasás sem volt sokkal nehezebb, mint a térképeinek a megfejtése. A térképek csodás dolgok: madártávlatból készült rajzok helyekről, amelyeket könnyű felfogni. Mr. Hexter azt szerette volna, hogy Amelia Black vigye el őket repülni, hogy meglássák, mennyire hasonlít a táj egy térképre igazi madártávlatból. A fiúk egyetértettek vele, ez remekül hangzott. De a térképek még enélkül is érthetőek voltak számukra. És ugyanez volt a helyzet a leírt szavakkal, amelyek olyanok, mintha a kimondott szavak képei lennének, és minden betű egy vagy két hang képe, és amint ezeket megjegyzi az ember, bármilyen szót ki tud betűzni, és akkor érteni fogja, amit olvas. Ez is könnyűnek bizonyult. Sokkal könnyebbnek, mint gondolták. És még könnyebb lett volna, ha az angol helyesírás fonetikusabb, de mindegy.

– Vajon az egész iskola ennyire egyszerű lett volna? – kérdezte Stefan.

– Még kideríthetitek – válaszolta Mr. Hexter. – De nem javasolnám. Nektek túl gyorsan vág az eszetek az iskolához. Belehalnátok az unalomba, és bajt kevernétek, és már így is túl sokszor keveredtek bajba.

– Ezt hogy érti? Nem is vagyunk bajban.

De Franklin, Vlade és Charlotte valóban beolvasztották az aranyérméiket, és befektették a belőlük származó pénzt. És Franklin különösen gyakran rájuk szólt, hogy mostantól, amikor kimennek mindenféléhez kezdeni, magukkal kell vinniük a csuklómonitorukat, mindig, kivétel nélkül.

– Ami azt illeti – mondta –, én jó ötletnek találnám, ha olyan bokaperecet is kapnátok, mint a háziőrizetesek. Lefogadom, hogy Gen nyomozó tudna hozni kettőt. És akkor nem fordulhatna elő, hogy véletlenül elfelejtetek valamit, és úgy ölitek meg magatokat, hogy mi nem is tudjuk, hogyan.

– Ez egy nem – válaszolta Roberto. – Szabad állampolgárok vagyunk!

– Fogalmatok sincs, hogy azok vagytok-e. Nincs születési anyakönyvi kivonatotok, nem? Még vezetéknevetek sincs, az isten szerelmére. Hé, Roberto, neked hogyan lett egyáltalán neved, ha születésedtől fogva árva vagy, és egyedül nevelkedtél egy homárcsapdában?

Roberto megátalkodott arcot vágott. – Én New York-i Roberto vagyok, a New York házból. A kikötőmester kis rablónak szólított, úgyhogy azt hittem, Raberó a nevem, később pedig egy pasas mesélt nekem Roberto Clemente-ről. És akkor úgy döntöttem, hogy Roberto leszek.

– És akkor hány éves is voltál?

– Három.

Franklin megcsóválta a fejét. – Elképesztő. És te, Stefan?

– Én Stefan Melville de Madison vagyok.

– Ti az épület árvái vagytok. Vagy talán a MEKTESZ-é. Charlotte így emlegeti a jogi helyzeteteket. Úgyhogy ha elmentek valahova, legalább a csuklómonitort vigyétek magatokkal.

– Jól van már – zsörtölődött Stefan. – Később még mindig kikapcsolhatjuk – magyarázta Robertónak, hogy elejét vegye az ellenvetéseinek.

– Egyelőre majd elkísérem őket – mondta Mr. Hexter. – Most kimegyünk, és megnézzük, milyenek a vihar utáni állapotok.

– Elmegyünk pézsmapockokra vadászni!

Franklin bólintott. – Az jó. Akkor Mr. Hexter lesz a bokaperecetek.

– Valóban eléggé ragaszkodom a barátaimhoz – jegyezte meg az öregember a fejét csóválva, mintha ez egy rossz szokás lenne.

– Egyébként is, mi lesz az aranyunkkal? – követelt magyarázatot Roberto. – Most be akarsz minket zárni, és közben nem adod ide az aranyunkat.

– Nem, nem – válaszolta Franklin. – Az aranyatok a tiétek. Legalábbis, ami maradt belőle. Ott van Vlade széfjében, hogy ne készíthessetek belőle nyakláncot, hogy utána abban úszkáljatok. Jól megvan. Sőt, még annál is jobban. Ezt ti is tudjátok. India központi bankja imád titeket. És annak a pénznek, amit érte kaptam, egy részével shortoltam az ingatlanpiacot, úgyhogy most gazdagok vagytok. Mire végzek, nagyjából ötvenszer olyan gazdagok lesztek, mint az aranyatokkal voltatok. Már csak az lesz a kérdés, hogy ki marad, aki ki tud fizetni titeket.

– Klassz.

– Én akarok egy aranydublont, amelyet kilyukaszthatok, és a nyakamban viselhetek.

– Szerintem azok guinea-k, és ti nem ismeritek azokat a történeteket, amikor a tolvajok lefejezik az embert az aranynyakláncáért?

– Nem. – A fiúk elgondolkozva meredtek maguk elé. – Tényleg megesik az ilyesmi?

– Persze. Ez New York, nem emlékeztek?

– Oké, de akkor is akarok egy aranyérmét a zsebembe.

– Ez jogosnak tűnik. De csak ha nálatok van a csuklómonitor, hogy megkereshessük a hullátokat.

– Megegyeztünk.

Majd folytatták az a b c d e f g h i j k, satöbbi éneklését. Ekkor már mindig elkezdték énekelni, ha rá akarták venni Hextert, hogy az olvasásnál érdekesebb dolgokkal foglalkozzanak.

Aznap, miután Franklin Garr elindult a Cloister-csapásba, ahogy ő nevezte, arról győzték meg Mr. H-t a dallal, hogy menjenek el hajókázni egyet a városba.

• • •

A csónakjukban nem esett különösebb kár, és végigcsorogtak vele a közeli csatornákon, hogy megnézzék, hogy állnak a dolgok. A hurrikán az összes falevelet letépte, úgyhogy a teraszok és a háztetők kopárnak tűntek, és a csatornák nagy része még mindig tele volt törmelékkel. De a legtöbb hajózhatónak bizonyult, és a köztisztaságiak már munkához láttak. A levegőben sötét, növényi dzsungelszag terjengett, és a csónakázók nagy része fehér arcmaszkot viselt. Mr. Hexter gúnyosan horkantgatott. – Mennyire nem tudják, milyen tápanyagoktól és hasznos mikrobiom-csapattársaktól fosztják meg magukat.

Kiderült, hogy a szelet leginkább a cserepes fák élték túl a növények közül, amelyeket a vihar egyszerűen csak feldöntött, és úgy hagyott, ezért most csak vissza kellett őket állítani, hogy legyen egy kis zöld is a tájban. Megviseltnek, de hajlíthatatlannak tűntek, mint maga a város, jelentette ki Mr. Hexter.

Az ártérben lesújtó volt a helyzet. Az Ötvenedik környékén tisztán látszott a vihar dagályvonala: egy szabálytalan szemétdomb, amely gőzölgött a kriminális fülledtségben. Mr. Hexter szerint úgy nézett ki, mint a Nyomorultak barikádjai: ablakok keretestül, zsalugáterek, székek, hajótörzsek, kukák, raklapok, ládák, konzervek és rengeteg ág, sőt, egész fák, gyökerestül, meg minden. Ez a hosszú zátony megbonyolította az átkelést Alsó-Manhattanből a szárazföldre, és érdekes volt látni, hogy a köztisztaságiak melyik csatornákra koncentrálnak a használható mólók helyreállítása terén: a Tizedikre, a Hatodikra, az Ötödikre, a Lexre.

Mindenütt nyüzsögtek az emberek, akik vagy kerestek valamit, vagy csak élték a nyári életüket. Rongyos menekültek. Olyan volt, mintha mindenki Huckká és Pappá változott volna, vagy mintha az egész város a koldusok utcájává változott volna az apállyal.

– Miért nem foglalták el a felsővárosi tornyokat? – kérdezte Stefan az öregembertől.

– Megpróbálták, de nem sikerült.

– És akkor mi van? – kérdezte Roberto. – Az csak egy este volt! Miért nem próbálkoztak minden nap?

– Nem merült fel bennük.

– Miért nem?

– Ezt nevezik hegemóniának.

– Nem akarunk még egy új szót!

Hexter ezen csak nevetett. – De, még egy új szó. A szavak háborúja! Azt hiszem, ez görög.

– Hegemónia? Mint a hegesztés?

– Nem, hegemónia. Azt jelenti, hogy… nos, azt, hogy a nép elfogadja, hogy uralkodnak rajta, akkor is, ha nem tolnak mindig fegyvert az arcukba. Akkor is, ha rosszul bánnak velük. Egyszerűen belemennek.

– De ez hülyeség.

– Hát, társas lények vagyunk. Azt hiszem, erről van szó.

– Vagyis azt mondja, hogy mind hülyék vagyunk. Olyanok, mint a…

– Mint a zombik!

Hexter felnevetett. – Én is így éreztem mindig is. Nem láttátok véletlenül a Vámpírok a zombik ellent? Persze, hogy nem. Az egy remek film. Vámpírok repkednek benne, és kiszívják a dolgozó emberek vérét. Az a legfinomabb vér. Amikor teljesen kiszívták, a dolgozók zombivá változnak, úgyhogy a vámpírok átrepülnek máshova, és lecsapnak egy másik népre, magukra hagyva a zombikat, akik ekkor már a halál peremén tántorognak.

– Vagyis ez az ő he-ge-móniájuk – tapogatózott Roberto óvatosan.

– Te olyan okos vagy. Igen, egyre több embernek szívják ki a vérét, akik zombivá változnak, és amikor már majdnem mindenki zombi…

– Egy emberen kívül.

– Kettőn kívül.

– Oké, kettőtökön kívül. Akkor a zombik úgy döntenek, hogy fellázadnak.

– Már éppen ideje volt!

– Jobb későn, mint soha.

– Pontosan. Szóval a zombik csoszogva megindulnak a vámpírok kastélya felé, hogy elfoglalják. De nagyon lassúak. A vámpírok eleinte csak nevetnek. De nem találnak friss vért, amit kiszívhatnának, úgyhogy ők is lelassulnak. Végül már az egész film átmegy lassított felvételbe, nagyon vicces. A zombik mindig szétesnek, amikor megütnek valakit, a vámpírok meg csak harapni tudnak. Mindkét oldal nagyon gyenge. Ez a jelenet szokás szerint túl sokáig tart. De a zombik végül egyszerűen kilapítják a vámpírokat a leesett végtagjaikkal. Vége.

– Ezt látni akarom!

– Én is!

– Én is – jegyezte meg Mr. Hexter.

• • •

Csónakázás közben nyitva tartották a szemüket, vadon élő állatokat, főleg pézsmapockokat kerestek, de bárminek örültek volna. Hexter azt mondta: – Az indiánok úgy gondolták, hogy a medvék a hódok nagytestvérei, a hódok pedig a pézsmapockok nagytestvérei. És a nagyobbak megvédik a kicsiket, azt hiszem. Vagy a nagyobbak soha nem esznek a kicsikből.

– És a vidrák?

– Jaj, nem, a vidrák kegyetlen gyilkosok. Játékosak, de kegyetlenek.

– Nem könnyű megérteni, hogyan tudnak bármit is megölni olyan kicsi szájjal.

– Azt hiszem, ez fejben dől el. Hé, nézzétek, azon a párkányon van egy fészek. Vándorsólyomnak tűnik. Az egy nagyon klassz madár.

– Úgy tud lecsapni, mint egy zuhanó kő!

– Mint egy lefelé lőtt nyílvessző. Tudom. Szóval az ártérnek ez a része, az Ötvenötödik és a Madison hasonlít most leginkább egy mocsárra. Azért, mert ez mocsár is volt, mielőtt a város felépült. Azt hiszem, úgy hívták, Kill of Schepmoes. Én a Két Balfék mocsarának nevezem. És most mintha visszatért volna. Látjátok azokat a fecskéket, és a földből kihajtó égerfákat? És a jó öreg tavasz is folytatja a tavaszodást.

– Ne már.

– De. Mindig is itt volt. A Central Park délkeleti sarkából kapja a vizet. Ismét magához tért a régi víztározó. Ezért van némi esélyük a hódoknak a Central Parkban. Ugyanez a helyzet a park északkeleti végén is. A hódok lerágják az égereket és a fűzfákat…

– A fogukkal!

– Pontosan, ők sokkal durvábbak a vámpíroknál, mármint fogászati szempontból. Egész fákat ki tudnak rágni, majd összefonják a törzseket és a gallyakat, és felépítik a hódgátat, amely egy kicsit megemeli és lelassítja a vizet. Utána megépítik a hódvárat, amelybe alulról tudnak beúszni, és ha a belsejük elég magas, akkor száraz marad.

– Ez nagyon menő.

– Az. És a pézsmapockoknak is otthont nyújt, akik elhagyott hódvárakat szoktak elfoglalni, vagy sajátot készítenek a hódok otthagyott hulladékfájából. Szóval a hódokkal együtt mindenféle állat is visszatér, amelyek korábban is ezen a szigeten éltek, mert a hódvárak jelentik az egész életközösség tartóoszlopait. Utána jönnek a tavak és a mocsarak, a békák meg a vízinövények, és néhány édesvízi hal is, satöbbi. Ezt Eric Sanderson tanította meg nekünk, New York egyik nagy elméje. Ő indította el a Manhattan-tervet.

– Nézzétek, az nem egy pézsmapocok?

Roberto leállította a motort, és sodródni kezdtek az enyhe áramlattal. A Park és az Ötvennegyedik sarkán lévő szemétkupac alatt egy kicsit felkavarodott a víz. – Ez egy rájuk utaló jel – suttogta Mr. Hexter. – A bajszuk kelti a sok kis hullámot. Meg tudják szagolni vele a vizet, vagy ki tudják tapogatni a bajszukkal. Az indiánok Ondathrának nevezték őket. Mintha egy kitalált japán szörnyetegről beszélnének. Vagy musquashnak. Elég pézsmás szaguk van. Szerintem ez a család éppen újjáépíti a bejárati fülkét. Az olyan, mint egy hódvár, csak kisebb. A vár bejáratát borítja be.

– De ott mibe tudják befúrni magukat?

– Elhagyott épületekben lévő lyukakba.

– Mint azok, amiket Bronxban láttunk!

– Pontosan. Víz alatti bejáratokat készítenek, de maga a vár a víz felett van. Ott alszanak, az anyukák ott szülik meg a kicsinyeiket, és így tovább.

– Olyan a farka, mint egy kígyó!

– Kicsit olyan. Hé, ha lenne egy fényképezőtök, és egy jó objektívetek, akkor lefotózhatnátok ezeket a mihasznákat, és elküldhetnétek a képeket a Manhattan-tervnek.

– Azok atombombákkal foglalkoznak?

– Aha. Jó kis csapat, jelentkezhetnétek közéjük. El kell foglalnotok magatokat valamivel. Most is azt mondom nektek, mint korábban… a Huszár megtalálása után már csak lefelé vezet az út, ha elsüllyedt kincsekről van szó.

– De mi lesz Melville-lel? Ő itt lakott, a szomszédunkban!

– Ez így van, és jó lenne kirakni valami emléktáblát, vagy ilyesmit. Lehet, hogy rá tudnánk beszélni a városvezetést olyan ovális, kék plakettekre, mint amilyenek Angliában vannak. Itt járt Melville, Teddy Roosevelt, Stieglitz és O’Keeffe, és rengeteg más ember is. De nem lenne jó ötlet a szárazföldről az ártérre szállítani a sírkövét. Azt hiszem, most bármit rossz ötlet lenne víz alatt kivitelezni.

A fiúk ezt nem szívesen hallották, de az életükben szereplő felnőttek közül egyedül Mr. Hexter nem mondta meg nekik soha, hogy mit ne csináljanak.

– Így azonnal a Mannahatta teljes jogú tagjaivá válnátok. Mindig találnátok állatokat, amikor csak kijöttök a szabadba. És az akvakultúrások közül sokan utálják a pézsmapockokat, mert megeszik a halakat, ha be tudnak jutni a ketrecekbe. Úgyhogy elkezdhetnétek élve elkapni a pézsmapockokat, és átköltöztetni őket máshova.

– Az izgalmas lenne – tételezte fel Stefan.

– Kezdenetek kell valamihez – nyomatékosította Mr. Hexter. – Most, hogy gazdag ember lett belőletek. Gazdagnak lenni rettenetes balsors, legalábbis úgy hallottam. Ki kell találnotok valami hasznos és szórakoztató tevékenységet, és az nem könnyű.

– Feltérképezhetnénk a várost! – vetette fel Stefan.

– Ez egy nagyon jó ötlet. De meg kell mondjam, hogy manapság remek térképeket tudnak készíteni drónokkal, vagy akár az űrből. Ami eléggé elveszi a vállalkozás szórakoztató voltát.

– Akkor mit tegyünk?

– Szerintem az állatok megsegítése jól hangzik – felelte Hexter. – Az állatoké, vagy az embereké. Amúgy is az a bevett megoldás. Vagy mindenfélét készíteni. Talán kicsinosíthatnátok a várost, művészetet kreálhatnátok ebből a rengeteg törmelékből. Az szórakoztató lenne. Egy Goldsworthy minden sarkon. Vagy foglalkozhattok a patkányokkal. A Central Parkban rengeteg van belőlük. Régebben oroszlánokat is tartottak az ottani állatkertben, és a patkányok beszöktek az oroszlánketrecekbe, és megették az oroszlánok összes kajáját, az oroszlánok meg nem tehettek semmit, mert halálra harapdálták volna őket.

– Éljenek a patkányok!

– Lehet. Egyszer egyetlen hétvége alatt kétszázezer patkányt öltek meg a Central Parkban. Egy héttel később visszatértek. Beállhatnátok esetleg patkányfogónak.

Roberto nem volt elégedett. – Én valami nagyot akarok véghezvinni – mondta.

Utána elmentünk a Bravoortba az sokkal jobb volt mindenki ott volt aki számított és Emma Goldman szafaládét evett savanyú káposztával és mindenki Emma Goldmant nézte és mindenki mást aki számított és mindenki a békére szavazott és az együttműködésre és az orosz forradalomra és vörös zászlókról és barikádokról beszélgettünk és megfelelő gépfegyverállásokról

és sokat ittunk és sajtos bundáskenyeret ettünk majd kifizettük a számlánkat és hazamentünk és kinyitottuk az ajtót a kulccsal és pizsamát vettünk és lefeküdtünk az ágyba és az ágy kényelmes volt

– John Dos Passos: USA

A bölcsesség mindig később hajlamos megérkezni, és az első megjelenésekor egy kicsit zavaros.

– feltételezte Francis Spufford

c) Charlotte

Charlotte anélkül indult a kongresszusi választáson, hogy túl sok időt pazarolt volna a felkészülésre. – Igen – ismerte be az esti megbeszéléseken vagy a csuklómonitorának, miközben a munkahelyére tartott. – Igen, indultam, és a hátam közepére sem kívántam a dolgot, de valakinek muszáj. Nem túl szeretett Demokrata Pártunk ismét elárult minket, amikor a polgármesternő olyan gyáván viszonyult a hurrikán utóhatásaihoz, ezúttal még mondani sem azt mondta, amit kellett volna, tenni meg soha nem is tette azt. Tudom, hogy nem ismerem a játékszabályokat, nem másztam meg a szamárlétrát, amit a párt megkövetel, hogy teljesen betörje az embert, mielőtt elküldik a fővárosba. De ez a hiányosságom most előny, mert ez a belterjesség gyengítette meg a Demokrata Pártot. Én viszont demokrata vagyok, mert nincs jobb, és az a célom, hogy a nép oldalán szólaljak fel pártunk másik szócsöveként, és befogjam azt a másik szájat, amely Denvert támogatja. Ezért indulok. Az én álláspontom a párt bal szárnyáéhoz hasonlít, ha akarod, megnézheted a részleteket, a Rad Demekről van szó, de azt tudom, hogy leginkább a világ ártéri népességéért akarok felszólalni, illetve a globális oligarchia ellen minden napomon. Nem fogadok el anyagi támogatást senkitől, nekem meg nincs pénzem a kampányra, úgyhogy leginkább a felhőben hirdetek, mint most is. Ha akartok, szavazzatok rám, ha meg nem, akkor megérdemlitek, amit kaptok.

Több variáció ugyanerre a témára. Charlotte nem pazarolt energiát a kedveskedésre, és nem jelent meg a legtöbb kulcsfontosságúnak tartott eseményen. Végezte a munkáját a Háztulajdonosok Szakszervezeténél, azoknak segített, akik még szavazni sem szavazhattak. Beszélt bizonyos felhőszemélyiségekkel és egyes barátaival a városban. Ez egy kísérletnek indult. Már korábban is akadtak ilyen kampányok.

Mindeközben a New York-i ősz neki dolgozott.

