Kim Stanley Robinson

2312

Kim Stanley Robinson: 2312

Copyright © 2012 by Kim Stanley Robinson

Fordította: Farkas Veronika

PROLÓGUS

A nap mindig éppen felkelni készül. A Merkúr olyan lassan forog, hogy sziklás felszínén akár gyalogosan is folyamatosan a hajnal előtt lehet haladni; sokan pontosan ezt is csinálják. Vannak, akik számára ez egyfajta életmóddá vált. Nagyjából nyugat felé vonulnak, mindig a gigantikusan hosszú nappal előtt járva. Egyesek egyik pontról a másikra rohannak meg-megállva, hogy ellenőrizzék a korábban fémkiválasztó metalofitákkal betelepített repedéseket, és gyorsan lekapargassák a felgyűlt arany-, volfrám-vagy urániumréteget. De a legtöbben azért vannak ott, hogy időnként egy-egy pillantást vethessenek a napfelkeltére.

A Merkúr ősöreg arca olyan leharcolt és egyenetlen, hogy a bolygó terminátora, a hajnalsáv nem más, mint a feketének és a fehérnek a hatalmas árnyjátéka – fehéren izzó magaslati pontokkal pettyezett szénfekete üregek sorából áll, amelyekben a fehér pontok addig nőnek, amíg végül az egész olyan ragyogó nem lesz, mint az olvadt üveg, és el nem kezdődik a hosszú nap. A napfénynek és az árnyékoknak ez a vegyes zónája gyakran akár harminc kilométer széles is lehet, annak ellenére, hogy sík talajnál a látóhatár alig pár kilométerre van. De a Merkúrnak csak nagyon kis részén sík a talaj. Az összes ősöreg hepehupa és magas szikla megvan még rajta azokból az időkből, amikor a bolygó elkezdett lehűlni és összemenni. Egy ilyen egyenetlen tájon a napfény képes hirtelen átugrani a keleti látóhatárról valami távoli, nyugatabbra lévő területre. Mindenkinek, aki ezen a részen jár, számításba kell vennie ezt a lehetőséget, észben kell tartania, hol és mikor következnek be a leghosszabb napfényvetődések – és hogy hol találhat leggyorsabban árnyékot, ha véletlenül arra jár, amikor ez bekövetkezik.

Vagy ha szándékosan jár arra. Mert sokan meg-megállnak útközben bizonyos sziklákon és egyes kráterek peremén, sztúpákkal, kőrakásokkal, petroglifákkal, inukszukokkal, tükrökkel, falakkal, goldsworthykkel jelzett helyeken. A napjárók ezeknél táboroznak le, majd kezdenek várakozni kelet felé nézve.

Az előttük elterülő látóhatár fekete űr a fekete sziklák felett. A szupervékony neon-argon légkörben, amelyet a kőbe csapódó napfény hoz létre, csak nagyon halvány hajnal előtti derengés tükröződik. De a napjárók tudják az időt, úgyhogy csak várnak és bámulnak... amíg...

...narancsszínű tűzdelfinek villanása a látóhatáron...

...és felkorbácsolódik a vérük. Újabb futó lobbanások következnek, lángolnak fel, alkotnak hurkokat, majd ömlenek végig szabadon az égen. Ó, te csillag, aki mindjárt rájuk veted magad! Sisakjuk plexije már be is sötétült és polarizálódott, hogy megvédje a szemüket.

A narancssárga lobogók az első megjelenési pontjuktól jobb felé és bal felé terjednek, mintha tűz ütött volna ki a látóhatáron és harapózna el északra és délre. Majd a fotoszféra egy szilánkja, a nap tényleges felszíne villan fel és marad ott, folyik szét lassan két oldalra. Az ember sisakjában lévő filterektől függően a csillag felszíne akármilyennek tűnhet a kék örvénytől a narancssárga, lüktető masszán át egészen az egyszerű, fehér korongig. A jobb és bal oldalon egyre csak terjed folyama, messzebbre, szélesebbre, mint az lehetségesnek tűnik, amíg egyértelművé nem válik az ember számára, hogy közvetlenül a nap mellett áll egy kavicson.

Ideje megfordulni és elszaladni! De a napjárók egy része lebénul – saját lábán is átbukik –, mire sikerül elszakítania magát a látványtól, és semmihez sem fogható pánikkal nyugat felé vetnie magát.

De előtte még... egy utolsó pillantás a merkúri napfelkeltére. Ami ultraibolya fényben a forróság és a még nagyobb forróság folyamatos kék vicsorgása. Elsötétített fotoszférával jobban kivehető a korona fantasztikus tánca, az összes mágneses ív és rövidre zárt kör, az éjszakába köpött égő hidrogénmasszák. De azt is lehet, hogy az ember a koronát zárja ki, és csak a nap fotoszféráját nézi, akár felnagyítva, amíg meg nem jelenik a konvekciós cellák ezreinek táncoló csúcsa, melyek mindegyike önmagában is egy kis dühödten tomboló tűzvész, együtt pedig másodpercenként ötmillió tonna hidrogént égetnek el – és ezzel a sebességgel a csillag még négymillió évig ragyoghat. Ez a sok kis lángnyúlvány körbe rendeződve táncol a napfoltoknak nevezett kis, fekete korongok körül – a tűzviharok változó örvényei körül. Ezeknek a spirálszerű mozgásoknak van nem biológiai magyarázata is – a különböző gázok különböző sebessége, a mágneses mezők folyamatos keringése, amelyek a tűzkörök végtelen örvényeit hozzák létre –, de igazából elevennek tűnnek, sokkal elevenebbnek, mint az élő dolgok nagy része. Ha az ember belenéz a merkúri hajnal apokalipszisébe, elképzelhetetlennek tűnik, hogy ne élne. Beleüvölt az ember fülébe, beszél hozzá.

A legtöbb napjáró idővel kipróbálja az összes filtert, utána pedig kiválasztja a neki legjobban megfelelőt. Bizonyos filterekre vagy filtersorozatokra szinte saját vallás épül, a maga egyéni vagy közösségi szertartásaival. Nagyon könnyű elveszni ezekben a szertartásokban; miközben a napjárók ugrásra készen bámulnak, gyakran előfordul, hogy a hívők valamelyike transzba esik a látvány valamely részletétől, egy korábban soha nem látott mintázattól, valamitől a pulzálásban és az áramlásban, ami megragadja a képzeletét; és hirtelen hallhatóvá válik a tüzes csillók sistergése, vad dübörgés hangzik fel – az ember saját véréé, amely mindig ott rohan a fülében, de azokban a pillanatokban pontosan olyan a hangja, mint az égető napé. És így fordulhat elő, hogy az ember túl sokáig ott marad. Van, akinek csak megég a retinája; páran megvakulnak; egyesek konkrétan meghalnak, amikor cserbenhagyja őket a túlterhelt űrruha. Van, amikor egytucatnyi vagy még több emberből álló csoport fő meg.

Úgy gondolod, ők az ostobák lehetnek? Úgy gondolod, te soha nem követnél el ilyen hibát? Ne legyél ebben olyan biztos. Ezt tényleg elképzelni sem tudod. Semmihez sem hasonlítható, amit valaha láttál. Lehet, hogy azt hiszed, téged már megedzett az élet, hogy már semmi nem tud felizgatni, ami az elmén kívül van, olyan világlátott és kifinomult ízlésű vagy. De ebben az esetben tévedsz. Te is a nap teremtménye vagy. És ilyen közelről nézve félelmetes szépsége bárkinek az elméjét ki tudja üríteni, bárkit transzba tud ejteni. Olyan, mintha Isten arcába nézne az ember, legalábbis ezt beszélik egyesek, és tény, hogy a naprendszerben minden élőlény a naptól kapja az energiáját, és ebben az értelemben valóban a nap az istenünk. A látványa képes minden gondolatot kiűzni az ember fejéből. És pontosan ezért érdekli az embereket.

Úgyhogy van okunk arra, hogy aggódjunk Swan Er Hongért, aki a legtöbb embernél hajlamosabb kipróbálni dolgokat pusztán azért, hogy kiderítse, mi történik. Ő gyakran jár napsétára, és olyankor mindig a biztonság határán táncol, és néha túl sokáig marad a napon. Jákobnak az a hatalmas lajtorjája, az a szemcsés lüktetés, a csillók áramlása... Swan szerelmes a napba. Imádattal övezi; a szobájában felállított egy oltárt Sol Invictusnak, és minden reggel, amikor a városban ébred, el szokta végezni a prātah-samdhyā, a napköszöntés szertartását. A tájépítészeti műveinek és performanszainak nagy részét neki szenteli, és mostanában ideje legnagyobb részét azzal tölti, hogy goldsworthyket és abramovicokat készít a tájban és a saját testén. Vagyis a nap művészete részét képezi.

De immár a vigasza is, mivel most gyászol odakint. Ha valaki most a város Terminátorának hatalmas Hajnali Fala tetején lévő korzón állna, akkor megláthatná őt délre, a látóhatár közelében. Sietnie kell. A város éppen a Hésziodosz és a Kuroszava közötti hatalmas gödör alján lévő sínszakaszon halad végig, és a távoli nyugatot nemsokára elönti majd a napfény áradata. Swannak be kellene érnie a városba, mielőtt ez bekövetkezik, mégis csak áll ott mozdulatlanul. A Hajnali Fal tetejéről olyan benyomást kelt, mint egy ezüst játékszer. Az űrruháján nagy, kerek, átlátszó sisak van. Csizmája hatalmasnak tűnik, és fekete a portól. Egy kicsi, ezüst csizmáshangya, aki ott áll és gyászol, amikor pedig a város nyugati szélén lévő felszállóplatformhoz kellene igyekeznie. A többi napjáró odakint már rohan a város felé. Vannak, akik kis kocsikon vagy kerekes igákkal húzzák maguk után készleteiket vagy akár alvó társukat. Elég szűkre szabták a visszatérésre szánt időt, mivel a város nagyon kiszámítható. Nem térhet el a menetrendtől; a nappali hőség kitágítja a síneket, amelyre szorosan rátapad a várost szállító alváz, úgyhogy a nap hajtja nyugat felé a várost.

A visszatérő napjárók összezsúfolódnak a felszállóplatformon, amikor a város közel ér hozzá. Van, aki hetek óta vagy akár annyi hónap óta itt várakozik, amennyi egy teljes bolygófordulóhoz kell. Amikor a város odaér, zsilipkapuja kinyílik, és ők egyenesen belesétálnak.

Ez a pillanat mindjárt eljön, és Swannak is ott kellene lennie. Ennek ellenére még mindig ott áll a hegy fokán. Már többször kért retinajavítást, és rengetegszer kényszerült arra, hogy úgy fusson, mint a nyúl, ha nem akar meghalni. Most ismét ez lesz majd. Légvonalban délre áll a várostól, és a vízszintes sugarak teljesen megvilágítják, olyan, mint egy ezüstszilánk az ember látóterében. Az ember nem tud nem kiabálni, ha ilyen megfontolatlanságot lát, még akkor sem, ha úgysem ér el vele semmit. Swan, te ostoba! Alex halott – ezen már nem lehet változtatni! Fuss az életedért!

És akkor nekiindul. Az élet – az életösztön – felülkerekedik a halálon, a lány megfordul és nekiiramodik. A Merkúr gravitációját, amely szinte pontosan ugyanakkora, mint a Marsé, gyakran nevezik a sebesség tökéletes g-jének, mivel azok, akik már hozzászoktak, hatalmas ugrásokkal tudnak száguldani a talajon, rohanás közben kaszáló karokkal egyensúlyozva. Swan pontosan így szökell és hadonászik – egyszer beakad valamibe a csizmája, és egyenesen a fejére esik, majd felugrik, és ismét előreveti magát. Oda kell érnie a platformhoz, amíg a város még mellette van; a következő platform tíz kilométerre nyugatra található.

Odaér a platform lépcsőjéhez, megragadja a korlátot, felhúzza magát, és a platform túlsó végéből beugrik a félig már becsukódott kapuba.

SWAN ÉS ALEX

Amikor Alex búcsúszertartása elkezdődött, Swan éppen a Terminátor nagy, központi lépcsőjén ballagott felfelé. A város teljes népessége összegyűlt és némán ácsorgott a sugárutakon és a tereken. A városban rengeteg látogató is tartózkodott; egy konferencia kezdődött volna éppen, az, amelyet még Alex hívott össze. Ő köszöntötte az ideérkezőket pénteken; most pedig, a következő pénteken az ő temetésére gyűltek egybe. Váratlanul összeesett, és nem voltak képesek újraéleszteni. Úgyhogy most a helyiek és a vendégek egyaránt Alex népévé váltak; mind őt gyászolta.

Swan a Hajnali Fal felé vezető út felénél megállt, képtelen volt továbbmenni. Alatta háztetők, teraszok, erkélyek sora. Citromfák hatalmas agyagcserepekben. Egy íves domboldal, kicsit olyan, mint Marseilles, fehér, négyemeletes lakóházakkal, fekete, öntöttvas rácsos erkélyekkel, széles sugárutakkal és keskeny sikátorokkal, alján a zöld területre néző korzóval. És az egész tömve emberekkel, akik a szeme előtt evolválódnak, mindegyikük arca erősen egyedi, miközben ugyanakkor valamelyik típushoz tartozik – kerek olmék, baltaszerű vagy lapát formájú. Az egyik korláton három kicsi állt, olyan egy méter magasak, mindegyik feketében. Odalent, a lépcső lábánál gyülekeznek a nemrég megérkezett égett és poros napjárók. A puszta látványuktól is belehasított Swanba valami – erre az eseményre még a napjárók is eljöttek.

A lány megfordult, és lesétált a lépcsőn, magányosan kezdett bolyongani. Abban a pillanatban, hogy meghallotta a hírt, az egyedüllét vágyától hajtva kiszáguldott a városból a szabad ég alá. Most nem bírt megjelenni ott, ahol Alex hamvait szétszórják, és abban a pillanatban Mqaretet, Alex partnerét sem akarta látni. Úgyhogy ki a parkba, elvegyülni a tömegbe. Mindenki mozdulatlanul állt, felfelé nézett, szomorúnak tűnt. Egymást támogatták. Olyan sok ember volt, aki Alexre támaszkodott. A Merkúr Oroszlánjára, a város szívére. A rendszer lelkére. Arra, aki segíti és megvédi az embert.

Voltak, akik felismerték Swant, de békén hagyták; ezt meghatóbbnak találta, mint amilyennek az esetleges részvétnyilvánításokat találta volna, arca nedves lett a könnyektől, amelyeket folyamatosan törölgetett a kezével. Ekkor valaki megállította: – Maga nem Swan Er Hong? Nem Alex volt a nagymamája?

– Ő volt mindenem. – Swan elfordult, és odébb ment. Úgy gondolta, a farm biztos kihaltabb, úgyhogy kisétált a parkból, és tovább bandukolt a fák között. A város hangszórói gyászindulót játszottak. Az egyik bokor alatt egy őz legelészte a lehullott leveleket.

Még nem ért oda egészen a farmhoz, amikor megnyílt a Hajnali Fal Nagykapuja, és napfény hasított a levegőbe a kupola alatt, létrehozva a szokásos két sárga, áttetsző sávot. Swan a sávokban kavargó örvényeket nézte, a kőport, amely besodródott, amikor megnyitották a kaput, a léghullámokon úszó és eloszló színes morzsalékot. Majd egy léggömb emelkedett fel és sodródott jobbra a fal alatti magas teraszról, alatta hintázott a kis kosár: Alex. Hogy lehet ez? A zene basszusa harciasan felharsant. Amikor a léggömb beért az egyik sárga sávba, a kosár egyetlen pukkanással szétrobbant, és Alex hamvai leszállingóztak, ki a fényből, a város levegőjébe, egyre láthatatlanabbul, ahogy egyre lejjebb értek, mint a virgaeső a sivatagban. A parkból dübörgő tapsvihar hangzott fel. Valahol pár fiatalember egy rövid ideig azt kántálta: – A-lex! A-lex! A-lex! – A taps percekig tartott, és ritmikus ütemet vett fel, amely hosszan elhúzódott. Az emberek nem akarták abbahagyni; mintha valahogy azzal jönne el a vég, az lenne az a pillanat, amikor tényleg elveszítik Swan nagyanyját. De végül abbahagyták, és megkezdték Alex utáni életüket.

Swannak fel kellett mennie, hogy csatlakozzon Alex többi családtagjához. A lány felnyögött a gondolatra, miközben a farmon sétálgatott. Végül bénultan, vakon felsétált a Nagylépcsőn, csak egyszer állt meg, hogy egy ideig azt mondogassa: „Nem, nem, nem.” De ezzel úgysem ér el semmit. Felmerült benne a kérdés, hogy vajon meddig fog tartani – úgy tűnt, mindörökké, és ettől beléhasított a fájdalom. Mi változhat, ami megváltoztathatná?

Végül összeszedte magát, és megtette az utat a családi búcsúszertartásig a Hajnali Falon. Köszönnie kellett azoknak, akik Alex szeretteinek legszűkebb köréhez tartoztak, és röviden, sután át kellett ölelnie Mqaretet, miközben állnia kellett az arckifejezése látványát. Látta a férfin, hogy nincs otthon. Ez nem volt jellemző rá, de Swan teljesen megértette, miért jár máshol. És ez igazából megkönnyebbülést okozott neki. Ha belegondol, hogy ő hogy érzi magát, majd abba, hogy Mqaret mennyivel közelebb állt Alexhez, mennyivel több időt töltött a nagyanyjával – milyen régóta voltak már együtt –, el sem tudja képzelni, mit élhet át. Vagy talán mégis. Úgyhogy Mqaret éppen egy másik valóságba meredt valamilyen másik valóságból – mintha neki akarna szívességet tenni. Így képes volt a férfit megölelni, megígérni neki, hogy később majd meglátogatja, majd elvegyülni a többiek között a Hajnali Fal legmagasabb teraszán, később pedig odasétálni a korláthoz, és lebámulni a városra és a város átlátszó gömbjéből a mögötte húzódó fekete tájra. Éppen a Kuiper-kvadránson gurultak végig, és Swan egészen a Hirosige-kráterig ellátott. Egyszer, nagyon régen elvitte Alexet a Hirosige lábához, hogy segítsen neki az egyik kőépítménye, egy sziklahullám munkálatainál, amely a japán művészet egyik leghíresebb alkotásának ihletésére készült. Rengeteg erőfeszítésükbe került kiegyensúlyozni azt a nagy sziklát, amely a hullám tajtékját jelképezte, és mint Alexszel oly gyakran, Swan addig nevetett, hogy fájni kezdett a hasa. Most meglátta a kőhullámot, amely még mindig ott volt – éppen hogy csak látszott a városból. De a hullám taraját alkotó kövek már eltűntek – talán a mellettük elhaladó város okozta rezgések miatt estek le, vagy egyszerűen csak a napfény hatására. Esetleg a hírek hallatán omlottak össze.

Swan pár nappal később meglátogatta Mqaretet a laboratóriumában. A férfi volt az egyik legnevesebb szintetikus biológus a rendszerben, és a laboratóriuma tömve volt gépekkel, tartályokkal, palackokkal és bonyolultan csavarodó, színes diagramokat mutató képernyőkkel – az élettel a maga virulens összetettségében, amelyet bázispárról bázispárra építenek fel. Itt a semmiből teremtettek életet; ők hozták létre a Vénuszt, a Titánt és a Tritont – a mindent – átalakító baktériumok nagy részét.

De ez most nem számított. Mqaret az irodájában volt, a széken ült, és a semmibe meredt.

Majd kihúzta magát, és felnézett a lányra. – Ó, Swan... örülök, hogy látlak. Köszönöm, hogy benéztél.

– Nincs mit. Hogy vagy?

– Nem túl jól. És te?

– Rettenetesen – ismerte be Swan bűntudatosan; a legkevésbé sem szeretett volna még ő is rátenni egy lapáttal a Mqaret vállát nyomó terhekre. De ilyen időkben nincs értelme hazudozni. És a férfi amúgy is egyszerűen csak bólintott, el volt merülve a saját gondolataiban. Swan látta, hogy szinte ott sincs. Az asztalán lévő kvabusokban proteinek makettje volt, a hamisan élénk színek kibogozhatatlanul összegubancolódtak bennük. Mqaret dolgozni próbált.

– Nem mehet könnyen a munka – jegyezte meg Swan.

– Hát, nem.

Némi üres csend után a lány megkérdezte: – Te tudod, mi történt vele?

A férfi sietve megrázta a fejét, mintha ez nem számítana. – Százkilencvenegy éves volt.

– Tudom, de akkor is...

– Akkor is micsoda? Mindnyájan tönkremegyünk, Swan. Előbb vagy utóbb, de egy bizonyos ponton mindnyájan tönkremegyünk.

– Csak kíváncsi lettem volna, hogy miért.

– Ne. Nincs „miért”.

– Akkor arra, hogy mitől...

A férfi ismét megrázta a fejét. – Bármitől. Ebben az esetben egy értágulattól az agynak egy fontos részében. De olyan sok oka lehet. Az az elképesztő, hogy egyáltalán képesek vagyunk életben maradni.

Swan leült az asztal szélére. – Tudom. De... szóval, most mit fogsz tenni?

– Dolgozom.

– De az előbb azt mondtad...

A férfi a lányra pillantott a barlangjából. – Nem azt mondtam, hogy semmi értelme. Az nem lenne igaz. Először is, Alex és én hetven évet töltöttünk együtt. És amikor megismerkedtünk, én már százharminc éves voltam. Szóval ez az egyik. A másik pedig az, hogy érdekes a munkám, olyan, mint egy rejtvény. Egy hatalmas rejtvény. Megkockáztatnám, hogy talán túl nagy nekem. – Ekkor elhallgatott, és egy darabig nem tudta folytatni. Swan a vállára tette a kezét. Mqaret a tenyerébe temette az arcát. Swan csak ült mellette, és befogta a száját. A férfi megdörzsölte a szemét, majd megfogta a lány kezét.

– A halált nem tudjuk legyőzni – mondta végül. – Túl nagy falat. Túlságosan beleivódott a dolgok természetes menetébe. Gyakorlatilag a termodinamika második törvénye. Csak abban reménykedhetünk, hogy halogatnunk sikerül egy kicsit. Hátrébb zavarnunk. Ezzel meg kellene elégednünk. Nem tudom, miért nem tesszük.

– Mert ettől csak még rosszabb az egész! – jajdult fel Swan. – Minél hosszabb ideig él az ember, annál rosszabb!

A férfi megrázta a fejét, és ismét megdörzsölte a szemét. – Nem hinném, hogy ez így van. – Hosszan kifújta a levegőt. – A halál mindig rossz. De ezt csak azok érzik, akik még életben vannak, úgyhogy... – Megvonta a vállát. – Azt hiszem, te azt akarod mondani, hogy most már egyfajta hibának tűnik. Ha valaki meghal, azt kérdezzük: miért? Nem lehetett volna megakadályozni? És néha meg lehet. De...

– De ez tényleg hiba! – jelentette ki Swan hevesen. – A valóság hibát követett el, te viszont helyrehozod! – intett a képernyők és a kockák felé. – Ugye?

Mqaret egyszerre nevetett és sírt. – Igen! – felelte szipogva és az arcát törölgetve. – Milyen ostoba dolog. Mekkora hübrisz. Mármint a valóság megjavítása.

– De ez jó dolog – ellenkezett Swan. – Ezt te is tudod. Hetven évet nyertél általa Alexszel. És el lehet vele ütni az időt.

– Ez igaz. – A férfi mélyet sóhajtott, majd felnézett a lányra. – De... nélküle semmi nem lesz ugyanolyan.

Swan érezte, ahogyan elhagyatottság árad rajta végig ettől a ténytől. Alex volt a barátnője, a védelmezője, a tanítója, a pótnagyanyja, a nevelőanyja, mindez együtt – ugyanakkor az is ő volt, aki megnevettette. Az öröme egyik forrása. Hiánya most jeges bénultsággal tölti el, megölte benne az érzelmeket, csak a magány ürességét hagyta meg benne. A puszta néma éntudatot. Én vagyok itt. Ez a valóság. Senki nem menekülhet előle. Nem vagyok képes folytatni, muszáj folytatnom; ezen a pillanaton nem sikerült átkelniük.

Úgyhogy folytatták.

Valaki kopogtatott a laboratórium külső ajtaján. – Szabad! – kiabált ki Mqaret egy kicsit élesen.

Kinyílt az ajtó, és egy idősebb, karcsú, elegáns, szőke lófarkat és kék kabátot viselő kicsi állt benne – egy, a maga módján igazán vonzó kicsi, mint esetükben oly gyakran előfordul –, aki nagyjából derékig érhetett Swannak és Mqaretnek, és úgy nézett rájuk felfelé, mint egy langur vagy egy selyemmajom.

– Hahó, Jean – mondta Mqaret. – Swan, ez itt Jean Genette az aszteroidákról, a konferenciára érkezett. Jean Alex közeli barátja volt, továbbá a külső brigád felügyelője, és ebben a minőségében feltenne nekünk pár kérdést. Mondtam neki, hogy lehet, hogy beugrasz.

A kicsi kezét a szívére téve biccentett Swannak. – Legmélyebb részvétem a vesztesége miatt. És nemcsak azért jöttem, hogy ezt elmondjam, hanem azért is, mert vagyunk páran, akik eléggé aggódunk, Alex ugyanis központi szerepet játszott a legfontosabb projektjeink némelyikében, és a halála teljesen váratlanul ért minket. Gondoskodni szeretnénk arról, hogy ezek a projektek továbbhaladjanak a maguk útján, és az igazat megvallva, igencsak szeretnénk meggyőződni arról, hogy halála természetes okokra vezethető vissza.

– Én biztosítottam róla Jeant, hogy így van – mondta Mqaret Swannak, amikor meglátta a lány arckifejezését.

De nem úgy tűnt, mintha Genette teljesen meg lenne győzve. – Magának nem említett Alex semmit esetleges ellenségekkel, fenyegetésekkel... bármiféle veszéllyel kapcsolatban? – kérdezte a kicsi Swantól.

– Nem – felelte Swan, miközben megpróbált visszaemlékezni. – Ő nem az a fajta volt. Úgy értem, mindig nagyon optimista volt. Bízott abban, hogy elrendeződnek a dolgok.

– Tudom. Ez tényleg így volt. De pont ezért lenne könnyű emlékezni arra, ha bármi olyat mondott volna valaha, ami nem volt összhangban megszokott optimizmusával.

– Nem. Én semmi ilyesmire nem emlékszem.

– Nem hagyott magának semmilyen letétet, végrendeletet vagy ilyesmit? Esetleg egy üzenetet? Bármit, amit a halála esetén kellene felbontani?

– Nem.

– Nekünk volt vagyoni rendelkezésünk – vetette közbe Mqaret a fejét csóválva. – De semmi szokatlan nincs benne.

– Nem bánnák, ha körbenéznék egy kicsit a dolgozószobájában?

Alex dolgozószobája a Mqaret laboratóriumának túloldalánál lévő helyiség volt. A férfi bólintott, és odavezette a nyomozót. Swan követte őket, meglepetten, hogy Genette tudott Alex dolgozószobájáról, meglepetten, hogy Mqaret ilyen készségesen odavezeti, és meglepetten meg felzaklatva a feltételezett ellenségek, a „természetes okok” és az ellentétükre való utalás gondolatától. Alex halálának ügyében valami rendőrféle nyomoz? Ezt képtelen volt felfogni.

Miközben az ajtóban ült, és megpróbálta kitalálni, mit jelenthet mindez, miközben megpróbálta feldolgozni az egészet, Genette alaposan átkutatta Alex irodáját; fiókokat húzogatott ki, fájlokat töltött le, vastag pálcáját minden felület és tárgy felett végighúzta. Mqaret mindezt szenvtelenül nézte végig.

A kis nyomozó végül végzett, Swan elé állt, és kíváncsi pillantással végigmérte. Mivel Swan a padlón ült, nagyjából egy vonalban volt a tekintetük. Nagyon úgy tűnt, mintha egy újabb kérdés lenne a felügyelő nyelve hegyén, de végül nem mondta ki. Annyival búcsúzott: – Ha eszébe jut bármi, amivel segíthet, nagyra értékelném, ha megosztaná velem.

– Természetesen – felelte Swan zavartan.

A nyomozó ezután köszönetet mondott nekik, majd távozott.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Swan Mqarettől.

– Nem tudom – felelte Mqaret. Swan látta, hogy nagyon zaklatott. – Csak annyit tudok, hogy Alexnek rengeteg mindenben benne volt a keze. Már a kezdet kezdetétől ő volt a Mondragon-szövetség egyik vezetője, és nekik rengeteg ellenségük van. Azt tudom, hogy aggódott a rendszer valamilyen problémája miatt, de nem mondott nekem részleteket. – A laboratóriumra mutatott. – Tudta, hogy úgysem érdekelne. – Egy közönyös fintor. – Hogy megvan nekem a magam baja. Nem sokat beszéltünk munkáról.

– De... – szólalt meg Swan, utána viszont nem tudta, hogy folytassa. – Úgy értem... ellenségei? Alexnek?

Mqaret felsóhajtott. – Nem tudom. Ezeknek az ügyeknek egy részében nagy a tét. Te is tudod, hogy vannak olyan erők, amelyek szemben állnak a Mondragonnal.

– De akkor is.

– Tudom. – Kis szünet után: – Tényleg nem hagyott neked semmit?

– Nem! Miért tette volna? Úgy értem, nem számított arra, hogy meg fog halni.

– Erre nem sok ember számít. De ha aggódott a titoktartás vagy bizonyos információk biztonsága miatt, akkor szerintem téged vélhetőleg valamilyen menedékként kezelhetett volna.

– Ezt hogy érted?

– Hát, nem fordulhat elő, hogy a tudtod nélkül elhelyezett valamit a kvabusodban?

– Nem. Pauline zárt rendszer – paskolta meg Swan a füle mögötti részt. – Mostanában legnagyobbrészt kikapcsolva tartom. És Alex amúgy sem tenne ilyet. Biztos vagyok benne, hogy nem mondana semmit Pauline-nak anélkül, hogy előbb meg ne beszélné velem.

Mqaret egy újabb sóhajt eresztett meg. – Hát, nem is tudom. Amennyire ebben biztos lehetek, nálam sem hagyott semmit. Úgy értem, az Alexra vallana, ha eldugott volna valamit a tudtunkon kívül. De semmit nem vettem észre. Úgyhogy nem tudom.

Swan azt kérdezte: – A halottkém nem talált semmi szokatlant?

– Nem! – vágta rá Mqaret, de utána elgondolkozott a dolgon. – Csak egy agyi értágulatot, valószínűsíthető külső kiváltó ok nélkül, ami agyvérzést okozott. Előfordul az ilyesmi.

Swan azt kérdezte: – Ha valakinek volt valami köze az... az agyvérzés okához... azt te kétséget kizáróan meg tudnád állapítani?

Mqaret összevont szemöldökkel méregette a lányt.

Majd újabb kopogást hallottak a laboratórium külső bejáratán. Egymásra néztek, és mindketten megborzongtak egy kicsit. Mqaret megvonta a vállát; nem várt senkit.

– Szabad! – kiáltott ki ismét.

Kinyílt az ajtó, és bizonyos értelemben Genette felügyelő tökéletes ellentétének látványát tárta eléjük: egy nagyon nagydarab férfit. Csontos, zsírpárnás, húsos, gülüszemű – varangy, gőte, béka; maguk a szavak is visszataszítóak. Swan agyán egy pillanatra átfutott, hogy a hangulatfestő szavak előfordulása nagyobb gyakoriságú lehet, mint azt gondolnánk, és hogy nyelvünk madárcsicsergésként visszhangozza a körülöttünk lévő világot. Swanban volt egy kis pacsirta. Varangy. Egyszer látott egy varangyot egy amazóniában, amelyik egy tó szélén üldögélt, rücskös, nedves bőre csupa bronz és arany volt. Swant lenyűgözte.

– Á – szólalt meg Mqaret. – Wahram. Isten hozta a laboratóriumban. Swan, ez itt Fritz Wahram a Titánról. Ő volt Alex egyik legszorosabb munkatársa, és igazából az egyik legkedvesebb embere.

Swan, aki egy kicsit meglepődött, hogy Alexnek egy ilyen valaki lehetett az életében anélkül, hogy ő valaha is hallott volna róla, összehúzott szemöldökkel méregette a férfit.

Wahram egyfajta autista biccentésre hajtotta fejét. A szívére tette a kezét. – Nagyon sajnálom – mondta. – Alex sokat jelentett nekem és sokunknak. Szívből szerettem őt, és a közösen végzett munkánkban ő volt a létfontosságú személy, a vezető. Nem tudom, hogyan fogunk boldogulni nélküle. Ha arra gondolok, én hogyan érzem magam, szinte fel sem tudom fogni, maguk hogy érezhetnek.

– Köszönöm – felelte Mqaret. Furcsák azok a szavak, amelyeket az emberek ilyen pillanatokban szoktak mondani. Swan egyiket sem tudta kiejteni a száján.

Egy olyan ember, akit Alex kedvelt. Swan megpaskolta a bőrt a jobb füle mögött, és ezzel aktiválta a kvabust, amelyet korábban büntetésből kikapcsolt. Pauline most fel fogja őt világosítani mindenről, és mindezt csendesen teszi a jobb fülében. Swant az utóbbi időben kifejezetten idegesítette Pauline, de most hirtelen információra kezdett vágyni.

Mqaret azt kérdezte: – Szóval, mi lesz most a konferenciával?

– Egyhangúan úgy döntöttünk, hogy elhalasztjuk, és áttesszük egy másik időpontra. Most már senkinek nincs hozzá kedve. Feloszlatjuk, és később ismét egybegyűlünk, valószínűleg a Vestán.

Ó, igen: Alex nélkül már nem a Merkúr lesz a konferencia-központ. Mquret meglepődés nélkül bólintott. – Szóval maga is visszatér a Szaturnuszra.

– Igen. De még mielőtt elmennék, nagyon kíváncsi lennék arra, nem hagyott-e nekem valamit Alex. Bármilyen információt vagy adatot, bármilyen formában.

Mqaret és Swan egymásra pillantottak. – Nem – felelték egyszerre. Mqaret széttárta a kezét. – Éppen az imént kérdezte tőlünk ugyanezt Genette felügyelő.

– Ó. – A varangyember visszabámult rájuk gülüszemével. Majd Mqaret egyik asszisztense lépett a helyiségbe, hogy segítséget kérjen tőle. Mqaret szabadkozva távozott, és Swan kettesben találta magát a látogatójukkal és kérdéseivel.

Ez a varangyember roppant termetes: méretes vállak, széles mellkas, erős has. Rövid lábak. Az emberek furcsák. Most a fejét csóválja, és azt mondja mély, reszelős hangon – gyönyörű orgánummal, ezt el kellett ismernie –, igen, vartyogásszerű, de higgadt, mély, roppant kifejező hangon, amely kicsit olyan, mint a fagott, vagy a basszusszaxofon: – Annyira sajnálom, hogy ezekben a napokban kell zaklatnom. Bárcsak más körülmények között találkozhattunk volna. Nagy csodálója vagyok a tájépítészetének. Amikor meghallottam, hogy Alex rokona, megkérdeztem, nem mutatna-e be önnek. Mindenképpen el akartam mondani, mennyire tetszik a Rilke-kráternél lévő műve. Tényleg gyönyörű.

Swan megdöbbent. A Rilkénél egy kört épített Göbekli-T kövekből, ami elég modernnek tűnt annak ellenére, hogy egy tízezer évesnél is régebbi dolog ihlette. – Köszönöm – felelte. Kifinomult egy varangy, úgy tűnik. – Árulja el, miért gondolta, hogy Alex esetleg hagyott magának valami üzenetet?

– Több ügyön is dolgoztunk együtt – felelte a férfi kitérően, és állhatatos pillantása elkalandozott. Swan látta, hogy nem akar beszélni róla. Mégis eljött, hogy rákérdezzen. – És, hát, ő mindig olyan megbecsüléssel beszélt önről. Egyértelműen látszott, mennyire közel állnak egymáshoz. Szóval... ő nem szeretett a felhőben vagy bármiféle digitális formában eltárolni dolgokat... Igazából semmilyen médiumban nem szeretett semmilyen feljegyzést megőrizni a tevékenységeinkről. Ő a személyes megbeszélésben hitt.

– Tudom – felelte Swan, miközben belé hasított valami. Szinte hallotta Alex hangját: „Beszélnünk kell! Személyesen!” Az átható, kék szeme, a nevetése. Mind oda.

A nagydarab férfi észrevette rajta a változást, és kinyújtotta a kezét. – Annyira sajnálom – mondta ismét.

– Tudom – felelte Swan. Majd hozzátette: – Köszönöm.

Leült Mqaret egyik székébe, és megpróbált valami másra gondolni.

A nagydarab férfi kis idő múlva kedvesen azt dörmögte: – És most mit fog tenni?

Swan megvonta a vállát. – Nem tudom. Szerintem ismét kimegyek majd a felszínre. Az az én helyem, ahol... össze tudom magam szedni.

– Nem mutatná meg nekem?

– Mi? – kérdezte Swan.

– Igazán hálás lennék, ha kivinne oda. Esetleg megmutatná valamelyik építményét. Vagy, ha nem bánja... észrevettem, hogy a város a Tintoretto-kráter felé közeledik. Az űrsiklóm csak pár nap múlva indul, és én nagyon szeretném megnézni az ottani múzeumot. Lenne pár kérdésem, amelyekre a Földön nem lehet választ kapni.

– A Tintorettóval kapcsolatos kérdések?

– Igen.

– Hát... – Swan nem tudta, mit válaszoljon.

– Ez segítene elütni az időt – vetette fel a férfi.

– Igen. – Ez elég szemtelen megjegyzés volt ahhoz, hogy Swan ingerült legyen tőle, ugyanakkor ő tényleg olyasvalamit keresett, ami elterelheti a figyelmét, olyasvalamit, amibe a zűrzavar elcsitulása után belefoghat, de semmi nem jutott eszébe. – Hát jó, legyen.

– Nagyon szépen köszönöm.

Listák (1)

Ibsen és Imhotep; Mahler, Matisse; Murasaki, Milton, Mark Twain;

Homérosz és Holbein, összeér a peremük;

Ovidius, ami a sokkal nagyobb Puskin peremét díszíti;

Goya Szophoklészra hajolva.

Van Gogh Cervanteshez érve, Dickens mellett. Sztravinszkij és Vjásza, Lüszipposz. Equiano, egy nyugat-afrikai rabszolgaíró, nem az egyenlítő mellett.

Chopin és Wagner közvetlenül egymás mellett, azonos méretben.

Csehov és Michelangelo, mindkettő dupla kráterrel.

Shakespeare és Beethoven, hatalmas medencék.

Al-Dzsahiz, Al-Akhtal. Arisztoxénosz, Asvaghósa. Kuroszava, Lu Hsün, Ma Csü-jüan. Proust és Purcell. Thoreau és Li Po, Rúmí és Shelley, Snorri és Pigalle. Valmiki, Whitman. Brueghel és Ives. Hawthorne és Melville.

Azt mondják, a Nemzetközi Asztronómiai Egyesület névadó bizottsága az éves találkozójuk egyik estéjén a sárga földig lerészegedett, és akkor elővették a Merkúr első fotóiból készült mozaikot, amelyet nemrég kaptak meg, és dartstáblának használták, miközben híres festők, szobrászok, zeneszerzők és írók nevét kiabálták oda egymásnak – elnevezték a dobónyilakat, majd beledobták őket a térképbe.

Van egy szakadék, amelyet úgy hívnak, hogy Pourquoi Pas.

SWAN ÉS WAHRAM

A város déli zárt kapuja mellett állva a megjelölt órában nem volt nehéz észrevenni a titánit. Gömb, vagy talán kocka alakban jelent meg. Éppen olyan magas volt, mint Swan, márpedig Swan sem volt éppen alacsony. Fekete haja tömött, göndör tincsekbe állt össze, mint a birka gyapja, rövidre vágva kerek feje körül.

Swan odament hozzá. – Induljunk – mondta különösebb udvariaskodás nélkül.

– Még egyszer köszönöm.

A Terminátor kezdett elkúszni a Tintoretto-állomást tartó platform mellett. A két utas egyenesen besétált egy vagonba, tucatnyi másik emberrel együtt.

A kisvasút, miután elindult, sokkal gyorsabban mozgott, mint a Terminátor, elszáguldott nyugat felé a hétköznapi vágányok mellett, és hamarosan elérte az óránkénti több száz kilométeres sebességet.

Swan a látóhatáron lévő hosszú, alacsony hegyet a Hésziodosz-kráter külső falaként azonosította. Wahram megnézte a csuklókvabusát:

– A Hésziodosz és a Sibelius között csusszanunk be – jelentette be egy kis mosollyal. Dülledt szemének barna írisze volt küllőszerű fekete és sütőtökszín csíkokkal. A csuklókvabusa arról árulkodott, hogy valószínűleg nem építettek be a fejébe kvabust, vagy ha mégis, az nem egy hisztérika, aki az egész napját el akarja rontani. Pauline mindenfélét dünnyögött Swan fülébe, és amikor Wahram felállt, hogy kinézzen a kisvasút túlsó oldalán, Swan azt suttogta: – Ne zaklass, Pauline. Ne szakíts félbe, ne tereld el a figyelmemet.

– Az argumentum ad nauseam az egyik leggyengébb retorikai eszköz – jegyezte meg Pauline.

– Maradj csendben!

Egy újabb óra elteltével már eléggé megelőzték a Terminátort, és a kisvasút odagördült a Tintoretto-kráter külső fala mellé, ahol a sínek egy alagútba vezettek, a régi lerakódásból álló falak közé.

Miközben kiszálltak a kisvasútból, az bejelentette, hogy két órájuk van, mielőtt visszatér a városba. Át a múzeum előcsarnokán, majd be egy hosszú, árkádos galériába. A kamra belső íve egy nagy, hosszú ablakkal ékes fal, amelyből kitűnően láthatják a kráter belsejét. Az egy kicsi, de meredek falú kráter, egy csinos, kerek tér a csillagok alatt.

De Swan szaturnusziját láthatóan nem érdekelte a Merkúr. A galéria külső fala felé fordulva sétálgatott, lassan haladt egyik festménytől a másikig. Mindegyik előtt megállapodott egy kicsit, és szenvtelenül megbámulta őket.

A vásznak mérete a miniatűröktől a hatalmas, egész falat beborítókig terjedt. A reneszánsz Itália palettája zsúfolt jeleneteket villantott meg a Bibliából: az Utolsó vacsorát, a Megfeszítést, a Paradicsomot, és így tovább. Ebbe némi klasszikus mitológia keveredett, beleértve magának Merkúrnak a portréját, akinek lábát stílusos aranycipő borította, hátul résekkel, amelyeken keresztül szárnyai kibújhattak. Sok tizenhatodik századi velencei személyt ábrázoló, lélegzetelállítóan élénk színű portré is helyet kapott a falakon. A legtöbb festmény maga az eredeti volt, amelyet a biztonság végett költöztettek ide; a többi pedig olyan tökéletes másolat, hogy vegyi tesztelés kellett volna ahhoz, hogy megkülönböztessék az eredetitől. Mint a Merkúr oly sok egyművészes galériája esetében, itt is abban reménykedtek, hogy sikerül idegyűjteni az összes eredetit, hogy a Földön csak másolatok maradjanak, azok kapják a rendkívül kártékony környezet – az oxidáció, a korrózió, a rozsdásodás, a lopás, a vandalizmus, a szmog, a savak, a napfény – támadásait. Itt, ezzel ellentétben, minden szabályozott – üdvös –, biztonságosabb. Legalábbis a merkúri kurátorok ezt állítják. A földiek nem mindig olyan biztosak ebben.

A varangyember nagyon lassan haladt. Közvetlenül a festmények mellett állt meg, és hosszú ideig ott is maradt, orrával néha csak pár centire a festéktől. Tintoretto Paradicsoma húsz méter széles volt, és tíz méter magas – a felirat szerint ez volt a legnagyobb valaha is vászonra festett kép –, és zsúfolásig tele volt alakokkal. Wahram egészen az üres belső falig elhátrált, hogy alaposan megnézze magának, majd ismét felvette a megszokottabb helyzetét, és szinte rányomta az orrát. – Érdekes, hogy feketére festette az angyalok szárnyát – dünnyögte végül, megtörve a csendet. – Jól néz ki. És ezt nézze, látja, hogyan állnak össze ennek az angyalnak a fekete szárnyán a fehér vonalak C-H-E-R betűkké? A szó vége pedig elbújik egy redőben. Ezt akartam megnézni. Kíváncsi lennék, mit jelent.

– Valamiféle kód lehet?

A férfi nem válaszolt. Swan elgondolkozott, hogy vajon így reagál-e általában a művészetre. A varangyember továbbandalgott a következő festményhez. Lehet, hogy dúdolgatott is magában közben. Láthatóan nem érdekelte, mit váltanak ki a lányból ezek a festmények, annak ellenére, hogy tudta, hogy ő is festő. Swan egyedül barangolt tovább, az arcképeket nézegetve. A nagy tömegjelenetek túlságosan soknak bizonyultak számára, olyannak, mintha epikus filmeket zsúfoltak volna egyetlen képkockába. A portrék modelljei viszont olyan arckifejezéssel nézték, amelyet azonnal felismert. „Én mindig új vagyok, én mindig én vagyok” – ezt mondogatták nyolc évszázada. Semmi mások, csak férfiak és nők. Az egyik nő szabadon hagyta a bal mellbimbóját közvetlenül a nyaklánca alatt; a legtöbb korszakban ez merész húzásnak számított volna, idézte fel. Szinte az összes nő nagyon kis mellű volt, és széles csípőjű. Jól tápláltak voltak, nem túl sportosak; nem ők táplálták a saját gyermeküket; nem dolgoztak. Nemesek teste. A sajátosságok kialakulásának kezdete.

Tintoretto Lédája láthatóan meglehetős örömmel fogadta az őt meggyalázó hattyút, sőt, éppen megvédte egy betolakodótól. Swannak, akinek egyszer-kétszer volt már egy-egy Léda hattyúja, persze nem erőszakosan – legalábbis nem fizikai erőszakkal –, eszébe jutott, hogy a lédák némelyikének ez tetszett. Másoknak nem.

Visszatért Wahramhoz, aki újfent a Paradicsomot vizslatta, ezúttal olyan messziről, amilyen messziről csak tudta, bár kicsit oldalról. Swannak még mindig kaotikusnak tűnt az egész. – Nagyon zsúfolt – szólalt meg. – Az alakok túlságosan szimmetrikusan helyezkednek el, és Isten és Jézus olyannak tűnnek, mint a dózsék. Igazából az egész olyan, mint egy velencei szenátusi találkozó. Lehet, hogy Tintoretto így képzelte el a paradicsomot.

– Hmm – felelte a férfi.

– Nem ért velem egyet. Magának ez tetszik.

– Nem vagyok biztos benne – felelte Wahram, és odébb sétált Swantól pár méterre.

Nem akar beszélni róla. Swan arrébb ment, hogy más velenceieket nézegessen. Számára a festészet olyasmi volt, amit elsősorban és főként csinál az ember, és csak másodsorban olyasmi, amiről beszél. A munkába olvadó megfogalmazhatatlan esztétikai reakciók – számára ezek túlságosan törékenyek voltak. Az egyik portré mérgesen nézett, a másik egy kis gúnyos mosolyt próbált elfojtani; ők is egyetértettek vele. Itt ragadt egy békaemberrel. Mqaret azt mesélte, hogy Alex mélyen tisztelte ezt az embert, de Swan kezdett kételkedni abban, hogy ez igaz lehet. Ki ez a férfi? Mi ez a férfi?

Egy csendes, előre rögzített figyelmeztetés szólalt meg a hangszóróból, ami arról tájékoztatta őket, hogy ideje, hogy a kisvasút visszavigye őket a Terminátorhoz, amely hamarosan odaér a hosszúsági fokukhoz – csakúgy, mint a nap.

– Jaj, ne! – kiáltott fel Wahram erőtlenül, amikor meghallotta a figyelmeztetést. – Még csak most kezdtük!

– Itt több mint háromszáz festmény van – közölte vele Swan. – Egy látogatással semmiképpen nem lehetne végigjárni őket. Vissza kell majd jönnie.

– Remélhetőleg – felelte a férfi. – Ezek tényleg csodálatosak. Már értem, miért nevezték Il Furiosónak. Valószínűleg mindennap dolgozott.

– Szerintem ez így van. Volt egy háza Velencében, amelyből szinte ki sem tette a lábát. Egy zárt műhely. A segédei többnyire a gyerekei voltak. – Swan ezeket az imént olvasta el az egyik táblán.

– Érdekes. – Wahram felsóhajtott, és követte Swant a kisvonathoz.

Miközben visszafelé utaztak a városba, elmentek egy csapat napjáró mellett, és a lány rájuk mutatott. Vendége abbahagyta a merengést, és odanézett.

– Szóval nekik folyamatosan mozgásban kell lenniük – nyugtázta. – Hogyan pihennek, esznek, alszanak?

– Menet közben eszünk, és a kocsikban alszunk, amelyeket a társaink húznak – magyarázta Swan. – Felváltva csináljuk, és megy tovább az egész.

Wahram furcsán nézett rá. – Szóval elnyomhatatlan ösztönzésük van a mozgásra. Látom a dolog vonzerejét.

A lány majdnem felnevetett. – Magának is szüksége lenne ilyen ösztönzésre?

– Szerintem mindenkinek. Maga szerint nem?

– Nem. Egyáltalán nem.

– De maga is csatlakozik ezekhez a vademberekhez – jegyezte meg a férfi.

– Csak azért, hogy csinálhassam. Hogy lássam a földet és a napot. Ellenőrzöm azokat a dolgokat, amelyeket én készítettem, vagy elvégzek egy kis hasadékbányászatot. Nekem nincs igazán szükségem ösztönzésre ahhoz, hogy elfoglaljam magam.

Ráébredt, hogy ez rosszul jött ki, és becsukta a száját.

– Szerencséje van – felelte Wahram. – A legtöbb embernek van.

– Úgy gondolja?

– Igen. – A férfi a napjárókra mutatott, akiket sebesen maguk mögött hagytak. – Mi történik, ha olyan akadályba ütköznek, amelyik meggátolja a nyugat felé haladást?