A Háztulajdonosok Szakszervezetének váratlan nemfizetési sztrájkja híressé vált, és dübörögni kezdett; a lakbérek és a jelzáloghitelek befizetésének megtagadása politikai lépésként beállítva nagyon népszerűnek bizonyult. A piacok alig bírtak megkapaszkodni, és hangosan hirdették, hogy minden rendben, de a nép immár közgazdasági értelemben használta a haszon szót, mint termelő tevékenység nélkül kapott pénzt. Járadék, korrupció, haszonlesés, ezek hirtelen szinonimákká váltak. A háztulajdonosok sztrájkja még logikus reakciónak is kezdett tűnni Természetanyánk városra mért csapása után, amiért a távollévő gazdagok ilyen hűvös hajthatatlanságot tanúsítottak. Vagyis sztrájkra fel! És nézzük végig, ahogy összedől a kártyavár. Mintha minden Charlotte kampányának az üzenetét támogatta volna. A plutokrácia az algoritmusai mögé rejtőzött a partmenti területeken, a magánkézben lévő biztonsági cégek zsoldosai továbbra is Borisz Rosszalkovot játszották a rendőrség Derék Dudley-jaival szemben. A Nemzetőrség megvetette a lábát a Morningside Heigthsban, és igyekezett akcióba is lendülni, és szűznek is maradni. Mindenki ugyanúgy alakította a szerepét, mintha semmi nem változott volna, mint arra Charlotte soha nem mulasztott el rávilágítani. Lehet, hogy ő is csak a saját szerepét alakította, de ezúttal remek lapokat kapott, legalábbis úgy tűnt. És ha nem, akkor meg mindenki azt kapja, amit érdemel.

– Nem érdekel! – ismételgette. – Ha akartok, szavazzatok rám, de ha nem, úgy is jó. Ha veszítenék, az rengeteg fáradságtól megkímélne. Csak azért csinálom, mert valakinek muszáj, valamelyik szerencsétlen balek közszolgának, és nem hiszem el, hogy én lettem az, de rábeszéltek. Sajnálom, hogy ekkora lúzer vagyok, de az anyám könyveket olvasott fel nekem, valószínűleg ettől lettem ilyen. Elhittem a meséket. Még mindig hiszek bennük. És keményen dolgozom, mert egyébként nem tudnék mit kezdeni az időmmel. Úgyhogy szavazzatok rám, hogy ne érezzem magam még ennél is nagyobb idiótának.

A népszerűsége egyre magasabbra hágott, és ez elég magabiztossággal töltötte el ahhoz, hogy nyíltabban kezdjen beszélni a Demokrata Párt bal szárnyáról, erről az egyre növekvő országos mozgalomról, és arról, hogy hogyan akarják letaszítani a trónjukról a pénzügyes seggfejeket egyszer s mindenkorra, hátha akkor a kormány visszaváltozik a nép szövetségesévé. – Nézzétek, a gazdaság megint a nyakunkba dől, megint kipukkadt az egyik szerencsejáték-lufijuk, és ebben a pillanatban is újabb adófizetői segélycsomagot követelnek a kongresszustól, mint mindig. Adjátok ide az összes pénzt, amit elvertünk, mondják, vagy felrobbantjuk a világot. Abban reménykednek, hogy még november előtt kifizetik őket, hátha az új kongresszus másképp lát majd neki a dolgoknak. És másképp is fogunk, ha elég sok Rad Demet megválasztotok közülünk. Mi leszünk a Kongresszus kongresszusa, mindenütt vannak hozzám hasonló jelöltek, és ezúttal magunknak fogjuk megmenteni a gazdaságot, nem a gazdagoknak. Pont ettől vannak beijedve, attól, hogy most egy valódi terv ütötte fel rút fejét, amelyet így hívnak: a bankok államosítása. Változtassuk azt a valódi gazdaságon élősködő hatalmas piócát takarékszövetkezetté, és facsarjuk vissza belőlük az összes pénzt, amitől megfosztottak.

Visszafogta magát, mielőtt túl részletesen ecsetelte volna a képet, ahogy egy piócából kifacsarják a vért. Ha egyszer beindult, elég durva irányokat tudott venni a leleményessége. Igyál egy pohár bort, csukd be a szemed, és engedd el magad. Már elég dühös volt ahhoz, hogy ne finomkodjon. És a népszerűsége egyre nőtt, ami mellette szólt, amitől még kreatívabbá vált. Ez így fog menni, már ha működni fog. Még kampányrendezvényekre is elkezdett járni. De legnagyobbrészt csak a csuklómonitorához beszélt, és közvetített az akárkiknek. Úgy beszélt a városhoz, mint egy elmebeteg egy szappantartóhoz a parkban. Aha, ez veszélyes. De az óvatosság is az. És a Háztulajdonosok Szakszervezete mögötte állt.

Amelia pedig kirakott egy fotót magáról és egy leopárdról azzal a felirattal, hogy AZ ÖSSZES NAGYTESTŰ EMLŐS CHARLOTTE-RA SZAVAZ. A leopárd úgy ült, mint egy kutya, Amelia pedig mellette állt, és mindketten meztelenek voltak és szégyentelenül gyönyörűen festettek. A kép egy türkizkék egű afrikai szavannán készült. Mindketten ugyanolyan higgadtan meredtek a kamerába. – Oké – mondta Charlotte. – Imádlak.

Mindeközben a munkahelyén, a való világban az egyesület fókusza az emigránsokról a menekültekre terelődött, vagy hogy is nevezzék a város lakosságának azt a negyedét, amelynek segítségre volt szüksége. Ezek a teljes jogú állampolgároktól az illegális bevándorlókig terjedtek, akikre egészen eddig senki nem figyelt fel, de most a jogi státuszuktól függetlenül hajléktalanok lettek a vihar miatt, és a Central Parkba költöztek, vagy a felsőváros bizonyos részeibe, vagy még össze nem dőlt, félig vízben álló házakba. A durva becslések szerint nagyjából egymillióan lehettek, talán kétmillióan, és elég nagy százalékuk abban reménykedett, hogy anélkül vészelhetik át az esetet, hogy bárki felfigyelne rájuk, és bekerülnének a város dokumentumaiba, vagy akár megszámolnák őket. Ez nagy problémát jelentett a hivatalnak, amely azt hirdette, hogy életben tartják a menekülteket, és gondoskodnak egészségük megóvásáról.

Másrészt viszont akadt egy fejlemény, ami a városnak dolgozott, méghozzá az, hogy a bevándorlók megszokott áradata erősen lecsökkent. Ez logikus volt; senki nem szokott túl nagy erőfeszítéseket tenni azért, hogy egy katasztrófa helyszínére csempéssze be magát. Azok, akik mégis, általában rossz szándékkal érkeznek, úgyhogy most erkölcsileg védhetőnek tűnt az újonnan érkezettek kiutasítása. A polgármesteri irodában spontán egy szinte kínai stílusú rendszer jött létre a letelepedési engedélyekkel kapcsolatban, ami nem volt szép, valószínűleg alkotmányos sem, de az adott pillanatban segített egy kicsit. Már így is éppen elég problémás emberük van, mondta a város. Jöjjenek vissza később. Most távozzanak.

De persze páran még így is beszöktek titokban, mint mindig. Egy részük kétségkívül bűnöző volt, akik a menekülteken akartak élősködni, és a rendőrség mindent elkövetett a rend fenntartásáért, miközben ezzel egy időben a magán biztonsági cégeket is kordában próbálták tartani a szigeten és az öbölben. Ez a küzdelem lassan már egy kis polgárháborúra kezdett emlékeztetni. Amikor a Nemzetőrség is csatlakozott a rendőrséghez ebben a csatában, az nagy segítség volt, nagy pillanat. Charlotte egy percre elgondolkozott azon, hogy mit is jelenthet az, amikor a rendőrállam kívánatosnak tűnik, a kisebbik rossznak, de utána folytatta a munkát. Napról napra egyre több tennivalója akadt.

Charlotte az ügyfelek folyamatos áradatával találta magát szemben, akik a segítségét kérték a lakhatásuk megoldásában, mivel a volt lakóhelyük megrongálódott vagy összedőlt. Áttelepítés: a vihar előtt is ezzel foglalkozott, szóval ebben az értelemben az élet ugyanúgy ment tovább, csak ezerszeresére növekedve. Az élet mint vészhelyzet: ez nem az ő stílusa, vagy talán mégis, de ilyen ütemben nem lehet bírni; már korábban is teljes gőzzel nyomta. Úgyhogy most nem tehetett mást, mint hogy elviseli, és mindig az adott pillanatra összpontosít nap nap után. Megteszi, amit tud, azzal, amije éppen van abban a pillanatban. Repültek a napjai.

Mivel az infrastruktúra és az ingatlanpiac nagyjából tönkrement, sok városi ügyosztály átment nekik segíteni a menekültek ügyeinek intézésében. Így Charlotte tekintélye kicsit megemelkedett a közigazgatási rendszerben, és arra is lehetősége nyílt, hogy közvetett módon kritizálja a polgármesternőt és az embereit. Sok városi hivatalnok már eleve a polgármesteri hivatalt megkerülve próbált olyanokat keresni, akik tényleg segítenek. Ennek az alternatív hálózatnak Charlotte volt az egyik kulcsfigurája, és anélkül, hogy közvetlenül lehordta volna a polgármesternőt, örömmel látta, hogy megrogyott a hivatala, amely leginkább még mindig az imázsépítésre koncentrált. A csapata az ezt célzó fáradhatatlan munkáját leszámítva használhatatlannak bizonyult, és ezt az emberek el is kezdték a szemükbe mondani, vagy ügyet sem vetettek rájuk.

És ennek híre ment.

– Kit érdekel, hogy néz ki a hajó orrszobra, amikor lékek tátonganak a vízszint alatt? – kérdezte Charlotte az egyik felhőüzenetében. – Csak a saját nevemben beszélek, mint egy kongresszusi képviselőjelölt, aki ellen a polgármesternő az egyik teszetosza vazallusát indította.

Minden este későn ért haza a Metbe, szerzett magának enni, és felpolcolta a lábát valahol a zsúfolt ebédlőben. A napi robotnál és a meredek kampányánál sokkal jobban szórakoztatta, amikor Franklin Garr-ral dolgozhatott a férfi újjáépítési tervein. Már nyolc tömb megrendelésénél tartottak Chelsea-ben, amelyek egyfajta prototípusnak indultak. Franklin befektetői (köztük a Met aranycsapata) biztosították az előzetes tulajdonosi jogokat, már amennyire ezt lehet az ártérben, és ők fedezték a bontási engedélyeket, az építési engedélyeket és nyújtottak anyagi hátteret is. A pénzügyi háttér az arany árából, szövetségi és nonprofit támogatásokból, angyalbefektetésekből, kockázati tőkéből és hagyományos hitelekből tevődött össze, amelyet még a fizetőképességi krízis megbénulta előtt kaptak meg, ami napról-napra egyre rosszabbá vált. Összeállítottak egy kivitelezőcsapatot; ez nem bizonyult könnyűnek, az építőmunkások nagyon elfoglaltak voltak. Bostontól Atlantáig mindenhonnan özönlöttek a városba, hogy újjáépítsék, de még így sem akadtak elegen, úgyhogy Franklinnek a megfelelő kivitelezőcsapat összeállítása jelentette a legnagyobb kihívást.

– Hogyan tudtad rávenni őket? – kérdezte Charlotte.

– Elmentünk Miamiba. Odalent vannak olyan cégek, amelyek már évek óta ezzel foglalkoznak. Továbbá a megszokott munkadíjuknak a kétszeresét kapják.

– Ügyes vagy. Hé… tudnék ajánlani neked néhány lakót.

– Mekkora szerencse! Először hozzál inkább néhány horgonykötelet és hüvelyt.

Ezek fogják a tömböket a sziklaréteghez rögzíteni. Mint kiderült, Franklin területén a sziklaréteg olyan ötven méterrel a csatorna feneke alatt van, ami rossz, de ez nem lehetetleníti el a dolgot. Csak további költséget jelent. A mozgó, vagyis a rugalmas részek, amelyek a horgonyok és a lebegő platformok között lesznek, okozták Frank fővállalkozója szerint a legnagyobb problémát. A modern sztreccstech egy részét a biomimikri ihlette, a mészkőágyaktól, a tengeri csigáktól és az emberi szarutól ellesett trükköket alkalmazták, amelyek rendkívül hatékonyak voltak, ugyanakkor aránylag újak és ritkák is, vagyis drágák.

És a környéken megmaradt épületekre is tekintettel kellett lenniük. – Végül egész Alsó-Manhattan együtt fog mozogni, mint az angolnafű. De addig szükség lesz folyosókra, átjárókra és lökhárítókra.

– Mi a helyzet a bontással?

– Az jól halad. Vlade barátnője, Idelba is abban a csapatban dolgozik; éppen a feneket szippantja ki, hogy tiszta legyen, mielőtt berobbantják, és lefúrnak a kőzetrétegig. Ezzel nagy szívességet tesz nekünk, mert most az összes szippantóhajó teljes kapacitással az öbölben dolgozik, és ő is vissza akar menni Coney Islandhez. Ez neki egy elég csekély munka, mégis hajlandó volt beiktatni.

– Örömmel hallom.

– Te ettél már?

– Nem, úgy értem, elcsámcsogtam egy kis maradékot, de nem igazán. Te jó ég, már tíz óra van.

– Menjünk el harapni valamit.

– Oké.

Miközben magukba tömtek egy gyors vacsorát a Flatiron orrát elfoglaló büfében, Charlotte megkérdezte Franklint, mi a véleménye a gazdasági helyzetről.

Franklin legyintett, miközben nyelt egyet, majd azt mondta: – Elkezdődött. Mindenki beijedt. Mindenki tele van hitelekkel, és a tartóoszlopaik recsegnek-ropognak. Igyekeznek elhúzni egy kicsit, úgyhogy egyes kipukkadásokhoz képest ez egy lassított felvétel, de megkezdődött a teljes összeomlás.

– De mikor fejeződik be?

– Attól függ, hogy meddig tesznek úgy, mintha minden rendben lenne. Azok, akik a legveszélyeztetettebb helyzetben vannak, még mindig a kiutat keresik, úgyhogy azt szeretnék, ha a lehető legtovább úgy tűnne, mintha minden rendben lenne.

– Vagyis lehet, hogy eljött az ideje, hogy ismét a szövetségesemhez forduljak?

– Ha szerinted szüksége van egy kis lökésre.

– Azt hiszem, szüksége van.

– Akkor mindenképpen.

Ekkor félbeszakította őket egy csapat vándorzenész, akik a Penzance kalózainak a bluegrass-verzióját adták elő bendzsón, hegedűn és harmonikán, és olyan szépen és hangosan énekeltek a bendzsót az arcukba tolva, hogy nem tehettek mást, mint hogy hátradőlnek és élvezik.

Charlotte aznap este elalvás előtt elgondolkozott a beszélgetésükön, reggel pedig küldött Larrynek egy üzenetet.

Kávé? Vacsora?

Most viccelsz, ugye?

Nem. Enned kell, és nekem is.

Washingtonban vagyok.

Fogadni mertem volna. Eljött már a világvége?

Közeledik.

Akkor hamarosan ide is elér?

Így van.

De enni kell, még akkor is, ha vége a világnak.

Így van.

Vacsora? Reggeli?

Vacsora. Kedden.

• • •

Úgyhogy Charlotte arra készült, hogy kedden Larryvel vacsorázik, és minden nem létfontosságú teendőt kihúzott a listájáról, amikor Gen Octaviasdottir megpingette.

– Emlékszel azokra, akik elrabolták Muttot és Jeffet? – kérdezte a csuklójáról. – A biztonsági cégre, amelyik szerintünk benne volt? Úgy tűnt, Henry Vinsonnak dolgoznak, mint mondtam. És ez a többi dolgot tekintetbe véve is logikusan hangzott. Az összes illetékest megfigyelés alá helyeztük. De a tornyos lázadás estéjén beszéltem valakivel, aki annak a cégnek dolgozik, és ő mondott pár infót, az asszisztensem pedig ellenőrizte őket. És igaznak tűnnek. A Pinscher Pinkerton Vinsonnak dolgozott, de az EGYE később került a képbe. És az EGYE vezetője, Escher Larry Jackmannek dolgozott.

– Hűha – próbálta feldolgozni a hallottakat Charlotte. – És ez mit jelent?

Majd felfogta. – A picsába! Úgy érted, Larry állt az összes seggfejkedés mögött? – Olyan dühös lett, hogy vörösbe borult előtte a világ; egy újabb jól ismert fiziológiai reakció. Vöröset látott!

– Igen, de ez ennél bonyolultabb – magyarázta Gen, miközben Charlotte látása helyreállt. – Gyere le a közösségi helyiségbe, és majd személyesen részletezem.

– Jó, persze. De hamarosan elmegyek, és Larry Jackmannel találkozom. Úgyhogy ezt tudnom kell!

– Az biztos.

• • •

Volt egy kis étterem a Sohóban, ahova a régi szép időkben jártak. Charlotte kicsit furcsának találta, hogy Larry ezt javasolta, de szerette a főztjüket, és nem akarta az ellenvetéseivel rontani a hangulatot, tekintettel a férfi elfoglalt életvitelére. Amúgy sem voltak túl jó hangulatban.

Az étterem pici volt, egyfajta foghíj két nagy épület között, amelybe talán a tizenkilencedik században építhettek be pár szobát. A hosszú bárpult mögött Manhattan látképe volt kirakva alkoholos üvegekből. Egy pincérnő leültette őket az emeleten, amely egy világítóaknaszerű, téglafalú udvarra nézett, közepén egy hihetetlen módon életben maradt fával. Mivel védve volt a hurrikántól, még mindig zöldellt a nyári lombja. A levelei olyannak tűntek, mint valami zseniális kínai műremek.

– Szóval, mi a helyzet? – kérdezte Charlotte, amikor kihozták az italukat.

Larry megemelte a fehérboros poharát, és az övéhez koccintotta.

– A nemfizetéseid pánikot okoznak – mondta az italát bámulva. – Gondolom, ez nem lep meg.

– Nem.

– Te kérted meg a barátnődet, Amelia Blacket, hogy indítsa be?

– Nem is ismerem olyan jól.

– Egy idiótának tűnik – fakadt ki a férfi.

– Nem, egyáltalán nem az. Eléggé vág az esze.

– Most viccelsz.

– Van egy felhőszemélyisége, és ennyi. Fogalmazzunk így. Ismered Marilyn Monroe történetét?

– Nem.

– Egyszer, amikor a Park sugárúton sétált végig Susan Strasberggel, és senki nem figyelt oda rájuk, azt kérdezte: „Megmutassam őt neked?”. És ezzel másképp kezdte tartani magát, és másképp nézett, és hirtelen körbevették őket a rajongók. Azt hiszem, Amelia is ilyen egy kicsit.

– Én nem értem, hogy ez hogy működik.

– Lehet, hogy inkább a számoknál kellene maradnunk.

Larry egy kis görnyedéssel reagált a riposztra. Mekkora öröm a volt feleségemmel vacsorázni, sugallta a testtartása. Charlotte rászólt magára, hogy tartsa a száját. Ez nagyon nehezen ment. Elképzelhető, hogy némi szadizmust váltott ki belőle az, hogy ilyen körülmények között találkozik a híres Szövetségijével, de nem volt szabad szem elől tévesztenie a magasabb rendű céljait.

– Csak úgy értem – magyarázta –, hogy Amelia rejtett és talán nem teljesen tudatos zsenialitása most nem számít. Az a lényeg, hogy a bankok pánikolnak. Legalább ötvenszer annyi tartozásuk van, mint kintlévőségük, nem?

Larry bólintott. – Ezt nem bünteti a törvény.

– Úgyhogy olyanok, mint a levegőbe nyúló éghidak, amelyeket semmi nem tart a túlsó végükön. És most egy Fyodorhoz hasonló hurrikán csapott le rájuk, és ezek az éghidak himbálózni kezdtek, és leszakadni készülnek.

– Míves egy kép – jegyezte meg Larry.

– Most senkinek nincs kedve kimenni ezekre a hidakra.

Larry bólintott. – Teljesen így van. Bizalomvesztés.

Charlotte nem tudta letörölni az arcáról a mosolyát. – Onnan lehet tudni, hogy egy közgazdász nagy szarban van, hogy bizalomról és értékekről kezd beszélni. Ha azt mondják, hogy alapvető dolgok, általában a kamatokról és az aranyárról beszélnek. Utána kipukkad egy lufi, és a bizalom meg az értékek válnak alapvetővé. Hogyan lehet létrehozni, megtartani, helyreállítani a bizalmat? És mi az érték végső forrása? Utánaolvastam egy kicsit a történelemben, gondolom, észrevetted. Emlékszel, amikor Bernankének be kellett ismernie, hogy az értékek végső garanciája a kormány, amikor 2008-ban meg kellett mentenie a bankokat az összeomlástól?

Larry bólintott.

– Az egy híres pillanat volt, nem? Szinte a gazdaságpolitika vagy a filozófia szintjére emelkedett.

– Egy hírhedt pillanat – javította ki Larry.

– Hírhedt! Milyen rettenetes ilyet hallania egy közgazdásznak! A piac legfőbb ellensége!

– Hát, ebben nem vagyok biztos. Ezt úgy szokták nézni, hogy a piac határozza meg az értéket, a vevők és az eladók állapítják meg az árat. Szabad szerződéskötés van.

– De ez mindig is humbug volt.

– Hogy érted, amikor ezt mondod?