– Azokat el kell kerülni. Néhány helyen a sziklák tetejére vezető kis rámpákat építettek, vagy csigarendszereket, hogy gyorsabban át lehessen jutni a nehezebb terepeken. Vannak bejárt útvonalak. Néhányan bizonyos utakhoz ragaszkodnak, mások az összeset használják. Megint mások a szűz terepet szeretik. Elég gyakori a teljes kör megtétele.

– Maga csinált már olyat?

– Igen, de az nekem túl hosszú. Én általában csak egy-két hétre megyek ki.

– Értem.

Meglehetősen egyértelmű volt, hogy nem érti.

– Tudja, minket erre teremtettek – mondta Swan váratlanul. – Nomádtestünk van. Az ember és a hiéna az a két ragadozó, amelyik úgy kapja el a zsákmányát, hogy kifárasztja.

– Én is szeretek sétálni – engedett Wahram.

– Szóval, és maga? Mivel szokta elfoglalni magát?

– Gondolkozom – vágta rá a férfi.

– És az elég?

Wahram rápillantott. – Nagyon sok gondolkoznivaló van.

– De mit szokott csinálni?

– Azt hiszem, olvasok. Utazgatok. Zenét hallgatok. Képzőművészeti műalkotásokat nézegetek. – Egy kicsit elgondolkozott. – A Titán-projekten dolgozom, azt nagyon érdekesnek találom.

– És általánosságban a szaturnuszi ligával. Mqaret mesélte. Rendszerpolitika.

– Hát, igen, az én nevemet dobta ki a gép, és le kellett szolgálnom az időmet, de ennek már majdnem vége, és azt tervezem, hogy utána visszamegyek a Titánra, és visszatérek a waldómba.

– Szóval... min dolgoztak Alexszel?

A férfi dülledt szemében enyhe riadalom jelent meg. – Nos, egy részéről szerintem nem szeretné, ha beszélnék. De magával gyakran beszélgetett, és most, hogy eltávozott közülünk, felmerült bennem, hogy nem hagyott-e magának egy üzenetet. Vagy nem rendezte-e úgy a dolgokat, hogy egy kicsit a helyére állhasson, ha már nem lesz.

– Ezt hogy érti?

– Nos, sok terráriát maga tervezett, és most azok alkotják a Mondragon-szövetség gerincét. Ők talán hallgatnának magára, mivel tudják, hogy Alex egyik legközelebbi bizalmasa volt. Úgyhogy... esetleg eljöhetne velem találkozni pár emberrel.

– Mi, a Szaturnuszra?

– Igazából a Jupiterre.

– Azt nem akarom. Itt van az életem, a munkám. Eleget utazgattam a rendszerben még fiatalkoromban.

A férfi szomorúan bólintott. – És... teljesen biztos abban, hogy Alex nem hagyott magának semmit? Valamit, amit át kellene adnia nekem, ha bármi történne vele.

– Igen, biztos vagyok benne! Semmi nincs! Ő nem csinált ilyesmit.

Wahram megrázta a fejét. Csendben üldögéltek, miközben a kisvonat végigsiklott a Merkúr sötét oldalán. Észak felé néhány hegycsúcs fényesen szikrázott a felkelő nap fényétől. Majd a látóhatáron megjelent a Terminátor kupolájának teteje, akár egy átlátszó tojás héja. Ahogy a horizont fölé emelkedett, a város olyannak tűnt, mint egy hógömb vagy mint egy palackba zárt hajó – egy óceánjáró a fekete tengeren, a zöld fény buborékjába zárva. – Tintorettónak tetszett volna a városuk – jegyezte meg Wahram. – Olyannak tűnik, mint Velence.

– Nem is – felelte Swan mogorván, erősen elgondolkozva.

A TERMINÁTOR

A Terminátor éppen úgy halad

végig körben a Merkúron, mint a napjárói, a bolygó forgásának sebességével mozogva, húsz hatalmas, emelt sínen, amelyek együtt tartják a levegőben és mozgatják nyugat felé a Velencénél jóval nagyobb várost. A húsz sín keskeny jegygyűrűként öleli körbe a Merkúrt a déli szélesség negyvenötödik fokának közelében maradva, de merész kitérőket téve dél és észak felé, hogy elkerüljék a bolygó hosszú, meredek lejtőit. A város óránként átlagosan öt kilométeres sebességgel halad. A város alján lévő hüvelyek olyan finom mozgásszabadsággal simulnak a sínekre, hogy a rozsdamentes acél hőtágulása mindig nyugat felé tolja a várost, a még árnyékban lévő keskenyebb sínek felé. Ennek a mozgásnak a súrlódási energiájának egy része adja a város áramellátásának nagyját.

A Hajnali Fal tetejéről, amely

egy ezüstszikla a város keleti peremén, az ember az egész nyugatra elterülő

várost láthatja zölden a tiszta kupola alatt. A város úgy világítja meg a sötét tájat maga körül, mint egy mozgó lámpa; a fénye nagyon feltűnő, kivéve akkor, amikor a várostól nyugatra lévő magas sziklák visszatükrözik a vízszintes napfényt a városba. Még a hajnalnak ezek az egyszerű kis tűszúrásai is legalább annyit érnek, mint a kupolában lévő mesterséges fény. Ezek közben a

sziklapislogások közben semminek nincs árnyéka; a tér furcsává változik. Majd eltűnnek a tükrök, elhalványul a ragyogás. Ezek a fényváltozások nagy szerepet játszanak abban a mozgásérzetben, amelyet a Terminátorban tapasztal az ember, mivel a síneken való siklás nagyon egyenletes. A fényváltozásoktól, az enyhe dőlésszögektől tűnik úgy, mintha a város egy hajó lenne, amely egy fekete óceán hatalmas hullámain kel át, hogy a közöttük lévő szakadékban a hajó belezuhan az éjszakába, a csúcsukon pedig visszaemelkedik a nappalba.

A lassú tempójában sikló város

százhetvenhét naponta megtesz egy teljes kört. Egyik fordulat a másik után, és semmi nem változik, csak maga a táj; és a táj is csak azért, mert a napjárók között ott vannak a tájépítészet művészei, akik lecsiszolják a tükörsziklákat, kifaragják a petroglifákat, felállítják az állóköveket, a dolmeneket és az inukszukokat, és olyan alakba rendezik a tömböket és a fémcsíkokat, hogy kiadják a nap olvadását. Így siklanak és gyalogolnak a Terminátor polgárai folyamatosan a világban, és alakítják át napról napra valami olyasmivé, ami jobban kifejezi a gondolataikat. Az összes város és a lakóik éppen így haladnak előre.

SWAN ÉS ALEX

Swan másnap visszatért Mqaret laboratóriumába. A férfi ismét az irodájában meredt a semmibe. Swan hirtelen ráébredt, hogy megkönnyebbülést okoz, ha valamire haragudhat.

Mqaret felkelt. – Milyen volt az utatok Wahrammal?

– Wahram lassú, udvariatlan, autista. Unalmas.

Mqaret kicsit elmosolyodott. – Ez igazából úgy hangzik, mintha érdekesnek találnád.

– Ne már.

– Nos, arról biztosíthatlak, hogy Alex érdekesnek találta. Elég gyakran beszélgetett vele. És pár alkalommal egyértelműen jelezte, hogy olyan dolgokkal foglalkoznak, amelyeket ő fontosnak tart.

Ez a megjegyzés elérte a célját, Swannak egy kicsit a torkán akadt a szó. – Papa, körülnézhetnék még egyszer a dolgozószobájában?

– Hát persze.

Swan végigment a folyosón Alex szobájáig, belépett, majd becsukta az ajtót. Odament az egyetlen ablakához, és kinézett a városra, amely csupa tető és növény volt ebből a látószögből. Körbesétált a szobában, megnézegette a dolgokat. Mqaret még semmit nem változtatott meg. Swanban felmerült a kérdés, hogy vajon fog-e, és ha igen, akkor mikor. Alex összes holmija szétszórva, mint mindig. A hiánya egyfajta jelenlét volt, és ettől Swan bensőjét ismét bánat szorította össze, és a lánynak le kellett ülnie.

Kis idő múlva felállt, és belefogott egy módszeresebb kutatómunkába. Ha Alex hagyott neki valamit, vajon hová tehette? Swannak tippje sem volt. Alex mindig is szerette offline végezni a munkáját, távol a felhőtől, feljegyzések és hangfelvételek nélkül, élőben, csak jelen időben. De ha bármi ilyesmit tett, akkor ki kellett találnia valami módszert. Őt ismerve, lehet, hogy egy elrejtett levélféleségről van szó: például egy papírcetliről, egyenesen az íróasztala tetején.

Úgyhogy Swan végigtúrta az asztal tetején lévő kis papírkupacokat, miközben tovább gondolkozott a dolgon. Ha Alexnek volt valami információja, amelyet szeretett volna, ha Swan továbbad, úgy, hogy nem feltétlenül tudja, miről van szó... Ha rengeteg adatról van szó... akkor lehet, hogy az több lesz, mint egy papírfecni. És lehet, hogy Alex azt akarta, hogy csak Swan találhassa meg.

Járkálni kezdett a szobában, magában beszélt, és alaposan megnézte a tárgyakat. A szobát vezérlő MI tudhatja, hogy a helyiségben csak egy ember van, és a hang-és retinafelismeréssel azonosítani is tudja az illetőt.

A dolgozószobából nyílt egy kis mosdóhelyiség is, egy csappal és egy tükörrel, úgyhogy Swan belépett oda. – Itt vagyok, Alex – szólalt meg szomorúan. – Itt vagyok, ha szükséged van rám.

Belenézett a falitükörbe, majd a kis, ovális tükörbe a mosdókagyló melletti állványon. Szomorú Swan véreres szemei.

Az ovális tükör mellett kinyílt egy ékszeresdoboz: Swan hátrahőkölt, és a falnak ütközött, majd összeszedte magát. Belenézett a dobozba. Ékszeres tálca; vegyük ki; alatta három kicsi, fehér papírboríték. Mindegyiknek az volt az oldalára írva, hogy Halálom Esetén; a másik oldaluk Mqaretnek, Swannak és Wangnak az Ión volt címezve.

Swan remegő kézzel elvette a neki szántat, és feltépte. Két kicsi adatlemez esett ki belőle. Az egyik azt motyogta, hogy „Swan, Swan, Swan”. Swan a füléhez emelte, fogsora összeszorult, szemébe könnyek gyűltek.

– Drága Swanom, sajnálom, hogy ezt meg kell hallgatnod – mondta Alex hangja. Pont olyan volt, mintha a lány egy szellemet hallana, úgyhogy a mellkasához kapta a kezét.

A vékony hang folytatta: – Tényleg nagyon sajnálom, mert ha ezt hallod, az azt jelenti, hogy én eltávoztam. A szobám MI-je hallott a halálomról, és tudja, hogy ki kell nyitnia ezt a dobozt, ha egyedül jössz ide. Ez volt a legjobb terv, amit ki tudtam találni. Ne haragudj, hogy így rád török, de ez fontos. Ez egyfajta biztosíték, mivel van pár dolog, amelyeket a halálom után is folytatnom kell, és nem akarok senki másnak beszélni róluk errefelé. És a mi korunkban igazából már bármelyik pillanatban meghalhat az ember, ezért rendeztem ezt el. Ha ezt hallod, akkor szükségem van a segítségedre. Kérlek, vidd el ezt a borítékot Wangnak az Ióra, és add át neki személyesen. Wang, én és még néhányan pár nagyon fontos projekten dolgozunk együtt, és megpróbáltuk ezeket teljesen offline kezelni, amit kifejezetten nehéz megvalósítani úgy, hogy ilyen távol élünk egymástól. De te rengeteget segíthetsz nekem, ha elviszed neki ezt a borítékot. Viszont, kérlek, tartsd meg ezt az egész ügyet magadnak. Továbbá, ha hagyod, hogy Pauline elolvassa a borítékodban lévő másik csipet, utána pedig megsemmisíted a csipet, akkor az biztonsági másolatként szolgálhat. Mindkettő csak egyszer olvasható. Még ennyit sem szívesen engedélyezek. De tudom, hogy általában nem szoktad összekötni Pauline-t más kvabusokkal, és ha ez így is marad, az jót tenne a tervünknek. A többit majd Wang fogja elmagyarázni neked, továbbá Wahram a Titánról. Isten veled, Swanom. Szeretlek.

Ennyi volt. Swan megpróbálta ismét meghallgatni, de a lemez passzív maradt. A másikat Pauline membránjához, a nyaka alján lévő bőrhöz emelte. Amikor Pauline azt mondta, hogy „kész”, Swan zsebre vágta a passzív lemezeket, és elment megkeresni Mqaretet.

A férfi az irodájában volt, és egy proteinnek tűnő valaminek a 3D-s ábráját bökdöste. – Nézd, mit találtam – mondta Swan. Elmesélte, mi történt.

– Az a doboz zárva volt – jegyezte meg Mqaret. – Tudtam, hogy az ékszerei vannak benne, és úgy gondoltam, előbb-utóbb megtalálom majd a kulcsait.

Üres tekintettel meredt a borítékra, láthatóan nem sietett kinyitni; talán még félt is tőle egy kicsit. Swan magára hagyta, kiment a helyiségből. – Pauline – szólalt meg, miután távozott –, elmentetted a lemez tartalmát?

– Igen.

– És mi volt rajta?

– Azt az utasítást kaptam, hogy Wang kvabusának adjam át ezt az információt az Ión.

– De mondd el nekem általánosságban, hogy mi volt rajta.

Pauline nem válaszolt, úgyhogy Swan kicsit később elkáromkodta magát, majd kikapcsolta.

Ekkor már mindkét lemez élettelen volt; Alex szelleme eltávozott. Swan ezt nem sajnálta egyértelműen. Reszketett a sokktól, amelyet Alex hangja okozott.

Visszament Mqaret irodájába. A férfi hófehér volt, szája kis csomóvá szűkült össze. Felnézett Swanra.

– Átadott neked valamit, hogy vidd el az Ióra?

– Igen. Tudod, hogy miről van szó?

– Nem. De azt tudom, hogy Alexnek volt egy csoportnyi különösen közeli társa. Wahram is közéjük tartozott, és Wang is.

– És miben törték a fejüket?

Mqaret megvonta a vállát. – Az ilyesmitől mindig is megkímélt. De azt láttam, hogy szerinte fontos dologról volt szó. Valami a Földdel kapcsolatban, azt hiszem.

Swan elgondolkozott ezen. – Ha fontos volt, és ő arra törekedett, hogy ne hagyjon nyomokat az üggyel kapcsolatban, akkor biztosan tudta, hogy a halála problémákat okozhat. Ezért hagyta itt nekünk ezeket a kis felvételeket.

– Mintha a szelleme lett volna – mondta Mqaret borzongva. – Beszélt hozzám.

– Igen – felelte Swan, aki képtelen volt ennél többet kinyögni. – Hát... azt hiszem, én elviszem a harmadik borítékot, amelyet hagyott, az Ióra, ahogy utasított.

– Jó – nyugtázta Mqaret.

– Most, hogy belegondolok, Wahram is megkért arra, hogy menjek el oda. És folyamatosan azt kérdezgette, hogy Alex nem hagyott-e neki valamit.

Mqaret bólintott. – Ő is benne volt.

– Igen. És az a felügyelő is. Úgyhogy azt hiszem, elmegyek. De szerintem nem akarok beszélni neki ezekről az üzenetekről. Alex nem mondott erről semmit.

– Már abból is kitalálhatja, hogy odamész.

– Hadd találgasson.

Mqaret ekkor együtt érzően ráhunyorított. – Neked magadnak kell megoldanod ezt a dolgot, amilyen jól csak tudod. Az is lehet, hogy közbe kell lépned, és meg is kell tenned ezt-azt, amit Alex tett volna meg.

– Hogyan lennék erre képes? Erre senki nem lenne képes.

– Ezt nem tudhatod. Pauline segíteni fog, és talán az a titánid is. És ha fel kell lépned Alex nevében... hát, neki ez tetszett volna.

– Lehet. – Swan nem volt ebben olyan biztos.

– Alexnek biztos volt egy terve. Mindig is volt neki mindenre.

Swan felsóhajtott, ismét belé hasított Alex hiánya. Ezek a kísérteties üzenetek távol álltak attól, hogy pótolják. – Hát akkor jó. Elmegyek, és meglátogatom ezt a Wangot.

– Rendben. És állj cselekvésre készen.

Swan kiderítette, hol tartózkodnak a más világokból érkezett diplomaták, és ellátogatott a teraszra, ahol a szaturnuszi delegációt szállásolták el. Amikor belépett az épület udvarára, azonnal szembetalálkozott Wahrammal, aki fejét lehajtva tárgyalt éppen a kis rendőrségi nyomozóval, Jean Genette-tel. Kettejük együttes látványa megdöbbentette Swant. Volt valami a testtartásukban, ami arra utalt, hogy jól ismerik egymást. Ránézésre összeesküvő bajtársak voltak.

Swan égő arccal lépett oda hozzájuk. – Mi ez? – követelt magyarázatot. – Nem tudtam, hogy maguk ismerik egymást.

Először egyikük sem válaszolt.

Végül a kicsi legyintett. – Fitz Wahram és én gyakran dolgozunk együtt különböző rendszerbéli problémákon. Éppen most döntöttük el, hogy meglátogatjuk egy közös ismerősünket.

– Wangot? – kérdezte Swan. – Wangot az Ión?

– Hát... igen – felelte a nyomozó, miközben furcsálló tekintettel felpillantott. – Wang a társunk, csakúgy, mint ahogy Alexé is volt. Együtt dolgoztunk.

– Mint már említettem magának – tette hozzá Wahram mély krákogással. – Amikor hazafelé jöttünk a Tintorettótól.

– Igen, igen – vágta rá Swan élesen. – Amikor megkért arra, hogy tartsak magával erre az útra, anélkül, hogy elmagyarázta volna, miért.

– Nos... – A varangyember széles arca egy kicsit zavartnak tűnt. – Ez igaz, de tudja, van okunk a diszkrécióra... – Úgy nézett le Genette-re, mintha segítségben reménykedne.

– Elmegyek – szakította félbe Swan a pillantását. – Menni akarok.

– Ó – vetett ismét Wahram egy gyors pillantást Genette-re. – Akkor jó.

Kivonatok (1)

Vegyünk egy aszteroidát, amelynek a hosszabbik tengelye legalább harminc kilométer. Bármilyenfajta megteszi – a tömör szikla, a szikla jéggel, még a jégtömbök is, bár ezek mindegyike különböző problémákat vet fel.

Illesszünk egy önműködő exkavátorszerelvényt az aszteroida egyik végére, és vájjuk ki vele az aszteroidánk belsejét a hosszabbik tengelye mentén. Hagyjunk legalább két kilométer vastag falat minden pontján, a belépési pontot leszámítva. Biztosítsuk a fal belső integritását megfelelő erősségű membránborítással.

Miközben a szerelvény kivájja a belső részt, gondoljunk arra is, hogy az eltávolított anyagok (amelyeket legjobb egy Lagrange-értékmentő felé küldeni az értékmentési díj begyűjtése végett) jelentik majd a legjobb lehetőséget a terráriumunk átpozicionálására, amennyiben más pályára akarjuk állítani. Tároljuk el a felesleges kivájt anyagot a felszínen, hogy később fel lehessen használni.

Amikor az aszteroida belseje már üreges, és csak egy üres henger maradt belőle, amelynek az átmérője legalább öt kilométer, a hossza pedig legalább tíz (de minél nagyobb, annál jobb!), az exkavátorszerelvény visszatér a bemeneti nyíláshoz, és ott átkonfigurálja magát a terrárium meghajtóegységévé. Az új világunk tömegének függvényében előfordulhat, hogy telepíteni akarunk egy tömegvezérlőt, egy antianyagos „villámlöket”-motort vagy egy Orion tolókorongot is.

A henger elülső vége után, az új terráriumunk orrába rögzítsünk egy tolóegységet a hosszabbik tengely végébe. A terráriumunk végül olyan sebességgel fog forogni, amely akkora mértékű gravitációs hatást idéz elő a henger belső felületén, hogy amikor benne vagyunk, a talajon maradunk, mint egy gravitációs mezőben. Ezt nevezik gekvivalensnek vagy gekvivalensnek. A tolóegységet szabadon mozgó tengellyel rögzítsük a terrárium orrába, hogy a tolóegység ne forogjon, hanem egy helyben maradjon. Bár szinte súlytalan lesz a maga orrárbockamrájában, de a terrárium sok funkciója jobban fog menni forgás nélkül, beleértve a kikötést, a kinézést, a navigálást stb.

Lehet olyan belső cilindert építeni, amelyik szabadon forog egy nem forgó aszteroidában – ezt hívják imamalom-konfigurációnak –, és ez egyszerre adja meg a belső rész g-effektusát és a nem forgó külső részt, viszont ez a módszer drága és macerás. Nem javasolnánk, noha láttunk már jót belőle.

Amikor a tat és az orr megfelelően fel vannak szerelve és testreszabottak, és az aszteroida stabilan forog, a belső rész készen áll a terraformálásra. Kezdjük a nehézfémek és a ritkaföldfémek olyan arányú könnyed beszórásával, amilyenre a létrehozni kívánt biomhoz szükség van. Tartsuk észben, hogy nincs az a földi életközösség, amelyik olyan egyszerű hozzávalókkal indult volna, mint amilyenekkel egy aszteroidán fogjuk kezdeni a műveletet. A bioszféráknak rögtön az elejétől szükségük van a vitaminokra, úgyhogy ügyeljünk a kívánt keverék importálására, amely általában molibdént, szelént és foszfort is tartalmaz. Ezeket gyakran „füstbombaként” helyezik el a henger alakú tér tengelye mentén. Amikor ezt elvégezzük, ne mérgezzük meg magunkat!

Ezután szereljük fel a hengerünk tengelyét a terrárium naphuzalával. Ez egy világítóelem, amelyen a megvilágított rész a megválasztott sebességgel halad. A naphuzal megvilágított része általában a tatnál indítja a napot egy megfelelő ideig tartó sötétség után (amelynek során a fenti utcai lámpák csillagként szolgálnak). A huzal kivilágított része a megfelelő fényerővel ezután végighalad a tatból az orrba (vagy keletről nyugatra, ahogyan egyesek mondani szokták), általában ugyanannyi idő alatt, amennyi egy földi nap az adott biom szélességi fokán. A terráriumunk évszakai ennek megfelelően állnak be.

Ekkor be lehet tölteni a belső teret a kívánt gázkeverékkel és nyomással, amely a nyomást illetően általában valahol 500 és 1100 millibar között van, és összetételében a földi légkörre hasonlít, talán valamivel több oxigénnel, bár ilyenkor gyorsan elharapódzik a tűz.

Utána biomasszára van szükség. A fűszertartónkban természetesen megvan az összes teremtménynek a genetikai kódja, amelyet bele akarunk foglalni a biomunkba. Általában vagy valamilyen földi életközösséget fogunk reprodukálni, vagy valami teljesen újat kikeverni, hibrid biomokat, amelyeket a legtöbben ascenzióknak hívnak a földi Ascension-sziget után, ahol az első ilyen hibrid ökoszisztéma kialakult (amelyet ha akaratlanul is, de maga Charles Darwin indított el!). A mi konkrét biomunk összes fajának elérhető a genomja, kivéve a baktériumoké, amelyek egyszerűen túl sokan vannak és genetikailag túl labilisak a kategorizáláshoz. Ezekhez a megfelelő oltóanyagot kell alkalmazni, amely általában némi iszap vagy trutymó pár tonnával a kívánt bakteriális készletből.

A baktériumok szerencsére nagyon gyorsan elszaporodnak egy olyan üres ökorésben, amink ekkor van. Hogy még vendégszeretőbbé tegyük, kaparjuk le a henger belső falát, majd zúzzuk finomra a kaparék köveit, hogy a végeredmény mérete a nagyobb kavicsoktól a homokig terjedjen. Ehető aerogéllel elkeverve ez válik a termőföldünk melegágyává. A kaparékból távolítsunk el minden jeget, csak annyit hagyjunk, hogy elolvadva nedvessé tegye a keveréket. Utána adjuk hozzá a baktériumi oltóanyagot, és növeljük a hőmérsékletet nagyjából háromszáz kelvinre. A melegágy úgy megduzzad majd, mint a kelt tészta, miközben a legkellemesebb és a legritkább anyaggá, termőfölddé változik (akik alaposabb útmutatót szeretnének a termőföld elkészítéséhez, olvassák el sikerkönyvemet, a Mindent a termőföldrőlt).

Ha bekevertük a termőföldalapot, a biomunk jó úton van. Ezen a ponton a sorrend változó lehet, annak függvényében, hogy mit akarunk elérni. De az egyértelműen igaz, hogy sok terráriumtervező valamiféle mocsárral indít, mert az a leggyorsabb módja a termőföld és a biomassza felturbózásának. Úgyhogy ha sietős a dolog, ez jó kezdet lehet.

Amikor már üzemel a meleg mocsarunk, akár édesvízből, akár sósból, jól állunk. A hengerünkben szagok és hidrológiai problémák jelennek meg. Ekkor lehet bevezetni a hal-, kétéltű-és madárpopulációkat, és ekkor is kell, ha maximális biomassza-növekedést akarunk elérni. De itt résen kell lennünk a potenciális veszélyeket illetően: ha egyszer beindul a mocsarunk, teljesen beleszerethetünk. Ezzel nincs is semmi baj, de kissé gyakran megtörténik. Ekkor túl sok mocsárvidéki életközösségünk van, és nem elég a többiből, amelyet ki akartunk főzni ezen a helyen.

Úgyhogy ezen a ponton próbáljunk meg távolságot tartani: létesítsünk élőlények nélküli mocsarat, vagy tartsuk magunkat távol tőle a folyamatnak ebben a szakaszában. Esetleg menjünk bele egy cseremegegyezésbe, amelynek keretében a mocsaras résznél aszteroidát cserélünk valakivel, hogy a változtatás vágyával csapjunk bele a másikba, minden érzelmi kötelék nélkül az iránt, ami már ott van.

A mocsár által létrehozott izmos biomasszával ekkor szárazföldet építhetünk a kivájt anyag egy részéből, amelyet az aszteroida felszínén tároltunk el. A dombok és a hegyek nagyon jól néznek ki, és a textúrához is hozzájárulnak, úgyhogy legyünk merészek! Ez a folyamat új hidrológiába fogja irányítani a vizünket, és ez a legjobb pillanat arra, hogy új fajokat vezessünk be, továbbá hogy exportáljuk azokat, amelyekre már nincs szükségünk, és újabb terráriumoknak adjuk át őket, amelyeknek esetleg igen.

Így idővel átváltoztathatjuk a terráriumunk belsejét a 832 azonosított földi életközösség bármelyikévé, vagy elkészíthetjük egyedi tervezésű ascenziónkat (de tartsuk szem előtt, hogy sok ascenzió úgy összeesik, mint az elrontott szuflé. A sikeres ascenziónak olyan sok kulcsa van, hogy kénytelen voltam megírni róluk egy egész könyvet, a Hogyan párosítsunk és keverjünk ki biomokat! már kapható).

Végül rengeteg hőmérsékleti, tájépítészeti és faji beállítást el kell végeznünk, hogy megkapjuk azt a stabil végső közösséget, amelyet akarunk. Minden elképzelhető táj megvalósítható; az eredmény időnként egyszerűen lenyűgöző. Szinte az egész terep felfelé ível majd körülöttünk, mindkét oldalon a magasba emelkedik, és odafent találkozik, úgyhogy a táj úgy ölel majd magába bennünket, mint egy mestermű – a szikla belsejébe vésett goldsworthy, mint egy geóda vagy egy Fabergé-tojás.

Természetesen olyan belső tereket is létre lehet hozni, amelyek teljesen folyékonyak. Ezeknek az akváriumoknak vagy oceanáriumoknak egy része szigetcsoportokat is tartalmaz, mások csak vízből állnak, még a falaik is, amelyek néha áttetszően befagynak, úgyhogy a végén, amikor megközelítjük őket, úgy néznek ki, mint a gyémántok, vagy mint az űrben lebegő vízcseppek. Bizonyos akváriumoknak még a közepén sincs levegő.

Ami az aviáriumokat illeti, minden terrárium és a legtöbb akvárium aviárium is, amely a képességei határáig tele van zsúfolva madarakkal.

A Földön ötvenmillió-féle madárfaj létezik, a Marson húszmillió; a terráriumunkban a kettőt egyesítve mindkettőt felülmúlhatjuk.

Minden terrárium szigetként üzemel a benne lévő állatok számára. Az ascenziók hibridizációt és végső soron új fajokat hoznak létre. A hagyományosabb biomok megőrzik azokat a fajokat, amelyek a Földön szélsőségesen veszélyeztetettnek számítanak, vagy a vadonban már ki is haltak. A terráriumok egy része még úgy is néz ki, mint egy állatkert; több közülük tiszta vadmenedék; és a legtöbben szabályos élettérmintázatban keveredik a vadon az emberi terekkel a biom egésze életének maximalizálása miatt. Ezért ezek a helyek létfontosságúak az emberiség és a Föld számára. És ott vannak a mezőgazdasági terráriumok is, azok a szántóföldek, ahol immár a Föld élelmiszerkészletének nagy részét megtermelik.

Ezeket a tényeket érdemes tudatosítani és élvezni. Mi a saját örömünkre hozzuk létre kis buborékvilágainkat, úgy, ahogyan az ember egy ebédet főz meg, felépít valamit, vagy kialakít egy kertet – ugyanakkor ez új dolog a történelemben és az Accelerando szívében. Egyszerűen nem magasztalhatom túl! A kezdeti befektetések nem triviálisak, de még mindig sok gazdátlan aszteroida repked a világban.

WAHRAM ÉS SWAN

Bár kétségkívül egy egyszerű mérnöki válasz volt csupán egy mérnöki problémára, esztétikai szempontból nézve a merkúri kilövőgépezet érdekesnek tűnt. Egy maglev-cső egy csúcsára állított kúpba csavarva, amely felfelé szélesedik. A kúp csúcsát egy körbe forgó platformhoz erősítették, amely nagyjából akkora volt, mint a kúp legszélesebb része. A platform mozgása nagyon hatékonyan erősítette fel a kompok gyorsulási erejét, miközben mágnesesen fellőtték őket a csőben. Így a kompba az utasok oldalukkal a föld felé ültek be, de ahogy a jármű körbe és felfelé száguldott, a padlójuk egyértelműen a „lent” lett, majd szédítő sebességgel kilőtték őket az űrbe, olyan gyorsan, hogy ha lett volna ott légkör, akkor abban a pillanatban ropogósra sültek volna, hogy elhagyják a csövet. Ez a látvány a kikötőből végignézve olyannak tűnt, mint egyfajta antik vidámparki menet. A komp belsejéből meglehetősen komoly gyorsulásnak érződött, a kereskedelmi utakon megengedett maximumnak, ami 3,5 g, nagyon közelinek.

Swan Er Hong közvetlenül a felszállás előtt kötötte be magát a Wahram melletti ülésbe, miközben bocsánatkérően grimaszolt közhelyes késése miatt. Majd a férfi felé hajolt, hogy kinézzen a kis ablakon a szülővilágának sebesen kisebbedő kráteres látképére. A föld gyorsan ment át korongból gömbbe, amelynek egy keskeny sarlója napfényben fürdött, a domború oldala fekete volt. A Merkúr érdekes hely, de Wahram nem sajnálta, hogy távoznak; a helyiek minden képzőművészeti erőfeszítése ellenére, hogy feldíszítsék, a táj csak egy salakos klinkertégla maradt. És az az igazság, hogy még akkor is, amikor a csodálatos sikló város belsejében volt, a nyugati magasabb pontokról betükröződő váratlan villanások mindig eszébe juttatták a napot, amely fáradhatatlanul követte őket, mindig készen arra, hogy a látóhatár fölé robbanjon, és mindent szénné égessen.

A kompjuk az Alfred Wegener terráriumot készült elkapni, amelyik olyan gyorsan mozog, hogy a járműnek egy újabb hosszú 3 g-s menetet kell majd végigcsinálnia, hogy utolérje. Ez alatt az idő alatt Wahram ággyá nyitotta szét az ülését, és elviselte a dolgot, mint mindenki más. A helyiség túloldalán Swan felnyögött, és összegömbölyödött az ágyán. Wahram megtiltotta magának, hogy azokra a tanulmányokra gondoljon, amelyeket a g-erők hatásáról írtak az emberi agyra, arra a sérülékeny masszára nézve, amely különösebb védelem nélkül van bezárva börtöne kemény falai közé. Majd a Wegener elkapta és behúzta őket egy utolsó kis löketnyi g-vel, mintha csak még jobban ki akarná hangsúlyozni a problémát.

Ezután Wahramnak és a többi utasnak hozzá kellett szokniuk a váratlan súlytalansághoz, és át kellett húzniuk magukat a kompból a terrárium dokkolójába, majd ki a folyosón, és le a széles, párnázott lépcsőkön a henger padlójára.

A Wegener belső tere meglehetősen nagy volt, körülbelül húsz kilométer hosszú, öt széles, egy g-ekvivalensre pörgetve. A belső tér legnagyobb része parkból állt, néhány elszórt, kisebb várossal leginkább az orr-és a tatrészben. A szavannák és a pampák keverékét Wahram nagyon vonzónak találta, miközben az első falu felé sétált, és a feje felett lévő földet nézte. A füves préri és az erdős foltok úgy íveltek át felette, mint egy hatalmas Sixtus-kápolna, egy olyan, amelyre Michelangelo az Éden egyik verzióját festette meg – egy szavannát, az első emberi tájat, amely valami nagyon mélyet szólít meg az emberi agyban. Bár Wahram mindig úgy érezte magát a terráriumi topológiáktól, mintha egy összetekert térképben sétálgatna. Ha az ember végignézett azon a hosszúsági tengelyen, amelyen állt, a terep mindig egy hosszú, U alakú völgynek tűnt, amelyben a közelebbi fák fölé magasabb, távolabbi fák tornyosultak a völgy felé dőlve egy mindig lejtő vadon ívében, fel a függőleges oldalfalakig, mint ahogy az az U alakú gleccservölgyekben szokott előfordulni – de utána a falak továbbhaladtak még feljebb, majd áthajoltak, és az emberi szemnek rendkívül feltűnően megtörték a függőlegességet. A felett a határ felett a táj egyszerűen az ember feje fölé kerül, tagadhatatlanul fejjel lefelé. Mint például most, amikor Wahram egy felhőn túl egy madárraj hátát pillantotta meg, amely a közvetlenül a feje felett lógó tó felett repült át.

Wahram bement az első város, a Plum Lake kis Szaturnuszházába, és kivett egy szobát. A háznak egy étterme is volt a földszinten, úgyhogy felírta magát konyhai munkára (a legegyszerűbb feladatok voltak a kedvencei), és egy zuhany után körbesétált a városban. Csinos kis hely volt, egy tóparttal és egy dombbal, a keleti végén egy vasútállomással. A vadonban vonatok szaladtak végig a többi városba. A központi tér tele volt vénusziakkal, akik valószínűleg hazafelé tartottak; legnagyobbrészt magas, széles vállú kínaiakkal, átható tekintettel és széles mosollyal. Ők a Vénusz derekán dolgoztak, mélyen a szárazjég alatt, veszélyes munkákon. Wahram is részt vett egy hasonló munkán, még otthon, a Titánon, de a Titán csak 0,14 g-s, és ez gyakran megmentette a kisebb balesetektől; a Vénusz a maga 0,9 g-jével veszedelmes benyomást keltett benne.

A város peremén egy kisebb facsoporthoz és egy kerítéshez ért. Bejelentkezett egy kis kioszkba, és elolvasta az egyik emléktáblán, hogy újdonsült ismerőse, Swan Er Hong tervezte az itteni biomot körülbelül hetven évvel korábban. Ez meglepte; hallotta, hogy a lány korábban terráriumtervező volt, de Swan nem tanúsított érdeklődést a Wegener iránt, amikor megérkeztek.

Wahram kivett a dobozból egy kis kábítópisztolyt, bedugta a kabátzsebébe, majd kisétált a kapun a vadonba. Felsétált a terep íve mentén. A föld vastag, fekete termőtalaj volt, vegyes, tanzániai-argentin eredetű, legalábbis ezt olvasta a kioszkban. A széles koronájú akácfák sorának törzsén elefántrongálás látszott. A közvetlenül odafent lévő fakoronák olyannak tűntek, mint a zuzmók kerek buckái. Magas fűcsomók takarták el a kilátást Wahram közvetlen környezetén túl; az ember többet láthatott onnan, ahol a park felívelt a közeli fák teteje fölé. Wahram bal oldalán, a fák felett egy kis sziklameredély jó kilátónak tűnt; persze ez egy pumában vagy hiénában is felmerülhetett, úgyhogy a férfi óvatosan közelítette meg a magaslati pontot.

A legtöbb állat tart az emberektől, de ő senkit nem akart meglepni. Az izgalomhoz nincs szükség veszélyre, mondogatta neki az anyja régen. „Az dekadens lenne, és én nem szeretem a dekadenciát!” A többi szülője nem volt ilyen előítéletes, talán abból kiindulva, hogy a Szaturnuszon élve a veszéllyel kapcsolatos nézeteik esetleg torzak lehetnek. De az anyja határozott nézeteket vallott, és Wahram nem volt dekadens; folyamatosan megdöbbentették az újdonságok, és most dobogott egy kicsit a szíve.

De a szikla üres volt. A köveket tényleg zuzmó borította, mintha féldrágakövekkel fújták volna be, sárgával, vörössel és halványzölddel. Wahram leguggolt egy hasadékba, és körbenézett.

Alatta a fűcsomók között egy anyapárduc és két kölyke bújt meg. Az anya figyelme néhány pampagazellára koncentrálódott a távolban. Wahram elgondolkozott azon, hogy a pampagazellák vajon mit gondolnak a párducokról – hogy Dél-Amerikában voltak-e ilyen gyors ragadozók. Ez nem tűnt valószínűnek. Szerencsésnek érezte magát, amiért éber párducokat lát, mert azok mintha mindig aludnának. Úgy tűnt, az anya a vadászatra próbálja megtanítani a kölyköket; az egyiket lenyomta a mellső mancsával, hogy lelapuljon. A szimmetrikus szél lefelé süvített balról, úgyhogy Wahram szélárnyékban volt a nagymacskáktól; nem fogják kiszagolni. Legalábbis így gondolta, noha igazából sok állat érzékszervei olyan élesek, hogy az emberek süketnémának tűnnek mellettük.

Letelepedett, hogy tovább nézze őket. A még mindig lefogott kölykök értetlennek tűntek, mintha fel sem tudnák fogni a tanulás fogalmát. Még mindig egymás felé kaptak, mintha játszani akarnának. Az agynövekedés csúcspontja egyben a játékosság csúcspontja is.

Szélirányban voltak a gazellákhoz képest, akik nem tűntek feszültnek, és feléjük közeledtek. Az anyapárduc leguggolt a fűben, és immár a kölykei is utánozták, a farkuk irányíthatatlanul csapkodott.

Majd az anya fűcsomókat szétrobbantva egyszerre eltűnt, a kölykök pedig a nyomába eredtek. A gazellák hatalmas, hegyes ugrásokkal vetették előre magukat, otthagyva a párducot a porban; de utána meg kellett kerülniük néhány fát, mire az anyapárduc utolérte az egyik csapat utolsó példányát, és szőrgomolyagot alkotva vele rávetette magát, amiből végül ő bontakozott ki a gazella tetején, fogát a zsákmány gerincénél a nyakába vájta, és úgy tartotta. A gazella egy kicsit még megvonaglott, majd mozdulatlanná vált. A vér látványa a szokásos vörös döbbenetet váltotta ki. A kölykök későn érkeztek, és Wahramban felmerült a kérdés, hogy tanultak-e egyáltalán bármit is azonkívül, hogy ha felnőnek, gyorsan kell majd futniuk.

Azon kapta magát, hogy áll. És amikor balra kapta a fejét valami mozgásra, meglátott egy másik embert: Swant. Meglepetten odaintett neki, a lány pedig megemelte az állát, miközben tovább nézte a párduc zsákmányejtését. Az anya ekkor éppen azt tanította a kölykeinek, hogyan egyenek meg egy gazellát, nem mintha azoknak sok útmutatásra lett volna szükségük ezen a téren. Wahram végignézett a tájon. A naphuzal megvilágított része immár elöl járt, a terrárium orr-részénél, a fénye naplementés árnyalatokban szivárgott hátra. Fűcsomók tömege hullámzott a szélben. Olyan érzés volt, mint egy ősi pillanat.

Swan odasétált hozzá, és felmászott a sziklára. Egy kicsit kínosnak ígérkezett, hogy egyedül találnak rá idekint, amit bizonyos parkokban nem is engedélyeznek, és általánosságban véve nem tartják illendőnek. De persze a lány is itt volt.

Wahram biccentéssel üdvözölte, távolságtartóan, de nem barátságtalanul. – Szokatlan szerencse ilyesmit látni – jegyezte meg, amikor Swan közelebb ért.

– Igen – felelte a lány. – Egyedül van idekint?

– Igen. És maga?

– Egyedül, igen. – A lány kíváncsian méregette. – Be kell ismerjem, meglep, hogy itt találom. Nem tudtam, hogy szereti az ilyesmit.

– A Merkúr nem igazán az a hely, ahol ez kiderülhetne.

Swan a nagymacskákra mutatott. – Nem fél?

– Úgy tapasztaltam, tartanak az emberektől.

– Hát igen, de ha éhesek...

– De hát soha nem azok, pont erről van szó. Annyi könnyen elejthető zsákmány van.

– Ez igaz. De ha még soha nem találkoztak emberrel, akkor azt fogják hinni magáról, hogy csak egy majom. Kétségkívül nagyon ízletes. Igazi csemege. Hallottam már ilyesmiről. Ezek nem tapasztaltak olyasmit, hogy vadásznának rájuk.

– Tisztában vagyok azzal, hogy zsákmánnyá is válhatunk – felelte Wahram. – Van nálam egy kis altatópisztoly, a biztonság kedvéért. Magánál nincs?

– Nincs – ismerte be Swan kis hallgatás után. – Úgy értem, néha van, de leginkább csak azért, hogy ne kelljen zárkában töltenem az éjszakát.

– Tényleg?

A lány oldalra billentette a fejét, mintha egy fülében szóló hangot hallgatna. Alex mesélte Wahramnak, hogy beépíttetett egy kvabust, még régen, amikor ez divat volt. – Ha már az evésnél tartunk – szólalt meg –, nem kellene keresnünk valamit?

– Örömmel.

Visszatértek a kerítéshez. Amikor odaértek, egy kis csoportot találtak a kioszknál; az emberek meglátták Swant, és köré gyülekezve örömmel üdvözölték. – Mi a véleménye? – kérdezgették. – Hogy tetszik most, hogy már felnőtt?

– Jól néz ki – nyugtatta meg őket a lány. – Láttuk, amint egy párduc elkap egy pampagazellát. Ami azt illeti, úgy láttam, mintha egy kicsit sok lenne a gazella, ezzel mi a helyzet?

A csoport egyik tagja azt felelte erre, hogy azért sok a gazella, mert még mindig kevés a nagymacska, és Swan feltett még egy-két kérdést ezzel kapcsolatban. Wahram azt szűrte le, hogy a ragadozó-zsákmányállat arányok a szinuszgörbe mentén emelkednek és süllyednek egymáshoz képest, és a ragadozók egy negyed ciklussal követik a zsákmányállatokat; de további komplikációk is akadtak, amelyek elmondását Wahram nem tudta követni annyiból, amennyit megemlítettek róluk.

Amikor Swan végzett a beszélgetéssel, visszavezette Wahramot az úton a városba.

– Szóval ők tudják, hogy maga tervezte ezt a terráriumot – jegyezte meg Wahram menet közben.

– Igen. Csodálkozom, hogy bárki emlékszik még rá. Én magam is alig.

– Szóval maga ökológus volt?

– Tervező. Már rég volt. Az igazat megvallva, nagyon sok minden nem tetszik abból, amit csináltam. Ezek az ascenziók már túlzások. Minden terráriumra szükségünk van ahhoz, hogy megmentsük a földön már kihalt fajokat. Nem tudom, mit képzeltem magamról. De ezt nem árulnám el azoknak az embereknek, akik itt élnek. Nekik tetszik, ez az ő otthonuk.

Több fokot megtettek a henger ívének mentén. Egy felhő, amelyet napnyugtakor odafent láttak, amint narancssárga sálként öleli körül az alatta lévő földet, elébük került a hengerben, és most diffúz köddel árasztotta el őket. A dolgok elveszítették az árnyékukat a párás félhomályban, és a fenti terep láthatatlanná vált, az a kevés fénypont a túloldalon olyan lett, mint a homályos csillagok. Az egész immár más világnak tűnt, inkább külsőnek, mint belsőnek.

Wahram elmesélte, hogy feliratkozott mosogatógép-kezelőnek a szaturnuszi étteremben, úgyhogy visszamentek a Plum Lake-i Szaturnuszházba, és ott ettek. Swan nem iratkozott fel semmilyen munkára; azt mondta, nagyon ritkán szokott ilyet tenni. Miközben ott ültek, elcsendesedett és szórakozottá vált, kinézett az ablakon, majd körbejáratta a tekintetét a helyiségen, mindig mozogva egy kicsit, a lábával dobolva, az ujjait dörzsölve. Enni kezdtek, és ekkor teljesen elcsendesedett. Kétség sem fért hozzá, hogy Alex miatt szomorkodik. Wahram, akibe szintén gyakran beléhasított a veszteség gondolata, nem tudott mást tenni, mint hogy szótlanul együtt érez; de utána Swan oldalra billentette a fejét, és azt mondta: – Ne beszélj hozzám, nem akarlak hallani.

– Hogy mi? – kérdezte Wahram.

– Elnézést – felelte a lány. – A kvabusomhoz beszéltem.

– Át tudja úgy kapcsolni, hogy hangosan beszéljen?

– Hát persze – felelte Swan. – Pauline, beszélhetsz hangosan.

Megszólalt egy hang Swan fejének jobb oldalán, és azt mondta: – Pauline vagyok, Swan hűséges kvantumszámítógépe. – A hangja pont olyan volt, mint Swané, azt leszámítva, hogy kis hangszórókból hangzott fel a lány bőre alól, egy kicsit fojtottan.

Swan elfintorodott, majd kanalazni kezdte a levest a szájába.

Wahram elképedt, és inkább az evésre koncentrált. Ekkor Swan felcsattant: – Hát akkor beszélj hozzá te!

A feje oldalából szóló hang azt mondta: – Úgy értesültem, a Jupiter-rendszerbe tartanak.

– Igen – felelte Wahram óvatosan. Ha Swan az imént arra utasította a kvabusát, hogy helyette beszélgessen vele, az nem jó jel. De nem volt biztos abban, hogy miről van szó.

– Maga milyen mesterséges intelligencia? – kérdezte.

– Egy kvantumszámítógép vagyok, a Ceres 2196a modell.

– Értem.

– Az egyik legelső és leggyengébb kvabus – jegyezte meg Swan. – Egy gyengus.

Wahram ezen elgondolkozott. A „mennyire vagy okos?” kérdést feltenni valószínűleg soha nem túl udvarias dolog. Egyébként is, az ilyesmit senki nem tudja pontosan megállapítani. – Miről szeretsz gondolkozni? – kérdezte helyette.

Pauline azt válaszolta: – Informatív beszélgetésre terveztek, de általában nem mennék át a Turing-teszten. Nem akar sakkozni?

Wahram felnevetett. – Nem.

Swan az ablakon bámult kifelé. Wahram őt nézte, majd ismét a vacsorájára kezdett összpontosítani. Rengeteg rizs kellett ahhoz, hogy elnyomja a tüzes csilit.

Swan keserűen motyogott magában. – Ragaszkodsz ahhoz, hogy beleüsd az orrodat, ragaszkodsz ahhoz, hogy beszélj, ragaszkodsz ahhoz, hogy úgy tegyél, mintha minden rendben lenne.

A kvabus hangja azt felelte: – Az anafora az egyik leggyengébb retorikai eszköz, igazából nem több redundanciánál.

– Te panaszkodsz nekem a redundanciára? Hányszor ismételted el nekem ezt a mondatot, tízmilliárdszor?

– Nem volt annyi.

Csend. Láthatóan mindketten megelégelték a beszédet.

– Maga tanult retorikát? – kérdezte Wahram.

A kvabus hangja azt felelte: – Igen, az egy hasznos analitikai eszköz.

– Kérem, mondjon egy példát.

– Ha az ember egy listában sorolja fel az exergáziumot, a szünatróizmust és az inkrementumot, akkor számomra úgy tűnik, hogy ezzel példát is mutat mindhárom eszközre ugyanabban a mondatban.

Swan felhorkantott. – Hogyhogy, Szókratész?

– Az „exergázium” azt jelenti, hogy „különböző megfogalmazások használata ugyanannak a gondolatnak a kifejezésére”, a „szünatróizmus” azt, hogy „ismételgetés”, az „inkrementum” pedig az „érvek felsorakoztatása egy állítás mellett”. Úgyhogy ezeknek a felsorolása mindhármat jelenti, nem?

– És milyen állítás mellett szeretnél érveket felhalmozni? – kérdezte Swan.

– Amellett, hogy túlságosan jóhiszemű voltam, amikor úgy gondoltam, hogy több különböző eszközt használsz, pedig igazából csak egy módszered van, mivel ezek között nincs különbség.

– Haha – felelte Swan szarkasztikusan.

De Wahram alig tudta visszafojtani a nevetését.

A kvabus folytatta: – Azzal is lehetne érvelni, hogy a klasszikus retorikai rendszer egy hamis taxonómia, egyfajta fetisizmus...

– Elég!

A csend egyre hosszabbra nyúlt.

– Megyek, segítek a konyhában – mondta Wahram, és felállt.

Swan kicsivel később követte, és kiürítette az ablak melletti mosogatógépeket, miközben kinézett a ködbe. Volt ott egy üveg bor, úgyhogy töltött magának egy pohárral. A konyhai munka nedves csörgését mindig is egyfajta zenének hallotta.

– Mondjon valamit! – adta ki egyszer csak az utasítást.