– Úgy értem, hogy az árak szisztematikusan alacsonyan vannak tartva az eladók és a vevők miatt, akik összejátszanak, hogy kibasszanak a következő nemzedékkel, és cserébe megkapják, amit akarnak, vagyis az olcsó cuccokat és a hasznot.

Ezt Jeff tanította neki az ültetvényükön, és ezt próbálta a kóder korábban ostoba módon korrigálni, vagy legalábbis kifejezni a graffitiszerű hekkelésével.

– Hát, és még ha így is van, mit tehetnénk ez ellen?

– Az értékekre kéne figyelni, nem az árra. Az érték határozza meg az árat.

– Sok szerencsét hozzá.

Charlotte csúnyán nézett rá. – Csak most lettél ilyen cinikus, vagy mindig is az voltál?

– Ez nem egy olyan, tudod, „ugye, nem vered már a feleségedet?” típusú kérdés?

– Te soha nem ütnél meg senkit – válaszolta Charlotte. – Ezt tudom. Sőt, azt is, hogy jó ember vagy, és egyáltalán nem vagy cinikus, ezért beszélek veled így. Azt hiszem, arra vagyok kíváncsi, miért próbálsz cinikusnak tűnni pont akkor, amikor valami jót is tehetnél. Félsz?

– Mitől?

– Hát, azt hiszem, attól, hogy történelmet írsz. Ez egy nagy lépés lenne.

– Mi lenne az?

– Amiről beszéltünk, Larry. Eljött az ideje. A bankok, a nagy pénzügyi vállalatok és a befektetési alapok ott könyörögnek nektek egy újabb segélycsomagért. 2008 és 2066 lebeg a szemük előtt, és miért is ne lenne így? Ugyanaz történik! Kockáztatnak, és veszítenek, nem tudják kezelni, elmennek hozzátok sírni, és a világgazdaság összeomlásával és egy hatalmas válsággal fenyegetnek, ti pedig pénzt nyomtattok és egyenesen a kezükbe nyomjátok, mire ők kivárják a vihar végét, miközben mások güriznek, majd ismét szerencsejátékozni kezdenek. És mostanra már a világ tőkéjének nyolcvan százaléka az ő kezükben van, és az összes kormányt és törvényt megvásárolják, és te hosszú évekig részt vettél ebben. És megint kezdik. Valószínűleg arra számítanak, hogy minden úgy fog menni, mint eddig.

– Mert nincs ellenpélda – magyarázta a férfi a borát iszogatva, és Charlotte-ot nézve.

– Dehogy nincs. Az 1930-as válság hatalmas strukturális változtatásokat hozott, a bankokat rövid pórázra fogták, a gazdagokat őrült módon megadóztatták, és csak a nép számított.

– Emlékeim szerint ebbe a második világháború is besegített akkoriban.

– Az később volt, és az is segített, de a nép javát szolgáló strukturális változtatásokat már azelőtt bevezették, hogy kitört volna.

– Utána fogok nézni.

– Tedd azt. Meg fogod látni, hogy a Szövetségi Jegybank vette át a bankokat, és hogy a négyezer dollár feletti éves jövedelem SZJA-ja kilencven százalékra rúgott.

– Tényleg?

– Kilencvenegy százalék. Nem szerették a gazdagokat. A második világháború nagyon türelmetlenné tette őket a gazdagokkal szemben. Egy republikánus elnök foganatosította.

– Ezt nehéz elhinni.

– Nem igazán. Mozgasd meg a képzelőerődet.

– Azt te megteszed helyettem.

– Szívesen. Mindegy, még 2008-ban is államosították a General Motorst, és a bankokat is államosíthatták volna cserébe azért, hogy nagyjából tizenöt billiárd dollárt adtak nekik. De nem tették, mert ők is bankárok voltak, és beszariak. Viszont megtehették volna. És most te is megteheted.

– De hogy érted azt, hogy államosítani? Azt sem tudom, hogy ez mit jelent.

– Dehogynem tudod. – Ezt a riposztot Franklin javasolta. – Én nem tudom, de te igen. Úgyhogy mondd meg te, hogy mit jelent! Én csak azt tudom, hogy te a betéteseket véded. És, feltételezem, onnantól fogva minden haszon az államhoz vándorol cserébe azért, amit kaptak tőlük. Vagyis a bankok szövetségi takarékszövetkezetekké válnak.

– De akkor miért akarna bárki is bankban dolgozni?

– A fizetésért! Jó fizetésért, de csak a fizetésért. Mint mindenki más.

– És miért fektetnének be a részvényesek bankokba?

– Ugyanazért, amiért államkötvényt is vesznek. Biztonságos befektetés.

– Ezt el sem tudom képzelni.

– A képzelőerőd hiánya nem jó alap az intézkedések meghozatalához.

Larry megrázta a fejét. – Nem tudom. Miért mondanék erre igent?

– Mondj igent, vagy tönkremész! Ajánld fel ezt az alkut a legnagyobb banknak, vagy a legnagyobb olyan banknak, amely a legnagyobb bajban van, annak, amelyik először fog összeomlani. Rakd rá azt a kibaszott hüvelykszorítót, és vagy elfogadják, vagy hagyod őket tönkremenni, hogy példát statuálj. Vagyis nem veszíthetsz. Ha elfogadják, akkor a többieknek be kell állniuk a sorba, vagy csődbe mennek. Ha nem fogadják el, a legrosszabbat felrobbantod, majd hívod a következőt, és azt mondod, úgy akarsz járni, mint a Citibank, vagy fenn akarsz maradni?

Larry elnevette magát. – Erre biztosan felfigyelnének.

– Hát persze! És ha kinyomtatod azt a kibaszott pénzt, akkor mindenképpen rajtuk segítesz, úgyhogy miért aggódnál? Számodra ez csak fokozatos könnyítés.

– Pénzromlás – felelte Larry. – Mindenképpen be fog következni.

– Kivéve, ha nem. Ne már, ne tegyél úgy, mintha itt működne az elméleti elemzés. Mert kell egy kis elértéktelenedés, az a gazdaság egészségét jelzi, nem?

– De olyan gyorsan elfajulhat.

– Ha a te kezedben lesznek a bankok, akkor kezelni tudod majd. Nálad lesz a fék-és a gázpedál.

Larry megcsóválta a fejét. – Bárcsak ez ilyen egyszerű lenne.

Charlotte csak bámulta.

– Sokat segítene, ha a kongresszus is támogatná – pillantott rá a volt férje. Ebéd alatt végig a poharába bámult, mintha egy kristálygömb lenne, ő pedig a jövőt szeretné meglátni. Most már Charlotte-ot nézte.

– Tudom – válaszolta a volt felesége. – Igyekszem. Ha megválasztanak, segíteni fogok, de mindenképpen lesznek páran, akik segítenek. A nép dühös. Mármint nagyon dühös. Szokatlanul az.

– Ez így van. Te meg felszólítottad őket, hogy ne fizessék a jelzáloghiteleket.

– Hát, azt Amelia kezdte, de igen. Igaza volt. Jobb feltételeket akarunk. Sztrájkot hirdetünk Isten ellen.

Kihozták a vacsorájukat, és enni kezdtek. A város helyreállításáról beszélgettek, a különböző problémákról és megoldásokról. Arról, hogy a régi Central Park-i ösvényeiket elmosta az ár. Arról, ahogy a múlt eltűnt; vagy mégsem.

Desszert gyanánt elfeleztek egy crème brûlée-t. A hagyományaik értelmében párbajt vívtak felette a kanalukkal, betörték a kemény felszínét és félrelökték a másik kanalát, majd végül húztak egy vonalat a közepére, hogy kijelöljék a saját adagjukat. Charlotte ekkor úgy érezte, hogy elég barátságossá vált a hangulat ahhoz, hogy előhozakodjon egy kényes kérdéssel.

– Szóval – kezdte –, hadd meséljek el egy történetet. És már az elején szeretném tisztázni, hogy nem zsarolásról vagy ilyesmiről van szó.

– Ez nagyon megnyugtató – kerekedett el egy kicsit Larry szeme. Már túllépett a fintorgásokon; ez valódi aggodalom volt.

– Remélem is. Csak hallgass végig. Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy nagy befektetési társaság, amelyet két nagykutya vezetett. Egyikük egy csaló seggfej volt, a másikuk egy rendes fickó. A csaló szisztematikusan csalt, de annyira lopva, hogy a rendes fickó észre sem vette, hogy mi történik. Előfordul az ilyesmi, nem?

– Meglehet – felelte Larry úgy bökdösve a crème brûlée-t, mintha keresne valamit.

– Egy kvantos, aki nekik dolgozott, rájött a csalásra, és megpróbálta szétkürtölni. De a csaló megtudta, és odament a biztonsági embereihez, és megkérdezte őket: nem szabadítana meg valaki ettől az őrült kvantostól? Mire a testőrei azt felelték: persze, nem gond. Mondjuk ők az FBI feketelistájának az elején szerepeltek. Ami nem kis teljesítmény. De erre a rendes fickó is rájött. Arra, hogy a partnere felbérelt valakit, hogy palástolja a csalást. Ami a közös felelősségvállalásról szóló törvények értelmében kettejük csalásának minősült. Ahogy a gyilkosság is az lett volna.

Larry ekkor már rágcsálni kezdte a kanalát, és arisztokratikusan sápadt, szeplős bőre kicsit kipirult.

– Szóval, a rendes fickó nagy slamasztikába került. A közös felelősségvállalással kapcsolatos törvények eszelősek manapság. Amennyiben tudod, hogy valaki bűncselekményt készül elkövetni, bűnrészessé válsz. És lehet, hogy a csalónak volt valami a kezében, amivel árthatott volna a rendes fickónak. De a rendes fickónak is volt egy biztonsági cége, valamivel jobb hírű és nagyobb, mint a csalóé. Úgyhogy felkérte a biztonsági cégét, hogy bonyolítsanak le egy kis megelőző, nem önkéntes tanúvédelmi programot a veszélyben forgó kvantosokkal. És a csapata pontosan ezt is tette, gyorsan cselekedve, hogy elejét vegyék a csapásnak. De ők sem zsenik, végtére is, csak biztonsági őrök, és a szerint jártak el, ami először felmerült bennük. De utána ott maradtak a kezük között ezek a kvantosok, akiket megmentettek a haláltól. Ki kellett találniuk, hogyan engedhetik vissza őket a vadonba úgy, hogy azért biztonságban legyenek és stabil körülmények közé kerüljenek. Ez nem volt könnyű, de nem kellett sietniük. Vagyis egy időre tűzszünet állt be.

– Szóval, említetted, hogy nem zsarolásról van szó – emlékeztette Larry. – És ezt értem is. Úgyhogy várom a rossz részét.

– Jaj, ez csak egy történet. Azért meséltem el neked, mert egy barátom mesélte nekem. Gen Octaviasdottir nyomozó. Ugyanabban az épületben lakunk, és ő egy nagyon elhivatott rendőrnyomozó és alsó-manhattani polgár, aki híres arról, hogy mindenféle rejtélyes bűnügyeket is meg tud oldani. De elég egyedi módon gondolkodik, azt hiszem, ez a jó kifejezés, amennyiben a törvények betartásáról van szó. Megvan a saját véleménye. És kedveli azokat a kvantosokat, és örül, hogy valaki áldozatokat hozott, hogy életben tartsa őket. És szimpatikusnak tartja az ilyen embereket. Úgyhogy elmondta nekem, hogy bár a részleteket a csapatával együtt derítették ki, magához vette az összes bizonyítékot, és a csapatával együtt elzárták őket, ahogyan mások a kvantosokat. Senki más nem tud erről, vagy legalábbis nem tudná bebizonyítani, és ő sem tervezi továbbadni senkinek. Úgyhogy amennyiben a csaló valaha is megpróbálná zsarolni a rendes fickót ezzel a tündérmesével, nem tudná. Semmi nyoma az egésznek. És most már csak hagyni kell, hogy az egész a csatorna fenekére süllyedjen. Az idő sötét és feneketlen mélyére.

Larry lenyelte a crème brûlée maradékát. – Érdekes – mondta.

– Remélem is – válaszolta Charlotte. – Az a dolog legfőbb tanulsága, hogy a barátnőm, ez a nyomozónő egy nagyon jófajta barát. Szinte már szeretem. Egyszer például pénzügyi tanácsot kértünk tőle egy örökséggel kapcsolatban, amelyhez pár ifjú barátunk jutott hozzá, és el sem hinnéd, mennyire jó tanácsot adott. Valószínűleg nem teljesen törvényeset, de jót. Szóval az ilyen barátokat jobb megtartani. Nagyon erős az igazságérzete. Hajlamos egyfajta zsarolásmegelőző zsarolásokra, ha érted, mire gondolok.

– Mmm – élvezte ki Larry az utolsó kanál desszertet. De lehet, hogy azt mondta, hogy „Hmm”.

Egy darabig csendben eszegettek.

– Konyakot? – vetette fel Charlotte.

– Kérek.

Egyszer végigmentem egy népes városon, amelynek előadásai, építészete, szokásai, hagyományai sokáig beitták magukat az agyamba,

De már nem emlékszem belőle másra, csak egy nőre, akit ott ismertem meg, és aki ott tartott, hogy szeressem,

Nap nap után és éj éj után együtt voltunk – minden mást rég elfeledtem,

Csak a nőre emlékszem, mondom, aki szenvedélyesen belém kapaszkodott,

Ismét bolyongunk, szeretünk, ismét elválunk,

Ismét a kezemet fogja, nem mehetek el,

Itt látom magam mellett, néma ajkakkal, szomorúan, reszketve.

– Walt Whitman

d) Vlade

Vlade az épületen dolgozva töltötte a napját, mint mindig. Minden visszatért a rendes kerékvágásba, bármi is legyen az; már nem emlékezett, hogy mi számít rendesnek. Az évek úgy összeálltak a fejében, mint az iszap a csatorna fenekén, és a vihar kezdete óta történt események annyira felkavaróak voltak, hogy a korábbi múlt ettől zavarosabb lett, mint valaha. Továbbá az épület is megtelt az új menekültekkel, mert Charlotte ragaszkodott hozzá, hogy tetőt adjanak a fejük fölé, amíg más megoldást nem találnak, és ez rosszul jött, mert az épület már a vihar előtt is tömve volt, úgyhogy most elkeserítően állt a helyzet, ugyanakkor nagyon sok menekült nagyon hálás volt azért, hogy ott lehet, és beleszerettek a Metbe, ahogy egy vízicsiga szeret bele a móló cölöpébe, amelynek nekisodródik, miután levakarják egy hajóról. Itt is mindenki a falhoz tapadt, és ezen a ponton, ahogy Charlotte fogalmazott, az egy mindenkiért és a mindenki egyért közösségi étosza a kormányzás akadályává vált volna. Át kellett írniuk a mindenkit néhányanra, mint minden helyzetben, ami nem az egész világról szól. És ez kínos volt.

De addig is el kellett látni a tömeget, áram, víz és csatornázás kellett nekik. Az élelem szerencsére nem okozott problémát, de Vlade-nak segítenie kellett beszállítania a konyhákba, majd a különböző típusú hulladékokat el kellett távolítania az épületből. Immár az összes komposztot felhasználták házilag, mivel új humuszadagokat gyártottak. És Vlade viharablakokat tervezett az ültetvényhez, amelyek nem ígérkeztek könnyű diónak, gyorsnak vagy olcsónak. Nem mintha erre lett volna most idő. Nem, ez egy eszelős időszak volt, egy eszelős ősz a városban.

Ugyanakkor: az épület szándékos rongálása abbamaradt, már amennyire meg tudta állapítani. És ha egyszerűen nem vette észre őket, akkor mindegy is. Ezt megemlítette egyszer Charlotte-nak, amikor a nő otthon volt, és éppen a vendégmenekültek problémájáról tárgyaltak. Charlotte még mindig nem mondott le a társasházi elnökségi tagságáról, bár sokan megpróbálták rábeszélni. De Vlade nem; szerinte Charlotte akár napi tíz percben is jobb volt bármelyik másik elnökségi tagnál. A kongresszusi képviselőjelöltségével azt kockáztatta, hogy ha esetleg győz, akkor tényleg el kell hagynia a társasházat legalább két évre, de talán örökre. Az katasztrofális lenne, de azon a hídon majd akkor kell átkelni, ha odaérnek.

Charlotte felnevetett, amikor Vlade megemlítette a szándékos rongálás hiányát. – Most őket rongálják. Megfordult a kocka, a sarkából fordult ki a világ. Az üres tornyok ostroma jelentette az első csapást, most pedig a befektetéseik is szabadesésnek indultak. Szerintem azt, aki ajánlatot tett a házunkra, most nagyon lefoglalhatja a csőd elkerülése.

– Ez jól hangzik – felelte Vlade.

Charlotte bólintott. – Addig sem fognak zaklatni minket. És nem kapunk ellenséges felvásárlási ajánlatokat. Igazából egy kicsit már vártam is, hogy szavazzunk a megemelt ajánlatról, mert szerintem a tudat miatt, hogy támadást indítottak ellenünk, ismét veszített volna. És az kellemesen esett volna. De a visszavonása még kellemesebb.

– Éljen a vihar – válaszolta Vlade, bár ezt ő maga sem találta viccesnek.

Charlotte ugyanolyan komoly arccal bólintott. – Mindennek megvan a jó oldala – jegyezte meg, majd felállt, hogy elinduljon a következő találkozójára.

Vagyis ez volt az egyik örömhír. A másik pedig Idelba, aki még mindig az irodai kanapéján aludt minden éjszaka. Együtt keltek fel reggel, majd felöltöztek, és egyetlen szó nélkül mentek a dolgukra, és egész nap nem kommunikáltak. Idelba a közeljövőben vissza akarta költöztetni a vontatóhajóját és a bárkáját Coney Islandhez, és rengeteg dolga akadt. De utána a nap végén, vacsora után ott volt, Vlade lakásában, és úgy készülődtek az esti lefekvéshez, mint két hajótörött, akik egy tutajon ragadtak. Vlade érezte a nőben a fájdalmat, majd önmagában is. Tudták, hogy mire emlékeznek, és egyikük sem akart beszélni róla. A férfi még mindig érezte, ahogy a vontató nekipasszírozódik annak az épületnek, látta a vért a falon és a vízben. Idelba pillantását, a lesütött szemét azóta is. Semmit nem lehetett tenni; semmit nem lehetett mondani. Csak az irodájában lehetett maradni éjszakára egyetlen szó nélkül.

És persze nem csak azokról a szerencsétlen idegenekről volt szó, akiket kilapítottak. Ezt is tudták. Amikor a gyermekük megfulladt, megpróbáltak beszélni róla. Megpróbálták nem egymást hibáztatni. Nem volt okuk bárkit is hibáztatni, baleset volt. De azért szétválasztotta őket. Ezt nem lehetett tagadni. Vlade hibásnak érezte magát, és igyekezett nem haragudni ezért. Többet ivott, többet búvárkodott. A víz alatt töltötte az életét, ahol sajnálatos módon nem lehet igazán megfeledkezni egy fulladásról, de ez volt a szakmája, az élete; úgyhogy miután feljött, ivott. És Idelba ezt látta, és haragudott vagy elszomorodott.

Egyre távolabb sodródtak egymástól, mint két jéghegy, pedig ugyanabban a stuyvesanti lakásban éltek egymás közvetlen közelében, ugyanakkor egymillió kilométerre a másiktól. Vlade soha nem érezte magát magányosabbnak. Ha egy ágyban vagy valakivel, meztelenül a takaró alatt, de egyedül, teljesen egyedül: talán ez a legrosszabb fajta magány. Az azóta eltelt években mindig egyedül aludt, mégis kevésbé érezte magát magányosnak, mint abban az évben az ágyban. Mire Idelba elköltözött, mindketten szótlanok, katatónok lettek. Nem volt mit mondaniuk. A gyász megöli a szavakat, kihalt szakadékba taszítja az embert. Nézd, mindenki meghal egyszer, akarta mondani. De akkor is… és ezt nem tudta befejezni. Nem segített, ha kimondta. Semmi nem segített, amit mondott. Csak még magányosabbá tette.

Nehéz idők. Nehéz évek. Majd újabb évek teltek el, és még újabbak egyfajta öntudatlanságban; most már tizenhat éve, ez meg hogy lehet? Micsoda az idő, hova tűnik? Lassan húsz éve lesz, mégis itt vannak, és még mindig bennük van.

Idelba minden egyes nap végén visszament vele a lakásába. És egyik éjszaka bement hozzá, és olyan erősen megölelte, hogy Vlade érezte a bordái ketrecét a belső szervei körül. Nem tudta, mi történik. Ő méretesebb volt Idelbánál, de Idelba erősebb volt nála. Eleinte ellenállt a szorításnak, majd olyannak kezdte érezni, mint egy párbeszéd megnyitását, amelyhez nem voltak szavaik. Egyikük sem értett nagyon ahhoz, hogy ilyesmiről beszéljenek. Idelba anyanyelve a berber volt, Vlade-é a szerb-horvát. De nem ez okozta a gondot.