– A párducokon gondolkozom – felelte Wahram döbbenten, abban reménykedve, hogy a lány hozzá beszélt, bár senki más nem volt a konyhában. – Jól látta őket?

Semmi válasz. Kimentek, és letörölgették az asztalokat, ami beletelt egy kis időbe. Swan magában motyogott; úgy tűnt, mintha ismét a kvabusával vitatkozna. Egyszer beleütközött Wahramba, és azt mondta: – Gyerünk, mozogjon! Miért ilyen lassú?

– Maga miért ilyen gyors?

Persze ez a fajta ideges sebesség jellemző a kvabusfejűekre; de az ilyesmit nem illik kimondani, és egyébként is, a lány rosszabbnak tűnt a többinél. És lehet, hogy még mindig lefoglalja az energiáit a gyász, ezért megérdemli, hogy elnéző legyen vele. Most nem válaszolt neki, hanem egyszerűen csak letépte magáról a kötényt, és kisétált a ködbe. Wahram az ajtóhoz ballagott, hogy utánanézzen; a lány hirtelen a tér közepén lévő tábortűz felé kanyarodott, amely körül emberek táncoltak.

Amikor nem maradt belőle több egy sziluettnél a tűz fénye előtt, Wahram látta, hogy beleveti magát a táncba.

A szokások a legelső aktusnál alakulnak ki. Utána hajlam jelentkezik az ismétlésre, mert a szóban forgó mintázatok védekezések, védőbástyák az idő és a csüggedés ellen.

Wahram annyiszor végigcsinálta már ezt, hogy nagyon is tisztában volt a dologgal, úgyhogy odafigyelt arra, hogy mit csinál utazás közben, hogy észrevegye a legelső előfordulását azoknak az ismétléseknek, amelyek meghatározzák annak az adott pillanatnak a mintázatát az életében. Olyan gyakran előfordul, hogy az az első alkalom, amikor valaki megtesz valamit, ami esetleges, véletlenszerű és nem is feltétlenül ideális, viszont erre alapozza a későbbi szokásait. Némi kutatómunkát kell végezni, más szóval próbára kell tenni különböző lehetőségeket. Valójában ez az interregnum, a csupasz pillanat a szokások következő kibontakozása előtt, az az időpont, amikor az ember véletlenszerűen tesz dolgokat. A bőr nélküli idő, a nyers adat, a világban levés.

Ezek túlságosan is gyakran fordultak elő Wahramnak. A legtöbb naprendszer körüli szállítást biztosító terrárium rendkívül gyors, de az utak még így is gyakran hetekig tartanak. Ez egyszerűen túl sok idő ahhoz, hogy az ember céltalanul bolyongjon; aki ezt teszi, az könnyen belecsúszhat egyfajta letargiába vagy másféle mentális hibernációba. A Szaturnusz körüli településeken ez a fajta dolog néha egész tudomány-és művészeti ágakká fajul. De Wahram számára minden ilyen hebefrénia ártalmas volt, mint arra nagyon gyorsan ráébresztette a keserű tapasztalat. A múltjában túl sokszor kezdte mardosni az értelmetlenség a dolgok peremét. Neki rendre volt szüksége, és egy tervre; szokásokra. A kibontakozás pillanatainak csupaszságában az élmény intenzitásába vegyült egy árnyalatnyi rettegés – az attól való rettegés, hogy semmilyen új értelem nem fog megjelenni, ami az immár elveszett régiek helyébe léphet.

Persze nem létezik olyasmi, mint bárminek a valódi megismétlése; ez már a preszókratikusok óta egyértelmű, Hérakleitosz kétszer ugyanabba a folyóba való beleléphetetlensége óta, és így tovább. Úgyhogy a szokások nem igazi ismétlések, csak pszeudoiterációk. Más szóval, lehet, hogy a nap mintázata ugyanolyan, de a mintázatot megtöltő egyedi események mindig különbözőek egy kicsit. Így jelen van a mintázat és a meglepetés is, és ez a Wahram számára ideális állapot; az élet pszeudoiterációban. Ugyanakkor ahhoz, hogy az ember élete egy jó pszeudoiterációban, egy érdekesben teljen, a mintázat létrehozásához szükség van egy kis művészi tevékenységre. Bármilyen rövid is legyen az út, bármilyen unalmas a terrárium vagy a benne élő emberek, fontos létrehozni egy mintázatot és egy tervet, és minden erejével és képzelőerejével végre is kell hajtani. Végső soron a hajón töltött élet is élet. Minden napot le kell szakítani.

Úgyhogy másnap reggel reggeli után elhagyta a Szaturnuszházat, és visszasétált a parkba, majd a kioszknál csatlakozott egy csoporthoz, amelyik egy kis elefántcsordát készült megkeresni. Kis idő múlva Swan is beállt közéjük a park egyik távolabbi részéből érkezve, egy kicsit kipirultan, mintha szaladt volna. A csoportnál volt egy eszköz, amelyik az emberi hallás szintjére emelte az elefántok szubszonikus hangját, és Swan úgy húzta össze a szemöldökét, amikor meghallotta a beszédüket vagy éneküket, mintha értene a nyelvükön. Amikor az elefántok elnémultak, megkérte a csoportot vezető zoológust, hogy magyarázza el, miért tartott olyan sokáig a naplemente előző este. Wahram gyorsan megtudta, hogy ennek a biomnak, egyenlítői lévén, nagyon rövid naplementére lenne szüksége, mivel a Földön az egyenlítői nap évszaktól függetlenül szinte derékszögben ereszkedik a látóhatárra. A zoológus, aki meglepődött, hogy Swannak feltűnt a dolog, meglehetősen defenzíven elmagyarázta, hogy éppen egy kísérletet végeznek, amelynek keretében a huszonharmadik szélességi fok ekvivalensére helyezik át a terráriumot, mert ezen a szélességi körön a Földön hatalmas területek vannak, amelyek immár ugyanolyan melegek, mint az egyenlítő volt a Föld felmelegedése előtt. Az erdők füves pusztává változtak, és hatalmas mértéket öltött az elsivatagosodás, úgyhogy a támogatott migrációs mozgalom az ehhez hasonló trópusi félszáraz populációk átlokalizálását fontolgatja azokra a részekre. Ennek megfelelően előzetes adatok megszerzésének reményében állították át a Wegener naphuzalértékeit.

Swan egyáltalán nem tűnt elégedettnek ezzel a magyarázattal, és hamarosan ismét egyedül távozott, ügyet sem vetve a zoológus csalódottságára és a többi vendég némelyikének helytelenítésére. Wahram később, este látta még a saját éttermében; valószínűleg a lány is gyakorolta a pszeudoiteráció valamilyen formáját, mivel ő is sokat utazott, és ez természetes emberi késztetés. Wahram a mellette lévő asztalnál étkezett, majd elment mosogatni, és bár udvariasan odabiccentett Swannak, a lány nem szólalt meg. Amikor végzett a konyhában, és visszament egy italért, Swan már eltűnt. Odalent, az utcán megint égett a tábortűz, ropták a táncolók.

Szóval a második nap is tartalmazott új elemeket; de a következő napon a Wegener a Vénusz közelében készült elhaladni, gravitációs erőkarként használva a bolygót, hogy az közelebb lendítse a Jupiterhez. Wahram vonattal az orr közelébe utazott, majd a kapaszkodók segítségével behúzta magát az aszteroida elején kidudorodó megfigyelőterem szinte nullgravitációs folyosóján. A teremből stabilan látszott a csillagok felettük húzódó hemiszférája – és ott duzzadt előttük a Vénusz is. Wahram, aki otthon ideje meglehetősen nagy részét töltötte ilyen mikro-g-ben, boldogan egyensúlyozott fél kezével egy szíjba kapaszkodva, lelkesen bámulva, ahogy a második bolygó elhalad alattuk. Swan éppen akkor jött be, amikor a legközelebb értek, szokás szerint rohanva, nehogy elkéssen.

A Vénusz atmoszférájának már annyira lecsökkent a sűrűsége az eredetihez képest, hogy áttetszővé vált, és bár az egész bolygó a napvédőjének az árnyékában volt, tehát folyamatos éjszaka honolt rajta, az ember ki tudta venni a homályos, fehér jégtengereket és a két részben szabaddá robbantott és kapart kontinens fekete szikláit. A Földről és a Marsról ismerős felhőmintázatok gomolyogtak a havas síkságok és a szárazjégóceánok felett, olyan só-és-bors képet mutatva, amelyet még a legnagyobb erőfeszítéssel sem lehetett értelmezni. A megfigyelőterem visszhangzott az izgatott és döbbent nézők hangjától. A feketét mint magasat és a fehéret mint mélyet nem igazán képes felfogni az emberi szem, és ez egyébként sem volt olyan egyszerű. Még amikor a legközelebb értek hozzá, akkor is csak pöttyök káoszának tűnt. Bekanyarodtak felé, utána pedig a Wegener elsuhant közvetlenül az atmoszféra felett, maximalizálva a gravitáció adta lendületet. Alattuk elhaladt egy fénypontokból álló csoport, amelyre valaki azt mondta, hogy az a Port Elizabeth. A közelében egy Billie Holiday nevű város volt, ahol Wahram dolgozott egyszer egy hatalmas waldóban: habosított kövekkel borította az alföldek szárazjegét. Most hasonló munkát végeztek a Titánon. A Vénusz és a Titán a két legjobb jelölt arra, hogy teljesen terraformált világként csatlakozzon a Marshoz – ahogyan páran mondják, ingujjvilágként, szabad légkörrel, amelyet az emberek be tudnak lélegezni. A Mars példája bizonyította, hogy ez lehetséges: egy független, új világ, amelyet már nem nyomasztanak régi problémái.

Swan egymagában táncolt. – Vissza akarok menni – kántált csak úgy magában, senkinek, vagy talán a kvabusának. – Érezni akarom, ahogy a mérgező szél belecsap a mérgező tengerbe.

A vénusziak még a lendülés előtt elhagyták az aszteroidát, úgyhogy a Wegener emberi szempontból már nem volt olyan érdekes. Semmi tábortűz, semmi éjszakai tánc. Wahram a legtöbb napját a parkban töltötte; az vált ennek a konkrét pszeudoiterációnak a szívévé. Megpróbálták leltározni a madarakat és az emlősöket. Gyakran észrevették Swant odakint, amint magában kocogott. Egyértelműen odakint aludt, és a konyhában meg is jegyezték, hogy ha csak teheti, soha nem alszik fedél alatt, bár bizonyos értelemben természetesen az egész terrárium zárt térben volt. A parkban Wahram annak jeleit is látta, hogy a lány próbál maga gondoskodni saját ennivalójáról. Egyszer találtak egy nyulat, amelyet a parkban végigkanyargó patak mellett felállított kis csapdával ejtettek el. Az ilyesmi illegálisnak számított, és ami még fontosabb, olyasminek, amit nem csinál az ember. Párszor kis tüzek hamvait is látták, apró csontmaradványokkal, amelyek nem égtek el teljesen. Egy nyúl vagy egy őz, amelyet a parázsló tűz felett sütöttek meg... Az embernek ugyancsak nyitva kell tartania a szemét, hogy kiszagolták-e a hiénák, ha ilyesmibe vág. Az a kiváló dél-indiai konyha az étteremben csak jobb ennél.

Majd egyik reggel rábukkantak Swanra, aki még mindig kicsiny tüze felett görnyedt zsíros arccal, kezén vércsíkokkal, lába között egy kis kupac bundával. Vademberi pillantással nézett fel rájuk, nagyon hasonlóval ahhoz, amelyet egy ugyanilyen helyzetben meglepett hiénától kaptak volna, és hosszú ideig senki nem tudta, mit mondjon. A vadorzás soha nem volt népszerű tevékenység a hatóságok szemében. Wahram ezt látta, amikor egy futó pillantást vetett a zoológusra, bár Swant nem akasztották volna fel érte: és valóban, az alapítói státusza miatt a helyiek, akik legfeljebb feleolyan idősek voltak, mint ő, csak egyik lábukról a másikról állva próbáltak kiutat találni a helyzetből.

– Azt hiszem, erre szoktak gondolni a „tettenérés” kifejezés használatakor – jegyezte meg Wahram a legjoviálisabb hangján. – De ha szabad kérnem, én szeretném megnézni azokat az elefántokat, amíg van rá esélyem, és ők éppen távolodnak innen. Biztos vagyok abban, hogy a helyzet hamarosan normalizálódik. – Ezzel olyan érdeklődően elsétált, hogy az a túravezetőit is magával vonzotta.

Jobb, ha a másik irányban fedezik fel a parkot. Vagy levadászhatná a kis párduccsaládot. Egyszer meglátta Swant, amint éppen ezzel próbálkozik, de nem ment oda hozzá. Ekkorra már egyértelmű volt, hogy a lány egyedül szeretne maradni. A városban, ha be is tért az étterembe, egyedül evett. Wahramot ez egy kis csalódással töltötte el.

A pszeudoiterációban az ember úgy végzi el a napi szertartásokat, hogy egyszerre örül az ismerős dolgoknak, és borzong a véletlenektől. A hajnali séta fontos volt. A naphuzal napos része árnyékokat vetett a hengerre, és odafent madárrajok repültek egyik tótól a másikig. A vándormadarak úgy tesznek, mintha vándorolnának, ezt mesélték neki; hajnalban felszállnak, és a nap nagy részében repülnek, majd visszatérnek oda, ahonnan elindultak. Lehet, hogy az ő mozgása is erre hasonlít.

Amikor a Wegener elhaladt a híres Aszteroida-Programhiba mellett, előrement a megfigyelőterembe. Itt az egyik exkavátor elvétette az egyik utasítását – egy MI-hiba, amelyet egyesek feltételezései szerint talán egy kozmikus sugárral való balszerencsés ütközés okozott –, úgyhogy miután végzett a nagy vas-nikkel aszteroidájának kifúrásával, és kibélelte a belső teret acéllal, a gépezet végtelen ciklusba keveredett, és elkezdte az aszteroida szikláját felemészteni az első üreg csövén keresztül; majd minden alkalommal, amikor kitört az aszteroida felszínére, megfordult, és visszament, még több alagutat hagyva maga után. Pár év alatt egyértelművé vált, hogy ez a folyamat magától soha nem fog véget érni, mivel az egész, jelentősen lecsökkent méretű aszteroida kezdett úgy kinézni, mint egy csomóba kötött, fonott acélkötél. Egyesek azt tanácsolták, hogy hagyják folytatódni a folyamatot, hogy kiderüljön, mi történik utána, de biztos lehetett valaki, aki nem értett ezzel egyet, mivel egy intenzív elektromágneses robbanás darabokra törte az MI-t, és egy kanyarodás közepén mozdulatlanná tette a gépet, úgyhogy az exkavátor most úgy lógott ki az egyik oldalon, mint egy kígyófej. És ezen a ponton igazából az egész aszteroida egyfajta medúzafővé vált, amelyet néhányan gyönyörűnek tartottak, mások rémisztőnek, az MI ostobasága vagy az emberi erőfeszítés hiábavalósága bizonyítékának.

A Wegener most olyan gyorsan suhant el mellette, hogy a megfigyelőteremben lévő emberek pislogni sem pisloghattak, ha nem akartak lemaradni róla; egyetlen lélegzetvétel alatt pontméretűről akkorává nőtt, mint egy kosárlabda. Döbbent sóhajok, majd éljenzések hangzottak fel. Wahram szerint tényleg nagyon lenyűgöző műremek lett az egészből, annyi ív dudorodott rajta, mintha vonaglott volna, mint egy farkát kergető kígyó vagy – ahogy az akkor, amikor a konyhában mesélt róla, felmerült benne – mint a Klein-palackok összefonódott zűrzavara.

Másnap egy másik híres hiba mellett suhantak el, és többen előresétáltak megnézni, ahogy a Programhibát, amit Wahram lehangolónak talált. Ez a terrárium, az Yggdrasil, katasztrofális törést szenvedett el; egy észrevehetetlen jéghasadék szétnyílt, inkább robbanással, mint szivárgással. Csak pár lakó élte túl a történteket, talán olyan háromezerből ötven. Ez bárkivel megtörténhet, aki nem a Földön vagy a Marson él. Wahram nem nézte meg.

Listák (2)

Meztelenül feküdni egy jégtömbön hőlámpa alatt

Öt órát tölteni egy olyan űrruhában, amelyben csak négyórányi levegő van

Körbefutni a Merkúrt az egyenlítő mentén

A mellkasába vágni egy naprendszerdiagramot egy lézerkéssel

Lassan lezuhanni (egész nap) a Nagylépcsőn, mint a Duchampon

Felszállni egy taxiban a Terminátortól a napkorona fényébe, katapultálni, majd pusztán az űrruha meghajtóinak segítségével lezuhanni

Beülni egy székbe, és a vele szemben leülő emberek szemébe bámulni egy éven át

Tűzön táncolni egy tűzálló, átlátszó öltözékben

Bowlinggolyókat legurítani a Nagylépcsőn a Hajnali Fal tetejéről egész napon át (Pacsinkó-nap)

Egy hetet tölteni egy féregdobozban

Fejjel lefelé lógni keresztre feszített pozícióban a nap fényében, amikor a Hajnali Fal kapuját megnyitják

Egy hétig ülni egy kupac hagymában, egyiket a másik után hámozva meg

Elhagyni a menedéket egy levegővel feltöltött, de fűtetlen űrruhában, hogy kiderüljön, meddig bírja (tizennégy percig)

Elhagyni a menedéket egy levegővel feltöltött, de fűtetlen űrruhában, hogy kiderüljön, meddig képes odakint sétálni részleges napfényben és annak sugárzó hőjében (hatvan percig)

Elhagyni a menedéket egy fűtött, de csak egysisaknyi levegőt tartalmazó űrruhában, hogy kiderüljön, meddig tud odakint maradni (nyolc percig)

SWAN ÉS EGY MACSKA

Swan úgy szállt le a Wegenerről, hogy szégyellte rettenetes fiatalkori ötleteit, ebben az esetben a pampa-ascenziót, nem is beszélve a vadorzásról, amelynek során tényleg rajtakapta az az okostojás. De utána még rosszabbá vált a helyzet, amikor a taxijuk egy Jupiter felé tartó terráriumban rakta ki őket, amelyik a Pleisztocénnak, ifjúsága egy másik baklövésének bizonyult, egy északi jégkorszaknak, a megafauna számos újjáélesztett, dagadt csánkú képviselőjével, amelyek önmaguk szánalmas, mutáns verziójaként trappoltak körbe. Hatalmas rövidfejű medvék, amelyek tátott szájjal bámulnak körbe zavarukban, óriásfarkasok, kardfogú tigrisek, amerikai párducok, masztodonok és gyapjas mamutok, amelyek legnagyobb része csak az ősi DNS szemiújraélesztése, igazából elefántok, oroszlánok vagy medvék hibrid szülöttei, akik emiatt nincsenek tisztában a fajuk szokásaival. Szomorú dolog volt. Swan önmagát átkozta, és vademberré változott, hogy kibírja az utolsó hetet a Jupiterig, ezért viszont majdnem az életével fizetett; egyrészt fájdalmasan hideg volt, utána pedig az egyik reggel egy fa ostobán kényelmetlen ágai között arra ébredt, hogy a törzs egy rá felmászó vadmacska súlya alatt mozog, ami ki tudja, micsoda – talán csak egy puma vagy esetleg egy hóleopárd, hiszen hosszú bundája volt –, de feltett szándékában áll elkapni őt, és mivel nem volt nehezebb a lánynál, úgy tűnt, képes lesz elég magasra felmászni a fán ahhoz, hogy ez sikerüljön is neki. Olyan tizenkét méterre a földtől, egy g-vel forgó terráriumban Swan egy pillanatra elátkozta, hogy a terráriumokban a marsi g-ről – amely eleinte bevett norma volt – rég váltottak, majd a félelem minden gondolatot kiűzött a fejéből. Menekülj ki a fészekből. Magasabbra menni, mint amilyenre egy emberrel azonos súlyú macska képes: ez egyértelműen bajos. Swan felhúzta magát a felette lévő ágra, amely függőlegesebben állt, mint az, amelyiken aludt. A nagymacska higgadtan fürkészte, egyelőre nem mozdult. Topázszín szemek csillogtak a hosszú, fehér bundában; a felső ajka hátrahúzódott, fogai fehérek voltak és élesek. Rosszindulat nem volt benne. Odafent, a függőleges ágon, lábával mélyen a villában fájdalmas rántásokkal igyekezett kiszabadítani magát, fel és fel. Immár a lombkoronában lengedezett, körülötte az összes ág egyformán vékony és hajlékony. Valami tölgyfafajta. Ha orrba rúgja, amikor támad, akkor valószínűleg elvéti és lezuhan. Ha a karmok belemarnak; a rúgásnak el kell majd fordulnia – talán felfelé.

Megpróbált magasabbra mászni, de nem tudott.

A Pleisztocénen van. Tart magánál kábítópisztolyt.

De otthagyta a fészekben. – A fenébe.

A nagymacska elkezdett átkúszni Swan ágára. Elég súlyos, ha így lengeti.

– Pauline, van valami javaslatod?

– Ijeszd meg – felelte Pauline. – Adrenalinozd be magad teljesen, és csinálj valami bizarr dolgot.

Swan megpördült, és elengedte magát, lábbal előre zuhant a nagymacska arcába, olyan hangosan üvöltve, ahogy csak tudott. Amikor a lába valami másba ütközött, megragadta az ágakat, és érezte, ahogyan valami mellkason vágja. Torkán akadt a levegő, abbamaradt az üvöltés. A lábaival kapálózott valamilyen támasz után, de nem talált, lenézett. A nagymacska a földön volt, és nézett rá felfelé. Swan ismét felüvöltött, megérezte egy repedt borda szúrását. Dühös kiabálásra váltott, csúnyán szidalmazta a nagymacskát. Öld meg úgy, mint Arkhilokosz. Hangja reszelős, fájdalmas vicsorgás, keserű sikoly, amely bántja a torkát és a saját fülének is elviselhetetlenül csikorog. A hallatán ráébredt, hogy elveszítette az önuralmát.

A nagymacska elengedett egy mély sóhajt, majd elkocogott.

Swan visszamászott a fészekbe, és visszaszerezte az altatópisztolyát. A fáról való lemászás pokolian fájt.

*

Ezután teljesen elkerülte Wahramot, és mire kirakták őket a Callistón, egy kicsit meg is szerette azt a sebet az oldalán. Jobban érezte magát tőle; a fájdalmának, a dühének a kifejeződése volt. A sérüléssel összefüggő rettenetes pillanat nem merült feledésbe, de átváltozott valami mássá, egyfajta diadallá. Majdnem megették őt reggelire! Ostobán viselkedett, és mégis túlélte, ismét – milyen gyakran előfordul ez. Biztosan a sors keze.

Biztosan így lesz mindig.

– Ez a hamis szillogizmusok egyik legegyszerűbbike – jegyezte meg Pauline, amikor Swan hangosan kimondta a gondolatait.

A jupiteri holdak hatalmasak voltak, maga a Jupiter pedig egy rendkívül kifinomult zseni óriási olajfestményének tűnt, amelyen viszkózus buborékok örvénylenek egyik látványos kasmírmintás narancsültetvénytől a másikig; a szalagok közötti határvonalak mindegyike páratlanul fantáziadús volt. Swan imádta a látványt, és a város sem volt rossz, amelyből megnézhette: a Valhalla negyedik gyűrűje, amelyet a hatalmas, többperemű kráter névadója részére építettek. A Valhallának hat gyűrűje volt, úgy terültek el a Callisto oldalában, mint a koncentrikus körök egy tóban, amelybe egy követ dobtak. A város a negyedik gyűrű tetején helyezkedett el; immár a harmadik és az ötödik gyűrűkön is elkezdtek városokat építeni. Azt beszélték, hogy idővel a Valhalla teljes tetejét be fogják borítani, azután pedig talán a Callisto többi részét is; márpedig az egy nagy világ. Még olyanok is akadtak, akik szerint lehetséges teljesen terraformálni, a kezdeti légkör hiányának ellenére.

Igazából ez négy nagy világnak volt az egyike, mert az összes Galilei-hold hatalmas. De egyfajta átok ül rajtuk, legalábbis Swannak így tűnt; az egyik szinte használhatatlan, a másik használhatósága vitatott. Az Ió olyan távol kering a Jupiter kegyetlenül sugárzó gyűrűin belül, hogy soha nem fognak megtelepedni rajta, néhány kisebb, strapabíró tudományos kutatóállomást leszámítva. Az Európán, azon a nagy, gyönyörű jégholdon elég vastag a jég ahhoz, hogy az emberek bemenekülhessenek alá a jupiteri sugárzás elől, amely még ott is erős: csodálatos jégpaloták, amelyek felett mindig ott meredezik a Jupiter – legalábbis eleinte mindenki így gondolta. De ez nem jött össze, mert kiderült, hogy a lenti óceánban idegenek élnek, az algák, kemotrófok, lithotrófok, methanogének, kúszók, szívók, legyezők, dögevők és hulladékevők egész ökoszisztémája, amelyek mindegyike ott úszik, mászik, kapaszkodik vagy fúrja be magát; és ezek gondot jelentettek. Egyesek úgy gondolták, hogy az emberiség eleve megfertőzte az óceánt, amikor próbafúrásokat végeztek felette, mert azok a Vosztok-tó problémáját jelentették, csak nagyban. Ugyanakkor mindent elkövettek a fúrók sterilizálásáért, majd miután felfedezték a teljes ökológiát, és mintát vettek belőle, lezárták a léket, és most csak a felszínen létesítenek tudományos kutatóállomásokat, amelyek a populációs mintákat tenyésztik és tanulmányozzák, meg azon töprengenek, hogy maradjanak, vagy menjenek, és ha maradnak, akkor milyen jellegű jelenléttel. A tervezett jégpalotákkal valószínűleg nem is lenne semmi baj, mivel az alatta lévő életet tíz kilométernyi jégréteg zárná el, amely a hold felszíne és az óceán között terül el. Másrészt, mivel az élet olyan, amilyen, folyamatosan beférkőzik minden zugba, ahova csak tud, a hold bármilyen típusú gyarmatosítását szinte biztosan követi a szennyezés. Ugyanakkor, ha azt vesszük, hogy ezek a teremtmények amúgy is a sajátjaik távoli unokatestvéreinek tűnnek, amelyekkel a meteorutazás során váltak szét útjaik – és most egy látogatás kapcsán találkoztak ismét –, valóban olyan káros lenne föléjük költözni, és kismértékben szennyezni őket? Amikor máris léteznek olyan emberek, akik megeszik az idegen mikroszkopikus életet, vagy az ereikbe injekciózzák? És amikor az élet eleve folyamatosan ide-oda pattogott a naprendszerben, és végig tartotta a kapcsolatot a rokonaival? Ezek nyitott kérdések, az európaiak és a többi jupiteri számára érdekesek és relevánsak, a rendszer többi részének viszont már nem annyira. Swan táplált némi érdeklődést aszteroidatervezői múltja miatt, és helyeselte a közelmúltbéli döntést, hogy vágjanak bele, és telepítsék be az Európát, diszkréten meghúzódva a helyi vízi élet tetején.

Swan most azzal töltötte az idejét, hogy a Valhalla negyedik gyűrűjének tetején körbefutó Magas Úton sétálgatott az Ióra vezető járatra várva. Még mindig kerülte Wahramot, aki mostanában riadt aggodalommal figyelte, amit a lány ki nem állhatott. A Jupiter odafent ugyanolyan pompázatosan ragyogott, mint mindig. Lehet, hogy a jupiterieknek igazuk van, hogy ennyire magukba fordulnak; van itt egy egész kis naprendszerük, tele különböző dolgokkal. A kráter gyűrűi között a Callisto felszíne egy hatalmas, buckás fehér síkság volt, és a Jupiter és a másik három hold odafent táncoltak. Gyönyörű egy űr.

De ők azért jöttek, hogy meglátogassák Wangot, úgyhogy Swan hamarosan türelmetlenül várta már a járatot, és unni kezdte a fenti látképet. Az odafent bohóckodó Jupiter nem művészet, hanem kémia, egyszerű fraktálos ismétlődés. Nemrég üdvös módon hatalmas gázlámpákat szereltek fel a jupiteri felső légkörbe, hogy jobban megvilágítsák a Galilei-holdak jupiteri oldalán lévő városokat. Látszott, hogy ezek a fájdalmasan ragyogó gyémántpettyek hogyan torzítják el a Jupiter felhőinek tetejét, hogyan keltenek újabb örvényeket és áramlatokat: ettől művészetté vált a dolog, az egész egyfajta őrült goldsworthyvé.

Végül elérkezett az iói út napja.

Swan azt kérdezte: – Pauline, nem lesz bajod odalent?

– Nekem nem, ha neked sem. Ott mindenképpen a Faraday-kalitkában kell maradnod, ha biztonságban akarsz lenni. A jupiteriek ezt biztosan elmondják majd neked.

És az út során meg is tették, méghozzá elég részletesen. Egy doboz egy másik dobozban, mint egy matrjoskababa: annyira büszkék voltak rá. Utána le az Ióra, dühödt sarki fényt terítve szét az űrsiklójuk mögött, áttetsző kékséget és zöld elektromos lobogókat és lángcsóvákat, ahogy repültek.

AZ IÓ

Az Ió, a Jupiter legbelsőbb

holdja olyan nagy, mint a Luna. Sárga salakvilág, a hold belsejének lenyűgöző

feltörése, kibugyogása újra és újra, amíg a foszfornál minden illékonyabb dolog el nem égett. Foszfor, mindenhol foszfor, és sehol egy hely, ahol az ember megvetheti a lábát. Négyszáz aktív vulkán tör fel a salakból gyulladt fekélyként, és lövell foszfor-dioxidot száz kilométerre a levegőben. Egy hold, amelynek forróbb a belseje, mint a Földé – próbáljuk csak meg odatenni a kezünket a Néa Kaméninek, a Szantorini kráterének kürtőjéből kiszálló gőzbe, hogy megtudjuk, milyen forró a Föld; az úgy néz ki, mint a főzőlapról felszálló gőz, de gyorsan ki fog derülni, hogy háromszor olyan forró. Annak ellenére, hogy az ember azonnal elkapja a kezét, felhólyagosodik a bőre. És az Ió belseje ennél is harmincszor forróbb.

Úgy is néz ki. Egy pokoli világ, amelyet rendkívüli erővel feszít meg, szinte szétszaggat a Jupiter és az Európa közötti hatalmas árapályvonzás. Ilyen a gravitáció munka közben. És a Jupiter sugárzási mezője is olyan hatalmas és erős, hogy az Ió felforr benne; még a Deinococcus radiodurans is megsemmisül benne. Az Ión semmi nem él meg.

Kivéve az emberek, és az a kis

készlet bióta, amelyet mindenhová magukkal visznek. Mert lehet találni szilárd kőszigeteket a hatalmas vulkánok felföldjein, és meg lehet fúrni ezeket a sziklákat, hogy elrejtsünk benne egy kis kutatóállomást. Egy dobozt Wang kvabusának. Ott mindent háromszoros védelemmel kell körülvenni, először fizikai falakkal, utána egy elég erős mágneses mezővel, ahhoz, hogy kivédje a Jupiter sugárzását; de ez a mező önmagában is képes lenne megölni az embert, úgyhogy a belsejében egy Faraday-kalitkára is szükség van, hogy megvédjen minket a védelemtől.

Ereszkedjünk le egy kék mágneses mezőben, az elektronok tüzében. Odalent a hold gömbből síksággá változik, majd az egymásba érő vulkánok zsúfolt hegyvidékévé; a méretes kúpokat nehéz kivenni a fehérségen elterülő homokszínen, a bronzbarnaságra festett téglavörösön, az összes égetett szín, de legnagyobbrészt a sárga foltjai között. Itt-ott elszórt fekete, vörös vagy fehér gyűrűk jelzik az aktív kürtőket, és árasztják ki a belső részek tartalmát szabálytalan korongokban a kürtők körül; de a legtöbb folt sokkal kevésbé szabályos, és mindent egybevetve, a felszín egy olyan összevisszaság, amelyet szabad szemmel nem lehet topográfiává bontani. Az, aminek tűnik, egy olvadt világ, egy égő világ. Az emberek adta nevek itt redundánsak.

Tűzistenek, mennydörgésistenek, villám-és vulkánistenek, minden robbanással kapcsolatos felsőbb erő Agnitól, a hindu tűzistentől Volundig, az istenek germán kovácsáig: ez a sok név azért van, hogy emberivé tegye a holdat, de nem sikerül neki. Az Ió nem emberi hely. A felszínén lévő kemény réteg, amelyet csak az űr vákuumával való kapcsolat hűt ki, olyan vékony, hogy sok helyen meg sem tartana egy álló embert. Néhány korai felfedező ezt a saját kárán tudta meg: túl messzire elsétáltak az űrsiklójuktól, bezuhantak a foszforos felszín alá a vörösen izzó lávába, és eltűntek.

Mi úgy gondoljuk, hogy azért,

mert hűvösebb bolygókon és holdakon élünk, ennél biztonságosabb talajon járunk.

De ez nem így van.

SWAN ÉS WANG

A Wang kvabusát és csapatát tartalmazó iói kutatóállomás magasan a Ra Patera oldalában helyezkedett el, a naprendszer egyik legnagyobb hegyén. Miközben leereszkedett az űrsikló, a Ra széles köpenyének meredeksége alig tűnt eltérni a vízszintestől. Az űrsikló leereszkedett a betonplatform egyik résébe, majd bezárult felettük egy tető; onnantól többnyire föld alatt voltak. Minden, amit a hold és a kutatóállomás különböző képernyőin láttak, és az állomás kis parancsnoki tornyának kis ablakain át, része volt a Ra köpenyének.

Több ember is volt az állomás hídján, fent a parancsnoki toronyban. Egyikük sem nézett fel Swanra és Wahramra, sem Wangra, amikor belépett.

Mint kiderült, Wang Wei egy joviális modorú, kerek férfi volt. Egy igazi elméleti nyomozó, ahogyan Mqaret mondta volna; a rendszer egyik legnagyobb szaktekintélye a kvabusok terén. Az ilyen egyedek néha meglehetősen figyelemre méltó ruritániaiaknak tűntek. Swanban felmerült a kérdés, hogy Alexnek vajon igaza volt-e, amikor úgy gondolta, hogy a naprendszer balkanizálódása szándékos, de tudattalan emberi reakció a kvabusokkal kapcsolatban, valamiféle ellenállás kibontakozóban lévő mindenhatóságukkal szemben.

Wang Swant és Wahramot egy gyors „ó, köszönöm”-mel köszöntötte, és elvette Alex borítékját, amikor Swan odanyújtotta neki. Úgy tűnt, mintha már eleve tudott volna róla. Elolvasta a benne lévő levelet, majd bedugta a belőle kieső lemezt a legközelebbi íróasztalba. Hosszú ideig meredt az asztali kijelzőre, és figyelmesen olvasott, ujjával követve, hogy hol tart éppen.

– Annyira sajnálom Alex elvesztését – mondta végül Swannak. – Fogadja szívből jövő együttérzésemet. Ő volt a mi kis kerekünk tengelye, és most úgy gurulunk széjjel, mint a törött küllők.

Swan meglepődött ezen, és azt felelte: – Azt írta nekem a levelében, hogy jöjjek el magához. Az üzeneteket nekem hagyta a dolgozószobájában. Egyfajta vészterv volt ez, azt hiszem. És ez a magának szóló boríték is a része volt.

– Igen. Megemlítette nekem, hogy lehet, hogy ezt fogja tenni. És Alex azt írja a levelében, hogy maga a belső kvabusába is feltöltött egy lemezt.

– Ez így van. De a kvabusom nem hajlandó beszélni róla.

– Ez kétségkívül Alex utasítása volt. Az adatok specializáltak. Ami magánál van, az egyfajta biztonsági mentés – magyarázta Wang mentegetőzve.

Swan Wangra meredt, majd Wahramra, és látta, hogy ezek is összeesküvők, épp, mint Wahram és Genette még a Merkúron.

– Árulják el, mi folyik itt – követelte. – Maguk ketten dolgoztak Alexszel valamin.

Azok ketten haboztak egy kicsit, majd Wang folytatta: – Igen. Évek óta. Alex volt a tengely, mint már mondtam. Mi vele dolgoztunk.

– De ő nem szeretett a felhőben lenni – mutatott körbe Swan az állomáson. – A fejében tartotta a dolgokat, igaz? De maguk kvabusokkal dolgoznak, nem így van? Wang kvabusa, Wang algoritmusa?

– De igen – felelte Wang.

Wahram pedig hozzátette: – Azért, hogy ne maradjanak nyomok, Alexnek nem volt szabad kvabust használnia. És ehhez egy kvabus segítségére volt szüksége. Manapság így megy ez, és ezt ő is tudta.

Wang bólintott. – Úgyhogy engem használt. Meg nem tudnám mondani, miért. Lehet, hogy úgy gondolta, nekem több kapcsolatom van a valóságosnál azzal, amit ő az independens világok ligájának nevezett. Nekem van ugyan egy ilyen kapcsolati hálóm, de az nem összefüggő. Senki nem rendelkezik a rendszer mostani állapotának pontos leírásával.

– Alexnek arra lett volna szüksége? – kérdezte Swan.

Wahram megrázta a fejét. – Ő is éppen annyira ismerte a rendszert, amennyire bárki. Wang ismeri az independenseket, de ami még fontosabb, legalábbis szerintem, az ő kvabusa el van itt szigetelve. Egy Wang üzemeltette rendszeren keresztül tartja a kapcsolatot a külvilággal. Alexnek ez tetszett, mert ő a közvetlen emberi kommunikáció felé szerette volna terelni az ügyeket.

– De itthagyta ezeket az üzeneteket – ellenkezett Swan. – Arra az esetre, ha nem tudna beszélni. Azt akarta, hogy beszéljünk. Hogy maguk beszéljenek velem.

– Egyértelműen.

– Akkor árulják el, miben törik a fejüket!

A két férfi egymásra pillantott. Hosszú ideig a padlót bámulták.

Majd Wang Swan szemébe nézett, ami meglepte a lányt. A férfi pillantása átható volt. – Senki nem tudja pontosan, hogyan kezelje ezt a helyzetet, mert a kvabusokhoz van köze, és magába be van építve egy. Úgyhogy Alex nem mesélte el magának a dolgoknak ezt a részét, és én sem akarom. Most, hogy Alex kapcsolati listája biztonságban itt van, mi, akik vele dolgoztunk, megpróbálhatjuk folytatni a munkáját.

Swan azt válaszolta: – Szóval maguknak van információjuk Alextől, és az én kvabusomnak is van információja Alextől, de nekem nem lehet információm Alextől.

Wang Wahramra pillantott. Wahram arca olyannak tűnt, mintha gombostűket szúrtak volna belé valahol. Az ő dülledt szemű pillantása, Wang baziliszkuszi koncentrációja: mindkettő a lányra meredt. Nem tudták, mit mondjanak neki. Nem akartak mondani neki semmit.

Swan hirtelen felpattanva egy legyintéssel elintézte őket, és kisétált a helyiségből. Sehova nem menekülhetett ezen a kis állomáson, de ez csak a távozása után jutott eszébe. Nagy szüksége lett volna arra, hogy kifussa magából a dühöt valami hegyoldalban, erre itt állt bezárva egy kvabusdobozba, egy széfszerű épületbe, amelyen alig néhány helyen van ablak is. A klausztrofóbia mindig ott leselkedik közvetlenül a felszín alatt, és most, a két férfi iránti mérgével és az Alex miatt érzett szomorúságával (és az Alex ellen irányuló dühével, amiért pusztán Pauline miatt eltitkolt előle dolgokat), ez a csapdába esettség elborította, és Swan addig trappolt körbe átkozódva, amíg fel nem jutott a parancsnoki torony kis szobájába, amelyben volt egy ablak, és be nem csaphatta maga mögött az ajtót, hogy egy darabig az asztalt csapkodhassa az öklével. A bordája ettől meglehetősen megfájdult, de ez immár csupán csak része volt az egésznek, az összes többi érzelme sajgásának. Fájt!

Majd a szeme sarkából észrevett egy kis mozgást odakint. Felhagyott a dühöngéssel, és odament az ablakhoz, hogy kinézzen rajta: a könnyein keresztül egy emberi alak homályos, villogó képét látta meg odakint a sárga salakban, amint az állomás felé sétál. Furcsán mozgott, ingadozva, tántorogva, egyik pontról a másikra villanva.

– Pauline, képes itt bárki a felszínen járni? Az állomáson kívül?

– Csak akkor, ha az űrruhája éppen annyira megvédi, mint az állomás – felelte Pauline. – Kérlek, azonnal tájékoztasd az állomás biztonsági személyzetét arról, amit láttál.

– De hát biztosan észrevették ők is, nem?

– Azt az űrruhát odakint sok minden elrejtheti. Lehet, hogy a te vizuális észlelésed az egyetlen jele. Kérlek, siess. Nem ez a legjobb pillanat arra, hogy vitatkozz velem.

Swan felmordult, és kiment a helyiségből. Miután rohangált egy kicsit, és eltévedt, odaért ahhoz a szobához, amelybe először léptek be Wahrammal.

– Valaki gyalog közeledik az állomás felé – közölte a döbbent emberekkel odabent. Néhányan azonnal figyelmesen vizsgálni kezdték a képernyőket. Swan nem tudta megmondani, melyik irányba nézett az ablaka, és vissza kellett vezetnie őket (pedig alig emlékezett az útvonalra), hogy megmutassa nekik. Akkorra már semmi nem látszott a salakos tájban, amely lejtett az állomás felől. És úgy tűnt, hogy a vezérlőteremben sem láttak az emberek semmit.

– Pauline, mondd el nekik – adta ki az utasítást Swan.

Pauline azt válaszolta: – Volt valami körülbelül háromszáz méterre innen, lejjebb. A lábnyomai biztosan látszanak. Az alak szabálytalanul mozgott...

Wang rontott be a helyiségbe, kétségkívül odahívatták. – Zárjátok le! – vetette oda az embereinek kurtán. Minden helyiségben megszólaltak a riasztócsengők, fájdalmasan magas és fülsértő hangon. A folyosók gyorsan megteltek emberekkel. Swant és Wahramot végigkergették a folyosón egy zárt óvóhelyiségbe. Mire odaértek, már zsúfolt volt, és miután betolakodtak, bezárták az ajtaját; láthatóan teljes volt a létszám. Ekkor már a matrjoskababák legkisebbikében tartózkodtak.

Az egyik falon képernyők voltak, és Pauline segített az állomás MI-jének a megfelelő irányba fordítani a megfigyelőkamerákat. Az egyik elég hamar ráközelített a lejtő képére: azon, messze odalent a gyűrött, ferde salakmezőn, egy apró alak ugrándozott lefelé.

– Nem túl jó ötlet – jegyezte meg Wang. – A kéreg elég vékony odalent.

Majd a távoli alak besüppedt egy rövid villanásba, és eltűnt.

– Figyeljétek tovább az állomás környékét – adta ki az utasítást Wang egy kis döbbent csend után. – Lássuk meg, hogy van-e odakint bárki más. És engedjetek fel egy drónt, hogy nézzen utána űrjárműveknek.

A helyiségben tartózkodó emberek komor csendben figyelték a képernyőket. Ha a Faraday-kalitka áramellátása megszűnik, akkor nagyon hamar megsülnek, minden egyes sejtjük felrobban a Jupiter sugárzásától. De láthatóan nem történt semmi. Az állomás energiaellátása folyamatosnak tűnt, és a környékén senki mást nem vettek észre.

Majd felbolydult a helyiség. – Hívás egy hajóról, amelyik le akar szállni! – szólt valaki.

– Kik azok?

– Egy Interplán hajó, a Swift Justice.

– Győződj meg arról, hogy tényleg ők azok.

A nagy képernyő átváltott az érkező hajó képére, és mindenki azt nézte, ahogyan egy kisebb űrsikló lesuhan az állomás leszállópályájának hasadékába. Nem sokkal később egy sisakos arc jelent meg közvetlenül a dokkoló egyik megfigyelőkamerájának lencséje előtt, és betöltötte a képernyőt, hogy lehetővé tegye a retinavizsgálatot, majd intett, és egy pillanatra felmutatta a hüvelykujját. Úgy tűnt, barát.

Beengedték őket, és ott állt az ajtóban három ember levetett sisakkal, az egyik egy kicsi. Swan döbbenten ismerte fel a nyomozót, aki Mqaret laboratóriumában látogatta meg őket: Jean Genette-et.

– Késtél – szólalt meg Wang.

– Bocsánat – felelte Genette. – Feltartottak minket. Meséld el, mi történt.

Wang röviden beszámolt az eseményről, és azzal fejezte be: – Úgy tűnik, egyetlen behatoló volt. Megközelített minket, majd lefelé indult, és beesett a kéreg alá. Egyelőre nem találtunk járművet.

Genette oldalra billentette a fejét. – Egyszerűen a halálba szaladt a lejtőn?

– Nagyon úgy tűnik.

A nyomozó felnézett a társaira. – Ki kell szednünk az esetleges maradványokat a lávából. – Majd Wangra és a többiekre pillantott: – Mindjárt visszatérünk. Lehet, hogy még egy kicsit bezárva kellene maradniuk.

Ezzel mindhárman eltűntek a dokkoló irányában.

– Rendben – mondta Swan nyomatékosan, főleg Wahramra meredve. – Árulja el, mi folyik itt.

– Nem tudom biztosan – felelte Wahram.

– Az imént támadtak meg minket!

– Azt hiszem, így van.

– Azt hiszi?

Wang szólalt meg, miközben még mindig a képernyőket vizslatta. – Azt kell mondjam, nem túl hatékony támadásról van szó.

– De ki akarná megtámadni magukat? – kérdezte Swan. – És hogyan ért ide ilyen gyorsan ez a Genette nyomozó? És van ennek bármi köze ahhoz, amit Alexszel csináltak?

Wahram azt felelte: – Ezen a ponton ezt nagyon nehéz megállapítani. – Swan egy karbavágással félbeszakította.

– Hagyja ezt abba! – kiáltott rá harciasan. – Árulják el nekem, mi folyik itt!

Körbenézett a zsúfolt szobában: abban tizenöt-húsz ember szorongott, de most csökönyösen a saját dolgukkal foglalták el magukat, magára hagyva Wangot és látogatóit egy kis asztalnál a sarokban. – Árulják el, vagy kiabálni kezdek. – Swan kiengedett egy kis sikolyt, hogy megmutassa nekik, mi jöhet, és a helyiségben az összes ember felugrott és feléjük nézett, vagy próbált nem így tenni.

Wahram Wangra pillantott. – Hadd próbáljam meg – kérte.

– A tiéd – felelte Wang.

Wahram bökdösni kezdte az asztalon lévő képernyőt, és előhívta a naprendszer térképét, egy háromdimenziós képet, amely mintha az asztalban lebegett volna. Ragyogó, holografikus csillagok gömbjei álltak össze valamivé, ami az ismerős naprendszeri elrendezésre emlékeztetett, bár Swan úgy látta, hogy ebben nincs annyi színes gömb, és rengeteg színes vonal kötötte össze a gömböket. Továbbá a gömbök mérete nem volt arányos a bolygók és a holdak valódi méretével.

– Ezt a képet Alex analízise alapján generáltuk – magyarázta Wahram Swannak. – A hatalmi viszonyok megjelenítésére szolgál. Egyfajta Menard-grafikon. A gömbök méretét az Alex által fontosnak tartott tényezők összességének függvénye határozza meg.

Swan a nap mellett észrevette a Merkúrt, amely kicsi volt és vörös. A Mondragon-tagok mind vörösek voltak, és egy vörös pöttyökből álló csillagképet alkottak a rendszeren végighúzódva – a pettyek aprók voltak, de sok volt belőlük. A Föld hatalmas volt és többszínű, a gömbök kupaca, első pillantásra olyan, mint egy csokor héliummal töltött lufi. A Mars egy egyedülálló, zöld gömb volt, majdnem akkora, mint a Föld. A gömböket összekötő színes vonalak alkotta hálók a Szaturnuszig elég sűrűek voltak, azon túl ritkásak.

– Milyen tényezők? – kérdezte Swan, miközben megpróbálta lecsillapítani magát. Még mindig feldúlt volt, inkább Genette megjelenése, mint a támadás miatt.

Wahram azt felelte: – A felhalmozott tőke, a népesség, a bio-infrastruktúra egészsége, a terraformáció állapota és stabilitása, az ásványi és illékonyabb kincsek, a békeszerződések, a katonai felszerelések. A heurisztikai részleteket majd később is meg tudjuk adni. De azt azonnal láthatja, hogy a Mars és a Föld, amelyet egy kollektívának tartanak, masszívan nagyobb, mint bármelyik másik hatalom ezen a ponton. Kína pedig, a nagy, rózsaszín gömb, egy nagyon nagy részét alkotja a Föld erejének. Mindeközben a Vénuszban olyan komoly potenciál rejlik, hogy azt nehéz megjeleníteni, mivel jelen pillanatban messze nem képviseli azt az erőt, amelyet fog. A Vénusz és Kína azért rózsaszínűek, mert mindketten jó kapcsolatot ápolnak a Mondragonnal. Láthatja, hogy van némi esélye, hogy a Kína-Vénusz-Mondragon-nexus lesz a legnagyobb hatalom. Alex gyakran mondogatta, hogy a történelmen végigtekintve a kínai dominancia az alapértelmezett norma, kivéve azt a rövid időszakot, amikor Európa leigázta. Lehet, hogy ez túl erős megfogalmazás, de a kép magáért beszél a jelen helyzetben. Vegye továbbá észre, hogy mennyivel kisebb szinte minden másik űrtelepülés. Még az összeset egybevéve is kicsik. Viszont ha a terraformációs potenciáljukat is számításba vesszük, mint azt most megteszem, nézze: a Vénusz, a Luna, a jupiteri Galileik az Iót nem számítva, a Titán és a Triton sokkal nagyobbá válnak. Ezek képviselik a legnagyobb lehetőségeket a hatalom megnövelésére az űrben. Az aszteroidák legnagyobbrészt be vannak töltve. Úgyhogy a közeljövőt tekintve a Vénusz és a nagy holdak jelentik az új erőt. És a Vénusz nemsokára teljesen lakhatóvá válik, és pillanatnyilag növekedési ugráson megy keresztül, úgyhogy a dolgok máris kezdenek furcsává válni arrafelé, és destabilizálni a dolgokat a Földön.