Lehet, hogy nem is kellettek szavak. Aznap éjjel külön szobában aludtak. Újabb napok teltek el. Egyik éjjel Idelba Vlade ágyában aludt, mellette, de nem mondott semmit. Utána együtt aludták végig az éjszakákat, alig érve egymáshoz, hálóruhában. Elmúlt az ősz, a napok egyre rövidebbek lettek, az éjszakák egyre hosszabbak. Vlade néha az éjszaka közepén felébredt, a másik oldalára fordult, és Idelba ott feküdt hanyatt. Mintha mindig ébren lett volna. Néha merev volt, néha nem. Vlade felé fordította a fejét és ránézett, és a férfi a sötétben csak a szeme fehérjét látta. Milyen sötét és csillogó bőr: sötéten fénylik a sötétben. Vlade látta, hogy bármire is gondol a volt felesége, ott akar lenni. Egyszer Idelba karjára tette a kezét. Egyformán melegek voltak. Idelba felé hajolt, és röviden, szemérmesen megcsókolták egymást, összeszorított szájuk úgy ért egymáshoz, mint két csomó, mint amikor egy barátjának ad puszit az ember. Idelba úgy nézett rá, mint egy gondolatolvasó. Felé gurult, a hátára fordította, és félig ráhengeredett. Úgy feküdtek összekapaszkodva, mint két fuldokló. Veled leszek, amikor minden kötél szakad. Idelba majdnem egy órán át ott feküdt, egy időre mintha elaludt volna, de legnagyobbrészt ébren volt, hallgatott. Egymást lélegezték, együtt emelkedtek és süllyedtek. Mire Idelba legördült Vlade-ról, a férfi bal lába elzsibbadt. A teste többi része pedig Idelba csípőjét szorítva elaludt.

• • •

Egy napos, késő októberi napon Idelba visszavontatta a bárkát Coney Islandhez, és lehorgonyozta a nagy hajót ahhoz a kábelhez, amelyik még mindig az elsüllyedt járdához volt rögzítve. Vlade is vele ment, a saját csónakját a bárkával vontatva, hogy másnap vissza tudjon menni a városba.

Most is olyan távol voltak a parttól, mint a Fyodor hurrikán előtt. Az alattuk lévő sekély víz talán zavarosabb volt a szokásosnál, az északi partvonal meg talán alacsonyabbnak, megviseltebbnek tűnt. Miután kikötöttek, fogták Idelba egyik csónakját, és a legénysége két tagjával felmentek körülnézni az Ocean Parkwayen odáig, ahol Brooklyn kiemelkedett a tengerből. Lassan haladtak, mert a csatorna csupa törmelék volt.

Az apályban előbukkanó ártér rendetlennek hatott, és a dagályvonal felett rengeteg szemét hevert. Az épületek a parttól számítva négy-öt sarkon át összedőltek. Szinte semmi jelét nem lehetett látni annak a több hajórakománnyi homoknak, amelyet Idelba szállított oda korábban a kollégáival az elsüllyedt strandról. – A fenébe! – kiáltott fel Idelba. – Legalább ötszáz hajórakománnyi homok tűnt el csak úgy! Ez hogy lehet? Hova került?

– A szárazföldre – találgatott Vlade. – Vagy a tengerbe. Nem akarsz lemenni, és megnézni?

– De, szeretnék. Benne vagy?

– Mindig.

És ez majdnem igaz is volt. Vetkőzés, a neoprének felvétele, felszerelkezés, lelki rákészülés – ezek mindig felfűtötték az ember vérét, de soha nem annyira, mint amikor Vlade Idelbával merült.

Leeresztették őket a hajó oldala mellett a hideg vízbe. Le az iszapba, ahol a rendkívül erős Mercia fejlámpák rövid, kövér fénykúpokat vetítettek eléjük. Apály volt, úgyhogy a fenék alig három-négy méterre terült el a hajó aljától, vagyis fentről is leszivárgott némi világosság, amitől a víz inkább még átláthatatlanabbnak tűnt, mint átláthatónak. A víz egyre hidegebben szorította őket. Hideg, hidegebb, leghidegebb. Hidegisszimó, ahogy Rosario mondta.

A tengerfeneket homok borította. Vlade fellegyezte az úszótalpával, és a fejlámpája fényénél látszott, hogy kavarogni kezd, és még zavarosabbá tesz mindent, majd elül. Súlyosabb volt a gleccserhordaléknál; nem lebegett a vízben. Vlade Idelba felé nézett, anélkül, hogy a fejlámpáját is felé fordította volna.

Az Idelba felszereléséből kiszabaduló buborékok a felszín felé szálltak, ezüstszínűvé változtak, majd odafent eltűntek. Vlade lemutatott a homokra. Összeütötték a sisakjukat, és a férfi látta, hogy Idelba vigyorog a maszk mögött. Az új strandjának egy része még ott volt, elég közel a dagályvonalhoz és ahhoz, hogy a hullámok a partra sodorják. A homok végső soron oda megy, ahova a hullámok viszik.

A vihar nagyon megtépázta a tenger fenekét. Vlade nem merte letenni a talpát, úszótalpak ide vagy oda; úgy tűnt, mintha bármelyik pillanatban félbevághatná a lábát egy kiálló üvegszilánk, ahogy a fivérével is történt, még gyerekkorukban. Úgyhogy vízszintesen úszott a fenék felett, körbelebegett, hogy megvizsgálja. Talált egy félig eltemetett faládát, de nem olyat, amelyben kincsek lehetnének; utána egy betontömböt kiálló rudakkal, amelyek bárkit félbetéptek volna; majd egy karosszéket, amely úgy terpeszkedett a fenéken, mintha egy nappali lenne ott. Az ártér furcsaságai.

• • •

Aznap este Idelbával és a csapatával vacsorázott a kis hajóhídon.

– Még maradt homok odalent – mesélte Idelba a legénységének. – Nem sok, de valamennyi igen. Folytatjuk a szórást.

Abdul, aki Algériából származott, és mindig nagyon leszólta a marokkóiakat, azt felelte: – Olvastam, hogy amikor a Jones Beachet építették, Robert Moses dühös lett, mert a szél mindig elfújta a homokot. Az emberei elmagyarázták neki, hogy a dűnéket a dűnefű köti meg, úgyhogy ezer kertészt vezérelt a partra, akik egymillió tövet elültettek.

A többiek nevettek.

– A Jones Beachet is felszívjuk – folytatta Idelba. – Coney Island, Rockaway, Long Beach, Jones Beach, Fire Island. Egészen Montaukig. Az összeset az új partvonalra költöztetjük.

A legénység láthatóan jó hírként fogadta ezt a végeérhetetlen munkát. Ez olyan volt, mint a Meten dolgozni; soha nem lesz vége. Egyikük megemelte a poharát, és a többiek követték.

– Én úgy képzelem, hogy Sziszifusz boldog volt – jegyezte meg Abdul, és erre ittak.

• • •

A többiek utána kártyázni kezdtek, Vlade és Idelba pedig kimentek megnézni a vizet, és a korlátra támaszkodtak.

– Mihez fogsz kezdeni? – kérdezte Vlade, aki nem tudta, hogy fogalmazzon.

– Hallottad odabent – válaszolta Idelba. – Itt maradok, és dolgozom.

– És a részesedésed az aranyból?

– Ja, igen. Örülnék, ha megkapnám.

– Valószínűleg nyugdíjba mehetnél belőle.

– De miért akarnék? Én imádom ezt csinálni.

– Tudom.

– Te békén tudnád hagyni az épületedet?

– Nem. Szeretem. Lehet, hogy felveszek még néhány embert. Főleg, mert párat ki kell rúgnom.

– Hát, de azt tegye meg az elnökség.

– Úgy lesz. De szeretek dolgozni.

– Mindenki szeret.

Vlade Idelbát nézte a félhomályban. A sólyomszerű profilját; azt a vadállatias erőt, a ködös tekintetét. Brooklyn alacsony dombja szinte teljesen fekete volt, pár elszórt fénypont látszott csupán a part és a felhőkarcolók teteje között. – És velünk mi lesz? – kockáztatta meg a kérdést.

– Mi lenne velünk. – Idelba nem nézett rá.

– Te itt leszel. Én meg a városban.

A nő bólintott. – Az nincs olyan messze. – A karja alá csúsztatta a kezét. – Neked is megvan a munkád, és nekem is az enyém. Úgyhogy talán folytatnunk kéne. Hétvégén néha bemegyek majd a városba, vagy te kijöhetsz ide.

– Vehetnél egy kis léghajót.

Idelba felnevetett. – Nem hinném, hogy azzal sokkal gyorsabban beérnék.

– Igaz. De érted, mire gondolok.

– Azt hiszem. Igen. Repülök hozzád.

Vlade érezte, hogy megtölti a levegő. Nitrogénnarkózis. A tengeri szellő. Egy olyan nyugalom, amilyet nagyon régen nem érzett, ezért már megnevezni sem tudta volna. Nem értette. Érezni is alig tudott, olyan fura volt.

– Ez jól hangzik – felelte. – Örülnék neki.

• • •

Másnap reggel visszament a fedélzetre. Idelba ágyában aludt a nővel, és hajnalban kislisszolt, őt pedig otthagyta aludni, nyitott szájjal, kislányosan. Egy középkorú maghrebi nő.

Elképesztő volt ott állni a vontató hídján, és végignézni a parton. Messze keletre tajtékos, fehér zátonyok jelezték, hogy hol terült el korábban a Rockaway Beach; a távolság hatalmasnak tűnt, ugyanakkor az csak egy töredéke volt Long Islandnek, ami nem látszott a Breezy-fok mögött. A másik irányban pedig olyan tiszta hajnal virradt, hogy nemcsak Staten Islandig lehetett ellátni, de Jersey ablakai is megcsillantak.

A New York-i öböl, amelyet a Narrows választ ketté. A jégkorszak végén, mint azt Mr. Hexter elmagyarázta nekik, egy gleccsertó töltötte be a Hudson völgyét, az Albanytól egészen a Batteryig. A nagy jégsapka elolvadása egyre jobban megtöltötte, amíg végül a vizek át nem csaptak a Narrowson, és le nem folytak az Atlanti-óceánba, amely akkor még több kilométerrel délebbre volt. A vízhozam hónapokig nagyobbra nőtt az Amazonasénál is, amíg a hosszú tó ki nem ürült. Ez elég mélyre lecsiszolta a Narrowst, és amikor az Atlanti-óceán elég magasra emelkedett, a gleccsertó ismét megtelt, és akkor lett a torkolat olyanná, mint amilyen most.

A kék hullámok alatt, amelyeken Vlade most végignézett, a Hudson-folyam egy tenger alatti árkot hagyott, amely még mindig belevájódott a kontinentális talapzatba. Vlade fiatalkorában ott búvárkodott abban az árokban, amely egy lenyűgöző víz alatti kanyon volt. Az a vad mélység, a katartikus története, ami most mind ott bújik meg a víz sima kék leple alatt, amelyet egy kicsit ráncossá tesz a parti szellő ezen a közönséges őszi reggelen.

Szóval: lehet, hogy ő a tó. Lehet, hogy ő a kitörés a Narrowson. Lehet, hogy Idelba a hatalmas Atlanti-óceán. Soha nem lesz vége. Könnyen elképzelhető, hogy Sziszifusz boldog volt. Pláne egy ilyen reggelen.

• • •

Majd elérkezett a választások napja, és Charlotte győzött. Idelba bement a városba, és csatlakozott a Met közösségi helyiségében rendezett bulihoz. Segített Vlade-nak előkészíteni a helyiséget, és persze egy ilyen esemény idején el is kelt minden segítség. A Flatiron is meg akarta ünnepelni a dolgot, és arról tárgyaltak, hogy az egész Madison Square-i bacinót megtöltik hajókkal, hogy létrehozzanak egy átmeneti padlót, és ott táncolhassanak a vízen, mint akkor tették volna, ha már beköszöntöttek volna a téli fagyok. Hosszan beszélgettek róla, majd elvetették a tervet, de ez azt jelentette, hogy a bulit ki kellett terjeszteni egy lassú vonulásra a termekből a tetőkre és a teraszokra a tér körül, majd a benne lévő nagy hajókra, és végül tényleg leraktak pár átjáróhidat, amelyek nyolc hajót kötöttek össze a tér körül lévő épületekkel és egymással, és az emberek egész éjszaka ide-oda mászkáltak bulizás közben. Elég sok mulatozó beleesett a vízbe.

Maga Charlotte éjfélig nem jelent meg, mert aznap is dolgozott, mint egy rendes hétköznapon. Amikor hazaért, ingerült lett attól, hogy fel kell függesztenie a megszokott rutint, és még jobban idegesítette, hogy most már örökre fel kell függesztenie. Felajánlotta, hogy továbbra is vezeti a társasház lakóbizottságát, miközben a kongresszusban dolgozik; ezt nem tiltja semmilyen törvény, mondta, de a legtöbben abban reménykedtek, hogy rá fog jönni, mennyire nem lenne ez praktikus. Nem beszélve az esetleges összeférhetetlenségekről.

– Azt tervezem, hogy minden hétvégén visszajövök – jelentette ki rövid győzelmi beszédében. – Azt nem tudom, hogyan, mivel a vihar tönkretette a vasútvonalakat, de hazajárok majd. Nem szeretek odafent lenni.

Az emberek megéljenezték.

– A fenébe – folytatta, amikor erre biztatták. – Ez rettenetes. Mármint az, hogy megválasztottak. De az is, ami a várossal történt. Évekbe fog telni, hogy a fák újra megnőjenek, és mindent újjáépítsünk. Ez akkora nagy munka, hogy talán úgy kéne gondolni rá, mint egy kozmikus pusztításra, amely lehetővé teszi, hogy tiszta lappal induljunk. Én legalábbis így fogok. Egy újabb összeomlás közepén járunk, és egy újabb válság felé tartunk. Amikor ilyesmi történik, mindig lehetőség nyílik arra, hogy a kezünkbe vegyük a gyeplőt, és irányt váltsunk, de mostanáig mindig betojtunk, a kormányunkat pedig megvásárolták azok, akik az összeomlást okozták. Mi meg azt sem tudjuk, hogyan kezdjünk neki.

Most meglátjuk, hogy ügyesebbek leszünk-e. Az új kongresszusban rengeteg új képviselő van, és a haladó szelleműek egy elég jó tervvel álltak elő. Ha jól tudom, Teddy Roosevelt pont ezen a téren jelentette be, hogy a Progresszív párt jelöltjeként indul az elnökválasztáson, és a Met toronyból irányította a kampányát. Azt hiszem, végül veszített, de az mindegy. Remélem, én is leszek olyan vidám, kemény és hatékony, mint ő volt. Szeretnék az ilyen emberek sorába beállni.

– De a fenébe. – Végignézett rajtuk, és felsóhajtott. – Szívesebben tölteném itt az időt a barátaimmal. Persze mindenkit szívesen látok, ha meg akar látogatni Washingtonban. És olyan sok időt fogok itt tölteni, amennyit csak tudok, ígérem.

Ezután Ettore és a piazzolistái a húrok közé csaptak, és játszottak pár lendületes tangót, amelyre a tömeg táncolhatott. Ettore a dalok között a homlokát törölgette, és kezét részegen a szívére szorítva mindenkinek elmondta, hogy maga Astor Piazzola is alig pár saroknyira onnan nevelkedett. Szent New York, mondta, Szent New York. Észak Buenos Airese.

A következő dal után a Flatiron előtetője alatt álló Vlade és Idelba látták, hogy Franklin barátnője, Jojo odamegy Charlotte-hoz, és gratulál neki. Charlotte köszönetet mondott neki, majd odahívta Franklint, és megkérte őket, hogy beszéljék meg a sohói és a chelsea-i építészeti projektjeiket, hogy a tapasztalataikat megosztva mindketten hatékonyabban dolgozhassanak rajtuk. Franklin és Jojo kezet rázva megígérték, hogy így lesz, majd odamentek az italospulthoz, hátha találnak egy bontatlan üveg pezsgőt.

Vlade Ettore zenekara előtt állva ringatózott a milongára, és érezte, ahogy az áradás kitör belőle. Idelba azt mondta, hogy fáradt, és elindult az irodájába. Miután a zenekar eljátszotta az utolsó dalát, Vlade átsétált a Metbe Charlotte-tal, és átsegítette az ingatagabb hidakon; a nő hullafáradtnak tűnt.

Az ebédlőben lerogyott Amelia Black és Gordon Hexter mellé. Vlade velük szemben ült le.

– Esetleg beköltöztethetnéd a szobámba Stefant és Robertót – javasolta Charlotte Vlade-nak. – Vigyázhatnának rá.

Vlade ránézett. – Nem lesz rá szükséged, amikor hazajössz látogatóba?

– Dehogynem, de alhatok valamelyik másik hálóteremben, vagy ők mehetnek át. Minden jóakaratom ellenére sem leszek itt olyan sokat. Legalábbis eleinte.

Nagyon fáradtnak tűnt. Vlade a karjára tette a kezét. – Minden rendben lesz – mondta. – Segítünk majd neked. Az épülettel nem lesz gond. És szerintem amúgy is szükséged volt egy kis életmódváltásra. Valami újra.

Charlotte minden meggyőződés nélkül bólogatott. Megpróbált felülkerekedni a keserűségén, valamiféle szomorúságon. Vlade nem értette. Nos, az az elképzelés, hogy a kongresszusban vissza lehet venni egy kicsit a tempóból, valószínűleg nem életszerű. Lehet, hogy Charlotte egyszerűen csak szerette a korábbi munkáját.

Franklin Garr is belibbent, meglátta őket, és lehajolt, hogy megölelje és homlokon csókolja Charlotte-ot. – Gratulálok, drágám. Tudom, hogy mindig is erre vágytál.

– Kapd be.

Franklin felnevetett. Kipirult, és kicsit spiccesnek tűnt, talán amiatt, hogy a flatironi barátnőjével beszélgethetett. – Szólj, ha bármiben segíthetek. Nem kell egy tárca nélküli pénzügyminiszter?

– Már most is az vagy – tiltakozott Charlotte.

– Újjáépítési cár. Találkozott bennem Robert Moses Jane Jacobs-szal.

– Az is az vagy már most is.

– Oké. Akkor lehet, hogy nincs is rám szükséged.

– De, szükségem van rád.

– De csak azokban a dolgokban, amiket már most is teszek.

Charlotte felpillantott rá, és Vlade egy új arcát pillantotta meg, azt, amikor tetszik neki egy ötlet. – Hát, felmerült bennem – mondta Charlotte –, hogy nem tudnál-e elvinni azon a hülye kis motorcsónakodon Phillybe vagy Baltimore-ba? Az működne? Mert olyan gyorsan oda kéne érnem, ahogy csak tudok, és Jersey-ben még mindig szét vannak cseszve a vasúti sínek.

Vlade látta, hogy Franklin meglepődött ezen.

– Lehet, hogy fel kéne töltenem – felelte. Vlade-ra pillantott. – Mennyi lenne az út?

– Most megfogtál – válaszolta Vlade. – Pár száz kilométer? Mennyit tud megtenni a hajód a fóliákkal?

– Nem tudom. Azt hiszem, elég sokat. Majd letesztelem. De igen – nézett vissza Charlotte-ra –, persze! Nagyon szívesen elvinnélek oda a koronázásodra.

– Hagyjál már.

– A beiktatásodra.

– Anyádat iktassák.

– A kongresszifikációdra.

Charlotte elmosolyodott. – Valami olyasmire. A deflorációmra.

– Jaj, ne, édesem, azért nem kell annyira messzire elmenned. Hé, fel kell vennem egy hívást. Mindjárt visszajövök, és folytathatjuk az ünneplést.

– Ne! – kiáltott utána Charlotte, de Franklin már a lifteknél járt.

Charlotte Vlade-ra pillantott. – Milyen kedves fiatalember – jegyezte meg.

Mindenki rámeredt.

– Tényleg? – kérdezte Vlade.

Charlotte felnevetett. – Hát, azt hiszem. Megpróbálja eltitkolni, de folyton kibújik belőle.

– Lehet, hogy csak veled az.

– Igen. – Charlotte elgondolkozott. – Milyen gyors az a kis izéje?

– Túl gyors. Mármint óránként száz-százhúsz kilométerrel tud menni.

– És mekkora az akkumulátora?

– Lehet, hogy elég nagy ahhoz, hogy elvigyen.

– Biztonságos?

– Nem.

– De sokan használják.

– Ó, igen. Az emberek bármibe beülnek.

– Oké, lehet, hogy én is be fogok.

– Még mindig megkérheted Ameliát, hogy vigyen el a léghajójával.

– Ó, milyen jó ötlet!

Mindenki nevetett, még Amelia is.

– Nem az én hibám! – tiltakozott, de ezen csak még jobban nevettek.

Miután összeszedték magukat, Charlotte azt mondta Vlade-nak: – Szóval, mi van Idelbával, hol van?

– Elment lefeküdni. De visszamegy Coney Islandhez dolgozni.

– És akkor mi lesz?

Vlade megvonta a vállát. – Hát, azt majd meglátjuk.

– De te is elmentél vele oda.

– Igen. – A férfi megpróbálta megfogalmazni. – Jónak tűnik a helyzet. Szerintem működhet. Azt nem tudom, hogyan. Úgy értem, nem tudom, mit értek ez alatt.

– Hát, az jó.

– Igen. Azt hiszem, az.

– Nagyon jól hangzik – tette hozzá Charlotte. – Annyira örülök.

– Hát, igen. Én is.