– Szóval, mi aggasztotta Alexet? – kérdezte Swan. – És mit szándékozott tenni?

Wahram vett egy mély levegőt, majd kiengedte. – Ő ezt ingatag rendszernek látta, amely az összeomlás felé rohan, kivéve, ha elvégzünk pár korrekciót. Stabilizálni akarta a dolgokat. És úgy gondolta, hogy a problémák legfőbb forrása a Föld.

Egy darabig a képet bámulta, amely nagyon hatékonyan kifejezte ezt a nézetet; ott, az összes elsődleges szín közepén a Földet jelképező luficsokor olyan eleven volt, hogy szinte vibrált.

– Szóval, mit akart csinálni? – kérdezte Swan, akibe belehasított az aggodalom. – Azt akarják mondani, hogy meg akarta változtatni a dolgokat a Földön?

– Igen – jelentette ki Wahram határozottan. – Ezt akarta. Tudta persze, hogy ez egy gyakran előforduló hiba az űrlakók körében. Egy lehetetlen küldetés, amely minden bizonnyal kudarcot vall majd. De ő úgy gondolta, hogy mostanra lehet, hogy megfelelő nyomást tudnánk gyakorolni ahhoz, hogy elő tudjuk idézni a változást. Volt egy terve. Rengetegen úgy éreztük ezzel kapcsolatban, mintha egy kicsit a farok akarná csóválni a kutyát, ha érti, mire gondolok. De Alex meggyőzött minket, hogy soha nem leszünk biztonságban, amíg a Föld jobb formába nem kerül. Úgyhogy vele szándékoztunk tartani.

– És ez mit jelent?

– Élelmet és állatokat raktároztunk el a terráriumokban, és földi irodákat létesítettünk az ottani baráti országokban. Születtek megegyezések. De most az egészet megbonyolítja Alex halála, mert ő intézte személyesen ennek a nagy részét. Szóbeli megegyezésekről volt szó.

– Azt tudom, hogy a kvabusokban nem bízott.

– Így van.

– Miért nem?

– Nos, én... talán ezt nem most kellene elmondanom.

Egy kis kínos csend után Swan azt felelte: – Árulja el. – Amikor a férfi felemelte a tekintetét, és találkozott a pillantása Swanéval, a lány úgy nézett rá, ahogyan Alex tette volna – érezte, amint ez a nézés végighalad benne. Alex képes volt egyetlen pillantással szóra bírni az embereket.

De Wang volt az, aki végül válaszolt neki. – Ennek néhány kvabusokról szóló vicces kis történethez van köze – kezdte óvatosan. – A Vénuszon és az aszteroidaövön történtek. Azokat az incidenseket most Genette nyomozó és csapata vizsgálja. Úgyhogy – mutatott az ajtó felé – ez is lehet, hogy annak a része. Szóval, amíg többet meg nem tudnak, hadd ne foglalkozzunk most ezzel a témával. Továbbá... feltételezve, hogy a belső kvabusa mindezt rögzíti? Az lenne a legjobb, ha rá tudná venni, hogy tárolja védett helyen ezeket a felvételeket.

Wahram azt mondta Wangnak: – Mutasd meg a rendszer képét Swannak úgy, hogy a kvabusok erejét is beleveszed.

Wang bólintott, és bökdösni kezdte az asztal kijelzőjét. – Ez most megpróbálja mind a kvabusokat, mind a klasszikus MI-ket belevenni. A remények szerint arról ad képet, hogy a civilizációnk mekkora részét üzemelteti a mesterséges intelligencia.

– A kvabusok nem üzemeltetnek semmit – tiltakozott Swan. – Nem hoznak döntéseket.

Wang összehúzta a szemöldökét. – Igazából vannak dolgok, amelyeket ők döntenek el. Mint például hogy mikor induljanak el a kompok, vagy hogy hogyan legyenek elosztva a javak és a szolgáltatások a Mondragonban... ilyesmiket. Mint kiderült, a rendszer infrastruktúrájának a nagy részét.

– De nem ők döntenek az üzemeltetésről – vetette ellen Swan.

– Tudom, mire gondol, de nézze csak meg a képet.

Ebben a változatban, mint elmagyarázta, a vörös mutatja az emberi irányítást, a kék a számítógépes irányítást, amelyen belül a világoskék jelzi a klasszikus számítógépeket, a sötétkék pedig a kvantumszámítógépeket. A Jupiter mellett egy nagy, sötétkék gömb jelent meg, és más kék pöttyöket is látni lehetett elszórva mindenütt, legnagyobb részük egyetlen hálózatban. Az emberek vörös csoportokban jelentek meg, kevesebben voltak és kisebbek, mint a kék pettyek, sokkal kevesebb vörös vonallal egymás között.

– Mi az a kék gömb a Jupiter körül? – kérdezte Swan. – Az maga?

– Igen – felelte Wang.

– Akkor most valaki ezt a meglehetősen nagy kék gömböt támadta meg.

– Igen. – Wang erősen ráncolta a homlokát, miközben az asztalra meredt.

– De nem tudjuk, hogy ki volt az, vagy miért tette.

Némi csend után Wang azt felelte: – Az ilyen képek okozták Alex aggodalmainak egy részét. Ő befektetett némi erőfeszítést abba, hogy rendezze a helyzetet. Ezt egyelőre hagyjuk ennyiben, kérem. Remélem, megérti.

A könyörgéstől Wahram békaszemei jobban kidülledtek, mint valaha. Verejtékezett.

Swan pár pillanatig csak bámulta, majd megvonta a vállát. Szeretett volna vitába szállni vele, és ráébredt, hogy jó érzés találni valamit Alex halálán kívül, ami miatt dühös lehet. Nagyjából bármi megteszi. De végső soron ez sem segít.

Wahram megpróbálta visszaterelni a témát a Földre: – Alex azt mondta, hogy úgy kell gondolnunk a Földre, mint a napunkra. Körülötte forgunk, és hatalmas vonzerőt fejt ki ránk. És az űrlakók személyes igénye miatt a zarándoklatokra, ezt nem hagyhatjuk figyelmen kívül.

– Ezt számtalan okból sem tehetjük meg – világított rá Wang.

– Igaz – felelte Wahram. – Szóval. Eltökéltük magunkat, hogy folytatjuk a munkáját. Ebben maga is segíthet. A kvabusában immár megvan Alex kapcsolati listája. Nagy erőfeszítésbe fog telni, hogy az egész csoportot magunk mellé állítsuk. Tudnánk mit kezdeni a segítségével.

Swan, aki soha nem elégedett meg az ilyen általánosságokkal, ismét megvizsgálta az új képet. Végül azt kérdezte: – Kivel dolgozott leginkább együtt a Földön?

Wahram megvonta a vállát. – Sok emberrel. De a legfőbb ottani kapcsolattartója Zasha volt.

– Tényleg? – döbbent meg Swan. – Az én Zashám?

– Milyen értelemben a magáé?

– Hát, valamikor a társam volt.

– Ezt nem tudtam. Nos, Alex egyértelműen Zashára támaszkodott a földi helyzettel kapcsolatos információit illetően.

Swan homályosan tudatában volt, hogy Zasha elvégzett feladatokat a manhattani Merkúrháznak, de soha nem hallotta, hogy Alex vagy Zasha egymásról beszéltek volna. Ez is újdonság volt számára Alexszel kapcsolatban, és hirtelen ráébredt, hogy mostantól fogva ez így fog menni; nem Alextől fog megtudni dolgokat, hanem róla. Alex így fog tovább élni, és ez bármilyen kis dolog is, a semminél azért jobb. Jobb, mint az üresség. És ha Zasha együtt dolgozott vele...

– Rendben – szólalt meg. – Amikor a nyomozójuk kienged minket innen, elmegyek a Földre.

Wahram bizonytalanul bólintott.

Swan megkérdezte: – Maga mit fog tenni?

A férfi megvonta a vállát. – El kell mennem a Szaturnuszra, hogy jelentést tegyek.

– Fogunk még találkozni?

– Igen, köszönöm. – Bár egy kicsit mintha megriasztotta volna a gondolat. – Hamarosan visszatérek a Terminátorra. A Szaturnuszi Liga tanácsával felvették a kapcsolatot a vulkániak, akiknek, mint kiderült, szintén volt valamiféle szóbeli egyezségük Alexszel. Útban van néhány vulkáni szállítmány a Szaturnuszra, és pillanatnyilag én vagyok a liga belső bolygónagykövete. Úgyhogy találkozunk majd, amikor visszatér a Merkúrra.

Kivonatok (2)

a történelem leegyszerűsítése a valóság eltorzítása lenne. A huszonnegyedik század elejére már túl sok minden történt ahhoz, hogy akár észre lehessen venni, akár meg lehessen érteni. A kortárs történészek szorgalmas erőfeszítései, hogy felállítsanak egy mindenki által elfogadott paradigmát, kudarcot vallottak, és ezekre visszatekintve, nem sokat változtunk. Még a találgatásokhoz is nehéz lenne elég adatot összegyűjteni. Több ezer városállam flipperezik egymással, mindegyik vagy jelen van az adatfelhőben, vagy nem, és ezek összessége... mit eredményez? Ugyanazt a zagyvalékot, amely a történelem mindig is volt, de most részletesen, matematikailag, kivirágozva – az idők szavát, balkanizálva. Semmilyen leírás

instabilitási csomópont, amikor sok végletekig feszülő stressz szakad el egyszerre – ebben az esetben a Mars kivonulása a Mondragonból, a birodalomellenes kampánya a Földön, és a jupiteri holdak visszatérése a nagyobb interplanetáris szcénába. A Mars utáni első gyarmatokként a jupiterieket a korábbi, kevésbé hatékony letelepedési technológia bevett útja korlátozza, továbbá a Ganümédészen és az Európán felfedezett élet, csakúgy, mint a Jupiter erős sugárzása. Később a hatékonyabb letelepedési stratégiák és a vénuszi és titáni terraformálási erőfeszítések arra késztették a jupiterieket, hogy elégtelennek nyilvánítsák az állomásaikat, a kupoláikat és a fedett Luxemburgjaikat. Még úgy is, hogy az Ió hosszú távon is elérhetetlen, a három másik Galilei-hold együtt hatalmas potenciális felszíni területet jelent, és a belső konfliktusok feloldása, valamint a teljes terraformációra szóló közös elkötelezettség borította fel az üzemanyagpiacot, és váltotta ki a következő két évtized nemlineáris töréseit

Immár a saját elkerülhetetlen kísérletükké váltak, és sok olyan dologgá tették magukat, amelyek korábban soha nem voltak: nagyobbá, többneműbbé, és ami a legfontosabb, rendkívül hosszú életűvé; ezen a ponton a legidősebb közülük körülbelül kétszáz éves. De egy fikarcnyit sem váltak bölcsebbé vagy akár intelligensebbé. Szomorú, de igaz: az egyéni intelligencia valószínűleg a felső paleolit korban érte el a csúcspontját, és azóta önmagunk háziasította teremtmények vagyunk, kutyák, amikor egykor farkasok voltunk. Ugyanakkor az egyéni visszafejlődés ellenére megtaláltuk az útját, hogyan gyűjtsük össze a tudást és a hatalmat, hogyan halmozzunk fel feljegyzéseket, továbbá technikákat, gyakorlatot, tudományokat

tehát fajként valószínűleg okosabb, mint egyéni szinten, de így is, úgy is hajlamos az őrületre, és mindenképpen megragadtunk abban a pillanatban – egy most már számunkra elveszett pillanatban –, amikor az emberek a balkanizáció szinte elfeledett technológiájában és kultúrájában éltek, a 2312-t közvetlenül megelőző években

csakhogy várjunk csak egy kicsit: erről még nem beszéltünk

Listák (3)

alkohol, éhezés, szomjúság, izzadás, öncsonkítás, alvásmegvonás, tánc, érzés, gombák, jeges vízbe merülés, kava, flagelláció tövisekkel vagy állatfogakkal, kaktusztörzs, dohány,

harc az elemekkel, hosszútávfutás, hipnózis, meditáció, ritmikus dobolás és kántálás, csattanó maszlag, nadragulya, Salvia Divinorum, átható vagy aromás illatok, varangyváladék, tantrikus szex,

körben forgás, amfetaminok, nyugtatók, opiátok, hallucinogének, dinitrogén-oxid, oxitocin, a lélegzet visszatartása, sziklákról való leugrás, nitritek, kratom, kokalevél, kakaó, koffein, entenogének...

etilén, egy entenogén gáz, szökések a Delphoi alatti földből

SWAN A SÖTÉTBEN

Amikor elhagyhatták az iói állomást, Swan a Földre indult.

Kiderült, hogy az első lefelé tartó jármű egy feketejárat. Swan Alex hiányának feketeségét érezve magában úgy döntött, hogy elmegy vele. Wahram az immár védjegyéül szolgáló aggodalmas arckifejezéssel bocsátotta útjára.

A feketejáratban sötétség uralkodott. Olyan fekete volt, amilyen fekete csak lehet, az a fekete, amelyet a föld mélyének barlangjaiban lehet találni. A terrárium alig forgott, úgyhogy mindenhol nagyon alacsony g volt benne. Emiatt az emberek a sötétben lebegtek, meztelenül, felöltözve vagy űrruhában. Az épületek és a lebegő emelvények között egy vak társadalom pattogott óvatosan, a hang világában élve. Denevéremberek. Néha interakciók, beszélgetések, ölelések is voltak; az emberek időnként segélykiáltásokat hallottak, és seriffek járőröztek, hogy segítséget nyújtsanak, infravörös távcsövekkel, hogy lássák, mi történik. De a legtöbb utasnak az volt a lényeg, hogy egy időre vakok lehessenek. Ez történhetett vezeklésből vagy egy kis mentális utazás végett: jelenthetett egy újfajta szexet. Swan nem tudta, mit akar kihozni belőle. De megfelelő dolognak tűnt arra, ahogyan érezte magát.

Most ott lebegett a tiszta és teljes sötétségben. A szeme nyitva volt, mégsem látott semmit: a kezét sem az arca előtt, egy villanásnyi fényt sem sehol. A tér, amelyben lebegett, éppen olyan végtelennek tűnt, mint maga a világűr, vagy esetleg mint egy zsák a fején. Itt-ott hangok hallatszottak különböző távolságból. Mindegyik fojtottnak tűnt, mintha a sötétben lévő emberek ösztönösen suttognának – bár ha előrehaladt egy kicsit a középvonalban, úgy érezte a g erőtlen vonzásából, hogy ott valamit játszanak vagy sportolnak, füttyökkel, sípjelekkel, miközben kiabálnak vagy nevetnek. Egy másik irányból gitár és oboa hangja hallatszott, amint egy barokk duettet játszanak. Swan óvatosan úszott arrafelé abban a reményben, hogy jobban fogja hallani. A távolság fele, dupla hangerő. Útközben elhaladt egy szexelő pár közös lélegzetvétele mellett, legalábbis így tűnt. Ez olyan hang volt, amely éppen annyira odavonzhatott egy tömeget, mint a zene vagy a sport. A feketejáratokon támadások is megestek: az emberek elmondhatatlan dolgokat tettek, legalábbis ezt beszélték. Igazából elég nehéz volt elhinni, hogy bárkit érdekelne annyira a dolog, hogy ilyen drasztikusan összeütközzön valaki mással. Miért érdekelné? Mi váltaná ki ezt?

A folyamatos tiszta sötétséget hamarosan színfoltok kezdték pettyezni a látásában, majd különböző képek emlékei, amelyek a szemében olyannak tűntek, mintha ott lettek volna. Lehunyta a szemét, és a színes csíkok megduplázódtak. Színek mindenhol; ez arra az évekkel korábbi pillanatra emlékeztette, amikor bevett egy földön kívüli Enceledán-baktériumgarnitúrát, arra az őrült tettre, amelyet általában sikerült a tudatosság küszöbe alá fojtania magában. Az égő gyertyák körül ülő függőkre; Pauline-ra, aki nemrég volt benne, és figyelmeztette, hogy ne tegye; az Enceladusea irwiniivel és a többi Enceledán-mikrobával teli kis serlegre; arra a függőre, aki odaadta neki, és azt kérdezte, hogy „megértetted?”, Swan pedig azt válaszolta, hogy igen, ami élete legnagyobb hazugsága volt; az infúzió ízére, mint a véré; a gyomra összeszorulására; arra, ahogyan egy pillanatnyi elfeketedés után visszatért a gyertya fénye, és túl élénk volt ahhoz, hogy ránézzen; a tengerparti hullámok mennydörgésére végig a belsőjében, ahogyan minden ragyogóan színnel teli lett, a Szaturnusz úgy nézett ki, mint a mentol és a zöld húsú sárgadinnye keveréke. Igen, a szinesztézia pillanata, amikor az összes érzékszerve felélénkült; és egy ponton hirtelen rádöbbent, hogy már soha nem lesz ugyanolyan. Bevenni egy idegent, bölcs dolog volt ez? Nem, egyáltalán nem! Utána felsírt, mintha megmérgezték volna, egy kaleidoszkópba zárva, fülében a dübörgéssel, újra és újra felkiáltott, hogy de én – én Swan voltam – én – én Swan voltam...

Most mindent elkövetett, hogy eldobja magától ezt az emléket, a sötétségbe. Súlytalanul pörgött az erőfeszítéstől, amelytől görcsbe rándult a teste. Forgás közben kezdett úgy tűnni, mintha a gitár és az oboa, amelyeket meghallott, igazából meglehetősen messze lennének egymástól. Tényleg egy duett lett volna? Hogyan lehetséges ez, ha fél kilométerre vannak egymástól? Akkor egyértelmű időbeli eltérésnek kell lennie, mindkettőnek a másikhoz képest. Megpróbált rájuk koncentrálni, meghallani, hogy egy koncertről van-e szó, vagy nem. A tiszta sötétségben soha nem fogja megtudni.

Rosszkedvűen ébredt a tudatára, hogy ez éppen olyan sokáig fog tartani, amíg itt van. Nem lesznek arcok, amelyekben megkapaszkodhat az ember pillantása, semmi látnivaló – az emlékei és a képzelete elszabadul, kiéhezett érzékszervei éhesen pörögnek majd, és kitalálnak dolgokat – semmilyen társasága nem lesz, csak a boldogtalanság. A tiszta lét, a torzítatlan gondolatok, amelyek felfedik, amit a megnyilvánuló világ elrejthet, de meg nem változtathat: az ürességet a dolgok szívében.

Megkordult a gyomra, és Swan megette az öve egy részét. Az űrruhájában lévő zacskóba ürített, majd a föld felé lendítette a lezárt zacskót; a gondnokok majd kiszagolják, és eltávolítják. Folyamatosan Alex arcát látta maga előtt, és úgy kapaszkodott ezekbe a képekbe, mint értékes emlékekbe, amelyekhez mindig ragaszkodnia kell majd, ugyanakkor fel is nyögött tőlük. Úgy vonított, mint egy sebzett vad, nem tudta elfojtani.

– Lehet, hogy hipotipózisos rohamod van – mondta Pauline hangosan. – Olyan dolgok vizuális megjelenése, amelyek nincsenek ott a szem előtt.

– Fogd be, Pauline. – Majd egy kicsivel később Swan hozzátette: – Ne, bocsánat. Folytasd, kérlek.

– Az apória bizonyos retorika szerint egy megjátszott kétségkeltés a támadásba lendülés előtt, ahogyan Gilbert írt Joyce-ról. De Arisztotelész úgy ír róla, mint feloldhatatlan problémáról egy vizsgálat során, amely egyformán hihető, de inkonzisztens előfeltevésekből áll össze. Azt írja, hogy Szókratész szerette apóriába csalni az embereket, hogy bebizonyítsa, miszerint nem tudják, amiről azt hiszik, hogy tudják. Arisztotelész a metafizikáról írt könyvében használt többes szám az „aporiai”. „Először azokat a dolgokat kell megvizsgálnunk, amelyekből kiindulva meg akarunk oldani valamit”, írja. Az apória szót később Derrida adaptálta olyasmi jelentéssel, mint fekete pontok a tudásunkban, amelyeknek a meglétéről még csak nem is tudunk, azzal a gondolattal kiegészítve, hogy meg kell próbálnunk észrevenni ezeket. Ez nem egészen ugyanaz a gondolat, de benne van ennek a szónak a jelentéseinek halmazában. Az Oxfordi angol értelmező szótár J. Smith 1657-es Misztikus retorikájából idéz, amelyben az áll, hogy az apória arra a problémára vonatkozik, hogy „mit kell tenni vagy mondani furcsa vagy kétértelmű dolgokban”.

– Mint például most.

– Igen. De hallgass tovább. A görög szó töve az „a”, vagyis a „nem”, és ehhez járul a „porosz”, vagyis az „átjáró”. De a platóni mítoszban Penia, a szegénység gyermeke úgy dönt, hogy megtermékenyítteti magát Porosszal, a bőség megtestesülésével. Az ő gyermekük Erósz, akiben egyesülnek a szülei tulajdonságai. Ebben a furcsaságot Penia, mint találékony, és a bőség, mint ittas és passzív jelenti...

– Ez nem furcsa.

– Úgyhogy Penia, bár nem Porosz, de nem is a-pória. Őt sem maszkulinnak, sem femininnek nem jellemzik, sem gazdagnak, sem szegénynek, sem találékonynak, sem tehetetlennek. Úgyhogy az apória még lefordíthatatlanabb szóvá válik.

– Én egy apória vagyok. És egy apóriában vagyok. Ebben a feketejáratban.

– Igen.

Ez mind nagyon jó, beszélgetni és gondolkodni – kösz, Pauline –, de végső soron még mindig több mint egy hetet túl kell élnie, és Alex halála egy pillanatra sem tűnt el. Swan a bardóban lebegett, és megpróbált úgy gondolkodni, ahogyan a meg nem születettek gondolkodnak. Tele kétkedéssel, a szegénység gyermekeként. Egy másik Swanként fog újjászületni.

De utána később – sokkal későbbnek tűnt ott, a nem idő felfüggesztett terében, ahol a gondolataiba merülve pattogott ide-oda, miközben azok újabb és újabb hurkokat tettek meg – később megértette, hogy amikor megszólal a jelzés az űrruhájában, és figyelmezteti, hogy vége az útnak, akkor ugyanazt a Swant fogják kirakni, aki bement. Nincs menekvés.

– Pauline... mesélj még. Beszélj hozzám. Kérlek, beszélj hozzám.

Pauline azt mondta: – Max Brod egyszer egy nagyon érdekes beszélgetést folytatott Franz Kafkával, amelyet később felidézett Walter Benjaminnak...

Kivonatok (3)

A Homo sapiens a földi gravitációban evolválódott, és még mindig nyitott kérdés, hogy az egy g-snél kisebb gravitációban töltött idő milyen hatást gyakorol az emberre

0-0,1 g-ben a csonterősség csökkenése 0,5%-5% között van havonta

a 3 g-nél nagyobb gravitációs események átélése a bizonyítékok szerint mikroagyvérzéseket okoz, és megemeli a nagyobb agyvérzések kockázatát

a biomedikai kutatótársadalom nemegyszer változtatta meg a nézeteit ezekben a kérdésekben az évek során

az aerobik és az ellenállás edzése részben kompenzálják a mérsékelten alacsony g-ben (amelyet a Luna 0,17 g-je és a Mars 0,38 g-je között definiálnak) töltött hosszabb távú időszakok fiziológiai hatásait, de vannak még feloldatlan problémák

az élénk testmozgással járó élet fenntartása jelentősen csökken a Luna g-je alatt, bizonyos szervekben és szövetekben fizikai visszafejlődés indul meg, függetlenül attól, mennyit edz az ember

a biztosításmatematikai táblázatok statisztikailag szignifikáns eredményei arra utalnak, hogy a történelmi átlagon túlmenő hosszú élet lehetetlen gyakori visszatérés nélkül nemcsak az egy g-s környezetbe, hanem egyenesen magára a Földre. Hogy ez miért van így, az még vita tárgya, de maga a tény nagyon egyértelmű az adatokból. Kimutattuk, hogy

ha az ember hat évből egyet a Földön tölt, és nem tölt egyhuzamban tíznél többet távol tőle, az nagyban megnöveli az élettartamot. Az ettől eltérő gyakorlat esetében nagy a kockázata az évtizedekkel korábbi halálnak

a túl steril környezet nem képes

a híres vagy hírhedt zarándokút a homeosztázis vagy az ellenálló képesség példájául szolgálhat, melynek során a toxinokkal való rövid kapcsolat megerősíti a szervezetet a komolyabb

a Föld szorításának folyamatossága az űrembereken fiziológiai jellegű, és nem fog megszűnni, amíg teljesen meg nem lesz fejtve, és az összes összetevője ki nem lesz fejlesztve

bélférgek (gyűrűsférgek), baktériumok, vírusok stb. beoltása; ezeket lehetetlen mind katalogizálni, ugyanakkor

a lehetséges fiziológiai hatásokat is, ami rendkívüli nehézségeket jelenthet az ok-okozat megállapításában és a kezelésben

nem különbözik sokban más ötszáz éves tervektől a belső nehézségeket illetően

a hatások egymásra rakódnak és diszfunkcióhoz vezetnek

az élettartam növekedése tudományos tény, de egyéni szinten nincs rá garancia. Az életmódbeli döntések módosíthatják a

a regeneratív terápiák folyamatosan fejlődnek

az élettartam-grafikonokban a legnagyobb ugrás az Accelerando kezdeténél volt, és sokan úgy érzik, hogy ez nem véletlen egybeesés. Van egyfajta energialöket, amely akkor lép életbe, amikor az ember ráébred, hogy sokkal tovább élhet, mint azt lehetségesnek tartotta. Azok a problémák, amelyek később komplikálják a képet, nem válnak evidenssé, amíg

a statisztikák elég egyértelműek, de az okokat még nem

az élet egy összetett

a HTH, a hirtelen traumatikus halál, nem kezelhető

az embereknek minimalizálniuk kell a legalacsonyabb és legmagasabb g-t, ha maximalizálni akarják esélyüket az újabban normának számító hosszabb élettartamra, amely egyre csak nő

nem lehet felmérni, mi válhat valóra, ha folytatódik a fejlődés

képesek lennénk több ezer

az emberek kompromisszumokat hoznak, a könnyebb megoldást választják. Tenni akarnak dolgokat, ki akarják elégíteni a vágyaikat, a kalandvágyat is

hogy muszáj visszatérni a Földre, amely olyan mocskos és öreg – egy kudarc. Ez a szomorú bolygó annyira

megesküdtek, hogy véletlenül fognak élni, de akkor fiatalok voltak

a legtöbb idősebb űrjáró a tanácsokat betartva hétévente egyszer visszamegy a Földre, mert ők élnek a legtovább, és a hatás önmagát erősíti

folytatódik a teljesebb magyarázat keresése

SWAN ÉS ZASHA

A Föld harminchét űrfelvonója éppen tele volt, felfelé és lefelé is. Persze még így is sok űrjármű-leszállópálya és – felszállópálya maradt, és olyan űrsiklóplatform, amelynek a járműveit később a felvonókkal vitték fel; de mindent egybevetve a liftek kezelték a földi forgalom nagy részét. Ezekben élelmiszert (a szükséges mennyiség jelentős százalékát), fémeket, iparcikkeket, üzemanyagokat és embereket szállítottak lefelé. Felfelé embereket, iparcikkeket, olyan dolgokat szállítottak, amelyekből a Földön sok van, de az űrben kevés – ezek között sok minden szerepelt, beleértve az állatokat, a növényeket és az ásványokat, de legnagyobbrészt (a mennyiséget tekintve) ritkaföldfémből, olajból és termőföldből álltak. Az összesített mennyiség elég sok felfelé és lefelé áramló forgalmat jelentett, amelyet a gravitációs ellensúly és a Föld forgási energiája mozgatott egy kis napenergiával kiegészítve.

A liftek felső végén lévő ellensúlykövek úgy néztek ki, mintha hatalmas űrsiklók lennének, mivel nagyon kevés látszott ki az eredeti aszteroidafelületükből; a külsejüket épületek borították, energiaegységek, felvonóplatformok, és ehhez hasonlók. Effektíve hatalmas kikötőként és szállodaként szolgáltak, így rendkívül forgalmas helyek voltak.

Swan végigment a Bolivar nevűn, majd beült az egyik szállodai autóba anélkül, hogy észrevette volna; számára az épület csak az ajtók, zárak és folyosók bonyolult sora volt, amely egy másik sor helyiségbe vezette. Rezignáltan fogadta a Quitóba vezető hosszú utazást. Kora iróniája volt, hogy a liftkábel útja több időt vett igénybe, mint sok bolygóközi utazás, de ez egyszerűen így ment. Öt nap a szállodában. Azzal töltötte az idejét, hogy Glass Satyagrahának és Akhnatenjének az előadásait élvezte, továbbá keményen táncolt egy fárasztó edzésen, amellyel az egy g-re készíthette fel magát az ember, ami néha elég keménynek tud bizonyulni. Lefelé bámulva az átlátszó padlón át ismét megismerkedett Dél-Amerika hatalmas, alattuk kirajzolódó kidudorodásával: kétoldalt kék óceánok, az Andok, akár egy barna gerinc, a nagy vulkánok kis, barna kúpjai, amelyek havat rég nem láttak. A bolygó immár szinte jégmentes volt, csak az Antarktisz és Grönland tartott ki valamennyire, de Grönland is gyorsan apadt. A tengerszint emiatt tizenegy méterrel magasabb volt, mint a változások előtt. Ez a partvonal-emelkedés volt az emberi katasztrófa egyik legfőbb oka a Földön. A bolygón kívül elképesztően hatékony terraformációs technikákkal rendelkeztek, de itt azokat általában nem tudták alkalmazni. Nem tudtak például üstökösöket belevezetni. Úgyhogy felületaktív anyagokkal turbózták fel a hajók nyomát, hogy magasabb legyen az albedó, és többféle mértékben próbálkoztak kén-dioxid injektálásával a sztratoszférába, hogy vulkánokat imitáljanak, de ez egyszer már katasztrófához vezetett, és most nem tudnak megállapodni abban, hogy mennyi napfényt blokkoljanak. Sok olyan dolog, amelyért emberek harcoltak, és sok kisebb, folyamatban lévő projekt állt más javasolt vagy folyamatban lévő projektek útjában. És még mindig ott voltak a rendkívül befolyásos nemzetállamok, amelyek egyben vállalati konglomerátumok, keynesi zűrzavarban összefonódva, és a megmaradt, de még így is erős kapitalista rendszer, amely a bolygó nagy részén uralkodott, és megőrizte a saját visszamaradt feudalizmusát, hogy a végtelenségig küzdjön a jobbágyok ellen, ami egyben a Mondragonban létrejött horizontális közgazdaságot is jelenti. Nem, a Föld egy kaotikus, nyomorult hely. Ugyanakkor még mindig a történet főszereplője. Valamit kezdeni kell vele, mint azt Alex mindig is mondta, különben semmi, ami az űrben van, nem lesz valóságos.

Swan Quitóban elment a reptérre vonattal, és felszállt egy New Yorkba tartó repülőre. A Karib-térség kobaltja, türkize és jádéja ragyogóan színes volt; még az elsüllyedt Florida barna, víz alatti körvonala is jáspisszínben fénylett. Magának a Földnek a lenyűgöző ragyogásában.

Long Islandba egy sokkal acélosabb óceán csapódott bele, amely fölé a levegőben ugrálva és csúszkálva ereszkedtek le. Majd leértek a futópályára valahol Manhattan északi részénél, és Swan végre kikerült a különböző utazókonténerekből, a szobákból, járművekből, folyosókból és alagutakból, ki a szabad égbolt alá. Egyszerűen odakint lenni a szabad ég alatt, a szélben – ezt szerette legjobban a Földben. Aznap a pufók felhők összetorlódtak odafent, háromszáz méter magasban.

Úgy nézett ki, mint egy behullámzó tengeri réteg. Swan kiszaladt valami aszfaltozott parkolóba, amely tele volt furgonokkal, buszokkal és kézikocsikkal, és körbeugrándozott az égre kiabálva, majd letérdelt, és megcsókolta a földet, farkasüvöltést hallatott, utána pedig, miután kapkodta egy kicsit a levegőt, hanyatt feküdt a járdán. Semmi kézenállás – korábban már kiderült számára, hogy a Földön nagyon nehéz kézen állni. És még mindig fájtak a bordái.

A felhőréteg hasadásaiban látta a fényt, de a földi égbolt sötétkékje volt az, mély és telt. Úgy nézett ki, mint egy közepén kilapított kék kupola, talán olyan pár kilométerrel a felhők felett – Swan felnyúlt felé, noha tudta, hogy ez csak egyfajta szivárvány, amely ilyen lenyűgözővé teszi. Egy olyan szivárvány, amely mindenütt kék, és mindent beborít. Maga a kékség összetett volt, árnyalatokban nem túl gazdag, de az árnyalatain belül végtelen. Részegítő látvány volt, és az ember levegő után kezdett kapkodni tőle – szinte belélegezte, muszáj volt. A szél belefújta! Lélegezd be, részegedj le tőle, ó, igen, hogy levethesd magadról az összes köteléket, minimális öltözékben feküdj a bolygó csupasz felszínére, és szívd be úgy az atmoszféráját, mintha az élet vize lenne, érezd a mellkasodban, ahogyan életet ad! Még soha nem találkozott olyan földivel, aki teljes mértékben értékelte volna a levegőt, vagy olyannak látta volna az égboltot, amilyen. Ami azt illeti, nagyon ritkán néztek rá.

Swan összeszedte magát, és odasétált a kikötőhöz. Egy nagy, zakatoló vízi komp felvette őt és sok más embert, és miután átkeltek egy zsúfolt csatornán, ott találták magukat a Hudson folyón, Manhattan felé tartva. A komp behajózott egy kikötőbe a Washington Heightson, de Swan rajta maradt, miközben végigúszott a Hudsonon a belvárosba. Manhattan területének néhány része még mindig víz felett volt, de legnagyobb része elsüllyedt, a régi utcák csatornákká váltak, a város egy kiterjedt Velencévé, egy felhőkarcolós Velencévé, egy gyönyörű Velencévé lett, ami nagyon szép látvány volt. Igazából gyakran emlegették azt a közhelyet, hogy a városnak csak segített az áradás. A felhőkarcolók hosszú sora úgy nézett ki, mint egy sárkány gerince. Amikor közelebb értek, az optikai csalódás miatt alacsonyabbnak tűntek az épületek a valóságosnál, de a függőlegességük egyértelmű és lenyűgöző volt. Egy dolmenerdő!

Swan a Harmincadik utcai kikötőnél szállt ki, majd végigsétált az épületek közötti keskeny mólón a High Lane útig, ahol emberek töltötték be az észak és dél felé húzódó hosszú tereket. Manhattan talpon: munkások tologattak keskeny kézikocsikat a zsúfolt felhőfolyosókon, amelyek a különböző magasságú, felhőkarcolók között kifeszített szigeteket kötötték össze. A háztetőket növényekkel borították, de a város leginkább acélból, betonból és üvegből állt – meg vízből. Hajók zúgtak a vízen és a hidak alatt, az utcákon, amelyek immár zsúfolt csatornák voltak.

Az összes légi téren és átjárón nyüzsögtek az emberek. Azt beszélték, hogy éppen olyan zsúfolt ez a rész, mint régen. Swan átfurakodott a testek között a kétfelé haladó forgalom közepén egyensúlyozva, az arcokban gyönyörködve. Azok éppen olyan heterogének voltak, mint bármelyik űrlakókból álló tömegé, de az emberek sokkal közelebb álltak az átlagos testmagassághoz – elég alacsonyak voltak –, sokkal kevesebb kicsivel és magassal. Ázsiai arcok, afrikaiak, európaiak – az indiaiakon kívül mindenféle, ahogy ez mindig eszébe jutott Manhattanben. Ó, az az invazív biológia!

Egy épületnek, amely mellett elhaladt, kiszivattyúzták a vizet a földszintjéről, és most egyfajta buborékként üzemelt odalent. Swan úgy hallotta, hogy a tenger alatti és az ártéri ingatlanpiac virágzik. Egyesek arról beszéltek, hogy ki kellene szivattyúzni a metrórendszert, amely még mindig üzemelt a föld feletti részeken. A víz zúgása hangos, megnyugtató háttérzajt teremtett alatta. Emberi hangok, vízcsobogás, a sirályok rikoltozása a kikötőben, és a szél zúgása az épületek közötti kanyonokban; immár ezek voltak a város hangjai. A víz odalent teljesen megtört az egymást keresztező hullámoktól. Mögötte, a nyugatra vezető sugárúton megtört napsugarak ugrándoztak a nagy folyón. Swan éppen ezt imádta – odakint volt, tényleg a szabad ég alatt. Egy bolygó felszínén állva. A világ legcsodálatosabb városában.

Leugrált pár lépcsőn, és felszállt egy Nyolcadik sugárútra tartó vaporettóra. Ez a hajó egy hosszú, alacsony vízvonalú jármű volt, körülbelül ötven üléssel, és további száz állóhellyel. Pár keresztutcánként megállt. Swan a korlátra támaszkodott, és mindkét irányban végigpillantott a csatornán: egy folyó kanyonja, amelynek falait épületek alkotják. Nagyon futurisztikus megjelenésű. A Huszonhatodik utcánál szállt le, ahol egy hosszú sétány ívelt át felette, egészen az East Riverig kelet felé. Rengeteg kelet-nyugati utca felett volt ilyen platform, és az alattuk lévő csatornák szinte egész nap árnyékba borultak. Amikor a napfény átvilágított a réseken, bronzszínbe borított mindent, a kék víz pedig ónossá változott. A New York-iak mintha észre sem vették volna ezt a hatást, de ugyanakkor a vízszint ellenére húszmillióan laktak itt, és Swan úgy érezte, hogy a szépség nem feltétlenül irreleváns a jelenség szempontjából, még akkor sem, ha az emberek hallgatnak róla. Kemény fickók; ez nevetésre késztette. Swan nem volt kemény fickó, sem New York-i, ezt a helyet lenyűgözőnek találta, és tudta, hogy erről a helyiek is tudnak. Micsoda tájépítészet! „A világ földrajzát csak az emberi logika és optika egyesíti – mondta fel – a mesterséges fényekkel és színekkel, a dekoratív elrendezéssel, a jó, az igaz és a szép fogalmával!” Lowethal egész oratóriumát el lehetne énekelni Manhattan felüljáróin, az sem érdekelne senkit.

Ahol tudott, kiment a napra. Itt a Sol közvetlen sugárzását érezhette meztelen bőrén. Csodálatos volt a nap fényében állni anélkül, hogy belehalna. Az egész naprendszerben ez volt az egyetlen hely, ahol ezt megtehette; a csillagot körülvevő bioréteg olyan vékony, mint egy szappanbuborék. Az életbuborék megvastagítása – talán ez az emberiség projektje. Az, hogy a Marsot buborékkal vették körül, nagyszerű dolog. Ha beljebb húzták a Vénuszig, az még inkább. De mindig ez lesz a kedvenc helye. Nem csoda, hogy olyan misztikus ez az öreg világ, amelyet az élet összes változása megszédít. A metamorfózis illik a Földhöz, és soha nem maradt abba. A hatalmas áradás szerencsés zuhanássá vált, magasabb szintre emelte a burjánzást. A világ meg lett locsolva. Virágok pattannak ki a leveles ágakon. Swan visszatért.

A Merkúrház odalent volt a Modern Művészetek Múzeumánál. A múzeum sok festménye átkerült már a Merkúrra, itt csak másolatok maradtak, és szokatlan gesztusként az egyik termet a merkúri művészetnek szentelték. Persze a Kilencek Csoportja prominens helyet kapott. Swannak ez egy kicsit túl sok napból és kőből állt. És mindig furcsának találta, amikor a vásznat használják médiumként, egy kicsit olyannak, mint a faragványokat vagy más antik egzotikumokat. Ha az embernek ott van vászon helyett a világ és a saját teste, akkor miért használ tapétakockákat? Ez furcsa, de ennek eredményeképpen talán érdekes is. Alex és Mqaret egyszer rendezett egy fogadást a Kilenceknek, és Swan sokukkal megismerkedett, és szívesen beszélgetett velük.

Odafent, a Merkúrház épületének tetőteraszán, talán olyan harminc emelettel a víz felett, találkozott néhány merkúrival a bár mellett. Legnagyobb részük külső vázat vagy fűzőt viselt, ami, akár elrejtette a ruházatuk, akár nem, Swannak egyértelmű volt viselőik testtartásából, akik ellazultan álltak, kicsit természetellenesen, mintha vízben lennének. Akik nem hordtak ilyet, többé-kevésbé hősiesen kihúzták magukat, és feszült arckifejezéssel álltak ellen a Föld vonzásának. Swan is így érezte magát egy kicsit. Bármit is tesz az ember, az egy g mindenképpen lefoglalja a figyelmét egy darabig.

A New York-i irodájukat egy ősöreg, Milan nevű földi vezette, akinek mindenki számára volt egy kedves mosolya. – Swan, édesem, milyen kedves, hogy eljöttél.

– Ó, részemről az öröm. Imádom New Yorkot.

– Nos, áldott legyen a tudatlanságod, gyermekem. Örülök, hogy szereted. És annak is örülök, hogy itt vagy. Gyere, ismerkedj meg pár új emberemmel.

Úgyhogy Swan bemutatkozott a helyi csapat egy részének, elviselte részvétnyilvánításaikat Alex miatt, és egy rövid, pontatlan beszámolót tartott nekik a jupiteri útjáról. Ők pedig megosztották vele a Mondragonnal kapcsolatos mindenféle gondolataikat.

Amikor végeztek, Swan megkérdezte Milant: – Zasha itt van még?

– Zasha soha nem fog elmenni ebből a városból – felelte Milan. – Ezt biztosan te is tudod. Nem láttad még Zé legújabb művét? Az egyik Hudson-híd az.

Úgyhogy Swan visszament a komppal a Nyolcadik sugárútra, leszállt, majd felsétált a lépcsőn a nyugat felé vezető függőfolyosóra. Mivel a régi mólók tizenegy méterrel víz alá kerültek, újakat kellett építeni. Némelyik egy-egy régi darab volt, amelyet megmentettek és helyreállítottak; másokat újonnan építettek, néha az elsüllyedtek alapjára. A réseket kisebb pontonhidak töltötték ki, amelyeket a mólókhoz vagy a közeli épületek korábbi harmadik emeletéhez erősítettek. Ezeknek a dokkoknak egy része mozgott, és tutajként haladt a vízen. Trükkös egy kikötő volt.

Az elsüllyedt mólók egy része immár akvakultúrás tartályokat tartott, és úgy tűnt, hogy Swan volt partnere, Zasha egy gyógyszerfarmot üzemeltet az egyik ilyen mólón, amelyben változatos, halalapú orvosságokat és biokerámiákat tenyészt, miközben a Merkúrháznak – Alexnek – is készít dolgokat.

Swan előrekiabált, és Zasha megjelent a kerítésnél, amely elválasztott egy lebegő mólót a Gansevoort Streettől nyugatra lévő nagy térkomplexumtól, a High Lane déli végén. Zé egy futó ölelést követően elvitte Swant a móló végére, majd egy hajón, egy kecses kis motorcsónakon ki a Hudson folyóra, annak is a közepére.

A vízen minden vízsebességgel mozgott, még maga a víz is. A Hudson folyó itt széles volt; a Terminátor egész városa belefért volna a New York-i öbölbe. Mindenütt hidak látszottak, beleértve egyet a távoli déli horizonton is. Olyan sok víz volt, hogy Swan alig tudta elhinni; még mintha a nyílt tengeren sem lett volna ennyi; ennek ellenére ez még csak nem is egy nagy folyó volt a tényleg nagy folyókhoz képest. A Föld!

Zasha elégedett tekintettel nézett végig a látképen. A legmagasabb felhőkarcolók tetején lévő ablaksorok ragyogtak a rajtuk visszatükröződő napfénytől, és az összes épület csillogott. A felhőkarcolók szigete: Manhattan klasszikus képe, hihetetlen és felsőbbrendű.

– Hogy mennek a dolgaid? – kérdezte Swan.

– Szeretem ezt a folyót – felelte Zasha úgy, mintha ez válasz lenne. – Fel szoktam menni motorcsónakkal a sziget felső végéhez, vagy akár Palisadesbe, utána pedig egyszerűen lecsorgok. Bedobok egy horgászzsinórt. Időnként a legelképesztőbb dolgok akadnak horogra.

– És a Merkúrházban?

Zasha összehúzta a szemöldökét. – Manapság nagyon sok dologért az űrjárókat hibáztatják. Az itteniek meg vannak sértődve. Minél többet segítünk, annál jobban meg vannak sértve. Ugyanakkor a tőke továbbra is áramlik felénk.

– Mint mindig – jegyezte meg Swan.

– Hát, igen, a folyamatos növekedés. De semmi nem tart örökké. A naprendszer éppen olyan véges, mint a Föld.

– Gondolod, hogy kezd betelni? Kezdi elérni a kapacitásai végét?

– Sokkal inkább a befektetések megtérülésének a csúcsát. De lehet, hogy az emberek szorongatva érzik magukat ettől. Mindenesetre úgy viselkednek, mintha úgy éreznék.

Zasha hajója addig sodródott az árral, amíg el nem haladt a Battery mellett, és eléjük nem tárult a brooklyni partvonal látványa. A Manhattan lábánál lévő felhőkarcolók úgy néztek ki, mint egy csapat óriási úszó, aki térdig begázolt a vízbe, hogy onnan vesse magát a hideg habokba. Az épületek között úgy kisimult a víz, mint az üveg, és a csatornákat kis hajók töltötték be; az öblöt is, bár azt nem olyan sűrűn. Minden pillanatban száz vízi jármű is látszott. Mindkét folyón végig tudtak nézni, a Hudsonon is, és az Easten is, azok között pedig ott futottak az utcák kisebb, egyenesebb folyói, mind a felhős égbolt alatt. Egy Canaletto-vízió. A visszatükröződő felhők kifehérítették az öböl nedves ragyogását. Olyan gyönyörű volt az egész, hogy Swan úgy érezte, mintha egy álomban kapott volna szerepet, és a csónak ringatózásába beleszédült egy kicsit.

– Érzed a g-t? – kérdezte Zasha.

– Egy kicsit.

– Szeretnél nálam aludni? Kezdek éhes lenni.

– Persze. Kösz.

Zasha nyugat felé kormányozta a hajót, keresztül a folyón egy nyugat felé vezető csatornába a Jersey-oldalon. Nehéz volt megállapítani, hogy az csatorna-e vagy patak. A parttól beljebb a vízi út észak felé kiszélesedett, és Zasha arra fordult, majd kikötött egy famólónál, amely egy sekély tónak tűnő részből állt ki. Egész házsorok lejtettek bele a vízbe. Észak-Amerika keleti része mindig is egy elmerült partvonal volt, de most még sokkal inkább, mint valaha.

Felsétáltak egy emelkedőn a vad színű napnyugta alatt, amelyben ízléstelenül keveredett a narancssárga és a rózsaszín. Ezekben az időszakokban igazából a keleti égbolt rendezett nagyobb műsort, halványabban, de sokkal elegánsabban. Arra viszont senki nem nézett.

Zasha lakása egy apró kunyhó volt egy facsoport mellett, éppen olyan összetákolt és lepukkant, mint bármelyik nyomornegyed, amelyet Swan valaha látott.

– Mi ez a hely?

– A Meadowlands része.

– És itt szabad saját házat építeni?

– Bárcsak! Igazából elképesztő lakbért kell fizetnem, de a Merkúrház ad egy kis támogatást, hogy távol tartson engem onnan.

– Ezt nehéz elhinni.

– Mindegy, jó ez így. Szeretek innen munkába járni.

Swan hálásan letelepedett egy ütött-kopott karosszékbe, és figyelte, ahogyan a volt partnere pakolászik a félhomályban. Már hosszú idő eltelt azóta, hogy ők ketten együtt utazgattak a naprendszerben terráriumokat építve és Zephyrt nevelgetve; és még több idő eltelt azóta, hogy Zephyr meghalt. És ők soha nem jöttek ki egymással túl jól, nem sokkal azután szét is váltak, hogy Zephyr elment. Ennek ellenére Swannak ismerős volt a mozdulat, ahogyan Zasha a tűzhely fölé hajolt arra várva, hogy felforrjon a teavíz, lopott, mindentudó pillantással, amelyet szintén felismert.

Rákérdezett: – Szóval, te Alexszel dolgoztál?

– Hát persze – felelte Zasha, miközben futólag rápillantott. – A főnököm volt. Tudod, hogy megy ez.

– Hogy érted?

– Úgy értem, hogy szeretett téged, vigyázott rád, és te pontosan azt csináltad, amit akart.

Swannak nevetnie kellett. – Hát, igen. – Ezen elgondolkozott, és figyelmen kívül hagyta a fájdalmat. – Valahogy mindig kitalálta, mire van szüksége az embernek. Segített megszerezni azt, amire szüksége van.

– Aha. Tudom, mire gondolsz.

– De figyelj... ő most már nincs, és hagyott nekem egy üzenetet. Gyakorlatilag futárként használt Wanghoz az Ión, és Pauline-ba is feltöltött valamit. Mindezt arra az esetre, azt mondta, ha bármi történne vele.

– Ezt hogy érted?

Swan elmesélte Alex szellemborítékjainak történetét – a jupiteri útját és az iói behatolót.

Zasha azt válaszolta: – Arról hallottam. Nem tudtam, hogy te is ott voltál. – Homlokát ráncolva bámulta a teáskannát, arca kék lett a tűzhely fényétől.

– Min dolgoztál Alexszel? – kérdezte Swan. – És miért nem beszélt nekem róla az üzenetben, amelyet hagyott? Ö... olyan, mintha én a futárja lennék, Pauline pedig egyfajta széf.

Zasha nem válaszolt.

– Ne már, mondd el – kérte Swan. – Nekem elárulhatod. Tőled elviselem. Hozzászoktam már, hogy azt magyarázod, milyen rossz vagyok.

Zasha kifújta a levegőt, és töltött két csésze teát. Gőz a félhomályban, amelyet valami megvilágított. Zé az egyiket átnyújtotta Swannak, majd leült a vele szemben lévő konyhaszékre. Swan a csészén melengette a kezét.

– Vannak dolgok, amelyekről nem beszélhetek...

– Jaj, ne már!

– És olyanok is, amelyekről beszélhetek. Egy olyan csoportba szervezett engem be, amelyik bizonyos furcsa kvabusokra vadászik. Érdekes volt. De ez olyasmi volt, amit szeretett volna titokban tartani, bizonyos más folyamatban lévő dolgokkal együtt. Úgyhogy lehet, hogy úgy gondolta, te nem vagy annyira ügyes a dolgok titokban tartásában.

– Miért gondolta volna így?

De még Zasha is ismert három-négy példát arra, amikor Swan indiszkrét volt, maga Swan pedig sokkal többet is.

– Azok véletlenek voltak – tette hozzá végül Swan. – És nem túl komoly esetek.

Zasha óvatosan belekortyolt a teájába. – Hát, de lehet, hogy úgy tűnt, hogy egyre gyakrabban előfordulnak. El kell ismerned, hogy nem ugyanaz az ember vagy, mint régen. Teletömted az agyad serkentőkkel...

– Nem is!

– Hát néggyel-öttel. Nekem ez már az elején sem tetszett. Ha az ember megnöveszti a homloklebenyének a vallásos részét, akkor nagyon megváltozhat a személyisége, nem beszélve az epilepszia kockázatáról. És ez csak a kezdet volt. Most már állati dolgok is vannak odabent, Pauline is odabent van, aki mindent rögzít, amit látsz – ez nem kis dolog. Valamiféle poszthumán dologként végzed. Vagy legalábbis más emberként.

– Jaj, ne már, Zé. Ugyanaz vagyok, aki mindig is voltam. És minden, amit az ember tesz, árthat neki! Nem szabad, hogy ez bármiben is megakadályozza. Minden dolgot, amit önmagammal tettem, az emberi lét részének tartok. Úgy értem, ki nem tenné meg ezeket, ha meg tudná tenni? Szégyellném magam, ha nem csináltam volna! Ez nem poszthumánság, ez maga a humanizmus. Ostobaság lenne nem kipróbálni jó dolgokat, amikor képes rá az ember – az embertelen lenne.

– Nos – felelte Zasha –, te megtetted azokat a dolgokat, és azonnal felhagytál a terráriumtervezéssel.

– Mert kész voltam! Amúgy is túljutottunk a tervezői fázison; úgyis csak ugyanolyanokat lehetett volna már építeni. És nagyon sok, amit megvalósítottunk, amúgy is ostobaság volt. Azon a ponton nem lett volna szabad ascenziókat építeni, a hagyományos biomokat kellett volna megmenteni. És erre még mindig szükség van! Őszintén szólva nem tudom, mi ütött belénk.

Zashát ez meglepte. – Én szeretem az ascenziókat. Elősegítik a genetikai változatosságot.

– Túlságosan is. Mindegy, nem ez a lényeg. Az a lényeg, hogy más dolgokat is ki akartam próbálni, és meg is tettem.

– Képzőművész lettél.

– Mindig is képzőművész voltam. Csak a médiumon változtattam. És még azon is alig. Csak a fókuszon. Én ezt akartam. Ne már, Zasha, egyszerűen emberi életet éltem. Az, hogy te elutasítod ezeket a lehetőségeket, nem tesz téged emberibbé. Csak tele leszel elfojtásokkal. Én egyáltalán nem megyek olyan messzire, mint más emberek. Nekem nincs harmadik szemem, és nem törnek el a bordáim, amikor orgazmusom van. Egyszerűen csak...

– Csak mi?

– Nem tudom. Megpróbálkozom olyan dolgokkal, amelyek jól hangzanak.

– És ezek mind jól sültek el neked?

Swan ott ült a félhomályban, valahol New Yersey-ben. Odakint a Föld szabadtéri levegőjével. – Nem. – Hosszú szünet. – Ami azt illeti, rosszabb dolgokat is tettem már, mint amikről te tudsz, ha az igazat akarod hallani.

Zasha rámeredt. – Nem biztos, hogy akarom.

– Haha. És most, hogy belegondolok, Alex is tudott ezekről, mert Mqaretnek meséltem róluk.

– Ő nem mondott el neki mindent automatikusan.

– Nem kértem, hogy ne tegye.

– Hát – felelte Zasha. – Szóval lehet, hogy tudta. Olyasmi volt, ami rosszabb az állati agyaknál? Ami rosszabb egy kvabusnál a fejedben? Hagyjuk, nem akarom tudni. De lehet, hogy Alex tudta, és lehet, hogy voltak dolgai, amelyeket...

– Amelyeket nem akart rám bízni.

– Amelyeket meg kellett tartania magának. Te pedig elég zűrös vagy.

– Nem vagyok zűrös! – Belesajdult a bordája a felháborodásba. És tele volt bánattal Alex miatt – és immár némi haraggal is iránta.

– Nekem úgy tűnt, hogy épp azt magyarázod, mennyire zűrös vagy – jegyezte meg Zé. – Mostanáig volt hat-hét agymódosításod, egy kvabus a fejedben... igazából minden, ami éppen divat volt valamikor.

– Igen, igen.

– Hát, gondolkozz el ezen egy kicsit!

Swan az asztalra tette a csészéjét. – Azt hiszem, most kimegyek sétálni.

– Rendben. Ne tévedj el. Amíg sétálsz, összeütök valamit, mondjuk olyan háromnegyed óra alatt...

Swan kiment a kunyhóból.

Az ajtó előtt levette és zsebre dugta a papucsát, a földbe vájta a lábujjait, és megmozgatta őket egy kicsit. Csípőből meghajolt, mint egy táncos, beledugta a földbe az ujjait is, majd az arcához emelte a kezét, és beszívta az illatát. Föld, minden ambróziák ambróziája. Olyan íze van, mint a sáros gombáknak.

Már lement a nap. A zöld és sárga mocsár mellett egy aszfaltozott út futott, a szél belefújt a nádasba. Swan az út mellett sétált a földön, a mocsarat nézte és az eget. Az út másik oldalán néhány régi épület fészkelt egy sor fa alatt. Mögöttük régi társasházak sora. Egy béka brekegése. Swan leült a mocsár szélén, és meglátta a vízből félig kilógó fekete pöttyöket maga alatt. A békák brekegő kórusa. Egy ideig hallgatta őket, a szeles mocsarat nézte, majd hirtelen észrevette, hogy hívás-választ adnak elő. Amikor az egyik béka azt mondta, hogy „brekeke”, a többi egy darabig ismételgette az út mindkét oldala irányában, amilyen messzire csak elhallott, amíg egy pillanatnyi csendben valamelyik azt nem mondta, hogy „robot”, és akkor azt kezdték visszhangozni egy darabig. Majd arra váltottak, hogy „limit”, és rákezdte a többi is, mintha valamiféle békává változtatott görög kórusként beszélnének hozzá. Mennyi limit! Mennyi robot. A hozzá legközelebbi dudor csak egyszer-egyszer szólt bele, kicsit felfújta a tokáját, majd elbrekegte magát. Ezt leszámítva tökéletesen mozdulatlan volt, kivéve a szemei kis mozdulatát, amit Swan látott a félhomályban, egy folyékony, mindig éber pislogást. – Romper! – brekegte bele a béka a csendbe, mire Swan felkiáltott: – Ez szép volt! –, majd egy darabig velük ismételgette.

Az október az északi féltekén olyan kiszidolozott és teljes. Swan összes test-bolygó felülete belezümmögött. Az űrbéli élete hirtelen fagyos rémálomnak kezdett tűnni, száműzetésnek a semmibe, ahol mindenkit szenzoros deprivációs tartályba helyeznek, elkülönítve, virtualizálva, felnagyítva.

Itt a valóság valódi volt.

– Robber!

– Robber, robber, robber, robber...

Maga a pillanat, amelyet elrabolnak tőlük, miközben megtörténik. Most itt ül, egy téren halad át. A jelen pillanatában. Pára egy mocsárban egy múló univerzumban, amelyik olyan különös, olyan rejtélyes. Miért kellene bárminek is ilyennek lennie? A szél hűvös, a felhőkben maradt még egy kis félhomály. Úgy néz ki, mintha esni készülne. A földön lévő tövises inda levelei olyan vörösek, mint a juharé. A mocsár olyan, mint egy lélegző élőlény. Varjak repültek odafent károgva, a város és a hőszigetei felé tartanak. Swan ismerte egy kicsit a varjak nyelvét; azt mondják egymásnak, mint most is, hogy „kár, kár, kár”, csak csivitelnek, majd az egyik olyan tisztán ejt ki egy szót, mintha emberi lenne – „Rák!” –, mire szétszóródnak. Persze a varjú szó is az ő nyelvükből származik. Szanszkritul úgy mondják, hogy kaaga. Egy másik nyelvből importált szavak.

Volt ott pár ember, akik a fák melletti épületeknél ácsorogtak. Valahogy kicsinek tűntek. Lehet ez ilyen közel a nagyvároshoz? Tényleg része a városnak, része annak, ami működteti, nemcsak a mocsár, hanem a szegény emberek légiói, akik a félig elsüllyedt romok között élnek? A bolygó súlya elkezdte lehúzni Swant. Azok az emberek ott olyanok, mint a bruegheli alakok, a tizenhatodik századból származó emberek, akik meghajoltak az idő múlása előtt. Lehet, hogy ezek az emberek valódi életet élnek, és amit ő csinál az űrben, az nem több egy gyagya arisztosz dilettantizmusánál. Lehet, hogy igazából azt kellene tennie, hogy leköltözik ide, és itt épít dolgokat, mondjuk házakat, kicsiket, de funkcionálisakat, újfajta goldsworthyket. Az ég alatt, a nap teljes ragyogása alatt – a valóság szélsőséges luxusában. Az egyetlen valóságos világban. A Föld, egyszerre a mennyország és pokol – a természet mennyországa, az emberek pokla. Hogyan csinálhattak ilyesmit, miért nem próbálkoztak jobban?

Lehet, hogy megtették. Lehet, hogy az űrutazás is a próbálkozás része volt, egyfajta elkeseredett utolsó remény. Kilövettetni a Földről, mintegy magházban, oda, ahol az ember mindenképpen megfagy, elrothad, és ismét földdé változik. Az út menti földdé. Swan végigfeküdt rajta, kikerülve a tövises indát; úgy fetrengett, mintha bele akarná ásni magát. Egy űrlakó, amint a földet issza magába – biztosan rengeteg ilyet láthatnak, és már nem csodálkoznak rajta. Biztosan azt gondolják, hogy azok a szegény, elveszett emberek. Mert az űrben semmi ilyesmi nincs igazából – nincs ilyen szél és nagy égbolt, mint most felette, a szinte már éjszakában, azzal a nedvességgel, ami még nem egészen felhő... Ó, hogyan is mehettek el! Az űr egy vákuum, egy semmi. Csak kis szobácskákkal sikerült elfoglalniuk, apró buborékokkal; a város és a csillagok, persze, de az nem elég! Kell lennie egy világnak a kettő között! Ez az, amiről a városi emberek megfeledkeznek. És valóban, az űrben jobb, ha megfeledkeznek róla, különben megőrülnének. Itt senki nem tudott emlékezni rá, ugyanakkor nem megőrülni – nem egészen.

De milyen szomorú az egész. Mocskos, piszkos, leharcolt. Szánalmas. Olyan szomorú, hogy eltereli az ember figyelmét, kétségbeejtően az. És hagyták, hogy idáig fajuljanak a dolgok. Hogy ő megtegye, amit magával tett. Még Zasha is úgy gondolja, hogy túl messzire ment, pedig Zé nagyon toleráns. Lehet, hogy vele maradt volna, ha Swan nem száll el. De most már nem ugyanaz, akivel Zasha felnevelt egy gyermeket, ezt pontosan érezte, bár azt nem tudta volna megmondani, mi változott. Kivéve, ha a benne lévő Enceledán-bacikról van szó... Mindenesetre furcsa ember lett. Olyan ember, akit az egyetlen hely, amely valóban boldoggá tette, egyben mélyen szomorúvá is tett. Hogyan oldhatná ezt fel, mit jelent ez?

Swan felült. Ott ült a földön, érezte maga alatt a göröngyeit.

A szeme sarkából valami mozgást pillantott meg, megpróbált talpra ugrani, megfeledkezett a g-ről, és visszaesett. A homályba bámult:

Egy arc. Két arc, anya és lánya. Itt ez annyira egyértelmű; olyan, mintha szűznemzésről lenne szó. A holdfény csak most tört át a város fényszennyezése felett.

A fiatalabb Swan felé lépett. Mondott valamit egy olyan nyelven, amelyet Swan nem ismert fel.

– Mi az? – kérdezte Swan. – Nem beszélsz angolul?

A nő megrázta a fejét, és mondott még valamit. Körbenézett, és csendesen maga mögé szólt.

Két újabb alak jelent meg mellette, magasabbak és szélesebbek nála. Két fiatal férfi. Előrehajoltak, és suttogtak valamit a lánynak.

– Vannak antibiotikumai? – kérdezte az egyik. – A tesó beteg.

– Nincsenek – felelte Swan. – Nem szoktam ilyesmit magamnál tartani. – Bár lehet, hogy az övében volt valami, ebben nem is volt biztos.

Közelebb léptek hozzá. – Ki maga? – kérdezte az egyik. – Mi maga?

– A barátaimhoz jöttem látogatóba – felelte Swan. – Idehívhatom őket.

A fiatal férfiak közelebb mentek hozzá, közben a fejüket csóválták. – Maga egy űrjáró – jelentette ki az első, a másik pedig hozzátette: – Mit keres itt?

– Mennem kell – mondta Swan, és elindult az út felé – de a két férfi elkapta a karját. A szorításuk olyan erős volt, hogy meg sem próbált kiszabadulni. – Hé! – kiáltott fel élesen.

Az első megszólaló bekiabált a sötétségbe a két nő mögé. – Kiran! Kiran!

Hamarosan egy újabb alak bukkant fel a sötétből – egy újabb fiatal férfi, mind közül a legmagasabb, de náluk vékonyabb. Annak a kettőnek, akik Swant tartották fogva, olyan volt a szorítása, mintha már csináltak volna ilyet.

A legújabb fiatalember megdöbbent Swan láttán, és mondott valamit élesen annak a kettőnek, akik lefogták, egy olyan nyelven, amelyet a lány nem ismert fel. Rövid, lázas párbeszéd zajlott közöttük; ez a Kiran nem örült.

Végül Swanra pillantott. – Fogva akarják tartani pénzért. Adjon egy másodpercet.

További heves szópárbaj következett a nyelvükön. Kirantól láthatóan idegesek vagy defenzívek lettek; majd a férfi odalépett, és megfogta Swan felkarját, egyszer megszorította, mintha valami üzenetet akarna közvetíteni, majd egy fejrándítást vetett a többiek felé. Megmondta nekik, mit tegyenek.

A másik kettő végül bólintott, és az, aki elsőként szólalt meg, azt mondta a lánynak: – Mindjárt jövünk. – Majd az első kettő eltűnt az éjszakában.

Swan Kiran szemébe nézett, aki elfintorodott, majd elengedte a karját. – Azok az unokatestvéreim – magyarázta. – Támadt egy rossz ötletük.

– Egy ostoba ötletük – felelte Swan. – Meg is kérhettek volna, hogy segítsek. Szóval, mit mondott nekik?

– Hogy itt tartom, amíg elmennek az anyjuk kocsijáért. Úgyhogy most szerintem jobb lenne, ha eltűnne innen.

– Kísérjen el – felelte Swan. – Szeretném, ha velem maradna, arra az esetre, ha visszajönnek.

A férfi szemöldöke felszaladt a homlokán, tekintete figyelmesen végigmérte Swant. Kis idő múlva azt felelte: – Hát jó.

Gyorsan haladtak az úton. – Most bajba kerül ezért? – kérdezte Swan egy ponton.

– Igen – felelte a férfi komoran.

– Mit fognak csinálni?

– Megpróbálnak megverni. És szólnak az öregeknek.

Swan karja még mindig égett, ahol szorongatták, az arca pedig forró volt. Végignézett a mellette sétáló, komor ifjún. Az jól nézett ki. És pillanatnyi habozás nélkül megmentette őt szorult helyzetéből. Swan felidézte, milyen éles volt a hangja, amikor az unokatestvéreivel beszélt. – Nem akar elmenni?

– Ezt hogy érti?

– Nem akar az űrbe menni?

Kis szünet után a férfi visszakérdezett: – El tudja ezt intézni?

– Igen – felelte Swan.

Zasha háza előtt megálltak, és Swan végigmérte társát. Tetszett neki a fiú. Az kíváncsi, töprengő... mohó arckifejezéssel nézett vissza rá. Swan érezte, hogy borzongás fut végig rajta.

– A barátom, aki itt lakik, merkúri diplomata. Úgyhogy... ha szeretne, akkor jöjjön. Ha szeretné, fel tudjuk oda vinni – mondta neki, kurtán az égre pillantva.

A férfi habozott. – Nem fog... bajba keverni?

– Bajba fogom keverni. Az űr elég nagy baj.

Elindult Zasha felé, és pár másodperc múlva a férfi is követte. Swan kinyitotta az ajtót. – Zasha? – szólt be.

– Csak egy pillanat – kiabált vissza Zasha a konyhából.

A fiú csak bámulta, és egyértelműen azon gondolkozott, hogy vajon normális-e.

Swan azt kérdezte: – Kirannak szólítottak, ugye?

– Igen, Kirannak.

– Milyen nyelven beszéltetek?

– Teluguul. Dél-India.

– Mit kerestek itt?

– Most itt élünk.

Szóval eleve száműzetésben van. És a Földön az emigránsoknak nagyon sok feltételnek meg kell felelniük; lehet, hogy ő nem tudta ezeket teljesíteni.

Zasha jelent meg a konyha ajtajában, kezében egy konyharuhával. – Ó-ó. Ez meg kicsoda?

– Kiran. A barátai el akartak rabolni, ő pedig segített megszökni. Azt mondtam neki, hogy cserébe elviszem a Földről.

– De nem!

– De igen. Úgyhogy... itt vagyunk. És tartanom kell a szavam.

Zasha szkeptikusan méregette Swant. – Mi ez, korai Stockholm-szindróma? – Majd Zé az ifjúra pillantott, akinek a tekintete Swanra szegeződött. – Vagy Lima-szindróma?

– Azok meg micsodák? – kérdezte Kiran anélkül, hogy elmozdult volna a lányról a pillantása.

Zasha grimaszolt egyet. – A Stockholm-szindróma az, amikor a foglyok megszeretik a fogvatartóikat, és fellépnek az érdekükben. A Lima-szindróma az, amikor az emberrablók megszeretik az áldozataikat, és elengedik őket.

– Ransom-vagy Red Chief-szindróma nincsen? – kérdezte Swan élesen. – Ne már, Zé. Mondom, hogy megmentett. Ez milyen szindróma? Szeretném viszonozni a szívességét, és ehhez szükségem van a segítségedre. Ne próbáld átvenni az irányítást, ahogyan szoktad.

Zasha ingerülten elfordult, végiggondolta, majd megvonta a vállát. – Ha tényleg akarod, elvihetjük. Egy barátomon keresztül kell elintéznem, aki segíteni szokott nekem az ilyesmiben. Ő a Trinidad-Tobago-liftnél van, az egy hawala. Van egy átengedési egyezségünk, bár ezek után tartozni fogok neki. Ami azt jelenti, hogy te is tartozol nekem.

– Én mindig tartozom neked. Hogyan jutunk el Trinidadba?

– A diplomatazsebben.

– Miben?

– Magánrepülőgépen. Vinnünk kell a kukacos dobozt is.

– A micsodát?

– Van egy rendszerünk. Mindig egy földes vagy kukacos dobozban kell tartanunk, és le van beszélve, hogy akkor nem fogják átkutatni.

– Kukacok? – kérdezte Kiran.

– Pontosan – felelte neki Zasha komor kis mosollyal. – Ki foglak juttatni erről a bolygóról Ms. Stockholm kedvéért, de a körülmények miatt ezt nem hivatalosan kell csinálnunk. Ami azt jelenti, hogy a meglévő rendszert kell használnunk. Úgyhogy lehet, hogy egy nagy láda kukacban fogsz felmenni, érted? Ez neked oké?

– Nem probléma – felelte Kiran.

Kivonatok (4)

A bolygókialakulás periódusának végén, körülbelül 4,5 milliárd évvel ezelőtt több bolygó létezett, mint most, mindegyik nagyon közel haladt el egymáshoz, pályaközi rezonanciák alakultak ki, és a gravitáció egymáshoz húzta őket, úgyhogy időnként összeütköztek. Ezt egymilliárd évig csinálták ahhoz, hogy ez legyen a vége, és ez volt a bolygókialakulás utolsó fázisa. Ennek az időszaknak a során minden belső bolygó legalább egy nagyon nagy becsapódást kapott.

Egy Theia nevű bolygó nőni kezdett a Föld L5 pontján, amíg akkora nem lett, mint a Mars, majd a Föld útjába sodródott. Negyvenöt fokos szögben csapódott be, kicsit kevesebb, mint másodpercenként négy kilométeres sebességgel – asztronómiai viszonylatban gyorsan. A Theia vasmagja behatolt a Föld középpontjába, és beleolvadt, a Theia köpenye és a Föld köpenyének egy része pedig az űrben kötött ki. A becsapódás szögsebessége miatt a Föld forgási sebessége ötórásra változott. A leváló anyagokból két hold állt össze meglehetősen gyorsan; a becslések egy hónaptól egy évszázadig terjednek. A kisebb hold végül belecsapódott a nagyobba, így alakultak ki az eredményül kapott egy hold, a Luna Földdel ellentétes oldalán lévő szaggatott hegyek.

Nagyjából ugyanebben az időben egy kisebb, körülbelül háromezer kilométeres átmérőjű bolygó csapódott bele a Marsba, és hozta létre a Borealis-medencét, amely gyakorlatilag a Mars északi féltekéje, hat kilométerrel alacsonyabban, mint a déli félteke.

A Vénuszba egy Mars méretű bolygó szaladt bele, és hozott létre egy ugyanolyan holdat, mint a Földé, amelyet Neithnek hívnak; tízmillió évvel később egy másik ütközés következtében jött létre a Vénusz lassú, retrográd mozgása. A forgási sebességnek ez a változása lassította le a Neithet és váltotta ki azt, hogy visszacsapódjon a Vénuszba, és összeolvadjon vele.

A Merkúrral egy feleakkora méretű protobolygó ütközött össze, olyan sebességgel és olyan szögben, hogy a Merkúr héja teljesen levált, és szétszóródott a Merkúr röppályáján. A Merkúr normál esetben összeseperte volna ezeket a darabkákat, de abban a négymillió évben, amelyre ehhez szükség lett volna, az anyag legnagyobb részét kijjebb sodorta a napszél, és így soha nem került vissza a Merkúrra. A Merkúr kérgéből körülbelül tizenhat kvadrillió tonna végezte a Földön, és még több a Vénuszon. Végül csak a Merkúr legnehezebb hetven százaléka maradt meg, gyakorlatilag a bolygó magja. Emiatt a Mars g-je az átmérőjéhez képest kisebb, mint a Titáné.

Valamivel később a fiatal Jupiter és a Szaturnusz egy a kettőhöz arányú pályarezonanciába szinkronizálódtak, a Jupiter két év alatt tette meg azt az utat, amelyet a Szaturnusz egy alatt. Ez egy nagyon erős kettős gravitációs hullámot hozott létre, amely változó erősséggel keringett a naprendszer körül, attól függően, hogy a két óriás merre volt éppen egymástól. Ez az új hullám hozta létre a legerősebb pontján a Neptunuszt, amely közvetlenül a Szaturnusz mellett állt össze, és elfelé lendítette a naptól! A Neptunusz elhaladt az Uránusz mellett, és azt is kifelé húzta, azt is a maga oldalára. A két kisebb gázóriás csak ezen a ponton kötött ki azon a pályán, amelyet most foglalnak el.

Mindeközben a Jupiter körpályáján belül ugyanez a Jupiter-Szaturnusz-rezonanciahullám bevonzott néhány aszteroidát, és flippergolyóként dobálta szét őket a rendszerben a Kései Nehézbombázásnak keresztelt időszakban, 3,9 milliárd évvel ezelőtt. Az összes belső bolygót és holdat megsorozták a becsapódások, olyan mértékben, hogy ezeknek a bolygóknak a felszíne gyakran olvadt sziklatengerré változott.

A Nagy Becsapódások Korszaka! A Kései Nehézbombázás! Soha nem lehet azt állítani, hogy ez a hatalmas körhinta teljesen stabil, és olyan szabályosan mozog, hogy már nem egy dodzsempályára emlékeztet. A gravitáció, a rejtélyes gravitáció kérlelhetetlenül engedelmeskedik a saját törvényeinek, kölcsönhatásba lép az anyaggal, és ennek az eredménye egy nagyon összetett mozgás. Láthatatlan hullámok dobálnak sziklákat erre-arra.

De mi van, ha az emberi történelemben is szerepet játszanak ilyen láthatatlan hullámok? Mert végső soron ugyanilyen erőkről van szó. Milyen nagy becsapódások tettek minket azzá, amik vagyunk? Létre fog-e hozni egy új rezonancia egy hullámot, amelyik új irányba lendít minket? Vajon most kezdődik meg a mi saját Kései Nehézbombázásunk?

KIRAN ÉS SWAN

Abban a pillanatban, amikor Kiran meglátta a nőt, akit az unokatestvérei foglyul ejtettek, minden megváltozott. A nő öreg volt, magas, csinos. Úgy mozgott, mintha úszna. Kiran azonnal tudta, hogy űrjáró, és hogy rettenetes ötlet volt elrabolni. Ezután minden egy kicsit túl gyorsan történt ahhoz, hogy ő maga tudja eldönteni, mit tegyen. Mindig ez volt, amikor szorult helyzetben találta magát. Kicsit a saját háta mögül, oldalról figyelte, hogy mi történik vele. Az emberek azt mondták rá, hogy higgadt, de igazából csak lassú volt. Ugyanakkor úgy tűnt, hogy jó dolgok történnek.

A nő haja fekete volt; kínainak vagy mongolnak tűnt. A szeme barna, az egyik szembogara alján egy kék folttal; igazából a szeme ejtette rabul Kirant. Ez a furcsa egybeesés – otthon a lányoknak éppen ilyen sötét szemük volt világító fehérséggel a sötét arcukban – egyszerűen lenyűgözte. A nő abban a pillanatban, amikor megfogta a karját, ránézett, hogy kimutassa, mennyire szeretne szabad lenni – nagyon szenvedélyes volt a tekintete, mintha tudná, milyen rabnak lenni, és mintha félne. Kirant megdöbbentette, hogy milyen kifejező arca van, milyen határozottan megragadja a figyelmét. A nő barátnője, Zasha ezt nevezte Lima-szindrómának – és lehet, hogy tényleg erről volt szó. Lehet, hogy Kiran egy inkompetens peruivá változott.

De most elmegy az űrbe. Ez azt jelentette, hogy távoznia kell – viszont küldhet majd pénzt a rokonainak. Azoknak egyébként is elegük volt belőle. Elmehet, és megnézheti azokat a dolgokat, amelyekről mindig is álmodott – igazából mindent látni akart egyszer, de az űrt különösen, már kisfiú kora óta. A Marsot, az aszteroidákat – mindent, ami odafent van. Mindenki hallott ezekről.

A nő elvitte őket Newarkba. Miközben a kis ülésen szorongott mögöttük, Kiran kezdte felfogni, hogy ez tényleg megtörténik – legalábbis valami történik. Az idióta unokatestvérei nem tudják megkeresni és megverni. Egy új élet: kicsit reszketni kezdett, mintha ő lenne a túsz, akit elrabolnak. Bizonyos értelemben ez majdnem így is volt. Foglyul ejtették egy pillantással, és betuszkolták egy autó hátsó ülésére.

Odaértek egy repülőtérre, amely nem úgy nézett ki, mint Newark. Egy hangárhoz hajtottak, ahol felkísérték őket egy lépcsőn egy kis repülőgéphez. Kiran még soha nem ült ilyenben, és lenyűgözte a sebesség, amellyel felszálltak. Az ablak mellett kapott helyet, és Manhattant, azt a hatalmas fényhajót nézte odalent. Belerepültek az éjszakába.

Végül az ablaknak támasztotta a fejét, és elaludt.

Később merev nyakkal ébredt, azt figyelte, ahogyan egyre közelebb kerül az óceán. A repülőgép egy vörös talajú, zöld szigeten landolt.

Ki a csípős éjszakába, ahol a párás levegő olyan volt, mint az augusztus New Jerseyben, majdnem olyan, mint szülővárosában, Haidarábádban. Rizsföldek. A látvány és a szagok gyermekkori emlékeket ébresztettek benne, és megint egy kicsit maga mellett kezdett sétálni. Nagyon máshol jártak a gondolatai, miközben bementek egy épületbe. Egy táblán az állt, hogy Merkúrház.

Odabent egy nagy helyiségbe vitték, ahol hatalmas, fehér műanyag tartályokat – olyanokat, amilyeneket az ipari konyhákban használnak – fóliáztak le éppen és pakoltak raklapokra.

– Rendben, fiatalember – mondta Swan barátnője, Zasha, akit láthatóan még mindig zavart egy kicsit, hogy ezt meg kell tennie Swanért. – Befelé. Először az űrruhát vedd fel, utána a sisakot. Azután beborítunk földdel és kukacokkal, és elindulsz felfelé. – Swannak pedig: – A barátom nem fogja átvizsgálni azokat a dobozokat, amelyeken rajta van a jelem. A következő műszakban dolgozik.

– Minek kellenek a kukacok?

– Azért, hogy jelezzem, hogy nem veszem félvállról a dolgot. Évente csak néhány embert küldök így fel. És ő természetesen visszakapja tőlem a szívességet.

– Mi van az MI-vizsgálatokkal?

– Mi lenne velük? Rengeteg ilyesmit csinálunk, hogy kikerüljük azt a rendszert. – Zasha harciasan elvigyorodott. – Ez egy hawalafelvonó, az egész úgy van megcsinálva, hogy átugorjon bizonyos vizsgálatokat.

Utána Kiranra felkerült egy ráncos egyberuha és egy sisak, és hűvös, rézszagú levegőt lélegzett be. Besegítették, és befektették a tartályba, mint egy koporsóba, majd kukacok és fekete föld vonagló kupacát lapátolták az arcára és a testére. Férgekbe temetve fogja elhagyni a Földet. – Köszönöm! – kiabálta ki a nőnek és a barátnőjének.

Hosszú volt az út. Kiran ott hevert, és gondolkozott. Érezte, ahogy tekergőznek rajta a kukacok. Amikor pánikrohamot kapott és zihálni kezdett, a sisak és az űrruha megvédte. Végül mindig kénytelen volt ismét lenyugodni. Az űrruha nyakából víz-és élelmiszercsövek lógtak ki úgy, hogy beléjük tudjon szívni, és bár az étel csak paszta volt, nagyon táplálónak tűnt. Se nem fázott, se melege nem volt. A mozgás, amelyet magán érzett, zavaró volt, néha rettenetes. Ilyen érzés lehet, amikor meghal az ember, és eltemetik. Megeszik a kukacok. Vagy olyan ez, mint bizonyos fesztiválokon – például a Durgapuján –, amikor hamuba vagy trágyába temetik az embert, amíg el nem jön a megtisztulás. Ő szerette azt az ünnepet. Szóval most itt van. Mivel muszáj volt ennie és innia, majd ürítenie, mindezt az űrruhában, pillanatnyilag ő is eléggé hasonlított a kukacokra. Mi itt a Földön nyomorult kétlábú férgek vagyunk, mondta mindig a nagyapja. Megesznek minket a madarak.

Ahogyan telt-múlt az idő, teljesen súlytalanná vált. Úgy hallotta, öt nap kell a felszálláshoz. De ez többnek tűnt. Kezdett unatkozni.

Amikor egy rántást érzett, majd fény öntötte el a földet, és eltűnt a fedél, amilyen óvatosan csak tudott, elkezdett felfelé mászni, arra gondolva, hogy a dobozban lévő kukacok az útitársai, akik nem érdemlik meg, hogy bántódás érje őket. – Óvatosan! – utasította az embereket, akik kisegítették a dobozból, mire Swan kinevette.

Odavezette egy kis mosdóhoz. Amint levette az űrruhát, Kiran lezuhanyozott. A forró vízben arra gondolt: ó, igen, a megtisztulás. Ezután következik a purgálás; vajon az mi lesz? Talán ez a nő, aki elrabolta, Durga megtestesülése, Ganésa anyjáé, aki néha Káliként is manifesztálódik?

– Jól nézel ki – mondta Swan, amikor kijött a mosdóból. – Nem volt túl traumatikus?

Kiran megrázta a fejét. – Volt idő gondolkozni. És most?

Swan ismét felnevetett. – Ez a hajó a Vénuszra tart – közölte vele. – Én a Merkúrra megyek, úgyhogy útközben majd kiraklak.

Kiran azt kérdezte: – A Vénusz nem kínai hely?

– Igen is, meg nem is – felelte Swan.

Kiran nem tágított: – Akkor én kínai leszek?

– Nem. Ott mindenféle ember van. A barátaimtól kapsz majd okmányokat. Utána bármi megtörténhet. De a Vénusz jó hely az induláshoz.

A Vénusz Deltája nevű aszteroidán utaztak, egy mg aszteroidán, amelyen mezőgazdasági árut termesztettek – legnagyobbrészt felturbózott rizseket, de más olyan növényeket is, amelyek a meleget és a nedvességet szeretik. A belső gravitációja olyan volt, mint a Földé; Kiran nem érezte a híres Coriolist, amely oldalra nyomja.

Ott töltötték napjaikat a felfelé kanyarodó ültetvényeken, vízibivalyok, traktorok, csónakok és sok más munkás között dolgozva, akiknek a legnagyobb része szintén utas volt. A munkában az első óra után megfájdult az ember háta, és az utasok – akiknek egy része alig volt magasabb a rizskalászoknál, míg mások az óriásoknál is nagyobbak voltak, és ez eleinte döbbenetes látványt nyújtott – fel-alá gázoltak a sorok között, beszélgetéssel ütötték el az időt. A legtermészetesebb módon felmerülő témák a panaszok voltak, és a kívánság, hogy bárcsak valahol máshol lennének. „Kifesztiváloztam magam.” „Én már mindet kipróbáltam.” „Az egyetlen hely, ahol számít a terraformálás, az a Föld, és ott nagyon rosszul csinálják.” „Minden a pofavizitről szól.” „Mehettünk volna a Grindewalddal, és akkor hegyet mászhattunk volna. A Mönch, az Eiger, a Jungfrau, mindet reprodukálták az utolsó repedésükig.” „Én szívesebben mennék egy akváriumban, és akkor úszkálhatnék. Sellőéletet élhetnék egy hétig.”

Abban mindenki egyetértett, hogy a tengervilágok csodálatosak. Most, hogy a Föld tengerpartjai eltűntek, nagy becsben tartották a belső akváriumokat.

Mások az esőerdők világai mellett törtek lándzsát; ezekben élőfa-mennyországokat lehetett megnézni, és a korai főemlősöket. – Milyen jó lehet majomnak lenni! – mondta valaki. – Vagy bonobónak. Bárcsak egy szexjárattal mentem volna.

Ez áttörte a tartózkodásnak egy kis gátját, és azonnal a szexjáratokon történő szexre terelte a témát, amelyeket gyakran olyanra csináltak meg, mint a karibi üdülőhelyeket. Dionüszoszi táncok, folyamatos tantrikus orgiák, Kundalini-panmixia, mindenkinek volt egy története. Egyikük bánatosan megjegyezte: – Ezt az egész utat egy tapizódobozban tölthettem volna, erre itt állok kapával a kezemben.

– Tapizódobozban? – Kiran nem tudta magába fojtani a kérdést.

– Beraknak egy dobozba, amelyre körülbelül akkora lyukak vannak vágva, mint a kezed, és az emberek benyúlnak a lyukakon, és azt csinálnak, amit akarnak.

– Meglep, hogy van, aki hajlandó erre.

– A járatok mindig elég hosszúnak tűnnek belülről is, és kívülről is.

– Így kellett volna gondolnom a kukacokra – mondta Kiran Swannak. – Akkor végig boldog lehettem volna abban a felvonóban.

– Én azért szívesebben vagyok itt, mint egy olyanban – szólalt meg valaki más. – A farmok szexik! Ez a sok műtrágya!

Erre sokan felnyögtek. Nem aratott nagy sikert a poén.

Valaki más megjegyezte: – Amikor utoljára szexjáraton voltam, egy csoport biszexuális odarohant a medencéhez, voltak vagy húszan, mindegyik a legnagyobb cicikkel és farkakkal, amilyeneket csak láttál, és mindegyik erekcióval, és szép sorban körbeálltak, behatoltak az előttük lévőbe, aztán nyomás. Olyan volt, mint amikor rovarok másznak egy kupacba egy nyári napon, és addig dugnak, amíg le nem esnek a földre.

Ettől elég nagy csend lett, majd valaki felsóhajtott: – Bárcsak én is láttam volna – és ettől a többiek nevetni kezdtek, vagy hevesen tiltakozni az ellen, hogy ilyen képeket ültessenek a fejükbe.

– Csak mondom – erősködött a szemtanú. – Ilyen dolgok előfordulnak. Ez bevett sport.

És Kirannak úgy tűnt, mintha a szexjáratokról szóló beszélgetés után kevésbé fájna a rizsültetés. És amikor ezek az emberek végeztek aznapra, és visszatértek a hálóba, úgy tűnt, mintha a farm mégis szexi hellyé változhatna. Kiran úgy érezte, ismeri ezt a fajta tekintetet.

Kivonatok (5)

Vegyük a nyers Vénuszt kilencvenöt baros szén-dioxid-atmoszférával, és olyan hőmérséklettel, amely még a felszínén is megolvasztaná az ólmot, forróbb, mint a Merkúr fényes oldala. Pokoli egy hely. Másrészt 0,9 g, és alig kisebb, mint a Föld. Két kontinentális kiemelkedés a felszínén, az Istár és az Aphrodité. A Föld testvérbolygója. Itt komoly lehetőségek vannak egy remek, új teremtés terén.

Vegyünk egy szaturnuszi jégholdat – a Dione pont megteszi. Szedjük szét egy Von Neumann önműködő exkavátorral, vágjuk körülbelül tíz kilométeres darabokra. A darabokhoz rögzítsünk tömegvezérlőket, és küldjük le őket a Vénuszra.

Miközben ezt csináljuk, építsünk egy kerek napárnyékolót holdalumíniumból, ebből a nagyon könnyű anyagból, amelynek négyzetmétere csak 50 gramm, ugyanakkor összességében mégis 3×1013 kilogramm, a legnagyobb dolog, amelyet valaha épített az ember. A koncentrikus körök rugalmasságot adnak a napárnyékolónak, és lehetővé teszik, hogy a napszelet befogva tartsa a helyzetét az L1 ponton, ahol teljesen beárnyékolja a Vénuszt. A napfénytől megfosztva a bolygó évi öt K sebességgel kezd hűlni.

Száznegyven évvel később a szén-dioxid-atmoszféra már eső és hó formájában lehullott a talajra, és szárazjéggé fagyott. Kaparjuk le az összes szárazjeget, amely az Istárra és az Aphroditére esett, egészen az alföldekre, de figyeljünk arra, hogy a felszín sima maradjon. Miközben letisztogatjuk a kontinenseket, indítsunk el egy másik készlet Von Neumann önműködő vegyi gyárat, amelyet arra terveztek, hogy kiszabadítsa az oxigént a fagyott szén-dioxidból; ezek 150 millibarnyi oxigént hoznak létre a légkör számára körülbelül ugyanannyi idő alatt, amennyi a szén-dioxid-légkörnek kell a megfagyáshoz. Egy tisztán oxigénből álló légkör túlságosan tűzveszélyes lenne, úgyhogy adagoljunk hozzá puffergázt, lehetőleg nitrogént, hogy stabilabb keveréket hozzunk létre. Lehet, hogy a Titán felesleges nitrogénjére már túl nagy a várólista, úgyhogy készüljünk fel arra, hogy esetleg helyettesítőt kell keresnünk. Ha nincs más, a Lunán bányászott argon is megteszi.

Ha megvan az összes kívánt oxigén, és a szárazjég mind ki van simítva az alföldeken, borítsuk a szárazjeget habkővel, hogy a szén-dioxid a litoszféra teljesen elzárt rétege legyen.

Most vegyük a Dione félretett darabjait, és üssük őket egymáshoz az oxigénkeverékből álló légkörben olyan magasságban, hogy pára és eső jöjjön létre. Ettől egy kicsit visszamelegszik a bolygó, amely ezen a ponton valamivel hidegebb az emberbarát tartománynál. Ha további fűtésre van szükség, akkor esetleg be lehet engedni egy kis fényt a napárnyékolón keresztül. Csak két évbe telik majd, hogy a kinyert víz eső és hó formájában a földre hulljon, úgyhogy álljunk készen a gyors munkára.

Ez után a Dione-infúzió után a felszínen lévő víz nagyjából a földi víz tíz százalékával lesz egyenlő. Édesvíz lesz; sózzuk ízlés szerint. A víz a Földnél sokkal laposabb Vénusz nyolcvan százalékát fogja beborítani, átlagosan százhúsz méteres mélységig. Ha mélyebb tengereket, de a lehető legnagyobb szárazföldfelszínt szeretnénk, akkor a Dione valamelyik darabkájával óceánárkot is áshatunk. Ne feledjük, hogy ha így döntünk, az megbonyolítja majd a szén-dioxid elszigetelését, úgyhogy ennek megfelelően cselekedjünk. De ha óvatosan csináljuk, akkor a Vénuszon végül kétszer annyi szárazföldet érhetünk el, mint a Földön van.

Ezen a ponton (száznegyven év fagyasztás és előkészület, és ötven év kapargatás és igazgatás után, úgyhogy csak türelem!) az ember azt hinné, hogy a bolygó készen áll a biológiai megszállásra. De ne feledjük, hogy a 224 napos vénuszi évnek és a 243 napos napi forgásperiódusnak az ötvözete elég elferdült diagramot ad ki (retrográd mozgás, nyugaton kelő nap), amelyben a szoláris nap a bolygó összes pontján 116,75 nappal egyenlő. Az eddigi tesztelések során már régen megállapították, hogy ez a legtöbb földi életforma számára, akár módosítva van, akár nincs, túl hosszú az életben maradáshoz. Úgyhogy ezen a ponton két főbb opció van. Az egyik az, hogy úgy kell beprogramozni a napárnyékolót, hogy átengedje a napfényt a felszínre, majd ismét elzárja az útját, nagyjából úgy, mint egy kör alakú redőny, és így hozza létre a nap és az éjszaka földi ritmusát. Ez megkönnyítené az új bioszféra dolgát, ugyanakkor elengedhetetlen hozzá, hogy a napárnyékoló hibátlanul működjön.

A másik opcióhoz egy újabb kör impaktorbombázás kell, amelynek során ezúttal úgy kell eltalálni a bolygó felszínét, hogy az a szögsebesség következtében egy nagyjából ötvenórás napra álljon be, és így a legtöbb földi életforma számára tűréshatáron belül maradjon. Ezzel a lehetőséggel az a probléma, hogy késleltetné a bolygófelszín benépesítését, mivel jelentős mennyiségű elzárt szárazjeget szabadítana fel a habkőréteg alól. A bioszféra telepítését újabb kétszáz évre el kellene halasztani, amivel gyakorlatilag megduplázódik a terraformáció ideje. De ezek után nem kellene a napárnyékolótól függeni. És egy megfelelően összeállított és karbantartott vénuszi atmoszféra üvegházhatás és más szennyeződés nélkül is képes lenne kezelni a teljes napfényt.

Az, hogy melyik lehetőséget választja, öntől függ. Gondolkozzon el azon, hogy milyen végeredményt szeretne kapni, vagy ha nem hisz a végeredményekben, hogy melyik módszert létesíti előnyben.

KIRAN ÉS SHUKRA

Pár nappal később a Vénusz közelébe értek. Kiran örömmel látta, hogy Swan is csatlakozik hozzá a kompon. A nő egy barátjával szeretett volna beszélni; azt tervezte, hogy bemutatja neki Kirant, majd folytatja az útját.

A Vénuszon nincsenek űrfelvonók, mert a bolygó túl lassan forog ahhoz, hogy működjön a rendszer. Úgyhogy a kompjuk kiengedte a szárnyait, és miközben lefelé száguldottak a légkörben, az ablakok sárgásfehéren izzottak. Egy hatalmas futópályán értek földet egy kupolás város mellett, majd beszálltak egy metrókocsiba, és nem sokkal a város mellett jöttek ki belőle. Ott úgy tűnt, mintha a Vénusz teljes népessége az utcán lenne. Kiran követte Swant a tömegben, és egy mellékutcán felsétáltak pár lépcsőn egy kis Merkúrházba, amely egy halbolt felett helyezkedett el. Ledobták a csomagjukat, majd visszamentek a tömegbe.

A város arcai javarészt ázsiaiak voltak. Az emberek ordibáltak, és mivel a hangzavarban senki nem hallott jól, csak még hangosabban ordibáltak. Swan Kiranra pillantott, és az arckifejezése láttán elvigyorodott. – Nem mindig ilyen! – kiáltotta oda.

– Az kár! – kiabálta vissza Kiran.

Az új vénuszi légkör felső szegélyénél, nagyjából az egyenlítő felett két nagy jégaszteroida láthatóan éppen összeütközni készült. Ez a város, Colette háromszáz kilométerre északra volt az ütközés helyszínétől, úgyhogy nemsokára eső zúdul majd rá, ami pár évig el sem áll majd, magyarázta Swan, utána pedig beengednek egy kis fényt a napárnyékolón, és akkor rendeződik az időjárás.

De előbb jön a nagy eső. Tömegek álltak körülöttük erre várva, énekelve, éljenezve és kiabálva. És pontosan éjfélkor fehéren ragyogott fel a déli égbolt, majd sárgán kezdett izzani, utána megjelent rajta a vörös összes ismert árnyalata. A város belseje rövid időre olyannak tűnt, mintha infravörös szemüvegen át néznék. Az éljenzés hangereje elviselhetetlenné vált. Valahol egy fúvószenekar játszott – Kiran meglátta a zenészeket a tér túloldalán lévő emelvényen –, több száz trombita, vadászkürt, bariton, harsona, tuba, az összes tubafajta, minden a miniatűr kürtöktől kezdve az alpesi dudákig disszonáns akkordokat játszott, amelyek ott harsogtak a levegőben, és fáradhatatlanul küzdötték magukat a soha be nem következő összhang felé. Kiran nem tudta, hogy ezt zenének lehet-e nevezni; úgy hangzott, mintha különösebb tervszerűség nélkül játszanának. Az emberekből azt váltották ki, hogy kiabáljanak, üvöltsenek, ugrándozzanak és táncoljanak. Éppen a saját égboltjukat alkották meg.

Egy órán belül heves zivatar radírozta le a csillagokat, és úgy dobolt a kupolán, mintha el akarná mosni. Akár egy vízesés alján is lehettek volna. A város fényei lepattantak a kupola üvegéről, és valahogy folyékonyabban tértek vissza, az árnyékok végigfolytak az emberek arcán.

Swan egyszer csak megszorította Kiran felkarját, nagyon hasonló módon ahhoz, ahogyan a fiú tett az övével a megismerkedésük éjszakáján. Kiran érezte a nyomást, tudta, hogy mit jelent; a vére attól a ponttól felfelé és lefelé is égni kezdett. – Rendben, kész vagyok! – kiáltotta oda Swannak.

– Köszönöm!

A nő egy kis mosollyal elengedte. Ott álltak a lezúduló fényben, felettük a homályos, tejfehér kupolával. A hangok zúgása olyan volt, mint a köves tengerparton megtörő hullámok zaja. – Nem lesz semmi baj? – kérdezte Swan.

– Rendben leszek!

– Akkor mostantól tartozol nekem.

– Igen. De nem tudom, mit adhatnék cserébe.

– Majd kitalálok valamit – felelte Swan. – De most bemutatlak Shukrának. Régen dolgoztam neki, és azóta sikerült itt elég magas körökbe bejutnia. Úgyhogy ha neki fogsz dolgozni, és mindent beleadsz, és megkedvel, akkor lesznek lehetőségeid. Adok neked egy fordítót, hogy elboldogulj.

A colette-i Merkúrházba visszatérve megreggeliztek, majd Swan átvitte Kirant a város túlsó végébe, hogy bemutassa a barátjának, Shukrának. A férfi egy középkorú illetőnek bizonyult kerek, vidám arccal, és fehér sörénnyel.

– Részvétem Alex miatt – mondta Swannak. – Szívesen dolgoztam vele.

– Igen – felelte Swan. – Úgy tűnik, ezzel mindenki így volt.

Bemutatta Kirant: – Úgy ismerkedtem meg ezzel a fiatalemberrel, hogy sétáltam Jerseyben, és ő kihúzott a csávából. Munkára van szüksége, és úgy gondoltam, hogy te esetleg tudnál mit kezdeni vele.

Shukra szenvtelenül hallgatta végig, de Kiran látta a szemöldöke összeszaladásából, hogy érdekli a téma. – Mihez értesz? – kérdezte Kirantól.

– Építkezéshez, árusításhoz, takarításhoz, könyveléshez – felelte Kiran. – És gyorsan tanulok.

– Erre szükséged is lesz – jegyezte meg Shukra. – Vannak nálam elvégzendő feladatok, úgyhogy kerítünk neked valamit.

– Ó – szólt közbe Swan. – És papírokra is szüksége lesz.

– Ah – felelte Shukra. Swan rezzenéstelenül állta a tekintetét. Most majd neki is tartozni fog, látta meg Kiran. – Ha azt mondod – válaszolta végül a férfi. – Te vagy az én fekete hattyúm. Meglátom, mit tehetek.

– Köszönöm – mondta Swan.

Ezután az űrrepülőtérre kellett mennie, hogy elkapja a járatát. Félrevonta Kirant, és röviden megölelte. – Még találkozunk.

– Remélem! – felelte Kiran.