Az 1964-es New York-i világkiállítás nemzetközi pavilonjában mind a huszonkét odalátogató burundi ugyanabban a helyiségben aludt, „ahogy otthon is tennék”.

Mindig egy gondolat lebeg elöl –

Hogy ebben az Isteni Hajóban, a Világban, amely az Időn és Téren át halad,

A bolygó összes Népe együtt utazik, egy úton halad egyazon cél felé.

Látom a Szabadságot, felfegyverkezve, diadalmasan és nagyon gőgösen, egyik oldalán a Joggal, a másikon a Békével,

Ez a rettenthetetlen hármas mind a kaszt szelleme ellen küzd;

Milyen történelmi kifejlet felé közeledünk ily sebesen?

– Walt Whitman

e) Franklin

Szóval eljött az a pont, amikor rákerestem Charlotte Armstrongra a felhőben, és kiderült, hogy tizenhat évvel idősebb nálam. Tizenhat évvel, két hónappal és két nappal. Ez sokként ért, felért egy pofonnal, agyelszállás. Nem mintha nem sejtettem volna, hogy idősebb nálam, már elég mélyen belementünk a kis fiatalember-öregasszony évődésünkbe, de azt hittem, nem is tudom, mit hittem. Egyáltalán nem így gondoltam rá, csak úgy, mint egy középkorú nőre. Aki öreg, persze, de nem annyira öreg. Nem tudtam ezzel mit kezdeni. Kiürült az agyam.

Úgyhogy amikor felhívott, hogy beszéljük meg az óceáni utunkat Washingtonba, azt mondtam, „Ó, persze!”, de úgy elcsuklott a hangom, mint egy mutáló kamaszfiúé. Azt mondtam, hogy „Mikor?”, noha az volt a nyelvem hegyén, hogy hé, bébi, tetszel nekem, de miért vagy ilyen kibaszottul vén? Konkrétan a nyelvembe kellett harapnom, nehogy kimondjam. Nem mintha nem nevetett volna, ha megteszem, úgyhogy éreztem a kísértést, mert mindig nagyon élveztem, ha meg tudtam nevettetni. Belesajdult a szívem, és akaratlanul is elmosolyodtam minden egyes alkalommal. De visszafogtam magam, mert zavarban voltam. Charlotte pedig mondott egy dátumot, majd ezzel terelte el a figyelmemet a kéjsóvár gondolataimról:

– Szóval, hallottad, hogy Gen nyomozó adatkopói feltörték a Morningside-ot, és kiderítették, hogy ki tette azokat az ajánlatokat az épületünkre?

– Nem, ki volt?

– Az Angel Falls. Az a te pasid, nem? Hector Ramirez?

– Ne már!

– Pedig ezt mondta. Az asszisztense az egyik biztonsági emberük segítségével jutott be a Morningside-ba, mindenféle adatot összegyűjtött, és ez is köztük volt.

– A fenébe – válaszoltam. – Szent szar. A picsába. Oké, figyelj… rá fogok kérdezni nála.

– Tudod, most, hogy visszavonták az ajánlatot, szerintem ez már nem számít.

– De ő a chelsea-i úszótelep angyalbefektetője. És az épületünket is megpróbálta tönkretenni valami faszfej, nem? Nem, beszélek vele.

Úgyhogy kivittem a bogarat a Hudsonre, és úgy vágtam át a forgalmon, mint egy henteskés az ízületeken, majd felszáguldottam a nagy folyón. Felhős nap volt, kovaszínű vízzel, amely úgy felkavarodott, mintha egy kis halraj keringett volna közvetlenül a felszíne alatt. Megkértem Hector titkárságát, hogy szóljanak neki, hogy azonnal találkozni akarok vele, ő pedig azt mondta, hogy éppen indulni készült, de röviden tud velem beszélni a következő egy órában. Megmondtam neki, hogy már ott is vagyok.

Elhúztam a sós mocsár mellett, ahol az angolnafüves megvilágosodás ért, felmentem az istenek lépcsőjén a Munsterbe, majd még feljebb a rakétalifttel. Nagy lendülettel berobbantam Hector égi szigetébe, a főgonosz fellegvárába, ahol azt mondtam nagy gonddal kihangsúlyozva: – Hector, mi a fasz!

– Mi a fasz?

– Miért akartad megvenni a Met Life tornyot? Ez meg micsoda szemétség volt?

– Nem szemétség, ifjonc. Kicsit sem szemétség. Az csak egyike volt az ajánlatoknak, amelyeket az embereim mostanában az alsó-manhattani épületekre tettek. – Túljátszott ártatlansággal széttárta a karját. – Ahogy te is említetted, az elég jó környékké vált. SzuperVelencévé. Remek befektetéssé. Odalent minden nagyon reményteljes tud lenni. Nem értem a felháborodásodat.

– A Metet támadások érték – válaszoltam hevesen. – Az embereid megpróbálták elérni, hogy ráijesszenek a lakóira, és eladjuk.

Hector összehúzta a szemöldökét. – Erről nem tudtam. És nem is biztos, hogy elhiszem.

– Pedig ez történt. Egy EGYE nevű őrző-védő céghez vezettek a nyomok. Az Ellenállás Gyors Elnyomásához, kibaszottul cuki egy név. A Met ellenállt, mire ezek a bohócok megpróbálták gyorsan meggyengíteni.

– Én soha nem nyúlnék ilyen eszközökhöz – válaszolta Hector. – Remélem, ennyire azért ismersz.

Rámeredtem. Rádöbbentem, hogy messze nem ismerem annyira, hogy ezt tudjam. Amivel ő is tisztában volt, úgyhogy ez a mondat furcsán csengett. Ezen el kellett gondolkoznom, de nem jutottam vele semmire. Alig láttam a dühtől. Hector még mosolygott is egy kicsit, talán azon, ahogy rámutatott erre a vékony jégre alattunk.

– Hector – válaszoltam lassan. – Ahhoz elég jól ismerlek, hogy tudjam, nem tennél ekkora ostobaságot. Nem beszélve a törvénytelenségéről. A közös felelősség, mi? De egy nagyvállalatot vezetsz, és a meló mocskos részét minden bizonnyal kiadod a biztonsági cégeknek. Az EGYE csak egy szívókorong egy polip karján. És fogalmad sem lehet arról, hogy milyenek is igazából. Úgyhogy ezen a téren támadható vagy, és nem számítasz jóhiszeműnek, mert jogilag felelős vagy azért, amit a megbízásodból művelnek. Emlékszel, mit mondogattál, amikor neked dolgoztam? Hogy amikor azok, akik ismerik az eszközöket, nem ugyanazok, akik kereskednek az eszközökkel, csúnya dolgok történhetnek. Ez is pont erről szól. Ezek az emberek mindenféle mocskos dolgot művelnek a nevedben anélkül, hogy tudnál róla, és így elvben tiszta maradsz, de ez veszélyes, mert azok idióták. És ez téged is, ha nem is idiótává tesz, de felelőssé az ostoba szarságaikért. Jogilag is.

Hector végigmért. – Elgondolkozom azon, amit mondtál – jelentette ki. – Ha szükséges, változtatásokat fogok bevezetni. Remélem, hogy a szigorú véleményed nem fogja akadályozni a közös munkánkat Chelsea-ben.

– Abból kivásárolunk téged – válaszoltam. – A nap folyamán visszautalom neked a pénzt.

– Nem vagyok biztos benne, hogy megteheted.

– Én igen. Azt a szerződést használtam, amelyet a WaterPrice-nál szoktunk, hogy teljes ellenőrzést gyakorolhassunk a befektetőink jövése-menése felett. Rendkívül bombabiztos.

– Értem. – Hector bólintott, és az asztalára nézett. – Sajnálom, hogy így érzel, de biztos vagyok benne, hogy fogunk még együtt dolgozni más projekteken.

– Lehetséges.

– Szóval, ifjonc… sajnálom, hogy ki kell dobjalak, de tényleg el kell mennem. Elhalasztottam az indulást, hogy beszélhessek veled, de az embereim kezdenek nyugtalankodni. Gyere, kísérj ki.

– Persze.

Egy másik lifthez vezetett, egy hatalmas teherlifthez, amely nem is tudom, minek a szállításához is elég nagy lett volna. Egy elefántcsordáéhoz. Felmentünk egy vagy két emeletet, és a Munster legtetején szálltunk ki, ahol Hector kis égifaluja várakozott. Huszonegy színjátszóan duzzadó ballon rángatta a köteleit. Az alattuk lévő kerek platform alig volt kisebb Hector irodájánál, a peremén gomba alakú kunyhók sorakoztak, a közepén pedig egymáshoz csatlakozó átlátszó csövek húzódtak, mintha kis éghidak lennének. Egy gyönyörű kis bohóság volt az egész. Már rengetegen koktéloztak a fedélzetén, sokan közülük a lépcső tetején, Hectorra várva.

Ő barátságosan rám mosolygott, és megrázta a kezem. – Sok szerencsét, ifjonc. Még találkozunk, más körülmények között.

– Minden bizonnyal.

Felsétált a lépcsőn, amelyet a tetején álló legénység felvont. Még egyszer, utoljára leintegetett nekem, mint Óz, a nagy varázsló, majd elfordult, és az égifalu egyenesen felemelkedett, és elszáguldott a keleti felhők felé.

• • •

Szóval, ennyi volt. Gondok a folyóvárosban, és egy lecke nekem a jövőre nézve: a polipoknak nagyon hosszú karjuk van. És több mint nyolc. Lehet, hogy inkább olyanok, mint a hatalmas tintahalak, már ha azoknak több mint nyolc karjuk lenne. Ez aggasztott.

De ekkor még el kellett vinnem Charlotte-ot Washingtonba. Megkértem, hogy az utolsó munkanapján – egyelőre az utolsó munkanapja, magyarázta az embereknek, csak szabadságra megy, nem mond fel, amint lehet, visszatér, és el tudtam képzelni, hogy az emberei ezt elhiszik, mert én is elhittem – induljon el hamarabb, és menjen az irodájából az újjáépített 57-es mólóhoz, ahol majd becsorgok az újjáépített kikötőbe, felveszem, és kivitorlázunk a Narrowson délre.

Feltöltöttem a készleteket arra az esetre, ha a vízen kellene éjszakáznunk, de úgy gondoltam, a Maryland partján lévő egyik kikötőben jobb lenne, utána pedig felsuhannánk Baltimore-ba, ahol kirakhatom az új kikötői állomáson, és onnan felvonatozhat Washingtonba.

Vajon reménykedtem abban, hogy Jojo és a banda többi tagja látni fogja, hogy én veszem fel az új kongresszusi képviselőnket, majd viszem el a Hudsonön országunk ostoba fővárosa felé? Igen. És valóban úgy lett, ahogy vártam, mivel amikor beálltam a kikötőbe, és odabiccentettem a bandának a bárban, Jojo is ott volt közöttük, és úgy tett, mintha beszélgetne valakivel. Makacsul nem nézett felém. Az állítólagos kibékülésünk és az üzleti együttműködésünkre tett ígérete, amelyet Charlotte csikart ki belőle, semmit nem jelentett számára; ezt üzente az elfordított tekintete. Értettem, és ő látta, hogy értem; ilyen jól tudják használni az emberek a perifériás látásukat és az oldalra pillantásaikat, továbbá a tarkójukon lévő szemüket. Ekkor Charlotte is megjelent, kisétált a kikötő mólójára, pontosan, mint mindig, vállán két megpakolt táskával és a megszokott kis bicegésével. Egy robusztus nő, hanyagul jó alakú, munkához öltözve; nem pont az, amit az ember egy végzet asszonyától vár. Nem mintha ez engem érdekelne; úgy értem, engem nem csak ez érdekel. Jojónak például remek alakja volt, igen, nagyon nett és arányos, klasszikus hajlatokkal mindenütt, úgy is lehet mondani, hogy minden extravagancia nélkül elegáns. Sikkes; csinos. És persze tetszett nekem, nagyon vonzódtam hozzá, és még mindig fájt, hogy kirúgott, szakított velem, vagy nevezzük akárhogy. Sőt, lenyúlta az ötletemet, majd megvádolt, hogy én nyúltam le tőle, most viszont együtt fogunk működni a jövőben, lehet, hogy ez mindig így szokott lenni, semmi különös. Nekem viszont fájt, és még mindig vágytam Jojóra, még mindig összeszorult a szívem és másom is a látványától. Másrészt viszont vegyük Amelia Blacket, a Met, a felhő és a világ sztárját; ő aztán mindennek a csúcsa, nem egyszerűen csak csinos, hanem lenyűgöző, nemcsak tökéletes, hanem érdekes is; és mivel évekig hajlamos volt szakmai vagy személyes okokból levetkőzni a műsorában, kénytelen voltam az emberiség többi részével együtt én is észrevenni, hogy neki is gyönyörű alakja van, azokkal a szükséges domborulatokkal a kicsit inas testén, amelyek kétségkívül nagyban hozzájárultak a népszerűségéhez a kicsit lökött és aranyos karaktere mellett. Ugyanakkor engem semennyire nem érdekelt, mint nő; semennyire nem vonzott. Persze szívesen legeltettem rajta a szemem, és kedvesnek is tartottam. Még hasznos dolgokat is tett a közelmúltbéli kis befektetők eutanáziája kampányunk során: ő verte be az első szögeket a pénzügyesek akasztófájába. De nem akarom vele tölteni az időmet; nem érdekel. Nem szorul össze tőle sem a szívem, sem másom. Már nem sértésnek szánom, csak nem tartom érdekesnek. Vagy valami ilyesmi. Ki tudja, min múlik a kémia? Feromonokon, amiket nem észlelünk tudatosan? A telepátián? Vagy csak azon, hogy Amelia túl tökéletes, túl kedves?

Charlotte Armstrong nem tökéletes, és nem is kedves. Jó ember, de nem kedves; és a jóság fontosabb a kedvességnél. Morgós, szúrós, és – mint már említettem – robusztus alkatú. És tizenhat kibaszott évvel idősebb nálam. Én harmincnégy vagyok, ami azt jelenti, hogy ő, te jó ég, ötven. Ötven éves! Akár rögtön nyolcvan is lehetne!

Oké, nagy szám. És akkor mi van? Meg tud nevettetni. És ami még jobb, én is meg tudom nevettetni őt. És meg is akarom. Ez kezdett olyasmivé válni, amire vágyom, úgy értem, amiért kepesztek. Igyekszem kitapogatni, mi tetszik Charlotte Armstrongnak, mi vált ki belőle nevetést. Keresem, hogy mit tegyek vagy mondjak, amivel ilyesmit válthatok ki belőle. Nagyon úgy tűnt, hogy mostanában főként ez élvez nálam elsőbbséget.

És így álltak a dolgok, amikor aznap délután beindítottam a bogarat, felemelkedtünk a vízről, és szálltunk, mint a madár, mint a vészmadár nevű madár, amelyet az Atlanti-óceánon lehet néha látni, ahogy a vizet karcolja, és amelyről egyszer azt hallottam, hogy soha nem száll le a szárazföldre, hanem a tengeren él, alszik és hal meg. Ezt a gondolatot furcsán vonzónak tartottam. Főleg, amikor a bogárral repültem. Felmerült bennem, hogy átkeresztelem Vészmadárra. Kilőttünk a Narrowsra a híd alatt, és a fejemben abban a pillanatban átkereszteltem a híd árnyéka alatt, és tovább repültünk.

Dél felé húztunk Jersey partjai mellett. És igen, Charlotte nevetett. Felállt, és az orrba csoszogott óvatosan megkapaszkodva a kötelekben, majd ott széttárta a karjait, és lobogott a haja. Én elmosolyodtam, és arra ügyeltem, hogy egyenes vonalban haladjak az alacsony hullámok felett, amelyek kelet felől közeledtek. Odafigyeltem a hullámokra, és úgy kormányoztam, hogy mindegyiknek a lehető legtovább a gerincén maradjak, majd leszáguldottam róla, és fel a következőre, és azon is a lehető legtovább fennmaradtam. Így majdnem olyan volt az utunk, mintha egyetlen hullámon lovagolnánk, nagyon simán, szinte mint egy komp, csak sokkal gyorsabban. Fogalmam sem volt, hogy Charlotte érzékenye a hullámzásra, de egyáltalán nem hiányzott, hogy tengeribeteg legyen nekem. És az a helyzet, hogy nekem sincs gyomrom a sok liftezéshez, akár magas, akár alacsony hullámokon, úgyhogy amennyiben lehet, szeretem csökkenteni ennek a lehetőségét. És a Vészmadárnál nincs is jobb hajó ehhez, mert a sebesség valahogy segít. És aznap nem hullámzott olyan nagyon a víz. Úgyhogy repültünk!

Charlotte valamivel később visszajött a pilótafülkéhez, és gyakorlatiasan beállt az üveg szélvédő mögé. Én a tatban ültem, és egyetlen kis ujjammal mozgattam a kormányt.

– Pezsgőt? – kínáltam.

– Nem lenne szabad ittasan vezetned – válaszolta Charlotte.

– Akkor te igyál kettőnk helyett is.

– Majd amikor leszállunk. Vagy lehorgonyzunk. Vagy mi.

A kormányfülke a motor hangját és a vitorlák suhogását is éppen annyira eltompította, mint a szelet. Tudtunk beszélgetni, és meg is tettük. Jersey partvonala alacsony és őszies volt, bár nem pompázott olyan élénk színekben, mint New England, hanem inkább egy barnásabb, iszaposabb árnyalatot vett fel, és soha nem emelkedett túl magasan a látóhatár fölé. Lehet, hogy a hurrikán ott is letépte az összes levelet a növényekről. A keleti parton nagyon látszott, hogy egy elsüllyedt partvonal; már az árvizek előtt is úgy nézett ki, és most még inkább. Felőlünk nézve olyannak tűnt, mintha a földrészek csak utólag jutottak volna eszébe a bolygónknak.

Charlotte kapott egy hívást, és felvette. Rám pillantott, miközben a másik felet hallgatta, és kezét a mikrofonra téve eltátogta, hogy a szövetséges, majd bólogatva figyelt.

– Igen, már úton vagyok. Hajón. A hajósom. Igen, a jachtom kapitánya. Minden kongresszusi képviselő kap egy jachtot, nem tudtad?

Nem, tudom.

Figyelj, azt mondtad, szükséged lesz támogatókra a kongresszusban. És most már benne vagyok.

Nem, persze, hogy nem. De nem csak rólam van szó. Beszéltem az új tagokkal, és nagyon sok olyan van, mint én. Ez érthető is, nem? Mert eljött az idő.

Remélem, igazad van. Persze, megpróbálom.

Naná, hogy mögéd állunk. Te csak tartsd kordában az elnököt, és menni fog. Te vagy a kulcsfigurája annak, hogy mi fog történni. Ez pénzügypolitika.

Majd hosszan hallgatott. Valamivel később a szemét kezdte forgatni rám nézve. A csuklómonitora mikrofonjára tette az ujját. – Az okokat sorolja, hogy miért nem teheti meg – lehelte. – Beszart.

– Meséld el neki a Paulson-sztorit – javasoltam.

– Mire gondolsz? Mi volt Paulsonnal?

Én gyorsan és sürgetően körvonalaztam neki a sztorit. Charlotte bólogatott, miközben beszéltem.

Amikor végeztem, levette az ujját a mikrofonról. A tekintete hirtelen harciassá vált, és a hanghordozása is. Felcsattant. – Figyelj, Larry, én ezt mind értem, de ez nem számít. Érted? Nem számít. Most annak jött el az ideje, hogy bátor legyél, és tedd, amit kell. Ez a te nagy pillanatod, és ha elrontod, nem lesz több esélyed. És az emberek emlékezni fognak rá. Emlékszel még Paulsonra, Larry? Ő úgy maradt meg a fejekben, hogy beszari, mert amikor az egész rendszer összeomlott, elrohant New Yorkba, és elmondta a barátainak, hogy államosítani fogja a Freddie Macet és a Fannie Mae-t, majd közvetlenül ezután mindenki másnak azt mondta, hogy nem fogja. Úgyhogy a barátai eladták a részvényeiket, amíg még értek valamit, és mindenki más rengeteget veszített. Mi? Igen, ez bennfentes kereskedelem lett volna, ha neki is állt volna benne pénze, de így csak a barátainak segített. És most már csak erre emlékeznek vele kapcsolatban. Semmi másra. Csak a legnagyobb dobásodra fognak emlékezni, Larry. És ha rosszul sikerül, akkor annyi. Úgyhogy most kibaszottul jól kéne döntened.

Egy darabig csak hallgatta a volt férjét, majd felkacagott. – Persze, szívesen. Bármikor! Visszhall később. Tarts ki, és tedd a dolgod. – Ezzel bontotta a vonalat, és rám vigyorgott, én meg visszamosolyogtam.

– Kemény vagy – mondtam.

– Az – válaszolta. – És meg is érdemli. Köszönöm a sztorit.

– Nagyon úgy tűnt, hogy eljött a korbács ideje.

– Így is volt.

– Szóval most már szövetségi jegybanki tanácsadó is vagy!

– Csak a szövetségesemé – válaszolta. – Hát, ő szereti, ha nem kell rám hallgatnia. Én megmondom neki, hogy mit tegyen, ő meg nem hallgat rám. Olyan, mint a régi szép időkben.