– Így lesz. Jövök még erre. – Swan röviden elmosolyodott. – Mindenesetre, nekünk megmarad Jersey.

– Lima – helyesbített a férfi. – Nekünk megmarad Lima.

Swan felnevetett. – Azt hittem, Stockholm. – Ezzel egy csókot nyomott a fiatalember arcára, és eltűnt.

Kivonatok (6)

Az űrtelepülések közgazdasági modelljét részben az őket megelőző tudományos kutatóállomások alapján fejlesztették ki. A korai modellben az űrben töltött élet nem piacgazdaság volt; aki kijut az űrbe, annak a lakhatását és az élelmét egy ellátórendszer biztosítja, csakúgy, mint az antarktiszi kutatóállomásokon. Az ezen belül létező piacok általában szabályozatlan, nem létfontosságú javakra épülő magánvállalkozások. Ennek következményeképpen a kapitalizmus a margóra szorult, és a létfenntartáshoz szükséges dolgok közös javak

cserekereskedelem a Föld és az egyes űrgyarmatok között országos vagy szövetségi alapon folyt, egyfajta gyarmati modellben, amelyben a gyarmatok fémeket és sókat, a Föld gondozásához szükséges tudást, majd később élelmet is adtak

amikor a helyükre kerültek az űrfelvonók (először Quitóban, 2076-ban), a Föld és az űr közötti forgalom a százmillószorosára növekedett. Ekkor vált a naprendszer elérhetővé. Ahhoz túl nagy volt, hogy hamar benépesítsék, de az űrutazások egyre gyorsabb sebessége azt jelentette, hogy a huszonkettedik század során az egész naprendszer könnyen megközelíthetővé vált. Nem véletlen, hogy ennek az évszázadnak a második felében jelent meg az Accelerando

az űrdiaszpóra akkor jelent meg, amikor a késői kapitalizmus abban a belső dilemmában vergődött, hogy teljesen megsemmisítse-e a Föld bioszféráját, vagy megváltoztassa a saját szabályait. Sokan a bioszféra elpusztítása mellett érveltek, mint a kisebbik rossz mellett

az egyik legnagyobb hatású gazdasági változásnak már Mondragonban (és Euskadiban) is megvoltak a gyökerei, abban a kis baszk városban, amelyben a kölcsönös támogatásra épülő kisgazdaságok működtek. Egyre több űrtelepülés használta Mondragont modellként, amikor a kezdeti kutatóállomásokénál nagyobbá vált a gazdasági rendszere. Az egyes, egymástól távoli űrtelepülések mintegy diffúz Mondragon-rendszerbe egyesülve egymást kölcsönösen támogatták, és

a szuperszámítógépek és a mesterséges intelligencia lehetővé tették a nem piaci alapú gazdaság teljes koordinációját, gyakorlatilag a Mondragon matematikára való lefordítását. A szükségleteket évről évre újra meghatározták precíz demográfiai részletességgel, és utána úgy irányították a termelést, hogy kielégítse a szükségleteket. Az összes gazdasági tranzakciót – az energiatermeléstől és a nyersanyag-kitermeléstől kezdve a gyártáson és a forgalmazáson keresztül egészen a fogyasztásig és a hulladékfeldolgozásig – egyetlen számítógépes program tartja nyilván. Az egykor politikai kérdések – mármint a kiélezetten versengő politikai harcban kifejezett igények – választ nyertek, a naprendszer teljes évi gazdasági adatait kevesebb mint egy másodperc alatt le lehetett kérdezni egy kvantumszámítógépen. Az ennek eredményeképpen előálló, kvabusprogramozott Mondragonnal, amelyet néha Albert Hahnel-modellnek vagy Spuffordizált szovjet kibernetikus modellnek is neveznek

minden rendben lenne, ha mindenki egy programozott Mondragonban dolgozna; de ez csak egy volt a sok egymással versengő modell közül a Földön, amelyek mind egyértelműen a kapitalizmus igája alatt szorongtak, amely még mindig a Föld tőkéjének és termelésének több mint a felét uralja, és minden egyes tranzakcióval szilárdan erősíti a magántulajdont és a tőkefelhalmozást. A hatalomnak ez a koncentrációja nem tűnt el, csak egy időre felhígult, majd máshol összeállt, nagyrészt a Marson, mint azt a korszak Gini-figurái tisztán

elavult-feltörő modellekben minden gazdasági rendszer vagy történelmi pillanat a múlt és a jövő rendszereinek labilis keveréke. Tehát a kapitalizmus kombinációja és csatatere elavult ősének, a feudalizmusnak és a feltörő

A marsi forradalom sikerével és az egységes, egész bolygóra kiterjedő szociáldemokrata rendszerének megjelenésével naprendszerszerte megnyíltak a kapuk a követőik előtt. Viszont sok űrtelepülés földi országok és szövetségek gyarmata maradt, úgyhogy a végeredmény a rendszerek némileg anarchiára emlékeztető foltmintája lett. Az űrgazdaság nagy részét a települések Mondragon-szövetségnek nevezett összefogása uralja. A Szövetséget ötévente megújítják egy konferencián, és a Szövetség MI-jei évente felülvizsgálják a gazdálkodását, tehát gyakran korrigálják (másodpercenként több alkalommal)

minél régebb óta fennállt a Mondragon-szövetség, annál robusztusabbá vált. Az egyedi gyarmatok vállalkozási piaca abban bízva, hogy a Szövetség gondoskodik a szükségleteikről, egyre több melléküzletet kötött, az úgynevezett vonal felettieket, árréssel dolgozva. Ha nem lenne a Mars, és a

ahogyan a feudalizmus elavultnak számít a Földön, éppen olyan elavult a kapitalizmus a Marson

maga az árrés a jóléttel együtt nő, egyre komolyabb kifinomultságot és kultúrát hoz létre

a haszonelvű gazdaságpolitika létezése, amely félautonóm, csak részben szabályozott, az anarchiára emlékeztet, csupa csalás, kétkulacsos játszma és törvénysértés, örömmel töltötte el az összes szabadpiac-rajongót, libertáriánust, anarchistát és sok más embert is, akik némelyike a bonobóbartert élvezte, mások a vadnyugat machismóját és a szükségleteken túlmenő vagyont

a haszonelvű kapitalizmus a keményfiúk sportja, csakúgy, mint a rögbi vagy az amerikai futball, és leginkább azoknak ideális, akikben egy kicsit túlteng a tesztoszteron. Másrészt némi szabályozással és a hozzáállás megváltoztatásával éppen olyan érdekes játéknak bizonyult, sőt, gyönyörűnek, mint a baseball vagy a röplabda. Érthető küzdelem a haszonért – az önkifejezés egy módja – amelyet nem a szükségletekre fordítanak, hanem magáért a haszonért folyik. Szép hobbi, talán egyenesen egyfajta művészet

a kapitalizmusnak a haszonra való korlátozása éppen olyan komoly marsi teljesítmény volt, mint a csőcselék megfékezése vagy bármilyen más óvintézkedés

WAHRAM ÉS SWAN

Wahram már a Terminátoron volt, még mielőtt Swan visszatért volna a Földről. A város ekkor éppen a Beethoven-kráter hatalmas síkságán siklott végig, Wahram pedig minden bátorságát összeszedte, és amikor a lány megérkezett a városba, megkérdezte, hogy nem szeretne-e elmenni vele a Beethoven nyugati falánál lévő létesítményébe meghallgatni egy koncertet, és megbeszélni a dolgokat. Miközben telefonált, ezt el kellett ismernie, ideges volt. Swan higanyszerűen változó hangulatai miatt nem volt biztos abban, hogy mire számíthat; még csak azt sem tudhatta, hogy vele vagy Pauline-nal fog-e elmenni a koncertre. Másrészt viszont ő kedvelte Pauline-t; úgyhogy remélhetőleg jól sül el a dolog, akárhogyan is alakul. És ha van egy kis szerencséje, Swan már nem fog olyan intenzíven érdeklődni minden részletről Alex kvabusokkal kapcsolatos terveit illetően. Genette nyomozó nagyon egyértelműen jelezte, hogy ezeket nem szabad elárulniuk neki.

Mindenesetre a lehetőség, hogy Beethovent hallgathat, elégnek bizonyult ahhoz, hogy cselekvésre késztesse. Elintézte a telefont, Swan pedig beleegyezett abba, hogy elmegy.

Ezek után Wahram utánanézett az előadás programjának, amelyre készültek, és örömmel látta, hogy a ritkán játszott darabok hármas programjáról van szó: először egy fúvósegyüttes fogja játszani az Appassionata zongoraszonátáját, majd Beethoven 134-es opusa következik, a saját Grosse Fugue vonósnégyesének, a 133-as opusnak általa két zongorára átdolgozott változata. Végül egy vonósnégyes fogja előadni a Hammerklavier-szonáta saját feldolgozását. Wahram úgy érezte, ez zseniális program, és olyan komoly várakozásokkal fogadta Swant a Terminátor déli kapujánál, hogy az minden kétségét legyőzte, amelyet a lánnyal és a Terminátorból a Merkúr felszínére való kilépéssel kapcsolatban érzett. Muszáj nyugat felé haladni – nos, bizonyos értelemben ez örök igazság, mondta magának, és a koncertre összpontosította a gondolatait. Lehet, hogy nincs oka komolyabb aggodalmakra. Érdekes volt belegondolni, hogy talán irracionálisak a nappal kapcsolatos félelmei.

A Beethoven nyugati falánál lévő kis múzeumban elképedve látta, hogy szinte ők alkotják egyedül a közönséget az éppen nem játszó zenészeken kívül, akik az első sorokból hallgatták a koncertet. A létesítménynek volt egy üres nagyterme, amelyben több ezer ember is elfért volna, de ez a koncert szerencsére egy alig pár száz ülőhelyes oldalteremben volt, és a székek a görög színházak stílusában, félkörben sorakoztak a kis színpad körül. Az akusztika kiváló volt.

A fúvósok, akik valamivel többen voltak, mint a közönség, olyan módon játszották végig az Appassionata fináléját, hogy ez lett az egyik legcsodálatosabb fúvóselőadás, amelyet Wahram valaha hallott, szinte felpezsdítőnek bizonyult. A fúvósokra való átdolgozás éppen olyan újszerűvé tette a darabot, mint amit Ravel tett Muszorgszkij Egy kiállítás képei című darabjával.

Amikor végeztek, a két zongorista felállt, és a két versenyzongora elé ülve, amelyek úgy bújtak egymáshoz, mint két alvó macska, lejátszották Beethoven saját 134-es opusát, a Grosse Fugue átdolgozását. Úgy kellett verniük a hangszert, mint az ütősöknek, egyszerűen doboltak a billentyűkön. Wahram tisztábban hallotta, mint valaha a nagy fúga bonyolult szövedékét, és az egész őrült energiáját, egy összezúzott gépezet mániás vízióját. A leütött zongorabillentyűk heves támadása olyan tisztaságot és erőt adott a darabhoz, amilyet húros hangszerrel a legjobb szándékkal és technikával sem lehet elérni. Csodálatos.

Utána egy másik átdolgozás éppen az ellenkező irányba tartott, a Hammerklavier-szonátát vonósnégyesre adaptálta. Ennél, noha négy hangszer játszott el egy egyre írt dallamot, kihívásnak bizonyult érzékelni a Hammerklavier intenzitását. Két hegedűre, egy brácsára és egy csellóra bontva gyönyörűen kibontakozott az egész; az első mozdulat nagyszabású dühe, a lassú mozgás fájdalmas szépsége; Beethoven egyik legszebbike; majd a nagy finálé, egy újabb komoly fúga. Wahram fülét az egész nagyon emlékeztette a kései kvartettekre, vagyis egy új kései kvartettre, Istenemre mondom! Elképesztő volt hallani. Wahram végignézett a közönségen, és látta, hogy a fúvósok és a zongoristák állnak a székük mögött, egy helyben rugóznak, ringatják magukat felemelt arccal, csukott szemmel, mintha imádkoznának; kezük néha görcsösen megrándult előttük, mintha vezényelnének vagy táncolnának. Swan is táncolt hátul, olyannak tűnt, mint aki más világban jár. Wahram ennek nagyon örült; ő maga is Beethoven világába került, amely tényleg csodálatos világ. Döbbenetes lett volna olyan embert látni, aki immúnis erre; attól a lány kikerült volna szimpátiájának vagy megértésének zónájából.

Utána a zenészek ráadás gyanánt bejelentették, hogy meg szeretnének próbálkozni egy kísérlettel. Elkülönítették a két zongorát, és beült közéjük a vonósnégyes egy kifelé legyező alakban elhelyezkedő félkörben; majd újrajátszották a két fúgát, mindnyájan egyszerre zenéltek. A két darab egymást fedte, mindkettő rossz hangszeren, ami megnövelte a kognitív zavart; és mindkettőnek egyszerre szóltak a csendesebb részei, riasztó, vihar előtti nyugalomban, amely felfedte a két szörnyeteg strukturális hasonlóságát. Amikor mindkét csapat visszatért a fő fúgához, a hat hangszer a maga saját világában fűrészelt vagy kalapált, hat különböző dallamot előadva egymást keresztező dühvel, messiási összecsapásban. Valahogy sikerült egyszerre befejezniük. Wahram nem volt biztos abban, melyiket húzták el vagy fogták rövidre ahhoz, hogy ez sikerüljön, de mindenesetre egyszerre végeztek egy nagy robajjal, és mindenki, aki ott volt, máris egyenesen állt, és nem volt képes mást tenni, mint tapsolni, éljenezni és fütyülni.

– Csodálatos – mondta Wahram később. – Őszintén.

Swan megcsóválta a fejét. – A vége túl eszelős volt, de nekem tetszett.

Ottmaradtak, hogy csatlakozzanak a gratulálókhoz és a zenészek beszélgetéséhez, akik éppen olyan szenvedélyesen viszonyultak a dologhoz, mint ahogyan kívülről tűnt; nem egy azt mondta, hogy csak a saját részére volt képes összpontosítani. Valaki lejátszotta az elkészített felvételt, és ők is meghallgatták a többiekkel együtt, aztán a zenészek elkezdték le-leállítani a felvételt, hogy megbeszéljék a részleteket.

– Ideje visszamenni a Terminátorra – jelentette ki Swan.

– Rendben. Nagyon köszönöm ezt az egészet, csodálatos volt.

– Részemről az öröm. Figyeljen, nem szeretne visszasétálni a város sínjein? Az ilyen vad koncertek után ez kellemes tud lenni. Vannak itt űrruhák, amelyeket használhatunk. Ez lehetőséget nyújtana arra, hogy kigyalogoljuk magunkból.

– De... van nekünk erre időnk?

– Ó, persze. Jóval a város előtt odaérünk a platformhoz. Csináltam már ilyet.

Biztosan nem vette észre, hogy Wahram mennyire nem szívesen van a Merkúr felszínén. Hát, muszáj volt igent mondania. Annak ellenére, hogy a közönség összes többi tagja, és a zenészek is a kisvonattal mentek vissza. Amelyen minden bizonnyal folytatják érdekes beszélgetésüket a koncertről, a Beethoven-átdolgozásokról s a többi.

De nem. Egy séta egy perzselt világon. A kölcsönkapott űrruhák biztonságában kisétáltak a folyosó légzsilipjén át, és észak felé indultak a Terminátor sínjein.

A Beethoven-kráternek olyan sima volt a felszíne, amilyet addig csak a Merkúron látott. A Kicsi Bello a látóhatár alatt volt kelet felé. Wahram idegesen sétált. A fejlámpák hosszú ellipsziseket világítottak meg a fekete sivatagban. Bakancsuk orra porfelhőt kavart, amely mögöttük visszaszállingózott az égett talajra. A lábnyomuk egymilliárd évig is ottmarad majd, de egy kitaposott ösvényen mentek, és a felszínt régóta rongálták már. A poros utat szegélyező hepehupás, szemcsés kőzeten megcsillant a lámpájuk sugara, és apró, gyémántos villanásokban verődött vissza, amelytől olyannak tűnt, mint a dér, noha minden bizonnyal apró kristályfelszín volt. Elmentek egy szikla mellett, amelyre egy Kokopellit festett valaki; az alak mintha teleszkópot fogott volna furulya helyett, és kelet felé fordította az üvegét. Wahram egy ideig a Grosse Fugue témáját fütyörészte feleolyan lassan, az orra alatt.

– Fütyül? – kérdezte Swan meglepett hangon.

– Azt hiszem, igen.

– Én is!

Wahram, aki soha nem találta magát olyan személyiségnek, aki másoknak fütyül, nem folytatta.

Felmásztak egy apró emelkedőn, és ott terültek el előttük a Terminátor sínjei. A városnak egyelőre nyoma sem volt; azt kellett feltételezniük, hogy még mindig a keleti látóhatár mögött van. A legközelebbi sín eltakarta a mögötte lévő többi legnagyobb részét. Egy különleges temperált fémből készült, Wahram úgy hallotta, és a csillagok fényében tompa ezüstfénnyel ragyogott. Az alja pár méterrel a föld felett lebegett, nagyjából ötvenméterenként erős oszlopok tartották. Örömmel látta, hogy a külső sínre tőlük északkeletre egy rakodóplatform simul. A koncertről induló kisvonat már ott is volt.

A napfény megvilágított egy magas pontot a Beethoven nyugati falán. A tájban mindent megvilágított az az izzó sziklaperem. Úton volt a hajnal, lassan, de biztosan. Amikor a Terminátor átkel a keleti látóhatáron, csodálatos látványt fog nyújtani. Lehet, hogy az ott már a kupola, egy ívelt csillogás képében.

A sínek mellől, ahol a rakodóplatform volt, rettenetes villanás lángolt fel. A vérvörös szellemkép két félre bontotta Wahram látását; miközben egy kevésbé élénk függőleges foltba konvergált vissza, sziklák kezdtek becsapódni mellettük, porfelhőket verve fel, amelyek úgy mozogtak, mint a felkavart víz. Mindketten felkiáltottak, bár Wahramnak fogalma sem volt, hogy melyikük mit mondhatott; majd Swan rákiáltott: – Bukjon le, védje a fejét! –, és megrántotta a karját. Wahram letérdelt mellé, és átkarolta a lány vállát; ő mintha a sisakjára próbálta volna tenni a kezét, miközben a sajátját a férfi mellkasához szorította. Amikor Wahram átnézett felette, látta, hogy a sínek, ahol a platform volt, eltűntek egy nagy porfelhőben, és a porfelhő legteteje immár elég magasan van ahhoz, hogy napfény érje. A felhő napsütötte részének ragyogó sárgája úgy világította meg a földet körülötte, mint egy tüzes világítótorony. A felhő lábánál lévő föld a saját fényétől ragyogott; olyannak tűnt, mint egy füstölgő lávatócsa.

– Egy meteor – mondta ostobán.

Swan a közös hullámhosszon beszélt. Még néhány szikla hullott körülöttük a földre, láthatatlanul, amíg a porrobbanás fel nem fedte őket. Úgy nézett ki, mintha felrobbant volna a terep, mintha taposóbombák robbantak volna. Egy-egy lezuhanó kődarab forró volt, és úgy nézett ki, mint egy hullócsillag. Néhány borostyánszínű pislogás még mindig ott repült a csillagok között.

Vagy eltalálják őket, vagy nem: ez rettenetes érzés. Úgy tűnt, nem sokat érnek azzal, ha védik a sisakjukat. Porfelhő repült föléjük, majd hullt vissza a földre lusta rétegekben és fátylakban. Sárgával borított szürke; amikor a porfelhő teteje ismét a közeledő napfény vízszintes sugarai alá esett, visszatért a merkúri éjszaka sötétsége, amelyben csak a távoli, fénylő kráterfal világította meg őket a visszatükröződésével. Wahram szemében még mindig vörös oszlopok lüktettek középen. De már sokkal halványabbnak tűntek, mint korábban.

– Van egy csapat napjáró közvetlenül délre innen, fent a kráter fala alatt – mondta Swan komoran. Kérdezett valamit a közös hullámhosszon. – Az egyikük találatot kapott, és segítségre van szüksége. Menjünk.

Wahram követte a sínektől eltávolodva, vaknak és tudatlannak érezte magát. – Meteorbecsapódás volt?

– Úgy néz ki. Bár a sínekbe be van építve egy detektáló és elhárító rendszer, úgyhogy nem tudom, mi történhetett. Gyerünk, sietnünk kell! Vissza akarok érni a városba. Az... óóóó... – nyögött fel, amikor ráébredt, hogy a város sorsa meg van pecsételve. – Nem! – kiáltott fel, miközben dél felé rángatta a férfit. – Nem, nem, nem, nem, nem, nem, nem – mondta újra és újra, miközben tovább botladoztak. Majd: – Hogyan történhetett?

Wahram nem tudta megállapítani, hogy ez költői kérdése. – Nem tudom – felelte. Swan megrántotta, és a férfi a földön tartotta a szemét, nehogy megbotoljon egy kőben, és elessen. A földön kövek voltak szétszórva mindenütt. Megpróbált visszaemlékezni, mit látott: egy villanást? Felülről? Nem alulról emelkedett fel? Nem... lefelé haladt. Lehunyta a szemét, de még mindig ott ugráltak szemhéja belsején a vörös csíkok és a világospiros felhők a fekete háttér előtt. Kinyitotta a szemét, és Swanra pillantott. Talán később megnézhetik a kvabusa vizuális felvételeit, feltéve, hogy rögzítette az eseményeket. Swan éppen azon az ingerült hangon motyogott, amelyet csak Pauline-nal szokott használni.

Körbevezette a férfit egy domb körül, és amikor átértek a túlsó oldalára, megláttak egy három emberből álló csoportot űrruhában. Mindhárman a saját lábukon mentek, amit jó volt látni, de egyikük az egyik karját a másik kezével tartotta, és emiatt elég esetlenül járt. A másik kettő két oldalról támogatta, hogy segítsen neki, vagy legalábbis megpróbálja.

– Hé! – mondta Swan a közös hullámhosszba, mire azok felnéztek, és meglátták őket. Egyikük odaintett. Swan és Wahram pár perccel később odaértek hozzájuk.

– Hogy vagy? – kérdezte Swan.

– Örülök, hogy élek – felelte az, amelyik a karját szorongatta. – Eltalálta a karomat!

– Látom. Menjünk vissza a városba.

– Mi történt?

– Úgy tűnt, mintha meteor csapódott volna a sínbe.

– Az meg hogy lehet?

– Nem tudom. Gyerünk!

Az öt ember minden további szó nélkül sietve a sínek felé vette az irányt azzal a marsi szökelléssel, amellyel a legjobbat lehetett kihozni a helyi g-ből. Wahram jó volt ebben a Titánon eltöltött idő miatt, amely körülbelül feleolyan nehéz volt, mint ez, de eléggé hasonlított. Együtt ugráltak le az enyhe lejtőn, kelet felé haladva, hogy amint lehet, keresztezzék a város útját. Wahram fülében furcsa nyígás csengett, valami zaklatott, állatias vonítás; először azt hitte, hogy a sérült napjáró az, de utána ráébredt, hogy Swan. Persze ez az ő városa, az ő otthona.

Felértek egy emelkedőre, ahonnan látszott a város kupolájának a felső fele, amely úgy meredezett a látóhatár felett, mint egy zsebuniverzum kék buborékja. Úgy tűnt, a város még mindig mozog. – Az előtte lévő sínek megsérültek – jelentette ki Wahram.

– Igen, persze!

– Van mód arra, hogy átjusson a tönkrement szakaszon?

– Nem! Hogyan tudna?

– Nem tudom. Csak... felmerült bennem a kérdés. Úgy szokott lenni, hogy a legtöbb védelmi rendszer megpróbálja kivédeni a kritikus helyzeteket.

– Persze. De a sínek védve vannak egy antimeteor-rendszerrel!

– És annak nem kellett volna működnie?

– Úgy tűnik, nem tette! – Swan ismét felsírt, és Wahram fülében a ruha közvetítőrendszerének tompítása ellenére is élesnek tűnt a hangja.

A napjárók immár egymás között beszélgettek, aggodalmasnak tűntek.

– Mit fogunk csinálni, amikor odaérünk? – kérdezte Wahram a közös hullámhosszon.

Swan abbahagyta a zokogást, és visszakérdezett: – Hogy érti?

– Vannak ott mentőcsónakok? Tudja... űrjárók, amelyekkel el lehet jutni a legközelebbi űrkikötőbe?

– Igen, természetesen.

– Van elég mindenkinek?

– Igen!

– És a legközelebbi űrkikötőben van elég űrhajó? A Terminátor teljes népességének?

– Az összes űrkikötőben vannak óvóhelyek, elég ahhoz, hogy rengetegen elférjenek bennük. És járművek, amelyekkel el lehet jutni nyugatra, a következőhöz. És vannak olyan űrsiklók, amelyek kibírják a napos oldalt.

Miközben végigrohantak a fekete, köves síkságon, a Terminátor lassan felemelkedett a látóhatáron. Immár látszott a Hajnali Fal belsejének felső fele, amely sokkal meredekebbnek tűnt, mint amilyen igazából volt, csupa fehérre meszelt falnak és fának. Sűrű, zöld sáv jelezte a park fáinak tetejét. A fák előtt az ültetvények mezői húzódtak. Egy hógömb ezüstsíneken, amint a végzete felé tart. Embert nem láttak a városban, noha az immár felettük meredezett. Az biztosnak tűnt, hogy már egy ember sincs a Hajnali Fal teraszain. Kihaltnak tűnt.

És nem volt mód arra, hogy felszálljanak rá. A platform a becsapódási övezetben volt. Aki a koncerten részt vett, az biztosan mind meghalt. A városban megláttak egy háromfős őzcsapatot: bak, suta, gida. Swan fájdalomkiáltása egy oktávval feljebb ugrott. – Nem. Nem! – Furcsa volt ott állni, az üres város mediterráni nyugalmát figyelve.

Swan berohant a sínek alá a város északi oldalán, és a többiek is követték. Onnan láthatták, amint a földi járművek egy kis konvoja messze észak és kelet felé tart, és hogy távolodnak tőlük a Beethowen északnyugati falának irányába. Az autók gyorsan haladtak, és nemsokára eltűntek a látóhatár mögött.

– Elmentek – nyugtázta Wahram.

– Igen, igen. Pauline?

– Gondolod, hogy el tudunk jutni gyalog az űrkikötőbe? – kérdezte Wahram aggódva.

De Swan éppen a belső kvabusával beszélgetett, és Wahram nem tudta követni a diskurzus lényegét. A lány hanghordozása végtelenül gúnyos volt.

Végül megszakította a vitát, és azt mondta a férfinak: – Az autók nem jönnek vissza. A város automatikusan megáll majd, amikor odaér a törött sínekhez. El kell mennünk. Minden tizedik platformnál vannak felvonók, amelyek felvisznek a sínek alatti óvóhelyekre, úgyhogy el kell jutnunk egy ilyenhez.

– Milyen messze van a legközelebbi nyugat felé?

– Körülbelül kilencven kilométerre. A város éppen most haladt el egy keleti mellett.

– Kilencven kilométerre!

– Igen. Kelet felé kell mennünk. Az csak kilenc kilométer. Az űrruhánk megvéd minket a naptól annyi időre, amíg odaérünk.

Wahram felvetette: – Talán le tudjuk gyalogolni a kilencvenet.

– Nem! Hogyan tudnánk, hogy érti ezt?

– Szerintem képesek lennénk rá. Csináltak már ilyet emberek.

– Sportolók, akik edzettek arra, hogy meg tudják csinálni. Én eleget gyalogoltam már ahhoz, hogy ezt tudjam, és lehet, hogy én képes lennék rá, de maga nem. Pusztán akaraterőből lehetetlen megcsinálni. És ez a napjáró megsérült. Nem, figyeljen, nem lesz bajunk a napon. Csak a koronájának leszünk kitéve, és nem több időre, csak körülbelül egy órára, vagy egy kicsit többre. Én sokszor megcsináltam már.

– Én inkább nem tenném.

– Nincs más választása! Gyerünk, minél tovább habozunk, annál hosszabb ideig leszünk napon!

Ez igaz volt.

– Hát, jó – felelte Wahram, és érezte, hogy zakatolni kezd a szíve.

A lány megfordult, kitárta a karját a város felé, és úgy nyögött fel, mint egy állat. – Ó, városom, az én városom, óóóó... Vissza fogunk jönni! Újjá fogunk építeni! Óóóó...

Az átlátszó arcmaszk mögött csupa könny volt az arca. Észrevette, hogy Wahram figyeli, és hátralendítette a kezét, mintha meg akarná ütni. – Gyerünk, mennünk kell! – A három napjáró felé intett. – Gyerünk!

Miközben kelet felé rohantak, Swan a közös hullámhosszban vonított, olyan hangon, mint egy sziréna, amely megtette a kötelességét, de a katasztrófa utáni ürességben is folytatja. A Wahram előtt szaladó alak nem tűnt képesnek arra, hogy ilyen rettenetes hangot adjon ki magából, amely úgy hasított belé, mintha tűket szúrnának a fülébe. Nem kétséges, hogy rengeteg állatot sorsára hagytak odabent – egy egész kis terráriumot, a növények és állatok közösségét. És a lány ilyen dolgokat tervezett. És ez az otthona volt. A sírása hirtelen egyértelművé tette Wahram számára, hogy az emberek megmentése nem igazán elég. Olyan sok mindent hátrahagynak. Egy egész világot. Ha egy világ meghal, az emberi népessége már nem számít – legalábbis a vonítás erre utalt.

A hajnal egyre csak közeledett, mint mindig.

Nos, ez most érdekes volt: ő vajon képes szabályozni a félelmét, megzabolázni, és arra használni, hogy a megfelelő sebességre ösztökéje, hogy a keleti platformhoz a lehető leggyorsabban megérkezzen a kelő nap nyers fényében? És vajon ez a sebesség egyezni fog azzal a sebességgel, amelyet az előtte haladó szab meg neki? Mert Swan még mindig vonított, sírt és átkozódott, egy olyan ritmusú siratóéneket adva elő, amelyet a futására hangolt; az ugrásai ereje lendítette tovább, talán nem is lett volna képes lassabban haladni; ugyanakkor gyorsabban mozgott, mint amire Wahram képes volt. Neki előnyt kellett adnia, megtartania a saját sebességét, és abban reménykednie, hogy legalább képes lesz elég közeli távolságot tartani ahhoz, hogy ne veszítse el a lányt a látóhatár mögött. Bár persze a sínek egyenesen a platformhoz fogják vezetni, úgyhogy még ha a lány el is tűnik a látóhatár mögött, az sem számít. Ugyanakkor Wahram nem akarta szem elől téveszteni. A három napjáró már így is jóval a lány előtt járt, még a sérült karú is. Úgyhogy elképzelhető, hogy az a boldogtalan hang, amelyet Swan kiad magából, igazából lassítja.

A talaj itt olyan módon süllyedt és emelkedett, hogy Wahram több kilométerre ellátott északra, és abban az irányban a felföldek immár ragyogtak a napfényben. A tájnak az a megvilágított része fénybe borította azt az árnyékos területet, amelyen rohantak, és Wahram jobban látta a föld göröngyeit és a rajta lévő törmeléket, mint korábban bármit nemcsak a Merkúron, hanem bárhol a világon. Úgy tűnt, mintha mindent az éghető por rétege borítana, kétségkívül a napi megsülés és megfagyás hozadéka.

Az észak felől ragyogó fény ekkor olyan erőssé vált, hogy el kellett fordítania a tekintetét ahhoz, hogy a lába alatti és előtti sötét területekre tartogathassa a látását. Ott elöl az a vonító alak a csillagok előtt pattogott. Wahram egy ritmusra kényszerítette a lélegzetét a lábaival, figyelte a talajt, amelyen futott, a gyors, hatékony járásmódra összpontosított. Az egyharmad g megtévesztő lehet, mert se nem könnyű az ember, se nem nehéz. Megvan benne a gyors futás potenciálja, de az esés nem triviális, különösen ebben a helyzetben. Swan hazai terepen mozgott, és úgy tűnt, egyáltalán nem gondol vele.

Wahram tovább rohant. Úgy becsülte, normál esetben a szóban forgó távolság nagyjából negyvenöt perces futást jelenthet neki, a terep függvényében. Az elég hosszú ahhoz, hogy még a hivatásos futók is visszavegyenek a leggyorsabb tempóból. Nem halad Swan túl gyorsan? Nem látta, hogy lassítana.

Másrészt viszont nem növekedett közöttük a távolság. És Wahram olyan sebességgel haladt, amelyről úgy gondolta, hogy tudja tartani. Sem túl gyorsan, sem túl lassan. Pöfögött és zihált, óvatosan figyelte a talajt. A futó pillantások mindig azt jelezték, hogy Swan messze van még a látóhatártól. Minden rendben lesz... de ekkor megbotlott, és némi vad hadonászásra volt szükség ahhoz, hogy visszanyerje az egyensúlyát, így aztán lehajtotta a fejét, és jobban figyelt a lába elé, mint valaha.

Ez azon pillanatok egyike volt, amikor a váratlan események sokkja egy másik világba repíti az embert. Látta Swan bakancsnyomait a korábbi nyomok pergamenjén. A lány léptei rövidebbek voltak, mint az övéi. Wahram átrepült a nyomain, ennek ellenére nem tudta beérni. A napjárók félúton jártak a látóhatár mögött. Swan vonítása még mindig betöltötte a fülét, de Wahram nem volt hajlandó megengedni magának, hogy lejjebb tekerje a hangerőt, vagy teljesen kikapcsolja. Ekkor felragyogott a nap a látóhatár felett, és ismét megérezte a szíve zakatolását. Először narancsszínű tűz pattant a látóhatár fölé, majd tűnt el teljesen. Úgy emlékezett, hogy a korona forróbb, mint a nap konkrét felszíne. Mágneses hullámok tornyosultak fel a tűz jellegzetes lángnyelveinek alakjában, emelkedtek fenségesen a látóhatár fölé és tartottak ott ki egy pillanatra, mielőtt szétáradtak volna valamelyik oldal felé. Ennek hatására a nap lángnyelvei a tűzben felkavarodott mágneses mezők irányítása alatt hatalmas robbanásokban repültek a magasba.

Wahram a földet bámulva rohant tovább, de amikor legközelebb felnézett, az előtte lévő látóhatár nagy része narancssárga volt – maga a nap, amelynek narancsszíne vonaglik a sárga buborékoktól és lobogóktól. Ahhoz, hogy olyasmivé szelídítse, amit a szeme még el tud viselni, az arcmaszknak az űr többi részét feketévé kellett változtatnia. A látóhatár volt az egyetlen dolog, amit egyértelműen ki lehetett venni, egy nem túl magas, nem túl sima vonal ott elöl, különböző dombok és mélyedések, amelyek ugráltak és összemosódtak. Swan feketén rajzolódott ki előttük egy futó imágójaként, körvonalát elkeskenyítette a körülötte szétáradó fehér fény.

A lába alatti talaj immár daráltmák színű volt, nem lehetett kivenni, úgy keveredett benne összevissza a szemfájdító fehérség és a mélyfekete, hogy a fehér részek lüktettek és pulzáltak a szeme előtt. Bíznia kellett abban, hogy elég lapos a futáshoz, mert kinézni nem úgy nézett ki. Utána pedig, még egy kis idő múlva feketével pettyezett fehérség lett belőle, és olyan síknak tűnt, mint egy papírlap. Kijutottak a nappalba.

Verejtékezni kezdett. Valószínűleg csak a félelemtől, és a váratlan, tehetetlen gyorsulástól. A ruhája hallhatóan zümmögni kezdett, hogy lehűtse, csendes, de rettenetes hangon. Az izzadság lecsorgott az oldalán és a lábán, és a bakancsa feletti zárványnál gyűlt össze. Wahram nem hitte, hogy elég összegyűlhet ahhoz, hogy belefulladjon, de ebben nem lehetett biztos. Swan fekete villogása egyfajta Brocken-spektrummá változott, vibráló lüktetéssel robbant ki és be a létezésből. Wahram úgy látta, mintha hátrapillantana felé a válla felett, de nem mert odainteni neki, nehogy elveszítse az egyensúlyát, és elessen. A lány alacsonynak tűnt, és hirtelen észrevette, hogy csak térdtől felfelé látszik. A látóhatár nagyjából éppen olyan messze volt, mint a Titánon lett volna. Ez azt jelentette, hogy nagyjából csak öt-tíz perccel maradhatott le Swan mögött.

Majd megjelent a platform a látóhatáron, éppen csak balra Swantól, a legdélibb sín mellett, és Wahram ismét gyorsított a tempóján. Minden testi erőfeszítés során meg lehet figyelni egy kis fellendülést a végén.

Ezúttal viszont úgy tűnt, hogy tényleg az ereje végén jár. És valóban, nagyon gyorsan azon kapta magát, hogy alig képes elkeseredetten tartani a meglévő sebességét. Zihált, és kénytelen volt erőszakkal összehangolni légzését súlyosan dobogó lábai ritmusával; két ugrásra egy lélegzetvétel. Nagyon ijesztő volt felnézni, és látni, amint a keleti látóhatár szinte teljes látható szélességét a korona szegélyezi: enyhe íve arra utalt, hogy hamarosan betölti az ég nagy részét, mintha az, ami előttük a magasba emelkedett, valamiféle univerzális nap lenne. A Merkúr úgy nézett ki, mint egy tekegolyó, amelyet abba a fénybe gurítanak.

A verejtéke immár combig megtöltötte az űrruhát, és Wahramban ismét felmerült a kérdés, hogy bele lehet-e fulladni. De persze meg is ihatja, és ezzel megmenekülhet. Az oxigénje szerencsére még mindig hűvös volt az arca előtt.

A vizorjának a polarizációja megváltozott, és fekete üvegén keresztül a nap textúrája több ezer lángnyelvvé bomlott. Hatalmas indamezők mozogtak egyszerre, egész régiók örvénylettek úgy, mint a macskák mancsai a vízen. Úgy nézett ki, mint egy élőlény, egy tűzből lévő teremtmény.

A platform egy fekete tömb volt a feketeségben, Swan pedig egy fekete mozgás mellette. Wahram utolérte, megállt, kezét a térdére téve levegő után kapkodott egy ideig, háttal a napnak. A lány siráma abbamaradt, bár még mindig felnyögött időnként. Úgy tűnt, a napjárók már lementek a felvonóval; Swan arra várt, hogy visszatérjen.

– Elnézést – mondta Wahram, amikor ismét meg tudott szólalni. – Elnézést a késésért.

A lány a napot nézte, amely immár négy ujjal járt az egyenetlen látóhatár felett. – Ó, te jó ég, nézzen oda – mondta. – Nézze csak meg.

Wahram megpróbálta, de túl fényes volt, túl nagy.

Majd a korona hurka sokkal magasabbra repült, mint amilyen magasan valaha látták, mintha a nap megpróbálna odanyúlni, és az érintésével elégetni őket. – Jaj, ne! – kiáltott fel Swan, majd odahúzta Wahramot magához, az ajtóval szemben, a férfi napos oldalára állva, és lehúzva őt, miközben a válla felett a felvonó gombjait csapkodta, és átkozódott.

– Gyerünk, siess már! – kiabálta. – Ó, ez nagy láng, ez rossz. Mire az ember meglát egy ilyet, az már el is égette.

Végül kinyílt a liftajtó, és ők ketten berohantak rajta. Az ajtó bezárult. Érezték, hogy a felvonó elindul lefelé.

Amikor Wahram vizorja és látása ismét igazodott a normál fényhez, látta, hogy Swan arca a maszk mögött csupa könny és takony.

A lány szipogott egy nagyot. – A fenébe is, ez nagy láng volt – mondta, miközben az arcát törölgette. Amikor a felvonó megállt, és kiszálltak belőle, azt kérdezte a napjáróktól: – Nincs valakinél egy dózismérő?

Az egyik válaszolt, úgy, mintha idézné valahonnan: – Ha tudni akarod, akkor nem akarod tudni.

A lány Wahramra pillantott, és az arca olyan komor volt, amilyennek a férfi még soha nem látta. – Pauline? – szólalt meg. – Keresd meg a ruha dózismérőjét.

Egy darabig figyelt, majd a mellkasához kapott, és fél térdre rogyott. – A francba – mondta. – Meghaltam.

– Mennyit kapott? – kiáltott fel Wahram riadtan. Ellenőrizte a csuklókvabusát: az 3,762-es sugárzási csúcsot mutatott, amitől felszisszent. Rengeteg DNS-javításra lesz szükségük, amikor legközelebb kezelést kapnak – már ha megérik. Megismételte a kérdést: – Mennyit kapott?

A lány felállt, de nem volt hajlandó ránézni. – Nem akarok beszélni róla.

– Az elég nagy napszelet volt – mondta Wahram.

– Nem arról van szó – felelte Swan. – Hanem a kitörésről. Balszerencse.

A napjárók erre bólogatni kezdtek, és Wahram érezte, hogy egy kis reszkető rándulás fut végig a gerincén.

Egy zsilipben voltak. Amikor a liftajtó becsukódott mögöttük, a zsilip másik oldalán lévő ajtó egy kis huzatot keltve kinyílt. Bementek egy meglehetősen nagy méretű helyiségbe, amelyből számos ajtó és kijárat vezetett ki.

– Ez egy óvóhely? – kérdezte Wahram. – Itt kell maradnunk, amíg áthalad a napos rész felettünk? Meg lehet csinálni?

– Ez egy rendszer része – felelte Swan. – Azért készült, hogy a sínek megépítésében segítsen. Minden tizedik platform alatt van egy ilyen egység, és egy szervizút köti össze őket. Egy karbantartó folyosó. – A napjárók közben elkezdték kinyitogatni a szekrényeket az egyik falon.

– Szóval le tudnánk menni a föld alá ebben az alagútban, és utolérni az éjszakai oldalt? Segítséget keresni?

– Igen. De nem tudom, hogy a meteorbecsapódás alatti rész még mindig járható-e. Azt hiszem, elmehetünk megnézni.

– Van benne fűtés és szellőztetés?

– Igen. Miután néhányan meghaltak, akik lemenekültek ide, az állomásokat alapszinten túlélhetővé tették. Igazából azt hiszem, hogy a karbantartási folyosót részenként újra kell levegőztetni, ahogy halad benne az ember. Olyan, mint amikor a villanyt kapcsolgatjuk.

Az egyik napjáró a magasba emelte a hüvelykujját, Swan levette a sisakját, és Wahram is így tett.

– Van bárkinél adóvevő? – kérdezte valamelyikük. – A miénk nem működik, és úgy gondoljuk, hogy talán a nap tette tönkre. És az itteni telefon sem működik. Nem fogunk tudni szólni az embereknek, hogy idelent vagyunk.

– Pauline, te jól vagy? – kérdezte Swan hangosan, majd elhallgatott.

– Hogy van a kvabusod? – kérdezte Wahram valamivel később.

– Rendben van – felelte Swan lezárva a témát. – Azt mondja, a fejem jó szigetelésként szolgált neki.

– Ó, te jó ég.

Követték a napjárókat a folyosón, és lementek a lépcsőn a lenti nagy helyiségekbe.

A legnagyobb szobában kanapék és alacsony asztalkák voltak elszórtan, továbbá egy közös konyha hosszú bárpultja. Swan bemutatta magát és Wahramot a három napjárónak, akik meghatározhatatlan korú és nemű emberek voltak. Ők udvariasan bólintottak a lánynak, de nem azonosították magukat.

– Hogy van a karod? – kérdezte Swan a sebesülttől.

– Eltört – felelte az egyszerűen, majd egy kicsit kinyújtotta. – Egyenesen rázuhant, de a kő kicsi volt, és azt hiszem, egyszerűen csak leesett. A nagy becsapódás repíthette fel.

Wahram számára immár úgy tűnt, hogy legalábbis ez a napjáró fiatal lehet.

– Bekötjük – felelte a másik, aki szintén fiatal volt. – Megpróbálhatjuk kiegyenesíteni, utána felkötjük sínnel, akármilyen egyenes is.

– Látta bármelyikőtök, amikor a meteor lezuhant? – kérdezte Swan.

Mindhárman megrázták a fejüket. Mind fiatal, gondolta Wahram. Ezek azok az emberek, akik ott sétálnak a Merkúron közvetlenül napfelkelte előtt, és kiégettetik a szemüket a nappal. Bár láthatóan Swan is közéjük tartozik. Akkor hát, lelkükben fiatalok.

– Mit fogunk most tenni? – kérdezte.

– Elmehetünk a szervizfolyosón át nyugat felé, amíg oda nem érünk a következő űrfelszállópályához az éjszakai oldalon – mondta az egyik.

– Gondolod, hogy a szervizfolyosó még járható a becsapódásnál? – kérdezte Swan.

– Ó – felelte az illető. – Erre nem gondoltam.

– Lehet, hogy igen – vetette közbe az, akinek eltört az alkarja. A harmadik a falon lévő szekrényeket nézegette. – Soha nem lehet tudni.

– Én kétlem – szögezte le Swan. – De azért elmehetünk megnézni. Csak olyan tizenöt kattanásra van.

Csak tizenötre! Wahram nem szólalt meg. Ott álltak, és egymást bámulták.

– Hát, a francba is – mondta Swan. – Menjünk, és nézzük meg. Nem akarok itt üldögélni.

Wahram elnyomott egy sóhajt. Nem mintha sok választási lehetőségük lett volna. És ha képesek eljutni nyugatra, és sietnek, akkor utolérhetik az éjszakát, és remélhetőleg azt az űrkikötőt, ahonnan a Terminátorban lakók elmentek.

Úgyhogy odamentek a helyiség nyugati ajtajához, és besétáltak a folyosóra, amelyet egy sor mennyezetbe épített lámpa világított meg a fejük felett. A folyosó falai nyers sziklafalak voltak, helyenként repedésekkel, máshol csupasz falak a bal oldalukon felfelé néző fúrónyomokkal, jobboldalt lefelé nézőkkel. Jó iramban igyekeztek nyugat felé. Mintha a törött karú ment volna leggyorsabban, bár az egyik napjáró végig a közelében maradt. Senki nem beszélt. Eltelt egy óra; majd, egy rövid pihenő után, melynek során néhány kocka alakú kövön üldögéltek a folyosón, egy újabb. – Pauline nem rögzítette a becsapódás képeit? – kérdezte Wahram Swantól, amikor ismét útnak indultak. A szervizfolyosó elég széles volt ahhoz, hogy három-négy ember sétálhasson benne egymás mellett, és a napjárók megelőzték őket.

– Megnéztem, de csak egy villanás az egyik oldalon. Alig pár milliszekundumnyi fény a robbanás előtt felfelé és kifelé, amely utána gyorsan és forrón zuhant vissza. De miért volt forró? Itt nincs atmoszféra, ami felmelegíthetné, úgyhogy ez nem logikus. Kicsit úgy néz ki, mintha, nem is tudom, valahonnan máshonnan jött volna. Egy másik univerzumból.

– Nagyon úgy tűnik, hogy más magyarázat fog felmerülni – bukott ki Wahram száján.

– Hát akkor magyarázza meg maga – csattant fel Swan élesen, mintha a kvabusához beszélne.

– Nem tudom – felelte Wahram higgadtan.

Némán sétáltak tovább. Egy bizonyos szakaszon feltételezhetően már a város alatt haladtak. A Terminátor odafent biztosan éppen elég a napzivatarban.

Majd az előttük lévő folyosó mintha véget ért volna. Mindannyian visszavették a sisakjukat, így volt a legegyszerűbb cipelni, és most bevilágítottak a fejlámpájukkal az előttük lévő sötétségbe. A folyosót a padlótól a mennyezetig törmelék töltötte ki. Itt hideg volt, és Swan hirtelen azt mondta: – Jobb lenne, ha bezárnánk a sisakunkat –, és ezzel lecsúsztatta a vizort. Wahram ugyanezt tette.

Ott álltak, és a beomlást nézték.

– Rendben – jelentette ki Swan komoran. – Nyugat felé nem mehetünk. Azt hiszem, kénytelenek leszünk kelet felé indulni.

– De mennyi időbe telik az? – kérdezte Wahram.

A lány megvonta a vállát. – Ha itt üldögélünk, akkor nyolcvannyolc napig várhatjuk a napnyugtát. Ha sétálunk, kevesebb lesz.

– Ha körbesétáljuk a fél Merkúrt?

– Kevesebb mint a felét, mert mi sétálni fogunk, a bolygó pedig forogni. Éppen ez a lényeg. Úgy értem, mi mást tehetnénk? Nem fogok három hónapig itt ücsörögni! – Wahram látta, hogy Swan szinte sír.

– Milyen messze is van? – kérdezte, miközben arra gondolt, hogy a Titán fele. Összeszorult a gyomra.

– Körülbelül kétezer kilométerre. De ha, mondjuk, napi harminc kilométert sétálunk kelet felé, akkor lerövidítjük a várakozási időt olyan negyven nappal. Vagyis megfelezzük. Nekem ez megéri. És nem kell folyamatosan gyalogolnunk. Úgy értem, nem olyan lesz, mint a napjárás. Lesétáljuk a napi adagot, eszünk, éjszaka alszunk, utána ismét útnak indulunk. Készítünk egy napirendet. Ha minden huszonnégy órából tizenkettőt legyalogolunk, az nagyon sok lenne, de azzal még több időt megtakaríthatnánk. Mi az, Pauline?

– Nem tudná ismét felhangosítani Pauline-t? – kérte Wahram.

– Nem akarom. Azt mondta, hogy a tizenkét órás gyaloglásokkal körülbelül negyvenöt nappal tudnánk lerövidíteni az itt töltött időt. Nekem ez elég.

– Hát – felelte Wahram –, az nagyon sok gyaloglás.

– Tudom, de mit akar tenni? Itt ülni kétszer annyi ideig?

– Nem – válaszolta Wahram lassan. – Azt hiszem, nem.

Bár az igazából nem is lenne olyan sok. Ha újraolvasná Proustot és Briant, párszor meghallgatná a Nibelung-ciklust; a kis csuklókvabusa alaposan fel volt töltve. De miközben Swan ott állt és őt bámulta, nem szívesen adott volna hangot ezeknek a gondolatainak.

– Felhangosítom Pauline-t – unszolta a lány, mintha adna neki cserébe valamit a megállapodásért.

– Solvitur ambulando – fűzte hozzá Pauline. – Azt jelenti latinul, hogy „sétálva oldódik meg”. Szinópéi Diogenész.