– De ezúttal meg fogja tenni, amit mondasz, ugye?

– Meglátjuk. Azt hiszem, azt fogja tenni, amire a helyzet rákényszeríti. Én csak megvilágítom számára, hogy mi is az. Vagyis pontosabban te.

– De a te szádból sokkal jobban hangzik.

– Nem értem, miért.

– Mert te két lábbal állsz a földön, és ezt ő is tudja.

– Lehet. Most azt hiszi, hogy beleőrültem a hosszú közszolgálatba.

– És ez így is van, nem?

Charlotte felnevetett. – Igen. Lehet, hogy mégis kérek abból a pezsgőből.

– Jól teszed.

Ellenőriztem, milyen előttünk a víz, bekapcsoltam a robotpilótát, majd odamentem a kabin csapóajtójához, és egy pillanatra beletúrtam Charlotte hajába, amikor elhaladtam mellette. – Valakinek gondolkoznia is kell – mondtam odalent, a kabinban.

– Azt hittem, azt te csinálod – kiabált le a csapóajtón.

– Én is – válaszoltam, miközben visszamentem. – De a többi gondolat, amikről mostanában beszéltél, nem tűnt ismerősnek számomra. Úgyhogy szerintem nem tőlem származnak. Inkább Karl Marxtól.

Charlotte felhorkantott. – Bárcsak. A legjobb esetben is csak Keynestől. De ez nem baj. Ez egy keynesi világ, mindig is az volt.

Vállat vontam. – Ő is bróker volt, nem?

Charlotte felnevetett. – Azt hiszem, mindenki bróker.

– Ebben nem vagyok olyan biztos – tekertem le a fóliát és a drótot a pezsgősüvegről, ami nagyon régimódi, nagyon francia volt, majd oldalra céloztam vele, és kilőttem a dugóját a vízbe. Töltöttem Charlotte kerámiapoharába, és én is ittam belőle egy kortyot, mielőtt átnyújtottam.

– Egészségedre – mondta Charlotte, és koccintott a kezemben lévő pezsgősüveggel.

Utána, amikor a pohara felénél tartott, én pedig folytattam a kormányzást, vagy legalábbis a robotpilóta felügyelését, kapott még egy hívást.

– Ki beszél? Ó! Nos, nagyon köszönöm. Örülök, hogy felhívott. Igen, nagyon várom. Igen, ez egy nagyon izgalmas időszak.

Igen, így van. Fiatalon házasodtunk össze, és még mindig jóban vagyunk. Igen. Nagyon érti a dolgát. Igen. – Felnevetett, egy kicsit spiccesen; először azt hittem, a pezsgő szállt a fejébe, de utána rájöttem, kivel beszél. – Nos, akkora egy zseni volt, hogy elváltunk. Igen, ahogy az menni szokott. Olyan volt, mint a nukleáris maghasadás vagy magfúzió? Mindenesetre már nagyon régen történt. De igen, szoktunk beszélgetni. Szerintem jó gondolatai vannak. Igen, rengetegen vagyunk a Házban, és szerintem a szenátusban is. Mi? A bíróságon? Hát nem vette még meg a Legfelsőbb Bíróságot?

A telefonjából kiszűrődött az az ismerős, szoprán nevetés.

– Oké, nagyon várom, hogy megismerhessem. Még egyszer köszönöm, hogy felhívott.

Ezzel hagyta a padra hullani a telefont, és Jersey partvonalára meredt, majd a tengerre.

– Az elnökasszony? – kérdeztem.

– Igen.

– Gondoltam. Mit akart?

– Támogatást.

– Persze, de… hűha.

Charlotte rám nézett, és elmosolyodott. – Lehet, hogy ez érdekesebb lesz, mint gondoltam.

Később hűvösebbre fordult, és egy kicsit megnőttek a hullámok, úgyhogy leengedtem a Vészmadarat, és a partra kormányoztam, hogy az Ocean City-öböl kikötőjében töltsük az éjszakát, ahol feltölthettem az akkumulátort, hogy reggel folytathassuk az utunkat. A kikötőmester visszaszólt a rádión, hogy van egy hely a látogatók mólóján, úgyhogy miközben a nap eltűnt a marylandi part mögött, besiklottam a lebegő hullámtörő mögé, és a kikötőmester vezényletével beálltam a helyre. Ő rögzítette az egyik kötelet, én a másikat, és meg is érkeztünk. Miután bedugtam a töltőt az akkumulátorba, elindultunk Charlotte-tal egy étterembe, amelynek az ablaka a kikötőre nézett. A Highway Fifty Terminusba. Szép kilátása volt. A hajón is grillezhettünk volna, de nem akartam. Ez szebb helynek látszott, nekünk pedig szükségünk volt a pihenésre, és helyre, hogy kinyújtóztathassuk a lábunkat.

Vacsora közben beszélgettünk, nemcsak a pénzről és a politikáról, hanem a zenéről és a városról is. Charlotte a Lincoln-tornyokban született és nevelkedett, közvetlenül a Hudson mellett. Meghallgatta az illinois-i Oak Parkról szóló történeteimet, és tésztát ettünk tenger gyümölcseivel, hozzá fehér borral. Charlotte figyelmesen méregetett, mégsem éreztem magam megfigyelés alatt, vagy úgy, mintha ítélkezne. Igyekeztem nyilvánvalóvá tenni, hogy a tőzsdézésben a megoldandó rejtélyt szeretem, azt, hogy az adatokból egy történet áll össze. Elmagyaráztam a képernyőelméletemet a maga szimultán műfajaival, amelyeken keresztül be lehet pillantani a globális elmébe. A kaptárelmébe.

– Mint a történelem – jegyezte meg, miközben megpróbáltam megfogalmazni.

– Igen, csak egy képernyőn, láthatóan. A történelem az alakulása közben.

– És számszerűsítve, hogy lehessen rá fogadni.

– Pontosan. A történelem, amiből szerencsejátékot csináltak.

– Azt hiszem, mindig is az volt. De ez jó?

Vállat vontam. – Régebben úgy gondoltam. Élveztem a magam módján. De most úgy érzem, valami több kellene egy szerencsejátéknál. És ez az építészeti projektem több. Nem is tudom…

– A történelem alakítása.

– Lehet. Mindenesetre valaminek a létrehozása.

– Megkaptad, amit akartál, amikor ellátogattál Ramirezhez?

– Hát, kivásároltam. És ő hagyta. Azt hiszem, azért, mert a biztonsági cége törvényt szegett. Lehet, hogy felégettem magam mögött egy hidat. Nem tudom. Azt mondta, még találkozunk. Ezt nem tudtam hova tenni.

– Nem fognak leszállni rólunk – vetett rám Charlotte egy kis mosolyt.

Naiv lennék? Még tanulnom kéne? Ellágyulva nézett rám? Igen, igen és igen. Rengeteg szempontból össze voltam zavarodva. De attól a tekintettől mosolyognom kellett. Egy ellágyult tekintet volt.

Amikor felálltunk, hogy visszatérjünk a hajóhoz, jól éreztem magam. Tele voltam, és egy kicsit spicces. Meghallgattak. És én is meghallgattam őt. Egymásba karolva sétáltunk vissza a sólyákon. Felkapcsoltam a hajó lámpáit, lekísértem Charlotte-ot a kabinba, és megmutattam neki a két ágyat, amelyek a keskeny helyiség két oldalára voltak besuvasztva. A táskái a vendégágyon hevertek, de feltette őket az ágy feletti polcra, és kihúzott belőlük egy neszesszert meg valami ruhát, azt hiszem, a pizsamáját. Az ágyára tette őket, és visszamentünk a kormányosfülkébe, és leültünk a sós levegőben elmosódott csillagok alá. Akadt nálam scotch, de lent hagytam; nem volt rá szükségünk. Fejek a korlátra, vállak a vállak mellé.

Oké, tetszett nekem. De ennél többről volt szó, kívántam. Ez azt jelentené, hogy vonz a hatalom? Tényleg igaz lenne, hogy a hatalom szexi? Ezt nem igazán vettem be, még akkor és ott sem, miközben Charlotte-ot néztem, és nagyon csinosnak láttam. A hatalom a puskacsőből nő ki, mondta Mao nagyon bölcsen, és a puskacső nem szexi, legalábbis a normális emberek számára, akik értékelik az életet, szórakozásnak tartják a szexet, a puskákat meg beteges és gusztustalan dolgoknak. Nem: a hatalom nem szexi. Charlotte Armstrong viszont az.

De ez mit jelent? Tizenhat évvel idősebb, te szent szar. Amikor én leszek hatvan, és remélhetőleg hajlott korom ellenére még csupa tűz, ő hetvenhat lesz, jaj. Emberfeletti egy szám. Ha lesz olyan szerencsém, hogy elérem a hetvenet, ő nyolcvanhat lesz, vénségesen vén. Bármilyen korban is legyünk, akkora szakadék fog húzódni köztünk, mint a Grand Kanyon.

De most most van. És arra tippeltem, hogy mire odaérünk a jövőben ahhoz a ponthoz, Charlotte már vagy át fog látni rajtam, és szakít velem, vagy rákos leszek, és meghalok, vagy, ami még valószínűbb, ő hal meg, és itt hagy vigasztalhatatlanul, hogy a harmincasok karjaiba kelljen menekülnöm. Olyan leszek, mint azok a rettenetes Margaret Mead–Robert Heinlein típusú házasságok, és először olyasvalakit fogok elvenni, aki túl öreg hozzám, majd olyasvalakit, aki túl fiatal. Ez rettenetesen hangzott, de mit tehettem volna? Vannak, akik szerencsések, és velük egykorúakkal jönnek össze, akik ugyanazokat a számokat ismerik, ugyanazokat a kulturális utalásokat, és így tovább, jó nekik! De mi, többiek beérjük azzal, ami jut. És már attól is nevetnem kellett, ha belegondoltam, hogy Charlotte hogy szétrúgja majd gyászos országunk redvás seggét. Nagyon vicces lesz.

– Gyere – mondtam hosszú hallgatás után. – Menjünk le.

– Miért?

– Mit miért? Tudod, miért. Hogy szexeljünk.

– Szexeljünk – ironizált Charlotte, mintha nem tudná elhinni, vagy már elfelejtette volna, hogy mi is az. De a szája sarka akaratlanul is kis mosolyba húzódott, és miután megcsókoltam, nagyon gyorsan kiderült, hogy tökéletesen tudja, mi is az a szex.

A város a Queensboro-hídról nézve mindig olyan, mintha először látnánk a maga kezdeti, vad ígéretében, ami a világ minden rejtélyét és szépségét magába foglalja.

– F. Scott Fitzgerald

f) Amelia

A New York-i öböl felett egy nyugodt tavaszi napon, a 2143-as évben. Derűs ég, a látótávolság hatvanöt kilométer.

Amelia felvitte Stefant, Robertót és Mr. Hextert a Migrációtámogatásra és kiadta az utasítást Frans-nak, hogy emelkedjen hatszáz méteres magasságba, hogy jól lássák az öblöt. Mr. Hexter roppantul örült, hogy egy ilyen nagyszerű távlatból nézheti meg a várost, és azt tervezte, hogy fényképeket készít valamilyen általa kitalált térképészeti projekthez. A fiúk boldogan vele tartottak, hogy kiderítsék, látnak-e pézsmapockokat a levegőből.

– Én gyakran látom őket – mondta Amelia. – Imádni fogjátok Frans teleszkópjait a fedélzeten.

Miközben a magasba emelkedtek, a fiúk és Mr. Hexter bejárták a gondolát, és Amelia mindent elmagyarázott, beleértve a jegesmedvék hagyta karomnyomokat is, amelyekre csak egy kis fájdalommal tudott rámutatni. Ez is a múltjának a sötét foltjai közé tartozott. Az állatokért és az élőfolyosókért folytatott kampányai során sok ellenségességet tapasztalt, és sok szenvedésnek, gyakran halálnak is a tanúja volt. Most, hogy végighúzta a kezét a karomnyomokon, és megmutatta, hogyan zuhantak végig a medvék a hirtelen függőlegessé vált folyosókon, már azt az ostoba pillanatot is összefüggésbe tudta helyezni. Kategória: Amelia Hülye Ötletei, Következmények Kezelése. Ez elég nagy kategóriának számított. És nem az a bizonyos pillanata volt sötét folt.

– Ebédeljünk – mondta a lány, miután Mr. Hexter és a fiúk mindent megcsodáltak.

A gondola üvegpadlós orrában ültek le, és a várost nézték, miközben tofus hamburgert ettek, amelyet Amelia a konyhai sütőjén készített el.

– Hány kilométert tett meg ebben az izében? – kérdezte Mr. Hexter.

– Azt hiszem, most már több mint másfél milliót – válaszolta Amelia.

Megkérdezte Frans-t, és a léghajó higgadt, germán hangja azt felelte: – Egymillió-kilencszázharmincegyezer és kétszáznegyvenkét kilométert tettünk meg együtt.

Hexter füttyentett egyet. – Az ötven világ körüli út lenne, ha az Egyenlítő mentén haladt volna. Vagyis biztosan többször megkerülte.

– Szerintem is. Már régóta idefent élek. Olyan, mintha ez lenne a saját kis égifalum. Egy égi kunyhónak is lehetne nevezni. Akadtak évek, amikor egyáltalán nem is szálltam le.

– Mint a báró a fákon – jegyezte meg Hexter.

– Az meg ki volt?

– Egy ifjú báró, aki felmászott egy erdőben a fákra Olaszországban, és soha többé nem tért vissza a talajra, amíg élt. Állítólag.

– Hát, én is ezt tettem. Pár évig.

– Évig?

– Pontosan. Nem is tudom, talán hét évig.

Hexter és a fiúk csak bámulták.

– Hét évig idefent élt egyedül? – kérdezte Hexter.

Amelia bólintott, és érezte, hogy elvörösödik.

– Miért? – kérdezte Roberto.

Amelia megvonta a vállát, és még jobban elvörösödött. – Nem igazán tudnám megmondani. El akartam menekülni. Azt hiszem, nem igazán rajongtam az emberekért. Rossz dolgok történtek, és el akartam bújni. Úgyhogy elbújtam, és akkor kezdtem el csinálni ezt a migrációtámogatós dolgot, és kiderült, hogy idefentről is tudok emberekkel beszélgetni, és innen sokkal jobb fejnek tűnnek. Ismét hozzászoktam, hogy emberekkel beszélgetek, legalábbis innen, a felhőből, és egyszer átmentem New Yorkon, és a Met kikötője volt szabad, és akkor ismertem meg Vlade-ot odafent a kupolában, és megkedveltem. Kellemesen éreztem magam a társaságában. És akkor kezdődött.

A többiek elgondolkoztak ezen a történeten.

– Vlade tudja, hogy szerepet játszott a visszatérésében? – kérdezte Mr. Hexter.

– Nem, szerintem nem. Azt tudja, hogy barátok vagyunk. De az emberek… nem is tudom. Normálisabbnak gondolnak, mint amilyen vagyok. Nem igazán látnak.

– Mi látunk – jelentette ki Roberto.

– Igen, ti igen.

Megbeszélték, milyen állatokat látott Amelia. Azt mondta, van valahol egy listája, de nem akart ebbe belemenni. – Most keressünk újakat.

Végigsodródtak a város felett. Az minden irányban egy hatalmas víztükör volt, néhány óriási, tüskés hátú tengeri kígyóval az öböl körül: Manhattannel, Hobokennel, Brooklyn Heightsszal, Staten Islanddel. A távolban mindenütt zölden és laposan terült el a föld, kivéve délre, ahol úgy csillogott az Atlanti-óceán, mint egy megfakult, régi tükör.

– Jé – mondta az öregember, miközben belenézett az egyik teleszkópba. – Azt hiszem, egy teknősrajt látok. Vagy talán kardszárnyú delfinek?

– Szerintem a kardszárnyú delfinek nem jönnek be az öbölbe – válaszolta Amelia.

– De olyan nagynak tűnnek!

– Annak, ugye? De elég alacsonyan vagyunk. Lehet, hogy folyami delfinek, tudom, hogy áthoztak ide párat Kínából, hátha sikerül megóvni őket a kihalástól.

Cetszerű hátak a vízben, simák és ruganyosak, nehezen kivehetőek a fekete-fehér csíkjaik miatt. Nagyjából húszan voltak, a felszínre emelkedtek, és úgy prüszköltek, mint a bálnák.

– Mr. Hexter, szerintem ezek Melville bálnái! Eljöttek érte!

– Szép gondolat – mosolygott Hexter.

Miközben észak felé szálltak a Hudson felett, látták, hogy Jersey partjai még mindig jegesek egy kicsit.

– Az ilyen partokon lehet a legnagyobb eséllyel hódvárakat vagy pézsmapocoklakokat látni – kukucskált bele Hexter a teleszkópba. – Nézzétek végig azt a partot.

A fiúk egy darabig ezzel foglalkoztak, majd lenéztek a teleszkópon át a városra. A mólókat nagyrészt már pótolták, ott százlábúztak Manhattan partjain. A felsővárosi tornyok smaragdzölden, citromsárgán, türkizkéken és indigólilán ragyogtak. – Hol van a mocsaratok? – kérdezte Amelia.

– Ott, amellett a keskeny, magas épület mellett – felelte Roberto.

– Ja, hogy a keskeny, magas épület mellett!

– Bocs. A lila mellett. Közvetlenül keletre. Korábban egy patak is csörgedezett ott, amelyet Mother David’s Valley-nak neveztek. Elég jó sós mocsár lenne belőle, mondjuk Mr. Garr néhány tutajházával, amelyekről tanulmányozni és gondozni lehetne.

– Örülök, hogy ilyesmivel foglalkoztok. De nem csak felnőtteknek lehet ingatlanuk?

– Nem tudom. De egyébként is egy holdingcég vagyunk.

– Azt hittem, intézet – jegyezte meg Mr. Hexter.

– Maga is benne van! Tényleg. A Manhattani Állattanulmányi Intézet.

– Azt hittem, egyszerűen csak Stefan és Roberto Intézete – vetette közbe Mr. Hexter.

– Úgy csak mások nevezik. Én a Hajléktalan Állatok Intézetének akartam nevezni, de leszavaztak.

– Mert az állatoknak mindig van hajléka – magyarázta el ismét Stefan.

– Vagyis azoknak a tornyoknak a nagy része most már tényleg be van lakva? – terelte el Amelia a figyelmüket a végeérhetetlennek tűnő vitájukról.

– Úgy hallottam, igen – válaszolta Mr. Hexter. – A legújabb lakatlansági adó elég meggyőző. Emiatt és a jövedéki adó miatt vagy belakták őket, vagy eladták olyanoknak, akik beköltöznek. És azt hiszem, van egy új városi közigazgatási törvény a szükséglakások arányáról. Erre a hajóra még a polgármesternő is felszállt. Úgy olvastam, hogy a Cloister-csoport egyetlen szintjét hatszáz ember alvóhelyévé lehet alakítani.

– De hogyan oldják meg a csatornázást ennyi emberre?

– Biztos külső csövekkel.

– Azok hülyén néznek ki.

– Én szeretem őket. Azokban a tornyokban volt valami félelmetes, túl sima volt a vonalvezetésük. Rájuk fér egy kis textúra. Egy kis New York.

– Egy kis csatornázás.

– Pont erről beszélek.

– Én szeretem a letisztult vonalakat – mondta Amelia. – New York mindig is letisztult vonalakból állt.

Abból a magasságból a felsővárosi járdákon és tereken gyülekező emberek akkorának tűntek, mint a hangyák. Népes egy faj volt az övék.

– Tényleg létezhet elég lakás ennyi embernek? – kérdezte Amelia.

Hexter megrázta a fejét. – Nagy részük csak napközben jár ide, mint mindig.

– De biztosan nagyon sokan itt is élnek.

– Persze. Zsúfoltan, mint a szardíniák, ahogy mondani szokták. Mint a kagylók a kagylótelepen.

– Kíváncsi lennék, miért. Úgy értem, az állatoknak jó, hogy az emberek ezt csinálják, de miért? Az emberek miért akarják?

– Mert izgalmas, nem?

Amelia megrázta a fejét. – Ezt soha nem értettem.

– Maga még mindig szereti a léghajóját.

– Így van. Láthatja, miért.

– Nagyon kellemes. Megy a közeljövőben újabb útra?

– Azt hiszem, igen. A Háztulajdonosok Szakszervezete kért tőlem valami világ körüli utat. Csak abban reménykedem, hogy nem lesz belőle még nagyobb baj.

– A főbérlők nagyon kárhoztatják magát?

– Naná! Rengeteg gyűlölködő levelet kapok. Nem örülök. Bárcsak maradtam volna az állatoknál. Velük könnyebb volt. Úgy értem, miattuk is kaptam gyűlölködő leveleket, de leginkább olyanoktól, akiknek nem tetszik a migrációtámogatás, vagy akik nem szeretik az állatokat, és róluk nem vettem tudomást. De ezek olyan emberek, akik, nem is tudom.

– Csak főbérlők és a talpnyalóik – válaszolta Hexter. – Velük se törődjön. Remekül csinálja, amit csinál. Komoly változásokat indított el.

Amelia megkérte Frans-t, hogy menjen délebbre, Manhattan partvonala mellé, és némán bámulta a várost, miközben megfordultak, és lebegni kezdtek felette.