– Ezzel bizonyítod, hogy a mozgás valóságos – kockáztatta meg Wahram.

– Igen.

A férfi felsóhajtott. – Meg vagyok győzve.

Amikor visszaértek az első föld alatti óvóhelyre, feltankoltak a készletekből. A három napjárónak semmi baja nem volt azzal, hogy hat-hét hétig gyalogolniuk kell; ez volt az ő megszokott életvitelük. Úgy hívták őket, hogy Tron, Tor és Nar. Amennyire Wahram látta, nem lehetett megállapítani a nemüket, és nagyon fiatalnak és egyszerűnek tűntek neki. Csak azért éltek, hogy a Merkúron gyalogolhassanak körbe-körbe; láthatóan semmi mást nem tudtak ezenkívül, vagy talán csak nem szerettek idegenekkel beszélgetni. De amikor mégis megszólaltak, az, amit mondtak, gyerekesnek tűnt Wahramnak, vagy rendkívül vidékiesnek. Persze egész terráriumok vannak tele ilyen népekkel, de ő megszokta, hogy a merkúriakra úgy gondoljon, mint rendkívül kifinomult, történelembe, művészetekbe és kultúrába merült lényekre. Most kiderült számára, hogy ez nem általános igazság. Ráébredt, hogy eddig úgy gondolta, hogy a napimádók a különböző ősi, egyiptomi, perzsa, inka napkultuszok követői – de nem. Egyszerűen csak szeretik a napot.

Úgy tűnt, kénytelenek lesznek néhány éjszakát a nem túl kidolgozott folyosó padlóján fekve tölteni egy-egy állomás között. – Minden harmadik napon – mondta Swan – feltölthetjük a készleteinket. Ez jó célkitűzés.

– Lehet, hogy még többet is képesek leszünk gyalogolni – jegyezte meg Tron szégyenlősen.

Tron volt az, akinek eltört a karja, úgyhogy Wahram magába fojtotta a megjegyzést, hogy neki személy szerint a napi harminchárom kilométer teljesen elegendőnek, akár soknak is bizonyulhat. Az, hogy esetleg ő lesz a csoport sereghajtója, nem volt túl lelkesítő gondolat. Swan mindenesetre éppen a vészkészletek között talált hátizsákok megtöltését felügyelte; beletették a sisakjukat, egy kis tartalék oxigént, vizesüvegeket, élelmet, felfújható matracot, egy kis főzőedényt és főzőeszközt. Egy összetekert aerogél matracot, amely nem tűnt túl melegnek, de Swan azt mondta, hogy a szervizfolyosó megőrzi ezt a hőmérsékletet, és pillanatnyilag elég meleg volt.

Szóval: az alagútjárás. Valószínűleg ugyanolyan, mint a hosszabb barlangászexpedíciók. A zsákokba kis fejlámpákat is tettek, bár ezekre pillanatnyilag nem volt szükség, mivel a mennyezetet olyan húszméterenként meleg, sárgásfehér fényű négyszög díszítette, amely nagyon tisztán megvilágította a folyosó falait. Swan azt mondta, hogy tizenöt méterrel vannak a föld alatt. Az alagutat az alapkőzetbe vagy a felette lévő sziklákba fúrták, majd hőkezelték, amitől sok ásványszínű kacskaringó és folt díszítette, bizonyos meteorok vágásfelületéhez hasonlóan. Voltak olyan részek, ahol ezüstcsíkok borították az ónt, alatta feketével. A padlót olyan felületűre csiszolták, hogy megtapadjon rajta a bakancs talpa. A Merkúr meredek íve miatt a távolabbi lámpák egyetlen fénycsíkba olvadtak össze. Olyan volt, mintha látni lehetne a bolygó hajlásszögét, amit Wahram kicsit bátorítónak talált. Meglehetősen csüggesztőnek vélte a több mint negyven napig tartó napi harminchárom kilométeres gyaloglás gondolatát. Muszáj felidéznie, hogy idelent valahol a déli szélesség negyvenedik foka körül vannak, úgyhogy a távolság nem lesz olyan nagy, mint az egyenlítőnél lenne. Eszébe jutott, hogy a Terminátor sínjei időnként még délebbre csúsznak. Rosszabb is lehetne a helyzet.

Szóval. Gyalogolj egy órán keresztül egy alagútban, amely nagyon keveset változik, és azt is önműködő módon. Állj meg, ülj le a földre, pihenj egy kicsit; majd gyalogolj még egy órát. A harmadik óra végén állj meg, és egyél. Már ez az intervallum is nagyon hosszúnak tűnt, olyannak, mint egy hét, vagy valami ilyesmi a hagyományos emberi időszámításban, a gondolkodás idejében mérve. De ezt háromszor megcsinálták, mielőtt megálltak volna, hogy egy nagyobb adagot egyenek, utána pedig nyolc-kilenc órán keresztül aludtak. Óra, óra, óra; óra, óra, óra; óra, óra, óra.

A meghosszabbodó idő érzete nagyon erőssé vált Wahramban. Azt, hogy miért volt ilyen hosszú, nagyon nehéz volt megállapítani; a nap elemeinek ismétlődése, úgy képzelte, kisimíthatja, így felgyorsíthatja az órákat, de nem. Ehelyett széthúzta őket, nagyon hangsúlyozottan széthúzta. A nap végén, amikor sajgó lábakkal, kimerülten letelepedett aludni, kinyújtózhatott a felfújható matracán, és azt mondhatta: – Egy megvolt, maradt harminchét –, ami egy kis elkeseredéssel töltötte el. Minden óra olyan hosszúnak tűnik, mint egy hét! Képes lesz ezt elviselni?

A napjárók általában egy kicsit előrébb haladtak, és mire Wahram és Swan utolérték őket egy pihenőnél, már mindig elkészítették a teát. Utána, jóval azelőtt, hogy Wahram készen állt arra, hogy felkeljen és folytassa az útját, az ifjú vademberek már el is indultak, szinte mentegetőzve odabiccentettek és odaintettek nekik. Így napjai legnagyobb részét Swannal töltötte.

A lányt láthatóan egyáltalán nem tette boldoggá a gyaloglás gondolata, annak ellenére, hogy az ő ötlete volt. Csak azért csinálta, mert az alternatíva szerinte még rosszabb volt. Ez pedig olyasmi, amit el kell viselni, némán vagy hangos szenvedéssel. Voltak napok, amikor előrement, más napokon lemaradt. – Eljön majd az a pont, amikor rosszul leszek – jegyezte meg egyszer. Wahramnak egyértelművé vált, hogy a lánynak még kevésbé tetszik a dolog, mint neki – sokkal kevésbé, mint azt Swan maga is megmondta neki. Azt elárulta, hogy gyűlöli az egészet; szenved a klausztrofóbiától, nem szeret zárt térben lenni, szüksége van a napfényre, és nagyon sok változatosságra, ami a napirendjét és az érzékszervi ingereket illeti. Ezek szükségletek, magyarázta Wahramnak nagyon határozottan. – Ez annyira rettenetes – jelentette ki gyakran a szó mind a négy szótagját kihangsúlyozva. – Rettenetes, rettenetes, rettenetes. Nem fogom kibírni.

– Beszéljünk valami másról – javasolta ilyenkor Wahram.

– Hogyan tudnék? Ez rrrett-te-ne-tess.

De ezeknek a nézeteknek a végeérhetetlen ismételgetése még így is csak a gyaloglásokból és pihenésekből álló tizenkét órás napok első óráját töltötte ki. Wahram az ilyen első órák után általában úgy döntött, hogy muszáj lesz valami másról beszélniük, ha el akarják kerülni az ismétlődés mindkettőjüket megviselő stresszét.

– Máris megunt engem? – vonta le a következtetést Swan egy ilyen megnyilvánulás után.

– Egyáltalán nem. Remekül szórakozom. Még érdekesnek is találom. De ez a motívum, a szükségből végrehajtott sanyarú vándorlásé, elég behatárolt. Kimerítettük. Új történetet akarok.

– Ez nagy szerencse, mert éppen témát szerettem volna váltani.

– Valóban szerencsés vagyok.

A lány előtte battyogott. Nem volt okuk arra, hogy siessenek a következő dolog kimondásával; előttük állt az egész nap. Wahram figyelte, ahogy Swan előtte gyalogol: léptei kecsesek voltak és hosszúak, hazai g-ben mozgott, ruganyosan, hatékonyan. Nagyon gyorsan nagyon sokkal meg tudta előzni a férfit. Egyelőre nem tűnt betegnek. Wahram időnként meghallotta hátulról, hogy a kvabusával beszélget. A lány valamilyen oknál fogva kihangosította Pauline-t; talán azt a kis ígéretét akarta megtartani. A kettejük közötti beszélgetés szinte vitának tűnt; Swan hangja tisztább és parancsolóbb volt, de Pauline altja, amelyet egy kicsit el is fojtott Swan bőre, valahogy szintén csökönyösen és perlekedően csengett. Attól függően, hogy hogyan programozzák be őket, a kvabusok a vita fenegyerekeivé válhatnak, a legkimódoltabb szófacsarókká. Wahramnak egyszer sikerült utolérnie őket annyira, hogy hallgatózhasson egy kicsit, és olyasmibe cseppent bele, ami már tartott egy ideje; Swan éppen azt mondta: – Szegény Pauline, mennyire nem szeretnék a helyedben lenni! Annyira sajnállak! Borzalmas lehet, ha az ember nem több egy kupac algoritmusnál!

Pauline azt felelte: – Ez az anakonézisnek nevezett retorikai eszköz, melynek során az egyik fél úgy tesz, mintha az ellenfele helyébe képzelné magát.

– Nem, egyáltalán nem – biztosította Swan. – Tényleg együtt érzek veled. Milyen rossz lehet ilyen kevés kvabusbitnek lenni, alig pár algoritmusnak. Úgy értem, ha ezt vesszük, egészen jól csinálod.

Pauline azt felelte: – Ez a szinkorézisnek nevezett retorikai eszköz, amelynél az egyik fél tesz egy kis engedményt, mielőtt újra támadna.

– Lehet, hogy igazad van. Nem is tudom, miért gondoltam, hogy ostoba vagy, tekintettel nagyszerű érvelési technikádra. Ugyanakkor...

– Ez egyszerre szarkazmus és az általam már említett apória rossz értelemben, a kétség pillanatnyi kifejezése, de gyakran csak megjátszott a támadás folytatása előtt.

– Ez pedig a szőrszálhasogatásnak nevezett védekezési módszer, amikor érvek híján szemantikai ködbe burkolózol. Lehet, hogy igazad van, lehet, hogy csak okos tudatról és ostoba tudatról van szó. Az sok mindent megmagyarázna.

Ez láthatóan nem zaklatta fel Pauline-t. – Szívesen alávetem magam és a beszélgetéseinket egy dupla vaktesztnek, hogy kiderüljön, meg lehet-e különböztetni a te megnyilvánulásaidat az enyémtől.

– Komolyan? – kérdezte Swan. – Azt állítod, hogy átmennél a Turing-teszten?

– Attól függ, ki teszi fel a kérdéseket.

Swan megvetően felnevetett, de Wahram hallotta, hogy igazából tényleg jól szórakozik. Szóval a kvabus erre legalább jó.

Ők ketten félóránként helyet cseréltek, csak hogy strukturálják az időt, és változzon a látvány, már amennyi volt. Nem beszélgettek mindig; Wahram úgy gondolta, ez lehetetlen lenne. Mindenesetre hosszú percekig meneteltek némán egyhuzamban. A felettük lévő folyosólámpák mintha önállóan hátráltak volna, mintha ők ketten egy hatalmas óriáskerék tetején gyalogolnának, és csak a kerék sebességének iramát egyenlítenék ki. Valamelyik óra végén Wahram lába megfájdult, úgyhogy örömmel ült le. Az aerogél matracukat ilyenkor szék helyett használták. Az étel az állomásokon talált vésztartalékok alufólia tasakjaiból származott, és nagyrészt íztelen volt. Egy idő múlva leginkább már csak tiszta vizet akartak inni, bár voltak porok, amelyeket belekeverhettek volna.

A pihenőik általában fél óráig tartottak. Ha tovább vártak, Wahram végtagjai kezdtek megmerevedni, Swan pedig nyugtalanná vált. És a napjárók is túlságosan megelőzték volna őket. Úgyhogy Wahram ilyenkor felhúzta magát, és ismét útnak indult. – Szerinted van bármelyik ilyen állomáson sétabot?

– Kétlem. Megnézhetjük a következőnél. Lehet, hogy tudunk majd valamit bot helyett használni.

Néha, egy kis csend után Swan felcsattant: – Rendben, mondjon már valamit! Meséljen magáról! Mi az első emléke?

– Nem tudom – felelte Wahram, miközben megpróbált visszaemlékezni.

– Az én első emlékem – kezdte a lány – abból az időből származik, amikor a szüleim azt mondták nekem, hogy hároméves vagyok. A szüleim egy olyan házhoz tartoztak, amelyik úgy döntött, hogy átköltözik a város túlsó oldalára. Azt hiszem, északról délre vonultunk át, hogy a táj másik részét nézhessük, miközben elhaladunk mellette. De lehet, hogy ezt csak úgy mondták. Szóval ott volt egy halom kocsi, és mindkét házból ide-oda szállították a dolgokat. A családom minden tulajdona elfért egyetlen villanyautó és két kézikocsi hátuljában. Amikor a ház kiürült, az anyám visszavitt oda, és én megijedtem. Szerintem ezért emlékszem rá. A szobám üresen sokkal kisebbnek tűnt, és ez furcsa volt, megrémített, mintha összement volna a világ. Azért töltjük meg a szobákat, hogy nagyobbnak tűnjenek. Majd ismét kimentünk, és az üres szoba mellett a másik kép, amelytől nem tudok szabadulni, az a sok holmi a kézikocsi rakterében, és ahogy mindenki ott áll mellette a fasor alatt. A fák lombja felett itt-ott láttam a Hajnali Falat.

Egy darabig némán folytatta útját, és Wahram érezte azt az üres morgást a gyomrában, amely az újabb étkezés közeledtét jelezte.

– De most ez az egész elégett – tette hozzá Swan.

A hangja ekkor már szokatlanul higgadt volt. Úgy tűnt, már nem gyászolja ugyanannyira.

– Amikor a nap elég magasra ért ahhoz, hogy a város kikerüljön a Hajnali Fal árnyékából – tette hozzá –, akkor gyorsan vége lett.

– Azt tudom, hogy a sínek nem olvadnak meg a napos oldalon – jegyezte meg Wahram. – Van még ilyesmi?

– A város infrastruktúrájának nem lesz baja – tett engedményt Swan. – A vázának. Néhány fémnek, kerámiának, a kettő keverékének. Az üveges fémeknek. És az egyszerű hőkezelt fémeknek, a rozsdamentes acélnak. Az ausztenitacélnak. Meglátjuk. Elképzelhető, hogy érdekes lesz megnézni, amikor ismét leszáll az éjszaka. Minden fel lesz perzselve, kivéve a vázat, azt hiszem. A növények azonnal haldokolni kezdenek, amint nap éri őket. Mostanra már halottak, az összes növény és állat, még a baktériumok is, meg ilyesmi. Újjá kell építenünk.

– Lehet – felelte Wahram.

– Ezt hogy érti?

– Hát, azt hiszem, ki akarják majd deríteni, hogy mi történt a sínekkel, és úgy akarják érezni, hogy meg tudják akadályozni, hogy ez ismét megtörténjen. És ha nem, akkor más tervek szerint fognak építkezni. Talán megszabadítják a várost a sínektől, és kerekeken fogják mozgatni.

– Ahhoz mozgási energiára lenne szükség – jegyezte meg a lány. – Pillanatnyilag a sínek hőtágulása hajtja előre a várost.

– Nos, akkor érdekes lesz látni, mi történik. – Wahram habozott egy kicsit. – Értelmetlen lenne újjáépíteni csak azért, hogy ugyanez megismétlődjön.

– Ha ez egy kis kockázatú esemény, akkor az újbóli előfordulás nem valószínű.

– Én abban a hitben éltem, hogy eleve ki vannak védve az ilyen véletlenek.

– Én is. Arra céloz, hogy ez valamiféle támadás lehetett?

– Hát, igen. Gondoltam már erre, mindenesetre, jusson eszébe, mi történt velünk az Ión.

– De ki akarná megtámadni a Terminátort? – csattant fel a lány. – Megtámadni, és elvéteni pár kilométerrel, megölni a várost, de életben hagyni az embereket?

– Nem tudom – felelte Wahram zavartan. – Sokat beszélnek mostanában a Föld és a Mars közötti konfliktusról, és arról, hogy ez akár háborúhoz is vezethet.

– Igen – felelte Swan –, de ezek a beszélgetések mindig azzal zárulnak, hogy ez lehetetlen, mert mindenki túl sebezhető. Garantált kölcsönös megsemmisítés, mint mindig.

– Ezen gyakran gondolkoztam már – ismerte be Wahram. – Mi van, ha az első csapást véletlen balesetnek álcázzák, és olyan sikeres, hogy senki nem tudja, ki tette, miközben az ellenséget javarészt megsemmisíti? Egy ilyen forgatókönyvbe belegondolva az ember akár arra is juthat, hogy nincsen százszázalékos garantált kölcsönös megsemmisítés.

– De ki érezne így? – kérdezte Swan.

– Szinte bármelyik földi hatalom végigmehet ezen a gondolatmeneten. Ők nagyobb biztonságban vannak, mint bármelyikünk. És a Mars hírhedten önző, továbbá nem lehetne egyetlen lövéssel leszedni. Nem, nem vagyok biztos benne, hogy nem létezik olyan hatalom, amely sérthetetlennek tartja magát. Vagy egy akkora harag, hogy nem érdeklik a következmények.

– De mi lehet az? – kérdezte Swan. – Mi okozhat ekkora haragot?

– Nem tudom... mondjuk az élelem, a víz, a föld... a hatalom... a presztízs... az ideológia... az előnyök kiegyensúlyozatlansága. Az őrület. Ezek a szokásos kiváltó okok, nem?

– Biztos úgy van! – Swan hallhatóan elszörnyedt, hogy a férfi képes egy ilyen listát összeállítani, mintha az ilyesmi nem lehetne egy merkúri diskurzus része. Bár valószínűleg inkább Machiavellihez vagy Arisztotelészhez köthető. Pauline biztosan tudja a listát.

– Mindenesetre – folytatta Wahram – nagyon érdekel, hogy mit fognak mondani az emberek, amikor kikerülünk innen.

– Már csak harminc nap – felelte Swan komoran.

– Lépésről lépésre – biztatta a férfi.

– Jaj, ne már! Ha így fogjuk fel, akkor egy örökkévalóság.

– Egyáltalán nem. De megadom magam.

Kis idő múlva ismét megszólalt: – Érdekes, hogyan jön el az a pillanat, amikor az ember éhes lesz. Előtte nem az, utána meg igen.

– Ez nem olyan érdekes.

– Fáj a lábam.

– Ez sem túl érdekes.

– Minden lépés egy apró fájdalom, vagy minden második. Gondolom, íngyulladás lehet a talpamban.

– Szeretne pihenni egy kicsit?

– Nem. Csak fáj, nem sérült meg. És idővel bemelegszik. Utána elfárad.

– Utálom ezt az egészet.

– Mégis itt vagyunk.

Eltelt a gyaloglással töltött óra. Eltelt a pihenés ideje. Eltelt a következő óra. A következő pihenés is eltelt. A folyosó mindig ugyanolyan maradt. Az óvóhelyek háromnaponta majdnem egyformák voltak, de nem egészen. Felforgatták a helyiségeket, valami újdonságot keresve. Odafent az óvóhelyek felvonói tetejénél ott terült el a felszín, kitéve a teljes merkúri napfénynek, amely közel hétszáz kelvinnel égette a terepet; ott nem volt levegő, nem volt léghőmérséklet. Ezen a ponton nagyjából a Tolsztoj-kráter alatt lehettek; Pauline végezte a navigációt, már amennyire kellett, egyfajta tippelgetéssel; idelent kis rádiójában nem volt vétel. Az óvóhelyek egyikében sem működött a telefon. Swan úgy gondolta, biztosan lifttelefonok – vagy az egész rendszer tönkrement a becsapódástól, amitől a Terminátor lakossága vészhelyzetbe került, és attól, hogy a folyosó beomlott része kint volt a napon, mert senki nem maradt, aki megjavíthatta volna.

Egyik órát a másik után töltötték gyaloglással. Könnyen elveszítették az időérzéküket, különösen, mióta Pauline tartotta számon az idő múlását. A pszeudoiteráció sokkal kevésbé volt pszeudo, mint valaha. Ez valódi iteráció volt. Swan Wahram előtt gyalogolt, válla úgy beesett, mint a csüggedtséget imitáló pantomimeseké. Egyik perc vonszolta magát a másik után, amíg mindegyik tíznek nem kezdett tűnni; az idő exponenciálisan tágult, az elnyúlás szirupszerűvé vált. Tehát tízszer olyan hosszú lesz az életük. Wahram azon gondolkozott, mit mondhatna, ami nem idegesíti a lányt. Swan Pauline-nak motyogott valamit.

– Gyerekkoromban sokat fütyültem – szólalt meg a férfi, majd megpróbálkozott egy egyszerű dallammal. Az ajka vastagabbnak tűnt, mint kiskorában. Ó, igen – a nyelvet magasabbra, a szájpadláshoz. Nagyon jó. – Elfütyültem azokat a szimfóniákat, amelyeket szerettem.

– Akkor fütyüljön – mondta Swan. – Én is szoktam fütyülni.

– Tényleg? – csodálkozott Wahram.

– Igen, már említettem. De előbb maga. Beethovent tud, olyat, amit a koncerten hallottunk?

– Hát, egy kicsit. A darabok egy részét.

– Akkor fütyülje azt.

Volt egy időszak Wahram fiatalkorában, amikor minden reggelének Beethoven Eroicájával kellett kezdődnie, a forradalmi Harmadik szimfóniával, amely új korszakot jelentett a zenetörténelemben, és igazából az emberi lélek történelmében is, és amelyet Beethoven azután írt meg, hogy megtudta, meg fog süketülni. Úgyhogy Wahram elfütyülte a két tekintélyt parancsoló hangot, amellyel az első tétel indul, majd elfütyülte a fődallamot olyan tempóban, ahogyan lépkedett. Ez valahogy nem bizonyult túl nehéznek. Miközben fütyörészett, soha nem volt biztos abban, hogy emlékezni fog a következő részre, de amikor odaért a váltáshoz, a következő dallam elkerülhetetlenül elkezdődött, és egészen elfogadhatóan áradt ki belőle. Valahol megmaradtak benne ezek a dolgok. A hosszú, bonyolult dallamok sorozatai egymásba folytak, éppen Beethoven gondolkodásának lenyűgöző logikáját követve. És ebben a sorozatban egyik felkavaró, megkerülhetetlen dallam következett a másik után. A legtöbb váltásnál ellenpontok vagy polifóniák jelentek meg, és Wahram egyik zenekari szólamról a másikra ugrott, attól függően, hogy melyik tűnt a fősodornak. De azt el kellett ismerni, hogy Beethoven zenéjének nagyszerűsége még egy szólamban, gyakorlatlanul elfütyülve is hangulatot teremtett a folyosón. Úgy tűnt, mintha a három napjáró is lelassítana egy kicsit, hogy jobban hallják. Miután véget ért az első tétel, Wahram azon kapta magát, hogy a másik három is éppen olyan teljesen felidéződik benne, mint az első, úgyhogy mire végzett, ugyanúgy negyven percbe telt, mint amennyibe egy zenekarnak telt volna az eredeti. A finálé csodálatos variációi olyan felkavaróak voltak, hogy amikor előadta, szinte kapkodnia kellett a levegőt.

– Csodálatos – ámuldozott Swan, amikor végzett. – Nagyon jó. Micsoda dallamok! Istenem. Folytassa! Tudja folytatni?

Wahramnak nevetnie kellett. Elgondolkozott a dolgon. – Hát, azt hiszem, el tudnám fütyülni a Negyediket, az Ötödiket, a Hatodikat, a Hetediket és a Kilencediket. Meg talán pár részt kvartettekből és szonátákból. De nagyon sokban elveszíteném a fonalat, attól tartok. A kései kvartettekben talán nem. Éltem-haltam azokért a csodálatos dolgokért. Meg kell próbálnom, hogy kiderüljön, megy-e.

– Hogyan emlékezhet ilyen sokra?

– Hosszú ideig nem is hallgattam mást.

– Ez őrület. Rendben, akkor próbálkozzon meg a Negyedikkel. Előadhatja sorban.

– Később, ha kérhetem. Pihennem kell. Máris szétment a szám. Úgy érzem, mintha a duplájára nőtt volna. Most olyan, mint egy jó nagy tömítés.

Swan nevetett, és békén hagyta. De egy órával később ismét felhozta a témát, és úgy tűnt, nagyon elvenné a kedvét, ha a férfi visszautasítaná.

– Rendben, de akkor csatlakozzon maga is – mondta Wahram.

– De én nem tudom a dallamokat. Én nem igazán emlékszem azokra a dolgokra, amelyeket mások játszanak nekem.

– Az nem számít – felelte Wahram. – Csak fütyüljön. Azt mondta, szokott.

– Igen, de annak ilyen hangja van.

Swan fütyörészett egy kicsit: csodálatos zenei halandzsát adott elő, pontosan olyat, mintha egy énekesmadár csinálná.

– Hűha, olyan a hangja, mint egy kismadáré – jegyezte meg Wahram. – Nagyon dallamos glissandók és nem tudom, micsodák, de éppen olyan, mint a madárdal.

– Igen, pontosan. Van bennem egy kis pacsirtasejtcsoport.

– Úgy érti... az agyában? Madáragyat rakatott a sajátjába?

– Igen. Alauda arvensist. És egy kis Sylvia borint is, kerti poszátát. De tudta, hogy a madáragyak szerveződése teljesen eltér az emlősök agyáétól?

– Nem.

– Azt hittem, ezt mindenki tudja. A kvabusarchitektúra egy része a madáragyakra épül, úgyhogy volt idő, amikor sokat beszéltek erről.

– Én nem tudtam.

– Nos, azt a gondolkodást, amelyet mi, emlősök az agykérgünk sejtrétegeiben végzünk el, a madarak sejtcsoportokban csinálják, olyanokban, mint egy szőlőfürt.

– Ezt nem tudtam.

– Úgyhogy vehet néhányat a saját őssejtjei közül, és beleinjektálhat pacsirtadal-DNS-t, utána pedig az orrán át felküldheti az agyába, és akkor az létrehoz egy kis sejtcsoportot a limbikus rendszerben. Utána pedig, amikor fütyül, a sejtcsoport kapcsolatot teremt a már létező zenei sejthálózatával. Azok mind nagyon ősi részek. Eleve majdnem olyanok, mintha az agy madárrészei lennének. Úgyhogy az újak csatlakoznak ezekhez, és meg is vagyunk.

– Maga megcsinálta ezt?

– Igen.

– És milyen érzés volt?

Swan válaszul csak fütyörészett. A folyosón az egyik folyékony glissando olvadt a másikba; ragyogó madárdal ott, velük az alagútban.

– Elképesztő – mondta Wahram. – Nem tudtam, hogy ez lehetséges. Magának kellene fütyülnie, nem nekem.

– Nem bánja?

– Éppen ellenkezőleg.

Úgyhogy miközben továbbmentek, Swan fütyörészett, néha egy egész órán keresztül két pihenő között. A dala mindenféle fázisokon és frázisokon át vezetett, és Wahramank úgy tűnt, hogy ezek olyan változatosak, hogy több mint két madárfaj dalai. De ebben nem volt biztos, mert az is felmerült benne, hogy lehet, hogy a lány vokálisan éppen annyira a saját testének foglya, mint bármelyik madár, úgyhogy az is elképzelhető, hogy ezek csak a valódi madárdal variációi. Fenséges muzsika! Időnként kicsit Debussyre emlékeztetett, és persze megvoltak benne Messiaen konkrét madárimitációi; de Swan fütyörészése különösebb volt, ismétlőbb jellegű, kis figurák végtelen permutációival, amelyek gyakran kitartóan ismétlődő trillákban jelentek meg, és belé mélyesztették horgaikat, időnként már-már bosszantó módon.

Miután a lány elhallgatott, még mindig fel tudta idézni a dallamok egy részét. Persze a bálnáknak is van éneke, de valószínűleg a madarak lehettek az első zenészek. Kivéve, ha már a dinoszauruszok is muzsikáltak. Wahramnak mintha eszébe jutott volna valami egyes hadroszauruszok koponyájában lévő nagy üregekkel kapcsolatban, amelyeket hangképzésen kívül nem igazán lehetett másra használni. Nagyon érdekes gondolat elképzelni, hogy milyen hangot adhattak ki. Wahram még dudorászott is egy kicsit, hogy kipróbálja, milyen érzés lenne a dolog a saját hordómellkasában.

– Szóval, ez most a madár volt, vagy maga? – kérdezte, amikor a lány szünetet tartott.

– Mi ugyanazok vagyunk – felelte Swan. Kicsivel később azzal folytatta: – Mozart házi seregélye egyszer kijavított egy Mozart írta tételt. Miután a zeneszerző lejátszotta a zongorán, a madár elénekelte, de az összes dúrt mollra változtatta. Mozart feljegyezte az eseményt a partitúra margójára. Azt írta, hogy „ez gyönyörű volt!”. Amikor a madár elpusztult, énekelt a temetésén, és egy verset is írt hozzá. És a következő műve, amelyet a kiadója Zenei tréfa néven jelentetett meg, olyan stílusú volt, mint egy seregélydal.

– Ügyes – felelte Wahram. – A madarak tényleg mindig intelligensnek tűnnek.

– A galambok nem – tiltakozott Swan. De utána komorabb hangnemre váltott: – Az embernek vagy a speciális intelligenciája magas, vagy az általános intelligenciája, de mindkettő nem lehet az.

Wahram nem tudta, hogy erre mit feleljen; Swan láthatóan elkomorodott ettől a gondolattól. – Hát – szólalt meg. – Együtt kellene fütyülnünk.

– Hogy mindkettő benne legyen?

– Micsoda?

– Hagyjuk. Rendben.

Úgyhogy Wahram ismét elővette az Eroicát, és ezúttal a lány is vele fütyülte egyfajta légies ellenpontként vagy a dallam aláfestéseként. Az ő részei egyfajta belső kadencia vagy dzsesszimprovizáció stílusában illeszkedtek a férfi szólamához, és Beethoven magasztosabb pillanataiban, amelyek elég gyakran követték egymást, az ő hozzájárulása heves, indulatos találékonyságról adott tanúbizonyságot, és úgy hangzott, mintha a benne lévő madár dührohamot kapott volna Beethoven pimaszságától.

Nagyon felkavaró duetteket fütyültek együtt. Ez határozottan olyan módon ütötte el az idejüket, ahogyan korábban nem tudták elütni. Az embernek ajándék időre van szüksége ahhoz, gondolta Wahram, hogy ilyen gyönyörökre leljen. Végigmehetne az összes Beethovenen, amit csak ismer; utána pedig Brahms négy szimfóniáján, amelyek olyan nemesek és szívből jövők; továbbá Csajkovszkij utolsó három szimfóniáján is. Ó-de-romantikus fiatalkora aláfestő zenéjének a legjobb részein. Mindeközben Swan bármiben benne volt, és az ő kiegészítései vad barokkos vagy avantgárd árnyalattal toldották meg a dallamokat, amelyek gyakran elképesztették Wahramot. Hangjának átható jellege biztosan messzire szállt az alagútban: a napjárók időnként lelassítottak, és közvetlenül előttük folytatták útjukat, egy ritmusra pattogtak a zenével, ügyetlenül, de lelkesen. Beethoven Hetedikjének fináléja különösen népszerű volt körükben, mint induló; és amikor az egyik pihenő után felkeltek, hogy folytassák a gyaloglást, a napjárók azt a kürtszót kérték, amelyikkel Csajkovszkij Negyedikje kezdődik, majd az első tételét, amely annyira tele van azzal az érzéssel, hogy immár a sors keze vezérli őket, egy sötét, mindenható kéz.

Beethoven Kilencedikjének egyik közös előadása után mindnyájan csak a fejüket csóválták a csodálattól, Nar pedig visszafordult, és azt mondta: – Uraim, maguk remekül fütyülnek, az már egyszer biztos! Micsoda dallamok!

– Hát – felelte Wahram –, ez Beethoven volt.

– Ó! Én azt hittem, ezt nevezik fütyülésnek.

– Azt hittük, hogy maguk találják ki ezeket – tette hozzá Tron. – Le vagyunk nyűgözve.

Később, amikor a három ifjú megelőzte őket, Wahram azt kérdezte: – Minden napjáró ilyen?

– Nem! – vágta rá Swan ingerülten. – Mondtam már. Én magam is napjáró vagyok.

Wahram nem akarta felidegesíteni. – Árulja el, van még bármi érdekes, amit berakatott az agyába?

– Van. – Swan hangja továbbra is morcos maradt. – Van egy korábbi MI, még gyerekkoromból, amit azért raktak a kérgestestembe, hogy kezelje a görcsrohamaimat. És egy kis egyszerető – úgy gondoltuk, hogy megosztjuk a szexuális reakcióink egy részét, és megnézzük, mire jutunk vele. Mint kiderült, semmire, de gondolom, az a rész még mindig odabent van. És vannak más dolgok is, de nem akarok beszélni róluk.

– Ó, istenem. Nem zavaró?

– Egyáltalán nem. – Swan hangja egyre komorabbá vált. – Mi, magában nincs semmi?

– Gondolom, bizonyos értelemben mindenkiben van – felelte Wahram megnyugtatóan, bár igazából nagyon ritkán hallott olyan agyról, amelyen ennyi beavatkozás történt volna, mint a lányéban. – Vazopresszint és oxitocint szoktam szedni a javasolt dózisban.

– Mindkettő vazotocinszármazék – jelentette ki a lány ellentmondást nem tűrően. – A három között egyetlen aminosav a különbség. Úgyhogy én vazotocint szedek. Az nagyon ősi, olyannyira, hogy a békák szexuális reakcióit is vezérli.

– Te jó ég.

– Nem, pont erre van szükségünk.

– Nem tudom. Nekem pont elég egy kis oxitocin és vazopresszin.

– Az oxitocin a társadalmi emlékezet – magyarázta a lány. – Anélkül nem vesszük észre a többi embert. Nekem többre van szükségem. Vazopresszinre is, gondolom.

– A monogámia hormonjára – jegyezte meg Wahram.

– A hímekben a monogámiáé. De az emlősöknek csak három százaléka monogám. Ennél szerintem még a madarak is jobbak.

– A hattyúk – vetette fel Wahram.

– Igen. És én Második Swan, vagyis Hattyú vagyok. De nem vagyok monogám.

– Nem?

– Nem. Azt leszámítva, hogy az endorfinokhoz hűséges vagyok.

Wahram összehúzta a szemöldökét, de azt feltételezte, hogy a lány viccel, és megpróbált belemenni a játékba.

– De az nem olyan, mintha kutyája lenne az embernek, vagy ilyesmi?

– Én szeretem a kutyákat. A kutyák farkasok.

– De a farkasok nem monogámok.

– Nem. Az endorfinok viszont igen.

A férfi felsóhajtott, mert úgy érezte, vagy ő veszítette el a fonalat, vagy a lány. – Az endorfinokat a szeretett lény érintése stimulálja – jelentette ki, majd ennyiben hagyta. A Holdfény-szonáta végét nem lehet elfütyülni.

Aznap éjjel, amikor ott aludtak az alagútban a kis aerogél matracaikon, vékony takarójuk alatt, Wahram arra ébredt, hogy Swan megmozdult, és immár hátával az ő hátához simulva alszik. Az ezáltal kiváltott oxitocinhullám egy kicsit enyhített derekának fájdalmán; legalábbis így is lehetett értelmezni a dolgot. Persze az a késztetés, hogy az ember valaki mással aludjon, a mással alvás élvezete nem pontosan ugyanazt jelenti, mint a szex. Ami megnyugtató. És valóban, a padló túlsó oldalán a három vadember úgy összegömbölyödött egymással, mint a kiscicák. Az alagút meleg volt, gyakran túl meleg is, de odalent a földről ezt nem lehetett elmondani. Wahram nagyon halványan meghallotta, hogy Swan dorombol. Macskagének ugyanerre – igen, erről már hallott – azt mondják, nagyon jó érzés, a dúdolásra hasonlít. Gyönyört érzel, doromb, jobban érzed magad: pozitív visszacsatolás a még több gyönyörhöz, vissza, vissza, vissza, a lélegzetvétel ütemére, legalábbis a férfi úgy hallotta. Egy másfajta zene. Bár pontosan tudta, hogy a beteg macskák időnként az átmeneti megkönnyebbüléstől is dorombolnak, vagy pusztán azért, hogy elindítsák a visszacsatolást. Egyszer együtt élt egy macskával, aki a vége felé éppen ezt tette. Egy ötvenéves macska tiszteletre méltó jelenség. Ennek az ősöreg eunuchnak az elvesztése volt Wahram egyik első vesztesége, úgyhogy különösen szánalomra méltó emlékként maradt meg benne az a dorombolás a vége felé, egy olyan érzelem kifejeződése, amely túl sűrű ahhoz, hogy megfogalmazzák. Ez a jó barátja dorombolva halt meg. Úgyhogy most Swan dorombolásától az aggodalom kis borzongása futott végig rajta.

Alvás után, kábán és tompán, irány a folyosó. A reggeli óra. Az Eroica lassú részének elfütyülése, az ő érzékszerveinek Beethoven gyászindulójáé, amelyet úgy írt meg, hogy közben haldoklott benne a zene. – „Egy órát élünk, és az mindig ugyanaz” – idézte. Majd a késői kvartettek közül az első lassú mozgása jött, az opus 127, variációk egy témára, milyen gazdag; éppen olyan fennkölt, mint a gyászinduló, de sokkal reménytelibb, sokkal szerelmesebb a szépségbe. És utána a harmadik tétel, amely követi, olyan erős és vidám, hogy akár negyedik tétel is lehetne.

Swan értetlen pillantást vetett rá. – Maga átkozott – mondta. – Maga élvezi ezt.

Wahram basszus vartyogásszerű nevetése jó érzéseket keltett a mellkasában, egy kicsit hadroszaurusziakat. – „A veszedelem számára olyan volt, akár a bor” – dörmögte.

– Ez meg mi?

– Az Oxfordi angol szótár. Legalábbis én abban láttam.

– Maga szereti az idézeteket.

– „Hosszú út áll mögöttünk, hosszú út áll előttünk. Mi a kettő között vagyunk valahol.”

– Ne már, mi ez? Egy szerencsesüti?

– Úgy tudom, Reinhold Messner.

El kellett ismernie, hogy valóban élvezi egy kicsit. Már csak nagyjából huszonöt nap; az nem olyan nagy szám. Azt kibírja. Ez a legiteratívabb pszeudoiteráció, amelyben valaha része lesz, tehát érdekes dolog, egyfajta határesete annak, amiről úgy gondolja, hogy akarja. Egy reductio ad absurdum. És az alagút nem annyira a szenzoros deprivációról, mint inkább a szenzoros túlterhelésről szólt, de csak nagyon kevés elemet használva: az alagút falait, a mennyezetén előre és hátra végigfutó lámpákat, ameddig csak a szem ellátott.

De Swan nem élvezte. Ez a nap konkrétan rosszabbnak tűnt, mint korábban bármelyik. Még le is lassított, bár Wahram ilyet eddig még soha nem látott tőle, egészen annyira, hogy neki is lassítania kellett egy kicsit, ha nem akarta nagyon megelőzni.

– Jól van? – kérdezte, miután megvárta, hogy a lány beérje.

– Nem. Szarul érzem magam. Azt hiszem, elkezdődött. Maga érez bármit is?

Ami azt illeti, Wahramnak fájt a dereka, a térde és a lába. A bokája rendben volt. A háta is rendbe jött, amint gyalogolni kezdtek. – Kicsit sajog mindenem – ismerte be.

– Aggódom a miatt az utolsó napkitörés miatt, amit láttunk. Ha az ember olyat lát, az gyorsabban sugárzik, mint ahogy észreveszi. Attól félek, előfordulhat, hogy megfőttünk. Rettenetesen érzem magam.

– Nekem csak fáj ezem-azom. De persze maga eltakart engem a liftnél.

– Valószínűleg másképp ért bennünket. Remélem. Kérdezzük meg a vadakat, hogy ők hogy érzik magukat.

Ezt meg is tették a következő pihenőnél, ahol a napjárók, az arckifejezésükből ítélve, elég régóta vártak rájuk ahhoz, hogy aggódni kezdjenek. Tron azt kérdezte: – Hogy megy?

– Rosszul érzem magam – felelte Swan. – Ti hogy vagytok?

Azok egymásra néztek. – Minden rendben – mondta Tron.

– Semmi hányinger vagy hasmenés? Fejfájás vagy izomláz? Nem hullik a hajatok?

A három napjáró egymásra pillantott, és megvonták a vállukat. Ők korábban lementek a lifttel.

– Nem vagyok túl éhes – szólalt meg Tron –, de hát nem túl jó a kaja.

– Nekem még mindig fáj a karom – tette hozzá a magáét Nar.

Swan neheztelően nézte őket. Napjárók voltak, fiatalok és erősek; azt tették, amit mindig, csak a föld alatt, és a nappal szemben haladva. Swan Wahramra nézett. – És maga?

Wahram azt felelte: – Fáj mindenem. Nem tudok sokkal gyorsabban menni, mint így, vagy valami tönkre fog menni bennem.

Swan bólintott. – Én is így vagyok ezzel. Lehet, hogy még le is kell lassítanom. Rosszul érzem magam. Úgyhogy az jutott eszembe, hogy ti hárman siessetek előre, és amikor beértek a napnyugtába, vagy összefuttok valakivel, szóljatok nekik rólunk.

A napjárók bólintottak. – Honnan fogjuk tudni, hogy odaértünk? – kérdezte Tron.

– Pár hét múlva, amikor odaértek az óvóhelyekre, menjetek fel a lifttel, és nézzétek meg.

– Rendben. – Tron Torra és Narra nézett, akik bólintottak. – Elmegyünk segítségért.

– Pontosan. Ne menjetek olyan gyorsan, hogy bajotok legyen.

Ezután Wahram és Swan kettesben gyalogoltak tovább. Egy óra séta, fél óra üldögélés, újra és újra kilencszer; majd egy hosszú étkezés és alvás. Egy óra hosszú időnek tűnt; kilenc belőle, a pihenőkkel együtt, több hétnek. Időnként fütyörésztek is, de Swan nem érezte jól magát, és Wahram nem akart egyedül belefogni, hacsak a lány direkt meg nem kéri. Swan időről időre megállt, és lemaradt az alagútban, hogy könnyítsen magán. – Megy a hasam – jelentette ki egy ponton. – Ki kell ürítenem a ruhámat. – Ezután már csak annyit mondott: – Várjon egy kicsit – majd öt-tíz perc múlva ismét utolérte a férfit, és folytatták útjukat. Kiszikkadtnak tűnt. Ingerültté vált, gyakran beszélt maró gúnnyal Pauline-nal, és néha Wahrammal is. Házsártos, mogorva, udvariatlan lett. Wahram időnként felhúzta magát azon, hogy milyen igazságtalan, milyen értelmetlen az a rossz hangulat, amelyet a semmiből támasztott, és ilyenkor némán gyalogolt tovább, sötét kis töredékeket fütyörészve az orra alatt. Ezekben az időszakokban megpróbált egy leckére gondolni a kommunájából, méghozzá arra, hogy a hangulatemberek esetében figyelmen kívül kell hagyni a ciklusuk mélypontjait, különben nem működik majd a dolog. A kommunájában hatan voltak, és csak egyikük hangulatváltozásai érték el a bipolárisság szintjét, és Wahram úgy látta, hogy végül emiatt esett szét a csoport; ő maga azok közé tartozott, akik a legkevésbé voltak képesek minden szempontból látni az illetőt. A benne lévő hat embernek harminc kapcsolata volt, és a hexabölcsességek egyike, hogy ezek közül csak egynek vagy kettőnek kell jónak lennie ahhoz, hogy a csoport kitartson. Ők ezt meg sem közelítették, de Wahram később ráébredt, hogy a ciklusa hullámhegyén lévő hangulatember az, aki a legjobban hiányzik neki a csoportból. Erre emlékeznie kell, és okulnia kell belőle.

Majd eljött a pillanat, amikor Swan már tíz percet eltöltött hátul a folyosón, és még nem tért vissza; ekkor Wahram mintha egy nyögést hallott volna. Úgyhogy visszament, és ott találta a lányt a földön fekve, legjobb esetben is félig öntudatlanul, az űrruhájával a bokája körül, láthatóan félbeszakadt ürítés közben. És tényleg nyögött.

– Ó, ne! – kiáltotta, és leguggolt mellé. A lány hosszú ujjú inge még rajta volt, de alatta kékké vált a bőre a hidegtől azon az oldalán, amelyik érintkezett a padlóval. – Swan, hall engem? Megsérült?

Felemelte a lány fejét: a szeme zavaros volt egy kicsit. – A fenébe – motyogta maga elé. Nem akarta visszahúzni az űrruhát a lába közötti mocsokra. – Tessék – mondta neki. – Most megtisztogatlak.

Mint mindenki, ő is kivette már a maga részét a pelenkacserékből, kisbabákon meg öregeken is, ezért ismerte a dörgést. Az űrruhája egyik zsebében vécépapír volt; neki magának is sietve kellett használnia mostanában párszor, ami most már jobban aggasztotta, mint eddig.

És volt nála víz is, sőt, néhány nedves törlőkendő is fóliatasakban, a ruhája jóvoltából. Úgyhogy előszedegette ezeket, átrendezte a lány lábait, és megtisztogatta. Még nagyrészt félrefordított tekintete ellenére sem lehetett nem észrevennie szeméremszőrzetének dzsungelében egy kis péniszt és a heréket, körülbelül ott, ahol a csiklója lehetett korábban, esetleg egy kicsit felette. Egy gynandromorph; ez nem lepte meg. Végzett a tisztogatással, amit próbált alaposan, de gyorsan elvégezni, majd a lány karját a válla fölé húzta, és felemelte – nehezebb volt, mint gondolta volna –, feladta rá az űrruhát, a felsőrészét a derekára húzta, majd visszaültette a földre. Feladta rá az űrruha ujját. A ruha MI-je szerencsére Jeeves-szerűen segítette magába a tulajdonosát. Wahram a lány zsákját kezdte méregetni ott a földön; azt magukkal kell vigyék. Úgy döntött, hogy feladja rá. Miután mindezt elintézte, felemelte Swant, és a karjában cipelte. A lány feje túlságosan hátranyaklott ahhoz, hogy aggasztani kezdje, úgyhogy megállt.

– Swan, hallasz engem?

A lány felnyögött, pislogni kezdett. Wahram a nyaka és a feje mögé helyezte karját, és ismét megemelte. – Mi van? – kérdezte Swan.

– Elájultál – magyarázta Wahram. – Miközben ki kellett menned.

– Ó – nyugtázta a lány. Felemelte a fejét függőlegesbe, és átkarolta a férfi nyakát. Az ismét gyalogolni kezdett. A lány már nem volt olyan nehéz, most, hogy kapott egy kis segítséget a megtartásában. – Érzem, hogy egy vasovagalis közeledik – mondta Swan. – Ismét menstruálok?

– Nem, nem hinném.

– Pedig úgy érzem magam. Görcsölök. De nem hinném, hogy lenne hozzá elég testzsírom.

– Lehet, hogy nincs.

Swan hirtelen összerándult a karjában, majd elhúzta magát, hogy az arcába nézzen. – Jaj. Hé, figyelj... van, aki nem szeretne hozzám érni. Muszáj elmondanom. Tudod, hogy vannak olyan emberek, akik Encelaedan-földönkívülieket szednek?

– Szednek?

– Igen. Egy infúziót kapnak abból a baktériumtörzsből. Enceledánokat esznek; állítólag jót tesz. Én is csináltam. Már régen volt. Szóval, néhány embernek nem tetszik ez a gondolat. Nem szívesen kerülnek fizikai kapcsolatba azokkal, akik megpróbálkoztak vele.

Wahram zavartan nyelt egyet, és szédelegni kezdett. Ez vajon az idegen baci, vagy csak a gondolata? Nem lehet tudni. Ami megtörtént, az megtörtént, nem változtathat rajta. – Ha jól emlékszem – szólalt meg –, az Enceledánok nem számítanak különösen fertőzőnek.

– Nem, így van. De testnedvekkel át lehet őket adni. Úgy értem, be kell kerülniük a vérkeringésbe, azt hiszem. Bár én ittam őket. Lehet, hogy csak a bélrendszerbe kell bekerülniük; így van. Ezért félnek az emberek. Úgyhogy...

– Nem lesz bajom – jelentette ki Wahram. Miközben továbbcipelte a lányt, tudatában volt, hogy az az arcát bámulja. Abból kiindulva, amit a tükörben látott borotválkozás közben, nem érezte úgy, hogy túlságosan vonzó képet nyújthatna. Minden előre megfontolt szándék nélkül azt mondta: – Te elkövettél magaddal pár furcsa dolgot.

A lány elfintorodott, és elkapta a pillantását. – Más emberek morális elítélése mindig udvariatlan, nem gondolod?

– Dehogynem. Természetesen. Bár úgy vettem észre, folyamatosan ezt tesszük. De én csak a furcsaságról beszéltem. Semmilyen morális ítéletről nem volt szó.

– Ó, persze. A furcsaság annyira jó dolog.

– Hát, nem az? Mindenki furcsa.

A lány arrafelé fordult, hogy ismét megnézze magának. – Én az vagyok, ezt tudom. Rengeteg szempontból. Gondolom, te egy másik szempontra gondolsz. – Az ölére pillantott.

– Igen – felelte Wahram. – Bár nem ettől vagy furcsa.

A lány erőtlenül felnevetett.

– Nemzettél már gyermeket? – kérdezte Wahram.

– Igen. Gondolom, úgy érzed, hogy ez is furcsa.