Mr. Hexter lemutatott a Morningside Heightsra. – Furcsa – mondta. – Odalent dúlt tavaly az a nagy felkelés, nem? A tornyokért vívott csata. De az volt a New York-i csata helyszíne is a függetlenségi háborúban. Az Egyesült Államok még a megszületése előtt meghalhatott volna ezen a helyen, ha az nem lett volna.

– Mi történt? – kérdezte Roberto.

– Még a forradalom elején esett meg. Washington seregét végigkergették a parton a britek, akiknek rengeteg tapasztalt zsoldosuk volt nagyjából száz csatahajóban. Az amerikaiak egyszerű földművesek voltak sörétes puskákkal és evezős csónakokkal. Úgyhogy ahol a brit hadsereg partra szállt, onnan az amerikaiaknak menekülniük kellett. Először Staten Islandről Brooklynba. Utána, amikor a britek Brooklynba is követték őket, az egész amerikai hadsereg átevezett az East Riveren valamelyik éjszaka a ködben. De utána odaértek a Batteryhez, ahol akkoriban a város feküdt, és a britek is átkeltek az East Riveren a város közepén. Végigmasírozhattak volna a szigeten, elvághatták volna az amerikaiak útját, és megadásra kényszeríthették volna őket, de az ő Howe tábornokuk rendkívül lassúnak bizonyult. Olyan lassúnak, hogy már az is felmerült az emberekben, hogy szándékosan vesztésre játszik, hogy a Toryk elszégyelljék magukat a parlamentben, mert ő Whig volt. Az amerikaiak mindenesetre kihasználták a teszetoszaságát, és egyik éjszaka elsurrantak a Broadwayen a britek mellett, akik az ENSZ épületénél táboroztak, és itt egyesítették ismét a csapataikat a sziget északi végén.

– Elsurrantak a Broadwayen?

– Az akkor még csak egy földút volt. Le is tévedtek róla, és betévedtek az erdőbe. Sötét éjszaka volt, és akkor még mindent erdő borított. Szóval, az amerikaiak egészen idáig eljutottak, és akkor a britek követték őket északra. Ezúttal beszorították az amerikaiakat a sziget északi végébe, és odamasíroztak, hogy lecsapjanak rájuk, de támadás közben a kürtösük leadott egy rókavadászat-kürtszót, és ettől az amerikaiak bepipultak. A Marblehead Massachusetts néhány lövésze ott azonnal megvetette a lábát, és elkezdte viszonozni a tüzet. Az amerikaik akkor először szálltak szembe a britekkel a Bunker Hill óta, és egy hosszú, véres napon át tartották magukat. Pont ott!

– Klassz – mondta Roberto. – Szóval, győztek?

– Nem, veszítettek! Úgy értem, így is agyonvágták volna őket, csak egy napot nyertek. Úgyhogy ismét elslisszoltak a szigetről. Áteveztek Jersey-be, és megszöktek, Manhattan pedig brit kézben maradt a háború végéig. Nem emlékeztek a térképükre, a Huszárra? Mindez azután történt, hogy elveszítettük ezt a csatát.

– Akkor meg hogy a fenébe? – kérdezte Roberto. – Hogyan nyertük meg a forradalmat, ha folyton elveszítettünk minden csatát, és elmenekültünk?

– Ez a háború már csak ilyen volt – felelte Mr. Hexter. – Az amerikaiak minden csatát elveszítettek, de a háborút megnyerték. Azért, mert amit elveszítettek, az itt maradt. Ez volt az otthonuk. Elmenekültek, újra összegyűltek, a britek pedig követték őket, és ismét megverték őket valahol. Időközben olykor-olykor az amerikaiak is győztek, de nem túl sokszor. Legnagyobbrészt a britek kerekedtek felül, de végül elfogyott az erejük, és az amerikaiak végül bekerítették és elüldözték őket. A briteknek kezdett kifogyni az élelmük, úgyhogy elmentek.

Az öregember lenézett a Morningside Heightsra, és elgondolkozott. – Most felmerült bennem, hogy nem mindig ez történik? Az a csata a tornyokért, és a mostani harcunk a pénzért. Folyton ezt láthatjuk. Folyamatosan veszítünk, majd végül mi győzünk.

– Ezt nem értem – mondta Roberto.

– Én sem – ismerte be Mr. Hexter. – Azt hiszem, az a logikája, hogy mivel mi élünk itt, ki tudjuk őket fárasztani. Valami ilyesmi. A pürrhoszi győzelem fordítottja. Talán pürrhoszi vereségnek lehetne nevezni. Eddig eszembe sem jutottak a pürrhoszi győzelem vesztesei. Úgy értem, igazából ők győztek, nem? Veszítettek, majd azt mondták egymásnak: hé, most veszítettünk el egy pürrhoszi győzelmet! Gratulálok!

Roberto úgy érezte, jobb lenne simán csak győzni.

Utána elhaladtak a Lincoln-tornyok mellett, majd végiglebegtek a Javits Center nagy háztetői felett, és kiértek az ártér fölé, ahol már ott lebegtek az új, háztömb méretű platformok. A magas oszlopaikhoz kikötött apró, fekete gondolák sora arra utalt, hogy a legnyugatibb platform egyfajta Szent Márk térként fog szolgálni a Hudson mellett. Az összes tömbnek haszonnövények nőttek a tetején. Ez nagyon New York-os, jegyezte meg Mr. Hexter, ez a sok kis farm. Egyszer volt egy barátja, aki gyűszűkbe és fogkrémes kupakokba ültetett növényeket, fogpiszkálókkal gondozta őket, és szemcseppentővel öntözte. Egyesével nevelgetett fűszálakat.

– Maga nem ott lakott? – mutatott le Amelia.

– De, pont ott. A Harmincegyedik és a Hetedik sarkán, látja? Mostanra teljesen eltűnt. Az átépítés közepére esett.

– És nem akar visszaköltözni oda, amikor átadják?

– Jaj, dehogy. Oda csak azután sodort az ár, hogy elveszítettem a korábbi lakásomat. Nem volt túl jó hely. Egy szemétdomb volt. Ha ezek a fiúk nem lennének, ott haltam volna meg. Úgyhogy most oda megyek, ahova ők mennek! – nevetett rájuk. – Az embernek mindig a nyakán maradnak azok, akiket megment. Jobb, ha ezt most megjegyzitek. Én nem foglak titeket túl sokáig terhelni, ti viszont legalább megtanuljátok a leckét.

– Mi örülünk magának – kockáztatta meg Stefan.

– És ti, fiúk? – kérdezte Amelia. – Ti felköltöztök a sós mocsaratokba?

– Nem tudjuk – válaszolta Roberto kelletlenül. – Charlotte azt szeretné, ha vigyáznánk a szobájára, amíg Washingtonban lesz. De az túl kicsi két embernek, és ő is sokat haza fog járni, úgyhogy még nem tudjuk, mit teszünk. Lehet, hogy feliratkozunk a Met várólistájára. Én nem akarok a felsővárosba költözni. És nem akarok kimenni a vízből.

– Én sem – tette hozzá Stefan.

– Akkor jó – válaszolta Amelia. – Akkor egy darabig még szomszédok maradunk. Szóval, nem akartok eljönni velem egy útra? Nyolcvan nap alatt a Föld körül?

Stefan, Roberto és Mr. Hexter egymásra néztek.

– De – válaszolták.

A város egy felépített álom, egy testet öltött látomás. A saját imázsától növekszik.

– Peter Conrad

A hely, ahol a világ összes becsvágya találkozik, hogy egy hatalmas mesterbecsvággyá álljon össze, olyan erőssé, mint egy gőzhajó motorja.

– H. L. Mencken

De miért is folytatnám?

– Herman Melville

g) az állampolgár

Kipukkasztott lufi, befagyasztott fizetőképesség, hiteltelenség, aszteroidaként zuhanó gazdaság, elkeseredett rimánkodások a kormánynak egy segélycsomagért: olyan volt az egész, mint egy régi rossz Broadway-musical felújított változata. A forgatókönyv így szól: a pénzügy azt mondja a kormánynak, fizess ki minket, különben meghal a gazdaság. A kongresszus abban a hitben, hogy a Wall Street tőzsdecápái tudják, mit beszélnek a pénzügyi világ felfoghatatlan rejtélyeiről, belemegy a dologba. Megszokott gyakorlat, jól megalapozott precedens, és mivel az államadósság már így is gigantikus, egy kicsivel több nem számít. Ez persze azt jelenti, hogy az új vagy a régi közszolgálati terveket nem lehet majd pénzelni, és még nagyobb megszorításokra lesz szükség, ami teljesen gúzsba köti a kormányt, de ez csak könyvelés kérdése, és a józan paraszti észé.

Ugyanúgy, mint mindig! De 2143 januárjában megalakult az új kongresszus, és meglovagolta annak az érzésnek a hullámát, hogy ennek az összeomlásnak máshogy kell alakulnia. Tervek lógtak a levegőben, heves szavak rekedtek a levegőben. Ezért 2143 februárjában a Nemzeti Jegybank elnöke, Lawrence Jackman és a pénzügyminiszter, akik persze mindketten Wall Street-i veteránok voltak, leültek a rendkívül eladósodott nagy bankokkal és befektetési társaságokkal, amelyek a csőd szélén álltak, és egy négybilliárd dolláros segélycsomagot körvonalaztak azzal a feltétellel, hogy a kedvezményezettek ugyanakkora értékben adjanak át részvényeket az Államkincstárnak, mint amennyi segélyt kapnak. Mivel komoly összegekről van szó, ezután értelemszerűen az Államkincstár lesz a fő részvényes, és ennek megfelelően át is veszi az irányítást. A korábbi részvényeseket megkopasztják; az adósok részvényesekké válnak. A letétesek teljes védelmet kapnak. A haszon ezt követően a részvényeinek megfelelő mértékben az Egyesült Államok Államkincstárába vándorol. Amennyiben a kedvezményezettek valamikor majd vissza akarják vásárolni az Államkincstár részvényeit, újratárgyalhatják a feltételeket.

Más szóval, a segélycsomag ára az államosítás.

Ó, azok a felháborodott sikolyok. A Goldman Sachs visszautasította az ajánlatot; az Államkincstár azonnal fizetésképtelennek nyilvánította, és az utolsó pillanatban letárgyalta az eladását az Amerikai Nemzeti Banknak, éppen úgy, ahogy száz évvel korábban a Merrill Lynchét. Utána az Államkincstár és a Szövetségi Jegybank mindenkinek sok szerencsét kívánt a csődeljáráshoz, aki visszautasította a felkínált segítséget.

Elképzelhető, hogy ezen a ponton rengeteg tőke menekülőre fogta, de az EU, Japán, Indonézia, India és Brazília nemzeti bankjai szintén csak államosítás árán ajánlották fel a megváltást a saját megviselt pénzügyi ágazatuknak. Nem volt nyilvánvaló, hogy a többi ország által való államosítás jobbnak ígérkezne-e a menekülő tőke számára – már ha maradt olyan tőke, ami elmenekülhetett volna, tekintve, hogy a nagy pánikban milyen gyorsan szemét lett minden értékpapírból. Mindeközben Kína központi bankjának hivatalnokai udvariasan megjegyezték, hogy az állami beavatkozás a magántőkébe gyakran elég hasznosnak bizonyul. Ők elég jó eredményeket értek el ezzel az elmúlt három-négyezer év során, és felvetették, hogy a gazdaság állami irányítása esetleg jobb ötlet, mint a fordítottja. Ez a Nyúl évének márciusában ki fog derülni, és a nyulak mindig nagyon szaporák!

Végül a Citibank elfogadta az Államkincstár és a Szövetségi Jegybank ajánlatát, és utána gyors egymásutánban a többi bank és befektetési társaság is. A pénzügy legnagyobb része magán működtetésű állami eszközzé vált.

A Kongresszus egy kicsit spicces lett az államnak a pénzügy feletti győzelmétől, és rövid időn belül elfogadta az úgynevezett Piketty-adót, amely egy nemcsak a jövedelemre, hanem a megtakarításokra is kivetett több kulcsos adó volt. A tőkeadó mértéke a tízmillió dollárnál kevesebb megtakarításokra vonatkozó nulla százaléktól az egybilliárdra vagy többre vonatkozó húsz százalékig terjedt. Annak megakadályozása végett, hogy a tőke adóparadicsomokba meneküljön, elfogadtak egy tőkemenekítési büntetőtörvényt is, amelynek a legmagasabb értéke a híres Eisenhower-korabeli kilencvenegy százalék volt. A tőke kiáramlása abbamaradt, a törvényt megszavazták, és nemzetállamok világszerte sokkal erősebbnek kezdték érezni magukat. A Világkereskedelmi Szervezet gyorsan végrehajtotta változtatások között a szigorú valutaellenőrzés, a megnövelt munkaerőtámogatás és a környezetvédelem is szerepet kapott. Vagyis a neoliberális világrendet a feje tetejére állították a saját taposómalmában.

Ezek az új adók és a pénzügy államosítása azt jelentették, hogy az Egyesült Államok kormánya hamarosan komoly költségvetési növekedéssel számolhat. Az univerzális társadalombiztosítás, az ingyenes közoktatás az egyetem végéig, a reális minimálbér, a teljes foglalkoztatottság és az egyévnyi kötelező közszolgálat nemcsak törvénykönyvbe került, hanem támogatást is kapott. A rengeteg szóba kerülő jó ötlet közül ezek voltak a leglátványosabbak, és mindenki adja hozzá nyugodtan a saját kedvenceit, amit ki-ki meg is tett a mi-vagyunk-a-nép életérzésnek ebben a pillanatában. És mivel ez a nagy politikai lelkesedés és siker meredek emelkedést váltott ki a fogyasztói elégedettség indexeiben, amelyek minden eddiginél nagyobb hatást gyakoroltak a piac mozgására, a sors fintoraként egyre erősödtek a piacok világszerte. Ez rendkívül megnyugtató volt egy bizonyos csoport számára, és a történteket tekintetbe véve, erre a csoportra nagyon is ráfért a megnyugtatás. Az, hogy az emberek biztonságérzete és vagyonosodása jót tesz a gazdaságnak, kellemes meglepetésként érte őket. Ki gondolta volna?

• • •

Vegyük észre, hogy ez a sok szociális és jogi változás nem Charlotte Armstrong, New York tizenkettedik kerületének kongresszusi képviselője, más néven „Vörös Charlotte” miatt következett be, bármilyen csodálatra méltó nő és képviselő is. És még csak nem is a volt férje, Lawrence Jackman miatt, aki a válság hónapjai alatt a Szövetségi Jegybank elnöke volt, és nem is az elnökasszony miatt, bármennyire is éltették és bírálták a merész és kitartó kísérletéért a boldogságra való törekvés terén a krízis ideje alatt. És nem is más emberek miatt kizárólag.

Ne feledjük: a szűkös mintavétel csalóka. Mindig többről van szó, mint amit a szem lát, minden nagyobb, mint amekkorának tűnik.

Ezzel együtt, ennek a kornak a szülöttei miatt történt. A történelmet az egyének írják, ugyanakkor kollektív folyamat is, egy hullám, amit az emberek a maguk idejében meglovagolnak, egyedi tettekből összeálló hullám. Vagyis a történelem végső soron szintén egy részecske/hullám kettősség, amelyet senki nem képes kielemezni vagy megérteni.

Mielőtt továbblépnénk, és végére érnénk ennek a rövid politikafilozófiai kitérőnek, mielőtt túlságosan elmélyülne, annyit még meg kell hagyni: valami történt. Történelem történt. Az soha nem hagyja abba a történést. A dermedtnek tűnő pillanatok átmenetekké válnak, feltörnek, mint a tavaszi jég, és utána bekövetkezik a változás. Szóval: egyének, csoportok, a civilizáció és maga a bolygó váltotta ki ezeket a történéseket egyfajta szereplőhálózatként. Az olvasó ne feledje el nem elfelejteni, ha még nem robbant szét a feje, a nem emberi szereplőket ezekben a szereplőhálózatokban. Lehet, hogy New York torkolata volt a legfőbb szereplője mindannak, ami itt elhangzott, de az is lehet, hogy baktériumtörzsek fejezték ki magukat azon a civilizációjukon keresztül, amit testeknek nevezünk.

De megismételném, elég volt a történelemből! És senki ne azt a tanulságot vonja le az átmeneti politikai eredményeknek ebből a gyors összefoglalójából, hogy ez a beszámoló mindent elárasztó boldogságban ér véget, úgy, hogy az emberiség összes gondja bekerül egy díszdobozba egy képeslappal és egy virágcsokorral együtt. Miért gondolná ezt bárki, tudván, amit tudunk? Ez a történet New Yorkról szól, nem Denverről, és az a város éppen olyan vérszomjas, akár a vidra. Az ő történeteik mindig is vegyíteni fogják a szemforgató szentimentalizmusnak és a kőkemény ambíciónak azt a rettenetes New York-i keverékét. Vagyis persze, a törvényhozásnak egy baloldali indítványát elfogadták a Kongresszusban 2143-ban, de semmi nem garantálja, hogy tartós lesz, amit elértek, és az ellenállás éppen annyira heves volt, mint mindig, mert az emberek őrültek, és a történelem soha nem ér véget, és a jó dolgokat csak a kapzsiság és félelem hatalmas feketelyuk-gravitációjával szembeszállva lehet elérni. Minden egyes pillanat a politikai erők ádáz harcáról szól, úgyhogy, miközben az ártér Vénuszként emelkedik ki a habokból, a kapitalizmus úgy meglapul, mint egy polip a maga biomimikrijével, átcsusszanva a törvény üvegfalai között, amelyek megpróbálják kordában tartani, és senki ne legyen meglepve azon, hogy a szépiacsontja méretére össze tudja préselni magát, mert csak azt nem képes még jobban kilapítani a testén. Nem, az igazság üvegfalait közelebb kell tolni egymáshoz a polip szépiacsontjának szélességénél – na, tessék, milyen jó kis szerencsesüti-üzenet! És még a polip is kitalálhat új módszereket arra, hogy hogyan bénítsa meg a világot. Egy zsanéros szépiacsontot szuperszívókorongokkal, ki tudja, mivel fognak ezek az emberek legközelebb próbálkozni.

Szóval, ne, ne, ne, ne, ne! Ne legyünk naivak! Nincs olyan, hogy boldogan éltek, amíg meg nem haltak! Mert soha semminek nincs vége! És valószínűleg a boldogság sem létezik! Kivéve talán egy-egy véletlenszerű pillanatban, hajnalban a tisztára mosott utcán, éjfélkor a folyón, vagy még inkább valami múltbéli emlékben, a nosztalgia cisztájába zárt régi pillanatokban, amelyek a visszapillantóban villannak fel, miközben távolodunk tőlük. Lehet, hogy a boldogság mindig visszatekintő, vagyis kitaláció, tehát tényszerűtlen. Ki tudja. Ki a fene tudja. De addig is, tegyük túl magunkat a boldog befejezések iránti gyermeki vonzódásunkon, mert azok nem léteznek. Mert odalent, az Antarktiszon – vagy más, sokkal veszélyesebb területeken – bármikor leszakadhat a következő sánc sánca.

A következő pár órában, sugallja a városi látkép, egy ilyen történetet fogunk követni – de éppen így egy másik ablak felé is fordulhattunk volna, ahol egy másik, éppen olyan érdekes történetet láthattunk volna. Talán majd legközelebb. A látkép több millió történetet kínál fel, amelyek közül választhatunk – a történetek egész városát, amelyek mind egyszerre történnek, akár látjuk őket éppen, akár nem.

– James Sanders: Celluloid égbolt: New York és a filmek

h) Mutt és Jeff

Abban az évben valamivel később, a tél derekán Mutt és Jeff lesétálnak a hotellójukból, amelyhez makacsul ragaszkodtak, noha egy hotellót elég nehéz megfelelően kifűteni. Csatlakoznak a kis bulihoz, amelyet a Washingtonból hazatérő Charlotte köszöntésére rendeztek. Fennáll a veszély, hogy a nőből egy egyetlen terminusos csoda lesz, és néhányan rá akarják beszélni a folytatásra, míg mások vissza akarják csábítani New Yorkba. Kétségkívül olyanok is akadnak, akik azt szeretnék, ha a tengerbe veszne, de a Met legtöbb lakója büszke rá, és ezt el is akarja mondani neki. A közösségi helyiségben nagy a tömeg, és Mutt meg Jeff egy falnak dőlve figyelik az eseményeket, úgyhogy Mr. Hexter odamegy, és leül melléjük.

– Kellemes buli – mondja.

Mutt helyesel; Jeff hunyorog. – De hol van Charlotte?

– Feltartották, most érkezett. Azt mondta, egy perc, és itt lesz.

És valóban, pont ebben a pillanatban lép ki a liftből Franklin Garr társaságában. Nevetnek, majd Garr hátralép, és kinyújtja a kezét, hogy bemutassa a tömegnek. Mindenki éljenez.

– Szóval, ezek most járnak? – kérdezi Jeff Mutt-tól.

– Úgy hallottam.

– De ez abszurd.

– Miért? Mindig azt mondogatta, milyen kedves ez a fiatalember.

– De azt hittem, hogy ő okos.

– Szerintem az is.

– És mégis.

– Hát, ízlések és pofonok. És egyébként is, Franklin helytállt az összeomlás idején. Sőt, úgy is mondhatjuk, hogy neki sikerült, amivel te próbálkoztál. Amit te csak megpedzettél egy graffitivel.

Jeff morogva tiltakozik a hasonlat ellen, de Mutt ügyet sem vet rá.

– Ne már, Jeff. A világgazdaság tizenhat szabálya, nem emlékszel? Azt mondtad, csak el kell fordítani bennük a kulcsot, és akkor minden rendbe jön. És ez a mi ifjú bajtársunk nemcsak Charlotte kezébe adott kulcsokat, hanem létre is hozta az összeomlást, amelyben el lehetett őket fordítani.

– Oké, legyen, de kedves fiatalember? Nem. Amit ő tett, arra csak egy tőzsdecápa képes.

– De Charlotte is egyfajta csúcsragadozó.

– Egyáltalán nem. Ő csak elvégzi, amit kell.

– Mint a cápák! Mert jó az ítélőképessége.

– Általában.

– Úgyhogy valószínűleg meglátott valamit ebben a fickóban, amit mi nem.

– Egyértelműen.

– Fogd be, idejön köszönni.

És tényleg. Fáradtnak tűnik, de boldognak, hogy ismét otthon lehet, a barátai körében. Stefan és Roberto italokat szolgálnak fel a vendégeknek, és úgy tűnik, meg is dézsmálták a zsákmányt, mert üveges a tekintetük, és talán úgy kell tenniük, mint a rómaiaknak, hogy hánynak egyet, és folytatják.

Charlotte végigméri őket. – Fiúk, ne igyatok. Meg fogjátok bánni.

A srácok úgy bólogatnak, mint két bagoly, és lelépnek repetáért.

Charlotte kimerülten leül Mutt, Jeff és Mr. Hexter mellé. – Hogy vagytok, srácok?

– Fázunk.

– Azt meghiszem. Nem akartok azok a kvantosok lenni, akik bejönnek a hidegről?

Csak a vállukat vonogatják. – Jó odakint lenni – magyarázza Mutt. – Azt hiszem, ez az érzés nem fog egyhamar kihunyni bennünk.

– Mondjuk soha – teszi hozzá Jeff.

– Ezt megértem. És ezt leszámítva? Hogy megy a munka?

A két férfi ismét a vállát vonogatja. Olyanok, mint egy szinkron-vállvonogató csapat.

– Igyekszünk átvilágítani a zavaros vizeket. Egy kis svindlercsapda-programon dolgozunk.

– És a bennfentes kereskedelmet is megakadályozná.

– Ezt jó hallani – válaszolja Charlotte. – Beszéltetek már erről Larry Jackmannel?

– Tudja. Ez az egyik legfőbb probléma. Pedig sok van.

– És mi lesz azzal a sok befolyó pénzzel? – kérdezi Mutt.

Charlotte felnevet. – Elköltjük!

– De mire?

– Meg fogjuk találni a módját. Lehet, hogy csak a minimálbérre. Lehetővé tesszük, hogy az emberek azon dolgozzanak, amin akarnak. Mint ahogy ti is.

– Néhányan azt szeretik, ha mindenfélét lerombolhatnak.

Charlotte bólogat. – Mint ahogy néhány kongresszusi képviselő is.

– És mit lehet velük kezdeni?

– Semmit. Én kiabálni szoktam velük. Most nagy lendületben vagyunk, úgyhogy igyekszem lehengerelni őket. Napi egy indítványt benyújtok. Megsorozom őket. Egyelőre beválik.

– Vagyis a lemondás szóba sem jöhet, ugye?

– Dehogynem! Én vissza akarok jönni ide. Itt is van mit tenni. És Washington tud vigyázni magára. Nincs rám szüksége.

– Remélem, ez tényleg így van – mondja Mutt.

– Persze. Nincs rám szükségük.

Megint vállvonogatás. Nincsenek meggyőzve. Charlotte-ból csak egy van.

A nő nagy erőfeszítések árán feláll. – Oké. Most elvegyülök. Örülök, hogy láttalak titeket.

– Mi is. Kösz.

Ekkor Gen nyomozó lép ki a liftből, és sétál el mellettük.

– Hé, nyomozó! – szól utána Mutt. – Hogy van?

Gen megáll. Egy szolgálatban lévő rendőr, aki leáll traccsolni a néppel. – Jól vagyok. Dolgozom. És maguk?

– Mi is.

Gen odahúz egy üres széket a legközelebbi asztaltól, és lehuppan melléjük. – Csak zuhanyozni jöttem haza, mindjárt indulok vissza. Az asszisztenseim eljönnek értem, és folytatjuk a munkát.

– Most? Már késő van, nem?

– Nyomon vagyunk. Van valami, amit minél hamarabb ki akarok deríteni.

– Hé, ha már nyomozásokról esik szó – szólal meg Mutt –, nem sikerült kiderítenie, hogy ki zárt be minket abba a konténerbe?

Gen megrázza a fejét. – Nem, nem igazán. Semmit nem tudnék bizonyítani. Azt hiszem, tudom, ki tehette, de nem sikerült elég szilárd bizonyítékokat begyűjtenem egy bűnvádi eljáráshoz.

– Ez nagy kár. Nem túl megnyugtató gondolat, hogy még szabadlábon van.

– Vagy, hogy megúszta – teszi hozzá Jeff komoran.

Gen bólogat. – Igen, ez igaz. De tudjátok, hogy van ez. Lehet, hogy pár érintett úgy gondolta, szívességet tesz nektek. Hogy valami sokkal rosszabbtól ment meg titeket.

– Ez bennem is felmerült – ismeri be Jeff.

– Ez csak egy elmélet. Rajta tartom a szememet az esetleges elkövetőkön. Nem azokon, akik segíteni akartak nektek, csak a valódi bűnösökön. Azok idióták, úgyhogy előbb-utóbb biztosan elcsesznek valamit, méghozzá úgy, hogy be tudjuk őket varrni érte.

– Reménykedjünk – válaszolja Mutt.

Gen nyomozó csüggedten bólogat. – Közben az asszisztensem, Sean végre megszerzett egy csomagot a SEC-től, azokat a cuccokat, amelyeket akkor kaptak, amikor a chicagói tőzsdét meghekkelték. Sean szerint legnagyobbrészt eszelős politikai kiáltványokból áll, amelyekkel a SEC semmit nem tudott kezdeni, de volt benne pár pénzügyi pontosítás is, amelyek a javukra váltak. Nem tudnak erről véletlenül valamit?

– Én nem – válaszolja Mutt. – Az egy másik idióta lehetett.

– Elképzelhető. – A nyomozónő végigméri őket. – Nos, a segítség mindig jól jön, nem?

– Az már biztos. Mi folyamatosan abból élünk.

Majd megjelenik a nyomozónő két asszisztense, egy fiatal férfi és egy fiatal nő egyenruhában, kezükben szendvicses zacskókkal.

– Oké, vissza a melóba – mondja a nyomozó, miközben nyögve feláll. – Az ültetvényen találkozunk.

Ezzel a három rendőr távozik is, belevágnak egy újabb képernyők előtt töltött hosszú éjszakába. Mutt és Jeff ismerik az ilyesmit, és most összenéznek.

– Keményen dolgozik.

– Szeret dolgozni.

– Azt hiszem, ez így van. És az időt is el lehet ütni vele.

El lehet ütni vele az időt, és akkor nem kell gondolkozni. Nem kell, hogy élete legyen az embernek. Ők jól ismerik ezt, úgyhogy elgondolkozó arccal bámulnak a távozó nyomozó után. Hogy segíthetnének a barátjuknak, aki ugyanabba a csapdába esett, mint ők? Ezen a rejtélyen el lehet rágódni.

– Szóval a SEC felhasználta valami őrültnek a cuccait.

– Kapd be.

– Szívesen.

Majd, pont akkor, amikor a Jeff és Mutt Intézmény már visszavonulni készül a hotellójukba, Amelia Black is belibben, és elkapja a karjukat.

– Gyertek, fiúk, ideje táncolni.

– Nincs az az isten!

– Dehogy nincs. Én kíváncsi vagyok erre a zenekarra, és társaságra van szükségem. Kísérőkre.

– Azt nem lehet pénzért venni? – morog Jeff.

Amelia úgy tesz, mintha megsértődne. – Menj már! – vág vissza. – Úgy értem, gyertek már!

Nem tudnak nemet mondani neki. Először is, Amelia sokkal erősebb, mint ők ketten együtt, nem csak testi értelemben, hanem akaraterőben is. Amit Lola akar, azt Lola megkapja; egy újabb New York-i történet. Úgyhogy magukkal sodorja őket a két oldalán, szorosan markolva a karjukat. Le a hajóházba, ki a bacinót takaró jégre. Végigtrappolnak a Madison befagyott csatornáján a többi gyalogossal együtt, az épületek közelében maradva, a főutat meghagyva a korcsolyázóknak, akikből sok van. A sugárutak fényesen ki vannak világítva, a kis utcák sötétek. Amelia megtesz velük pár saroknyi utat, majd a Harmincharmadikon dob egy jobbost. Ezen a csatornán nagyon kevesen vannak. Csatornaszinten bezárt boltok, a felettük lévő három-négy emeleten lakások. Csendes az éjszaka. Amelia bevezeti őket egy ajtón, majd le egy pincelépcsőn, ahol megfordul, és ismét lemegy, le és még lejjebb valami tenger alatti lebujba. Egy ajtón, amire egy klarinét van festve, kinyílik a júdásablak, és Amelia megmutatja az arcát. Az ajtó gyorsan kitárul, és bemennek.

Szemben egy hosszú bárpult, alig férnek el a székeken és hokedliken ülő, vagy a hasukat a bárnak nyomva álló emberek mögött. A pultosok eszelősen dolgoznak. Beszélgetés zsivaja, poharak csilingelése. Amelia az emberek mögé tolakodva hátra vezeti a srácokat, ahol egy újabb ajtó van, egy ajtónállóval, aki belépőt szed. Amelia megmutatja neki a csuklómonitorát, mire mindhármukat beintik.

Majdnem üres helyiség, nagyon kicsi. Vérvörösre festett, négyzetesen meghajlított bádogtető. A túlsó oldalon egy zenekar készülődik kényelmesen, hangolja az elektromos gitárokat, penget meg egy-egy húrt, csacsog egymással franciául. Felerészt fekete afrikaiakból, felerészt fehérekből állnak, senki nem tűnik közülük amerikainak. Kis idő múlva a gitárosok letelepednek az összecsukható székekre a túlsó fal mellett, és játszani kezdenek. Valamiféle nyugat-afrikai popzene szól, gyors és összetett. Két gitáros, egy elektromos-basszgitáros, egy gyorsan, de halkan, legnagyobbrészt egy cintányéron játszó dobos. A két gitárnak különbözik a hangja, az egyiké tiszta és éles, a másiké elmosódó. Bonyolult sorozatokat játszanak, keresztezik egymás futamait, és a basszgitárosét is. Majd csatlakozik hozzájuk egy trombitás és egy harsonás, akik összhangban illesztenek be pár refrénszerűséget. Egy férfi és egy nő felváltva énekel egy olyan nyelven, ami se nem angol, se nem francia, hanem egy rendkívül bonyolult kiabálás, amelyet hosszú, kitartott dallamok követnek a fúvósok csodás futamaival.

Fertőző egy zene, az egyszer biztos. A bárból elkezdenek beszállingózni az emberek, és néhányan táncra perdülnek. Hamarosan az egész helyiség megtelik; ehhez alig 30 ember kell. Amelia és a srácok addig a fal mellett ülnek, de ekkor Amelia talpra rángatja őket, és ők is táncolni kezdenek. A srácok nem jó táncosok. Vannak, akik rossznak születnek, vannak, akik azzá fejlődnek… Mutt, ha már belekényszerült ebbe a helyzetbe, apró, váratlan rángatózásokat ad elő. Jeff olyan görcsösen csapkod, ami már egyfajta stréberek kifinomultsága. Amelia nagy meglepetésükre egyszerűen rossz táncosnak született. A kezét a feje fölé emelve forog, himbálja magát; nem is lehetne rosszabb ritmusérzéke.

Jeff azt kiabálja Mutt fülébe: – Ez a mi csajunk rettenetesen táncol!

– Igen, de le tudod venni róla a szemed?

– Már hogy tudnám!

– Ez Amelia. A mi bohócistennőnk.

A teremben már mindenki a legcsodásabb nyugat-afrikai popzenére ropja, amit valaha is hallottak. A gitárpendülések olyanok, mint az esztergapadról lerepülő fémforgácsok. Az énekesek hivatásos siratók, a kürtök tehervonatok.

Majd egy újabb zenész lép a terembe két hangszertokkal, egy naggyal meg egy kicsivel. Magas, sovány fickó, akinek nagyon sápadt fehér bőre és fekete szakálla van. A zenekar többi tagja odaint neki, azt mutogatják, hogy siessen, szálljon be. A férfi leül, kinyitja a nagyobbik tokot, és összerak egy bizarr valamit, amit a srácok fel sem ismernek. – Basszusklarinét! – kiabálja oda nekik Amelia. Ő ismeri ezt az együttest, örül, hogy megérkezett ez a fickó, aki közben egy fúvókát is felrak egy apró szaxofonra, amely kétségkívül csak szopránszaxofon lehet, de nem egyenes, hanem hajlított, mint egy alt. A két hangszer úgy néz ki együtt, mintha valami bohóccirkuszból származnának.

Az ifjú fúvós végül feláll, és belefúj a szaxiba, csatlakozik az éppen szóló dalhoz. Oké, ő az együttes sztárja. Azonnal száguldozni kezd a dallam körül, mint egy őrült. A másik két fúvós azonnal ügyesebb lesz, a gitárosok még precízebbek és kifinomultabbak. Az énekesek vigyorognak, és összhangban adják elő a duetteket. Olyan, mintha mindnyájuknak egy elektromos csatlakozót dugtak volna a cipőjükbe. Az ifjú fúvós úgy játszik, mintha más együttesekben klezmersztár lenne, és lehet, hogy korábban nem tűnt egyértelműnek, hogy a klezmer nagyon megy a nyugat-afrikai popzenéhez, de most azonnal kiderül. A fúvós fel-le rohangál a skálán, szuperszónikusig emeli, a többiekkel tökéletes ütemben improvizál. Semmi értelme, de megvan benne a zsizsegés. A tömeg megőrül, a tánc hullámzik a parketten. Már alig hagynak helyet az együttesnek, amely a hátsó falhoz szorul, és a táncosok néha oldalba is lökik őket. Jeff ropja, mint a bolond; ebben a zenében olyan sok ritmus van, hogy szinte már sikerül eltalálnia valamelyiket. Ami azt illeti, komoly teljesítmény, hogy egyszerre sikerül mindegyikből kiesnie, de képes rá. Pedig Ameliához képest egy Nurejev. Mutt nem bírja abbahagyni a nevetést két társa vergődése láttán. Amelia visszavigyorog rá. Nagyon kevés lány táncol ennyire rosszul, ehhez tehetség kell. A srácok nem tudnak betelni az esetlen csinibaba látványával. Az ő barátjuk, az ő táncpartnerük!

Lehet, hogy mások is vannak a teremben, akik felismerik, de senki nem adja jelét, és lehet, hogy nem is ismerik fel. Ez egy nagy világ. A főfúvós felkapja a basszusklarinétot, és ugyanúgy játszik rajta, ahogy korábban a szopránszaxofonon, a basszgitárost követi azon a futamon át, amelyet a legtöbb táncos a gyomrában érez. Ez az egész furcsán lelkesítő. Az emberek vonyítani kezdenek, hogy kiengedjék a rezgéseket.

Amelia sok számmal később mutogatni kezd valamit, és a srácok bólogatnak. Mindennek vége szakad egyszer, és későre jár. Lehet, hogy a tánc egész éjjel folytatódni fog, de nekik elég volt. Hazafelé menet be fog fagyni a seggük, annyira megizzadtak. De muszáj hazamenniük.

Kimennek a zsúfolt báron át, amely hangosabb, mint valaha, és ahol az emberek láthatóan nem is tudják, miről maradnak le egy fallal odébb. Felcaplatnak a lépcsőn, ki a befagyott csatornára. Odakint megállnak a bárba vezető lyuk mellett.

Olyan hajnali négyre járhat az idő, úgyhogy a város kivételesen csendes. Persze akad pár ember odakint, de akkor is. Elég üres, elég csendes. Semmi jele annak, ami az alattuk lévő helyiségekben zajlik.

Úgy merednek egymásra, mintha lehullt volna róluk valamiféle bűvölet, a fejüket csóválják. Kisétálnak a befagyott csatornára, Amelia a srácokba kapaszkodik, és mindhárman óvatosan szedik a lábukat. Tényleg hideg van. Tényleg meg fognak fagyni hazafelé menet.

– Hallottátok azt a fickót azzal az izével?

– Tudom. Kibaszottul elképesztő volt. A legjobb zene, amit életemben hallottam.

– És most, ezt nézzétek, a bár tetején állunk, és olyan, mintha ott se lennének!

– Így van. És amúgy is alig volt ott bárki. Még csak a zenekar nevét sem sikerült elkapnom.

– Lehet, hogy nincs is nevük.

– A mindenit, lehet, hogy akár ötven ilyen együttes is játszik ma a városban. Ilyen táncokat tolnak ebben a pillanatban is mindenütt körülöttünk.

– Így van. Ez a kibaszott New York.

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm:

Mario Biagiolinak, Terry Bissonnak, Ilene Brechernek, Finn Bruntonnak, Dick Bryannek, Monica Byrne-nak, Joshua Clovernek, Ron Drummondnak, Daniel Friedmannak, Laurie Glovernek, Kenneth Goldsmithnek, Usman Haque-nak, Stephen J. Hoch-nak, Bjarke Ingelsnek, Fredric Jamesonnak, Henry Kaisernek, Leslie Kaufmannak, Drew Keelingnek, Lorenzo Kristovnak, Laura Martinnak és a 2016-os Clarion döntőbizottságának, Randy Martinnak és Robert Meisternek, Beth Meachamnek, Colin Milburnnek, Lisa Nowellnek, Kriss Ravetto-Biagiolinak, Phil Rogawaynek, Antonio Scarponinak, Marcus Schaefernek és Hiromi Hosoyának, Carter Scholznak, Sharon Straussnak és Lee Upshurnak.

Külön köszönet jár Tim Holmannak.

Jegyzetek

1 Vlagyimir Majakovszkij: A város nagypokla (Tamkó Sirató Károly fordítása)

2 Gáspár Endre fordítása

A szerzőről

Az 1952-es születésű Kim Stanley Robinson a modern sci-fi egyik legismertebb és legtöbb díjjal kitüntetett alakja. Irodalomból szerezte az első dipomáját a Kaliforniai Egyetemen 1974-ben, egy évvel később pedig angol szakon végezte el a mesterképzést a Bostoni Egyetemen. 1982-ben PhD-zett, a doktorijának a címe Philip K. Dick regényei volt, a disszertáció 1984-ben nyomtatásba is került.

Robinson mára három trilógia, tizenegy önálló regény és több novelláskötet szerzője. Több mint tíz irodalmi díjat kapott: kétszer tüntették ki a rangos Hugóval, háromszor pedig a Nebulával, ezek mellett egy World Fantasy-díj, egy John W. Campbell-díj és hat Locus-díj köthető még a nevéhez. Legutóbb a 2312 című regényéért ítélték neki a Nebula-díjat, ami az utóbbi évek egyik legnagyobb hatású és legtöbbet emlegetett sci-fije, az összes meghatározó irodalmi díjra jelölték.

Robinson jelenleg a kaliforniai Davisben él.

A szerző eddig megjelent művei az Agave Könyvek gondozásában

2312

Aurora

Table of Contents

Impresszum

első részAZ ELSÜLLYEDT KÖLTSÉGEK CSAPDÁJA

második részA SZAKÉRTŐK TÚLZOTT MAGABIZTOSSÁGA

harmadik részA LIKVIDITÁS CSAPDÁJA

negyedik részDRÁGA VAGY MEGFIZETHETETLEN?

ötödik részAZ ELKÖTELEZŐDÉS ESZKALÁCIÓJA

hatodik részMIGRÁCIÓTÁMOGATÁS

hetedik részSOK JÓ EMBER KIS HELYEN IS ELFÉR

nyolcadik részA KÖZEMBER KOMÉDIÁJA

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A szerzőről

A szerző eddig megjelent művei az Agave Könyvek gondozásában

Table of Contents

Impresszum

első részAZ ELSÜLLYEDT KÖLTSÉGEK CSAPDÁJA

második részA SZAKÉRTŐK TÚLZOTT MAGABIZTOSSÁGA

harmadik részA LIKVIDITÁS CSAPDÁJA

negyedik részDRÁGA VAGY MEGFIZETHETETLEN?

ötödik részAZ ELKÖTELEZŐDÉS ESZKALÁCIÓJA

hatodik részMIGRÁCIÓTÁMOGATÁS

hetedik részSOK JÓ EMBER KIS HELYEN IS ELFÉR

nyolcadik részA KÖZEMBER KOMÉDIÁJA

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A szerzőről

A szerző eddig megjelent művei az Agave Könyvek gondozásában