– Igen – felelte a férfi komolyan. – Bár én magam is androgün vagyok, és szültem egy gyermeket. Úgyhogy, tudod... számomra ez nagyon különös élmény, bármiképpen is történik.

A lány hátrahajtotta a fejét, hogy végigmérje, láthatóan meglepődve. – Ezt nem tudtam.

– Nem volt releváns információ a jelen történéseivel kapcsolatban – válaszolta Wahram. – Az ember múltjának a része, ha érted. És egyébként is, én úgy tapasztaltam, hogy a legtöbb űrjáró idővel szinte mindent kipróbál, nem gondolod?

– Azt hiszem. Te hány éves vagy?

– Köszönöm, száztizenegy. És te?

– Százharminc.

– Szép kor.

A lány megmozdult a karjaiban, megjátszott fenyegetéssel felemelte az öklét. Visszavágás gyanánt azt kérdezte: – Szerinted most már képes leszek járni?

– Lehet. Hadd próbáljam ki.

Wahram letette Swan lábát a földre, és függőleges helyzetbe húzta. A lány nekitámaszkodott. Egy darabig a férfi karját szorongatva sántikált, majd egyedül folytatta útját, lassan.

– Tudod, nem kell gyalogolnunk – szólt Wahram. – Úgy értem, elmehetünk a következő óvóhelyre, és ott is várakozhatunk.

– Meglátjuk, hogy érzem magam. Amikor odaérünk, majd eldöntjük.

Wahram azt kérdezte: – Szerinted a naptól vagy rosszul? Mert be kell valljam, a Merkúr g-jétől én elég rosszul érzem magam.

Swan megvonta a vállát. – Elég nagy löketet kaptunk ahhoz, hogy kikészüljünk tőle. Pauline azt mondja, én tíz sievertet nyeltem be.

– Hűha. – Az LD 50 körülbelül harminc, gondolta Wahram. – A csuklókvabusom jelezte volna, ha én annyit kaptam volna. Ellenőriztem, és csak hármat mutatott. De te eltakartál engem, miközben a liftre vártunk.

– Hát, semmi oka nem volt, hogy mindkettőnket telibe kapjon.

– Lehet. De felváltva is csinálhattuk volna.

– Te nem tudtál a kitörésről. Mi a teljes élettartamod?

– Körülbelül kétszáznál járok – felelte a férfi. Mindegyikük a DNS-javító komponensre támaszkodott, hogy annyit tartózkodhassanak az űrben, amennyit tették.

– Nem rossz – felelte Swan. – Én körülbelül ötnél tartok. – Felsóhajtott. – Lehet, hogy ez az. Vagy az is lehet, hogy csak végzett a baktériumokkal a gyomromban. Azt hiszem, ez történhetett. Remélem. Bár a hajam is elkezdett hullani.

– Az én ízületeim valószínűleg csak a gyaloglástól sajognak – tette hozzá Wahram.

– Lehet. Hogyan szoktál edzeni?

– Sétálok.

– Az nem túl nagy kihívás az aerob rendszerednek.

– Fújtatni is szoktam, miközben járkálok és fecserészek – próbálta elterelni a figyelmét Wahram.

– Egy újabb idézet?

– Szerintem ezt én találtam ki. A napirendem egyik mantrája.

– Napirend.

– Szeretem a rendszerességet.

– Nem csoda, hogy jól érzed magad itt.

– Az igaz, hogy itt megvan a rendszeresség.

Hosszú ideig némán battyogtak az alagútban. Amikor odaértek a következő óvóhelyhez, úgy döntöttek, ennyi elég volt erre a napra, és leültek, hogy pihenjenek pár órát, utána pedig átaludják az éjszakát. Swan egyszer visszasétált az alagútba, hogy csináljon valamit, majd visszatért, elszenderedett, és láthatóan jól aludt, dorombolás nélkül. Másnap reggel tovább akart menni, miután kijelentette, hogy lassan fog haladni, és óvatos lesz. Úgyhogy továbbmentek.

A fények továbbra is megjelentek előttük a távoli padlón, majd hosszú ívben felemelkedtek föléjük. Ez olyan hatást keltett, mintha folyamatosan lefelé sétálnának. Wahram megpróbált rákoncentrálni valamelyik lámpára, de nem volt biztos benne, hogy sikerült rajta tartania a szemét a megjelenésétől egészen addig, amíg a feje fölé nem emelkedett. Lehet, hogy valamiféle egység volt; a látóhatár látványa; azt, hogy hányszor ismétlődik, nem tudta megállapítani. – Megkérnéd Pauline-t, hogy számolja ki a távolságot a látóhatárig? – kérdezte egyszer csak.

– Azt tudom – vágta rá Swan kurtán. – Három kilométer.

– Értem.

Ez hirtelen már nem is számított annyira. – Ne fütyüljünk? – kérdezte Wahram, miután fél órán keresztül némán gyalogoltak.

– Ne – felelte Swan. – Kifütyültem magam. Mesélj valamit. Mesélj magadról, olyan dolgokat akarok hallani, amiket még nem tudok rólad.

– Ez elég könnyű lesz, abban biztos vagyok. – Bár Wahram hirtelen nem tudta, hol is kezdje. – Nos, száztizenegy évvel ezelőtt születtem, a Titánon. Az anyám egy méhnő volt, aki eredetileg a Callistóról származott, harmadik generációs jupiteri, az apám pedig egy marsi androgün, aki valamelyik politikai konfliktus kapcsán száműzetésbe került. Én legnagyobbrészt a Titánon nőttem fel, de az akkoriban elég ritkán lakott volt, alig pár kutatóállomásból és kupolából állt. Úgyhogy a Herschelen is éltem pár évig, amíg iskolába jártam, majd a Phoibén is, és az egyik sarki keringőn, utána pedig, nem olyan régen a Iapetuson. A szaturnuszi rendszerben szinte mindenki folyamatosan költözködik, hogy képet kapjon az egészről, különösen, ha a közigazgatásban dolgozik.

– Sokan vannak így?

– Mindenki megkapja az alapképzést, és az ideje egy részét a Szaturnusznak áldozza, ahogyan mondani szokták, és a sorsoláson kaphat is valami kormányzási kinevezést. Vannak, akiket kihúznak, és közben megszeretik a dolgot, és tovább csinálják. Én is így voltam. Az egyik utolsó kinevezésem a Hyperionra szólt, ami nagyon kicsi, de én nagyon megkedveltem azt a helyet, olyan furcsa volt.

– Már megint ez a szó.

– Nos, az élet furcsa, legalábbis számomra úgy tűnik. – Énekelni kezdett. – Az emberek furcsák az idegenekkel – majd abbahagyta. – A Hyperion tényleg furcsa. Úgy tűnik, hogy két, nagyjából egyforma méretű hold összeütközésének az eredménye. Ami megmaradt, az úgy néz ki, mint egy lépes méz oldalról, és a lyukakat körülvevő peremek fehérek, míg az összes lyukat körülbelül félig megtöltő por fekete. Úgyhogy ha az ember a peremen sétál, vagy a holdnak annak a fele felett lebeg, nagyon úgy néz ki az egész, mint egy kifinomult műalkotás.

– Egy jó öreg goldsworthy – jegyezte meg a lány.

– Olyasmi. És könnyen felboríthatja az ember jelenléte. Úgyhogy máig kérdés, hogyan lehetne ott felállítani egy kutatóállomást, sőt, az is, hogy felállítsunk-e egyet egyáltalán, és hogy hogyan működtessük, ha állandó jelleggel ott marad. Mivel ebbe is besegítettem, kicsit úgy érzem magam, mint egy kurátor, vagy ilyesmi.

– Érdekes.

– Én is így gondoltam. Úgyhogy visszamentem a Iapetusra, ami egyébként egy csodás hely arra, hogy ott lakjon az ember; egyfajta visszavonulás, jó szögben, ahonnan jobban be lehet látni az egész rendszert, és azt, hogy miért ébreszt ilyen érzéseket. Ott terraformációs menedzsmentet tanultam, és diplomataképzést kaptam, már amennyire létezik ilyen...

– Egy becsületes ember, akit az országa azért küld, hogy hazudjon érte?

– Ó, nagyon remélem, hogy nem ez a diplomata egzakt meghatározása. Az enyém nem ez, és remélem, hogy a tiéd sem.

– Nem hinném, hogy mi dönthetjük el, mit jelentsenek a szavak.

– Nem? Szerintem igen.

– Csak nagyon szűk határok között – felelte a lány. – De folytasd.

– Nos, azután visszamentem a Titánra, ahol a terraformáción dolgoztam. Akkor szültem meg a gyermekeimet.

– Partnerekkel?

– Igen, a kommunámban hat szülő volt, és nyolc gyermek. Mindegyikükkel találkozom még néha. Szinte mindig jó érzés. Próbálok nem aggódni értük. Én szeretem a gyerekeket; emlékszem az életüknek arra a részére, amelyre ők maguk már nem. Szerintem ez inkább nekem fontos, mint nekik. És ezzel nincs is semmi baj. A memória kísérteties. Az ember emlékszik azokra az időkre, amikor jól érezte magát, és ismét olyasmit akar. De csak új dolgokat kaphat. Úgyhogy én próbálok arra vágyni, amit kapok. Nem egyértelmű, hogyan kell ezt csinálni. Az ember belép a második évtizedébe, és onnantól már nehéz, legalábbis azt hiszem.

– Ez mindig nehéz – jegyezte meg Swan.

– Igaz. Ez a világ nagyon rejtélyes számomra. Úgy értem, hallom, miket mondanak az emberek az univerzumról, de nem tudom, hogyan tudnám ezeket a dolgokat felhasználni. Nekem értelmetlennek tűnnek. Úgyhogy egyetértek azokkal, akik azt mondják, hogy nekünk magunknak kell értelmet vinnünk a dolgokba. Hasznosnak tartom ezt az elvet. Valamit megtesz az ember a jelenben, és emlékszik, hogy a múltban is ezt csinálta, és azt tervezi, hogy a jövőben is ezt fogja tenni abból a célból, hogy létrehozzon valamit. Egy műremeket, amelynek nem muszáj a szó szoros értelmében képzőművészeti munkának lennie, de valami emberit, amit megéri csinálni.

– Ez az egzisztencializmus, nem?

– Igen, azt hiszem, hogy az így van. Nem látom, hogyan lehetne elkerülni.

– Hmm. – Swan elgondolkozott ezen. A fény fehér csíkokban ragyogott fel fekete haján. – Mesélj nekem a kommunádról. Az hogyan működött?

– A Titánon vannak nagyjából egykorú embercsoportok, akik együtt tanultak és együtt dolgoztak. Kisebb csapatok összeállnak, hogy együtt neveljenek gyermeket. Ezek általában körülbelül fél tucat emberből állnak. Különböző módokon lehet strukturálni őket. Ez a kompatibilitás függvénye. Akkoriban úgy érezték, hogy a párkapcsolatokban nincs elég ember ahhoz, hogy hosszú távon kibírják a dolgot – ezek csak az esetek felében maradnak együtt, és a gyermekek többet igényelnek ennél. Úgyhogy nagyobb létszámra van szükség. Erre mindenki inkább úgy gondolt, mint gyermeknevelési módszerre, nem pedig élethossziglani berendezkedésre. Emiatt bölcsődének is nevezik. Végül nagyon sok sértettség lett belőle. De ha az embernek szerencséje van, egy ideig jól működik, és azt el kell fogadni, hogy amikor eljön az a pont, tovább kell majd lépni. Én még mindig tartom velük a kapcsolatot; sőt, még mindig bölcsőde is vagyunk. De a gyerekek felnőttek, és már alig találkozunk.

– Értem.

Nagyon hosszú ideig sétáltak némán, pedig Wahram elég társasági hangulatban volt, nem fájt éppen semmije túlzottan. Végül Swan szólalt meg vehemensen: – Ki nem állhatom ezt a helyet. Esély sincs a változásra. Olyan, mint egy börtön vagy egy iskola.

– Vagy a szubmerkúri élet – felelte Wahram egy kicsit sértetten, mivel ő jól érezte magát. Másrészt viszont Swan beteg volt. – Elég hamar véget fog érni.

– Nem elég hamar – csóválta a fejét a lány komoran.

Továbbsétáltak, egyik óra telt a másik után. Minden ugyanolyan maradt. Swan jobban tudott gyalogolni, mint közvetlenül a rosszulléte után, de még így is lassabb volt, mint előtte. Wahramnak ez nem számított; neki igazából tetszett a lassabb tempó. Reggelente még mindig sajogtak a tagjai, de úgy tűnt, hogy nem romlik az állapota; gyengeséget vagy hányingert sem érzett, noha némi aggodalommal folyamatosan figyelte a tüneteit. Nagyon sokszor elszédült. Swan kihúzkodta az összes haját, amitől elég sok varas folt keletkezett a fején.

– És te? – kérdezte Wahram egyszer csak. – Mesélj egy kicsit magadról. Tényleg volt olyan, hogy órákig feküdtél jégtömbökön meztelenül? Tényleg volt olyan, hogy csillagképeket vágtál a bőrödbe, és vérmintákat készítettél magadra?

A lány előtte sétált, és akkor habozni kezdett, majd megállt, és hagyta, hogy a férfi vegye át a vezetést. – Nem akarok hátrafelé kiabálni – magyarázta, miközben Wahram elhaladt mellette. – És igen – folytatta, amikor továbbindultak. – Megtettem ezeket a dolgokat, és más abramovicokat is. Úgy gondolom, hogy az emberi test nagyon jó művészi alapanyag. De ezeket legnagyobbrészt akkor csináltam, amikor az ötvenes éveimben jártam.

– És előtte?

– A Terminátoron születtem, mint már mondtam. Azt akkoriban építették meg, és én egy farmon éltem, amikor még csak elkezdték felrakni az öntözőrendszert. Nagy esemény volt, amikor a föld is megérkezett. Hatalmas tartályokban hozták, olyanban, mint a nedves maltert, csak ez fekete volt. Ott játszottam az anyámmal, amikor betakarították az első gabonát, és amikor megérkeztek a facsemeték a parkba. Gyerekként nagyon jó hely volt az. Nehéz elhinni, hogy amikor felmegyünk, az egész halott lesz. Látnom kell, hogy elhiggyem. Mindegy, szóval ott nőttem fel.

– A múlt mindig eltűnik – jegyezte meg Wahram. – Akár ott van még a helye, akár nincs.

– Lehet, hogy neked így van, ó, bölcs társam – felelte Swan. – Én soha nem éreztem így. Mindenesetre utána egy ideig a Vénuszon éltem, és Shukrának dolgoztam. Utána terráriumokat terveztem. Majd áttértem a művészetre, tájakkal vagy testekkel dolgoztam. Goldsworthyket és abramovicokat csináltam, ezeket még mindig nagyon érdekesnek tartom, ezekből élek. Úgyhogy összevissza utazgatok, ahogyan a megrendeléseket kapom. De van egy szobám a Terminátoron. Mindkét szülőm meghalt, úgyhogy a nagyszüleim, Alex és Mqaret egy kicsit olyanok voltak, mintha a szüleim lennének. Aki azt a kettőt látta, annak eszébe sem jutott volna a párkapcsolatokat kritizálni. Szegény Mqaret.

– Nem tudom – felelte Wahram. – Én a gyermeknevelésről beszéltem, ahhoz mintha kettőnél több ember kellene. De ezt is biztosan megtapasztaltad, nem?

Swan egy oldalpillantást vetett rá. – Az egyik még él valahol. A Zashával közös gyermekünk meghalt.

– Nagyon sajnálom.

– Hát, nos, ő öreg volt. Erről most nem akarok beszélni.

Igazából kezdett lelassulni, és Wahramnak úgy tűnt, mintha össze is görnyedt volna egy kicsit. Megkérdezte: – Jól vagy?

– Gyengébbnek érzem magam.

– Nem akarsz megállni és pihenni?

– Nem.

Némán botorkáltak tovább.

Wahram végigsegítette Swant az egyik órán, megtámasztotta, fél karját a háta mögött és a lány egyik karja alatt tartva húzta felfelé. A pihenő után Swan feltápászkodott, továbbment, és nem volt hajlandó erről vitába bocsátkozni. Amikor a következő óvóhelyre értek, Wahram átkutatta az összes polcot és szekrényt, és az utolsóban talált (bár az ember mindig az utolsóban találja meg a keresett dolgot) egy kis négykerekű kézikocsit, az egyik végén egy mellmagasságú rúddal; a többi része egy egyszerű, lapos taliga volt, egyszer két méteres, a rúddal szemben két forgókerékkel. – Tegyük fel rá a hátizsákunkat, és majd én tolom – ajánlotta fel.

Swan ránézett. – Úgy gondolod, hogy engem fogsz majd húzni rajta.

– Ha arra kerül a sor, könnyebb lenne, mint cipelni téged.

A lány a kocsira dobta a hátizsákját, és másnap reggel elindult Wahram előtt. A férfinak eleinte szednie kellett a lábát; utána utolérte Swant; végül lelassított, amikor a lány is.

Egyik óra a másik után. Anélkül, hogy megbeszélték volna, Swan néha felült a kocsira. Odafent, a felszínen a Föld nagy művészeiről elnevezett kráterek és meredélyek haladtak el felettük; elsétáltak a Cao Csan, a Philoxenosz, a Rúmí és az Ives alatt. Wahram a „Kolumbia, az óceán gyöngyszemé”-t fütyülte, amely olyan emlékezetesen épült bele az egyik vad kompozíciójába. Eszébe jutott Rúmí „Ásványként haltam meg”-je, és azt kívánta, bár jobban megjegyezte volna. „Ásványként haltam meg, és növényként éledtem újjá, növényként haltam meg, és állatnak születtem; mikor veszítettem valaha a halállal?”

– Ez meg ki?

– Rúmí.

Ismét csend. Le az alagút hatalmas ívén. Az itteni falak repedtek voltak, és úgy néztek ki, mintha a megszokottnál több utókezelést kaptak volna, hogy összeforrasszák őket. A fekete eszelős foltjai a feketén. Repesztőlakk a végtelenségig.

Swan felnyögött, felállt a kocsiról, és hátrasétált nyugat felé. – Csak egy pillanat. Megint ki kell mennem.

– Ó, te jó ég. Sok szerencsét.

Wahram hosszú idővel később távoli nyögést hallott, az is lehet, hogy egy erőtlen „segítség”-et. Visszasétált az alagútba, maga mögött húzva a kocsit.

A lány ismét letolt űrruhával esett össze. Ismét neki kellett megtisztogatnia. Swan ezúttal valamivel tudatosabb volt, és elfordította a tekintetét; egyszer még erőtlenül felé is csapott. Miközben Wahram dolgozott, kábán, bosszúsan nézte. – Ez nem én vagyok – mondta. – Én igazából itt sem vagyok.

– Nos – felelte a férfi egy kicsit sértetten –, igazából én sem.

Swan hátrahanyatlott. Kis idő múlva megszólalt: – Szóval senki sincs itt.

Amikor Wahram végzett, és Swanra visszakerült a ruhája, felrakta a lányt a kocsira, és tolni kezdte. Swan egy szó nélkül feküdt rajta.

A következő pihenőnél megitatott vele egy kis vizet, amelybe tápanyagokat és elektrolitokat tett. A kocsi, mint azt a lány egy ponton megjegyezte, kezdett egy hordágyra emlékeztetni. Wahram időről időre fütyörészett egy kicsit, általában Brahmsot választott. Brahms melankóliájának szívében volt valami sztoikus határozottság, amely most nagyon illett a helyzetükhöz. Még mindig hátravolt huszonkét napjuk.

Aznap este némán üldögéltek. A viselkedésük egy olyan ösztönös, állatias formát vett fel, amely gyakran követi az ilyen kis kríziseket – elfordított tekintetek, szórakozott előkészületek az alvásra; tompa, fájdalmas zuhanás az álomba, abba a láthatatlan menedékbe. Itt vigaszként kellett felfogni a pszeudoiterációt. A saját sebeiket kellett nyalogatniuk. Mindez már korábban is megtörtént, és ismét meg fog.

Egyik reggel Swan felkelt, és megpróbált gyalogolni, majd húsz perccel később visszaült a kocsira. – Ez aggasztó – mondta vékony hangon. – Ha elég sejtem tönkrement...

Wahram nem válaszolt semmit. Tovább tolta Swant. Hirtelen az merült fel benne, hogy a lány meg is halhat ebben az alagútban, és ő semmit nem tud majd tenni, és ettől a hányinger hulláma futott végig rajta, és gyengítette el a lábait. Egy kórházi látogatás olyan sokat segítene.

Egy újabb hosszú csend után Swan halkan azt mondta: – Azt hiszem, én szívesen játszottam a halállal. A rettegéssel. A túláradó boldogsággal, amikor túlél az ember valamit. Ez egyfajta dekadencia.

– Az anyám is mindig ezt mondta – jegyezte meg Wahram.

– Mint azok a rémtörténetek, amelyekkel az ember megpróbálja felrázni magát, vagy ilyesmi. De ez mind helytelen. Tegyük fel, hogy az ember jelen van valaki másnak a halálakor, és segít neki. Minden, amit lát, olyan, mintha egy rémtörténetből lenne. Ennek ellenére ott marad. És egy idő múlva tudatosul benne, hogy ez egyszerűen csak a való élet. Mindenki elmegy oda. Megpróbálunk segíteni, de igazából nem tudunk mit tenni, csak ülünk ott. És a végén egy halott ember kezét szorongatjuk. Ami elvben egy rémálom. Csontok bukkannak fel a földből, hogy elkapják az embert, meg ilyesmi. Ugyanakkor a konkrét esemény teljesen természetes. Az egész természetes.

– Igen? – kérdezte Wahram, miután a lány elhallgatott egy kis időre.

Swan meghallotta, és folytatta. – A test megpróbál életben maradni. Ez nem annyira... ez természetes. Lehet, hogy most látni is fogod. Először az emberi agy hal meg, utána az állati agy, utána a hüllőagy. Mint a te Rúmídnál, csak fordítva. A hüllőagy az utolsó csepp energiájáig megpróbálja mozgásban tartani a dolgokat. Láttam már ilyet. Ez egyfajta vágy. Valódi erő. Az élet élni akar. De végül elpattan valamelyik láncszem. Az energia nem jut el oda, ahova kellene neki. Az utolsó ATP is elhasználódik. És akkor meghalunk. A testünk visszatér a földbe, ismét humusz lesz belőle. A természet körforgása. Szóval... – felnézett Wahramra. – Szóval, mi van? Mivégre a rettegés? Mik vagyunk mi?

Wahram megvonta a vállát. – Filozófusállatok. Furcsa véletlenek. Ritkaságok.

– Vagy olyan hétköznapi dolgok, amilyenek csak lehetünk, de... – Swan nem folytatta.

– Elszórtak? – találgatott Wahram. – Átmenetiek?

– Magányosak. Mindig magányosak. Még akkor is, amikor éppen megérintünk valaki mást.

– Nos, tudunk beszélgetni – felelte a férfi habozva. – Az is az élet része. És az nem csak hüllődolog. Időnként elrugaszkodunk, és áthidaljuk a szakadékot.

A lány szomorúan csóválta a fejét. – Én mindig lezuhanok a szakadékba.

– Hmm – jegyezte meg Wahram elképedten. – Az rossz lehet. De én nem értem, hogy lehet ez igaz. Abból kiindulva, amit elmondtál nekem. És amit láttam belőled.

– Csak az számít, hogy mit érzek.

Wahram ezen gondolkozott egy ideig. A fények elhaladtak felettük, ő tovább tolta Swant a kocsin. Vajon ez igaz? Tényleg attól lesz minden, amit teszünk, jó vagy rossz, hogy milyennek érzi az ember, nem pedig attól, amit teszünk, vagy amilyennek mások látják? Hát, az ember a gondolatainak a foglya. A „neurotikus” kifejezés jelenlegi orvosi meghatározása egyszerűen annyi, hogy „rossz gondolatokra való hajlam”. Ha valakiben megvan ez a hajlam, gondolta, miközben Swan kopasz, pikkelyes fejét nézte, ha az ember neurotikus, akkor a rendelkezésére álló alapanyag szinte végtelen. És ez igaz? Nos, itt vannak az atomok kis kupacaként, amelyek úgy érzik magukban, hogy van, ami számít, még akkor is, miközben a csillagokat nézik, még egy olyan alagútban is, amely a végtelenségig folytatódik lefelé. Utána ez a kupac szétesik és összeomlik. Szóval, ha így nézzük: jó gondolatok vagy rossz gondolatok?

Elfütyülte Beethoven Kilencedikjének az elejét abban a reményben, hogy a vén mester legmélyebb tragédiájával, a Kilencedik első tételével sikerül Swant átlendítenie rosszkedvének túloldalára. Előreszaladt, a tétel vége felé ismétlődő frázishoz, ahhoz, amelyet Berlioz az őrület bizonyítékának tartott. Megismételte. Ez volt az az egyszerű dallam, amelyet felfelé menet szokott használni egész életében. Most lefelé sétáltak egy hatalmas kör csúcsáról, de ez tökéletesen illett a hangulatához. Újra és újra elfütyülte a nyolc hangjegyet. Hat le, kettő fel. Egyszerű és tiszta.

Végül Swan, aki alatta ült a kocsin, hátával a rúdnak támaszkodva, amelyet Wahram tartott, arccal előre, ismét megszólalt, de egy kicsit motyogva, mintha Pauline-hoz beszélne. – Kíváncsi vagyok, hogy az emberek tudják-e, hogy életben vagyunk. Ezt soha nem lehet tudni. Egykor ez volt a legfontosabb, de utána minden megváltozott, én is megváltoztam, ő is megváltozott. És akkor vége. Nincs már mondanivalója számomra.

Hosszú szünet. Majd Wahram azt kérdezte: – Ki volt a gyermeked apja? Mindkét módszerrel csináltál egyet?

– Igen. Nem tudom, ki volt az apa. A Fassnachton estem teherbe, amikor mindenki álarcot visel. Egy olyan férfi volt, aki megtetszett nekem. Ő tudja, kicsoda, lenyomozta helyettem.

– Megtetszett neked egy álarcos ember?

– Igen. Mondjuk úgy, hogy a tartása.

– Értem.

– Nem akartam túlbonyolítani a dolgokat. Akkoriban ez bevett szokás volt. Most már nem vállalnám be. De soha nem lehet tudni előre, csak amikor már késő. Pár évre kialakul egy folie à deux, nagyon intenzíven, de akkor is csak egy bolondság, és miután kikerült belőle az ember, minden érzés nélkül tud visszanézni rá... és nem tudja elnyomni a kérdést, hogy vajon jó volt-e, vagy nem. Hiányzik, ugyanakkor bánja is, ostobaság az egész. Én folyamatosan csak csinálok dolgokat, de még mindig nem döntöttem el, hogy mit tegyek.

– Élj, és teremts művészetet – felelte Wahram.

– Ezt meg ki mondta?

– Azt hittem, te.

– Nem emlékszem rá. Lehet, hogy említettem ilyet. De mi van, ha nem is vagyok jó művész?

– Ez hosszú távú dolog.

– És vannak későn érő típusok, erre célzol?

– Igen, azt hiszem. Valami ilyesmire. Folyamatosan új lehetőségek jönnek.

– Lehet. De, tudod, jó lenne, ha valahogy sikerülne előrébb jutnom. Nem ugyanazokat a hibákat elkövetnem újra és újra.

– Spirálmozgás – javasolta Wahram. – Indulj felfelé spirálban, és csináld ugyanazt egy magasabb szinten. Ez a módja, bármihez is kezdjen az ember.

– Lehet, hogy a te esetedben igen.

– De bennem nincs semmi szokatlan.

– Hadd tiltakozzak.

– Nem, semmi szokatlan. A középszerűség elve.

– Annak a pártján állsz?

– A mintapéldánya vagyok. A középút. A kozmosz közepe. De csak annyira, mint mindenki más is. A végtelen furcsa tulajdonsága. Mindannyian a közepén vagyunk valahogyan. Mindenesetre ez egy olyan nézet, amelyet hasznosnak tartok. Akkor használom, amikor dolgozom valamin. A terveim strukturálására, úgymond. Egy filozófia részeként.

– Filozófia.

– Nos, igen.

Swan ettől elhallgatott.

– Lehet, hogy elhagytuk – szólalt meg Swan az egyik napon, amikor mögötte sétált. – Lehet, hogy végigmentünk a napos oldal alatt, majd az éjszakai oldal alatt is, és most visszaértünk a nap alá. Lehet, hogy te is kitoltál velünk az ostobaságoddal, mint Pauline.

– Nem – felelte Wahram.

Swan ügyet sem vetett rá, és olyan dolgokról motyogott, amelyek elromolhattak, amíg ők a föld alatt haladtak. Egy elképesztően hosszú, gótikus találékonysággal jellemezhető listává állt össze az egész: lehet, hogy elveszítették a tájékozódási képességüket, és most igazából nyugat felé gyalogolnak; lehet, hogy egy másik folyosórendszerbe kerültek át, az északi sark felé; lehet, hogy a Merkúrt kiürítették, és rajtuk kívül senki nem maradt a bolygón; lehet, hogy meghaltak a napon, és az első lift a pokolba vitte őket. Wahram azon töprengett, hogy komolyan beszél-e, és abban reménykedett, hogy nem. Swan olyan sok mindenen tudott keseregni. A napi ritmus; lehet, hogy akkor gyalogol, amikor aludnia kellene. Wahram sok-sok évvel korábban megtanulta, hogy semmiben nem szabad bízni, amit hajnali kettő és öt között gondol az ember; azokban a sötét órákban az agynak nem állnak rendelkezésére a megfelelő üzemanyagok vagy funkciók ahhoz, hogy rendesen tudjon működni. Az ember gondolatai és hangulata néha koromfeketévé sötétülnek. Ilyenkor jobb aludni, vagy amennyiben az nem lehetséges, előre elhessegetni minden gondolatot vagy hangulatot, amely azokban az órákban megrohan, és kivárni, milyen új perspektívákat hoz majd az új nap. Wahram azon töprengett, hogy vajon rákérdezhet-e erre anélkül, hogy megsértené a nőt. Valószínűleg nem. Már így is ingerült, és láthatóan pocsékul érzi magát.

– Hogy vagy? – kérdezte időnként.

– Soha nem érünk sehova.

– Gondolj arra, hogy már azelőtt sem értünk soha sehova, hogy eljutottunk volna erre a helyre. Akárhol is jártunk, soha nem jutottunk sehova.

– De ez annyira nem igaz. Istenem, de gyűlölöm a filozófiát. Dehogynem jutottunk valahova.

– Hosszú út áll mögöttünk, hosszú út áll előttünk.

– Jaj, ne már. Cseszd meg, és dugd fel a szerencsesütijeidet is. Most itt vagyunk. Ez túl hosszú. Túl hosszú...

– Gondolj rá úgy, mint egy ostinatodallamra. Amely makacsul ismétlődik.

De Swan ekkor elnémult, majd nyögni kezdett – szinte dúdolgatott, tudatában sem volt annak, hogy milyen hangot ad ki. Apró, nyomorúságos nyögéseket. Mint amikor sír valaki. – Nem akarok beszélgetni – jelentette ki, amikor a férfi ismét feltette neki a kérdést. – Fogd be, és hagyj békén. Használhatatlan vagy. Amikor nehézzé válnak a dolgok, használhatatlan vagy.

Aznap éjjel ismét odaértek egy liftmegállóhoz. A nő úgy pakolta magába az ételt, mintha elemeket rakosgatna egy gépbe. Utána ismét motyogni kezdett, olyan utakra tévedve, ahova Wahram nem tudta követni. Talán Pauline-hoz beszélt. És csak folytatódott az a dünnyögés a fülében. Gond nélkül hajtották végre az ürítést hátul, a folyosóban, majd lefeküdtek a matracukra, és aludni próbáltak. A dünnyögés folytatódott. Swan egy idő múlva álomba sírta magát.

Másnap reggel nem volt hajlandó enni, beszélni vagy akár megmozdulni. Katatón görcsben vagy szinkópában vagy egyszerűen bénultan hevert az oldalán.

– Pauline, tudsz beszélni? – kérdezte Wahram csendesen, amikor Swan nem volt hajlandó válaszolni neki.

A nő nyakában lévő, kicsit fojtott hang azt felelte: – Igen.

– Be tudnál számolni nekem Swan életjeleiről?

– Nem – felelte Swan a semmiből.

– Az általam elérhető életjelek majdnem normálisak, leszámítva a vércukrot.

– Enned kell – mondta Wahram Swannak.

A nő nem válaszolt. Wahram némi elektrolittal dúsított vizet kanalazott a szájába, és türelmesen megvárta, hogy lenyelje. Amikor sikerült belé juttatnia néhány decilitert anélkül, hogy Swan szájából túl sok kifolyt volna, azt mondta: – Odafent dél van. Ott fent, a felszínen, dél van. A napfényes rész közepe halad át felettünk. Azt hiszem, fel kellene vinnünk téged, hogy megnézd a napot.

Swan kinyitotta fél szemét, és felnézett rá.

– Meg kell néznünk – unszolta Wahram.

A nő felnyomta törzsét a földről. – Úgy gondolod?

– Lehetséges? – kérdezte Wahram válaszul.

– Igen – felelte Swan, miután végiggondolta. – Lehetséges. A sín árnyékában maradhatunk. A dél nem olyan rossz, mint a hajnal vagy a délután, mert a fotonok egyenesen lefelé jönnek, és kevesebb éri az űrruhát. De nem szabad túl sokáig ott maradnunk.

– Az nem baj. Látnod kell, és ennek most van itt az ideje. Dél a Merkúron. Menjünk.

Felsegítette a nőt. Megkereste a sisakjukat, és bevitte őket a liftbe, majd visszament, felkapta Swant, és odavitte őt is a lifthez. Felmentek, Wahram feladta a nőre a sisakját, bekötötte, ellenőrizte az oxigénjét, és ugyanezt végigcsinálta önmagán is. A ruhák azt jelezték, hogy minden rendben. A felvonó megállt. Wahram érezte, hogy a pulzusa lüktet az ujjbegyeiben.

A felvonó ajtaja kinyílt a felső platformon, és a világ vakító fehérré vált. A vizorjuk alkalmazkodott a fényhez, mire a táj monokróm, fekete-fehér vázlata jelent meg előttük. Balra, kicsit lejjebb ott voltak a város sínjei, amelyek izzó fehéren ragyogtak. Jobbfelé a Merkúr déli látképe nyúlt el a látóhatárig. A légkör hiánya miatt csak a talaj kapta a nap természeti csapását; fehér izzásban égett. Wahram sisakjának arcmaszkja annyira elszíneződött, hogy már nem látta a csillagokat az égen. Egy fehér síkság volt előtte, felette fekete félgömbbel. A fehérség kicsit lüktetett.

Swan kisétált az ajtón a platformra. – Hé! – kiáltott Wahram, majd utánament. – Gyere vissza!

– Hogyan láthatnánk a napot odabentről? Gyere, egy kicsit, nem lesz semmi baj.

– A platform is biztosan hétszáz kelvines, mint minden más!

– A bakancsod talpának a hőszigetelése kibírja ezt a hőmérsékletet.

Wahram elképedten elengedte. A nő hátrabillentette a fejét, hogy a napra meredjen. Wahram nem tudta követni a pillantását – a letaglózó sugárzásba –, és ismét lesütötte a szemét. Megmaradt neki az utókép, hogy elgondolkozhasson rajta: egy egyszerre fehér és vörös kör, óriási a szeme előtt. A dhalgreni nap, amely végre valóságossá vált. A vizorja egyértelműen szinte teljesen feketére színeződött, ugyanakkor a föld megmaradt fehérnek, vékony fekete vonalakkal. Swan még mindig felfelé nézett. Eddig haldoklott a szomjúságtól, most belefulladt a zuhatagba.

Wahram a példáját követve, egész testében verejtékezve ismét felnézett. A nap felszíne a fehér indák izzó masszája volt. Úgy lüktetett, mintha hőhullámokat bocsátana ki; majd Wahram rájött, hogy nem is a nap lüktet, hanem a saját szíve, amely elég erősen rángatja a testét ahhoz, hogy a látása is reszketni kezdjen. Egy dühödt, fehér korong a csillagtalan, szénfekete égen. Fehér lobogók egymás felett átfolyva mindenfelé a korongban, olyan mozgás, amely valamiféle hatalmas, eleven intelligenciára utal. Egy istenre, persze, miért is ne? Úgy néz ki, mint egy isten.

Wahram elszakította tőle a pillantását, és megfogta Swan karját.

– Menjünk, Swan. Menjünk vissza. Megkaptad az infúziódat.

– Csak egy pillanatot várj még.

– Swan, ne csináld ezt.

– Ne, várj. Nézz le oda, a sín mellé – mutatott arrafelé. – Jön valami.

És tényleg. Kelet felől, a sima talajon, közvetlenül a legkülső sín mellett egy apró jármű közeledett feléjük. A platform lépcsője mellett állt meg, és az oldalában kinyílt egy ajtó. Egy űrruhás alak lépett ki belőle, aki felnézett rájuk, majd leintette őket.

– Lehet, hogy a napjáróink küldtek értünk valakit? – kérdezte Wahram.

– Nem tudom – felelte Swan. – Volt erre elég idő?

– Nem hinném.

Lesétáltak a lépcsőn, Wahram a karjánál fogva tartotta Swant. Úgy tűnt, a nő elég biztosan áll a lábán. Lehet, hogy a déli nap látványától fiatalodott meg. Vagy talán a megmenekülés lehetőségétől. Beszálltak a járműbe, és amikor az bezárult mögöttük, beengedték őket a belső részébe is, egy méretes tartályba, ahol levehették a sisakjukat, és beszélhettek. A megmentőik meg voltak döbbenve. Azt mondták, hogy csak gyorsan végigszaladtak a fényes oldalon, de egyáltalán nem számítottak arra, hogy bárki is ott állna bármelyik platformon. – Ráadásul egyenesen a napot bámulva! Hogy az ördögbe kerültek fel oda? Mit csinálnak itt?

– A Terminátorról jöttünk – magyarázta Wahram. – Még három társunk van odalent, kicsit keletebbre.

– Ó! De hogyan... nos, nézzék, menjünk tovább. Majd elmesélhetik, miközben haladunk.

– Természetesen.

– Tessék, üljenek az ablak mellé, utána nézzenek ki. Gyönyörű odakint.

A jármű elindult. Elhaladtak a platform mellett, amelyen korábban álltak. Megmentették őket. Swan és Wahram egymásra meredtek.

– Jaj, ne! – suttogta Swan erőtlenül, mintha váratlan katasztrófa érte volna őket, mintha hiányolná majd a gyaloglás másik felét. Wahramnak muszáj volt ezen elmosolyodnia.

Listák (4)

szangvinikus, kolerikus, flegmatikus, melankolikus

introvertált, extrovertált

ambiverzió, surgencia

stabil, labilis

racionális, irracionális

neurotikus, skizoid, paranoid, hebefrén, mániás-depressziós, análisan fixált, megrögzött-kényszeres, pszichotikus, szadista, mazochista elfojtott, disszociatív, bipoláris, skizofrén, skizotípiás, pszichopata, szociopata, megalomániás

depressziós, antiszociális, hisztrionikus, szorongó, dependens, passzív-agresszív, narcisztikus, szolipszisztikus, krónikus depressziós

borderline személyiség, többszörös személyiség

őrült, józan, normális, excentrikus

autista, aspergeres, zárkózott, zseni, szellemi fogyatékos

apollói, dionüszoszi

idealisták, művészek, racionalisták, kereskedők, gondviselők

tudatosság, tudattalan, ego, id, szuperego

archetípusok, árnyékok, animus és anima, pszichaszténia

boldog, szomorú; vidám, bánatos; poszttraumatikus; szociális nyitottság, lelkiismeretesség, udvariasság

cselekvő, gondolkozó; majmok és tökök; impulzív, megfontolt

önző, büszke, kapzsi, lusta, kéjvágyó, irigy, dühös; tiszta

ostoba, okos; gyors, lassú; empatikus, együtt érző; távolságtartó

bizalommal teli, gyanakvó

Vagy-vagy. Vagy ez, vagy az. Válasszon. Mind közül az összes

taxonómiák, tipológiák, kategóriák, címkék, rendszerek háromezer év

Broca-afázia, Wernicke-afázia

pajzsmirigy-túlműködéses, amigdalahiányos, szerotoninérzékeny; fokozott kisülések a jobb temporális lebeny 12a redőjében; hiperaktív talamusz; retinotópiás torzulások

JEAN GENETTE FELÜGYELŐ

Jean Genette felügyelő, a Bolygóközi Nyomozóhivatal veterán nyomozója szeretett reggel felkelni, és elsétálni valami sarki kávézóba, amelynek van terasza vagy kiülős része, és ott elkortyolgatni egy nagy, cukrozatlan török kávét, miközben a Passepaurtoutban olvasgatja a legújabb híreket a rendszerről. Ezt követően Genette szeretett sétálni egyet abban a városban, ahol éppen találta magát aznap reggel, majd végül bemenni dolgozni a helyi Interplán-hivatalba, amely szinte mindig egy kis csoport helyiségből áll a kormányhivatal mellett. Az Interplán sajnos nem egy általánosan elfogadott rendfenntartó szervezet, inkább egyfajta félautonóm, kvázi állami békefelügyelet, úgyhogy a munkájukat gyakran hátráltatták, és Genette néha úgy érezte magát, mint egy magánnyomozó vagy egy NGO-bögöly; de jó információik voltak.

Genette szeretett ezekkel az adatokkal sétálgatni. A hivatal kellemes volt, a kollégák rettenthetetlenek, az adatok fontosak, de maga a séta elengedhetetlen. A felügyelő séta közben élte át azokat a kis látomásokat és epifániákat, amelyek, amikor eljöttek, mind a probléma megoldását, mind az élet legjobb pillanatait tartalmazták. Ez néha az irodában következett be, miközben az új híreket vagy az archívumot nézegette, hogy ellenőrizzen egy hipotézist, amely mondjuk kávézás közben öltött testet. A grafikushelyiségeik mindig a reprezentáció erőteljes terei voltak, valóban érdekes és gyönyörű dolgok háromdimenziós és idővonalas virtuális folyamatábráival. Persze az is igaz, hogy ha az ember színes pöttyök és vonalak között álldogál, attól néha csak még jobban összezavarodik. Más alkalmakkal viszont Genette meglátott dolgokat az ábrákban, majd utána kiment a világba, és olyasmiket vett észre, amelyeket korábban nem, és ez nagyon kielégítő volt. Ez volt a legjobb része az egésznek.

A levont következtetések alapján a tettek mezejére lépni soha nem volt ilyen szórakoztató. Gyakrabban előfordult, mint azt a nyomozó bárkinek beismerte volna, hogy ilyenkor rosszul definiált helyeken – amelyeket anarchiának is lehet nevezni, ha az ember éppen rosszkedvében van – kellett bizonyos cselekvéseket végrehajtani a világban. De egyelőre semmiféle nagyobb felelősségre vonás nem hullott vissza az Interplánra, és egy olyan szakmában, mint az övék, ennél többet nem is remélhettek.

Genette vezető nyomozóként általában megválogathatta, milyen ügyeken akar dolgozni, de persze a Terminátor megsemmisítése mindent felülírt, és azonnali figyelmet követelt a naprendszer összes részéből. Továbbá, mivel a Terminátor a Mondragon része volt, az Interplán pedig közelebbi kapcsolatban állt a Szövetséggel, mint bármelyik más politikai szervezettel, természetes volt, hogy foglalkozik az üggyel. Egyébként is, soha nem történt még ehhez hasonló. Az, hogy a Merkúr egyetlen városát felgyújtották (persze már épültek a Phosphor sínjei a Merkúr északi részén; annak utána kell néznie, nem ez lenne az első eset, hogy birtokviták gyújtogatáshoz vezetnek), természetesen az egész naprendszer érdeklődését felkeltette. Nem volt egyértelmű, hogy mi történt, hogyan vagy miért, ki okozta, és az emberek imádják az ilyesmit, és válaszokat kezdtek követelni. Ami azt illeti, több helyen is nyomozást fognak indítani az ügyben. De a Merkúr oroszlánja a felügyelő jó barátja volt, és amikor az oroszlánkölyköknek sikerült összegyűlniük az evakuáció után, és biztosítaniuk a merkúri felügyeletet a nyomozás felett, Genettót kérték fel, hogy vállalja el. Egy ilyen kérés elutasítása fel sem merülhetett, továbbá úgy tűnt, hogy ez esetleg a másik munkájában is előrelépést hozhat, abban, amelyet Alexszel és Wahrammal folytatott. A felügyelő igazából úgy érezte, hogy a Terminátor megsemmisítése ilyen röviddel az Ió megtámadása és Alex halála után talán egy minta része. A halottkém igazolta ugyan, hogy Alex halála természetes okokra vezethető vissza, de Genette fejében makacsul megmaradt egy kis kétség – léteznek természetes okok, amelyeket mesterségesen is elő lehet idézni.

Akkor történt, amikor megkezdte útját a Merkúrra, és végigsétált a repülőtéren a komphoz vezető kapuhoz – élvezettel lesve, ahogy az emberek a megszokott, tudattalan gyakorlottságukkal igyekeznek a saját kijáratukhoz –, hogy a nyomozó egyszer csak rádöbbent a Terminátor elleni támadás megoldására. A fejében felmerülő élénk kép olyan volt, mintha egy álomból maradt volna vissza, és több használható nyomozási szálat adott a kezébe, amelyeket majd a rendszerbe vezető útján követhet, de leginkább egyfajta bizonyosságot, ami nagyon jólesett. Megszabadította attól, ami komoly aggodalommá válhatott volna.

Mire a nyomozó a Merkúrra ért, a Terminátor menekültjei vagy menedéket leltek az óvóhelyeken, vagy elrepítették őket a bolygóról. A halálesetek száma nyolcvanhárom volt, legnagyobbrészt egészségügyi okok vagy az űrruhákkal és a zsilipekkel kapcsolatos balesetek miatt, a hibák, az eszközök meghibásodása és a pánik megszokott, vészhelyzetben előforduló reakciói miatt. Az evakuáció hírhedten az emberi tevékenységek legveszedelmesebbike, még a szülésnél is kockázatosabb.

Emiatt, és amiatt, hogy a Terminátor még mindig ott forrt a napos oldalon, a nyomozás éppen hogy csak elkezdődött. Megállapították, hogy a síneknek azon a részén lévő kamerák megsemmisültek a becsapódástól, csakúgy, mint a Hammersmith nevű platform, ahol attól lehetett tartani, hogy egy koncert közönsége is halálát lelte. Másrészt viszont a Terminátor orbitális meteorvédelmi rendszere szolgáltatott adatokat az adott időszakról, és sem a radar, sem a vizuális, sem az infravörös felvételek nem jeleztek meteort a becsapódás előtt. A becsapódásról készül műholdfelvételek sem mutatták nyomait lehulló meteornak. Támadás az ötödik dimenzióból! – mondogatták az emberek.

Genette, aki már látta a dolgok ezen aspektusának megoldását, azt a következtetést vonta le, hogy az értetlenség megjátszása egérutat adhat a bűncselekmény elkövetőjének, továbbá hasonló bűntényeket is előidézhet. Úgyhogy a felügyelő semmi ilyesmit nem mondott, és a Rilke űrállomás egyik helyiségében maradt, ahol tanúkat hallgatott ki. Egy nagy villanás. Ó, köszönöm. Talán ideje lenne figyelmeztetni Wangot, hogy folytasson le néhány valószínűségi próbát Genette megoldásán.

Az a hír érkezett, hogy még két menekültet mentettek meg a napos oldalról, és az egyikről kiderült, hogy Alex unokája, Swan Er Hong, a művész. Az, hogy a napos oldal közepéről menekítették meg őket, furcsának tűnt, úgyhogy a felügyelő meglátogatta őket a schuberti kórházban.

Swan ágyban feküdt intravénás tartályokhoz kötve; nagyon sápadt volt, mint kiderült, sugárbetegségből lábadozott, amelyet egy napkitörés okozott közvetlenül azelőtt, hogy társaival lejutott volna a föld alá.

Genette felmászott az ágya mellett álló székre. A barna, véreres szemek körül sötét karikák éktelenkedtek. Wahram, aki kísérte a nőt a karbantartó folyosókon, az ágy másik oldalán ült. Úgy tűnt, ő nem betegedett meg annyira. De elég kimerültnek látszott.

Swan észrevette, hogy ott van mellette Genette. – Már megint maga – szólalt meg. – Mi a fasz. – Wahramra meredt, aki egy kicsit elsápadt a pillantása láttán, még a kezét is felemelte, hogy kivédje. – Miben törik a fejüket? – követelt magyarázatot Swan.

Genette bekapcsolta a Passepartoutot, egy olyan kvabust, mint egy régi karóra, és azt mondta: – Kérem, ne zaklassa fel magát. Én az Interplanetáris Nyomozóhivatal vezető nyomozója vagyok, mint erről korábban már tájékoztattam. Aggodalmat keltett bennem Alex váratlan halála, és bár úgy tűnik, hogy természetes okokból következett be, továbbra is utánanézek minden olyan incidensnek, amelyik kapcsolatban állhat vele. Maga közel állt Alexhez, tanúja volt az iói támadásnak, és most a Terminátoron is ott volt, amikor megtámadták. Lehet, hogy ez csak véletlen egybeesés, de érthetővé teszi, hogy miért futunk össze állandóan.

Swan morcosan bólintott.

Wahram azt kérdezte: – Sikerült bármit is kiderítenie annak az alaknak a maradványaiból, aki beesett a lávába az Ión?

– Ezt beszéljük meg inkább később – felelte Genette, figyelmeztető pillantást vetve Wahramra. – Egyelőre a Terminátor megsemmisítésére kell koncentrálnunk. Elmondanák nekem, mit láttak?

Swan felült, elmesélte a becsapódást, majd a visszatérésüket a városba, és azt, amikor rádöbbentek, hogy lekésték az evakuálást; a visszatérésüket keletre, a legközelebbi sínplatformhoz, és a leereszkedésüket a karbantartói folyosóra. Wahram egyszerűen csak helyeslően bólogatott időről időre. Ez beletelt pár percbe. Utána Swan nagyon rövidre fogta a karbantartói folyosón töltött idejük elbeszélését, és Wahram sem fejtette ki bővebben, és nem is bólogatott semmire. Huszonnégy nap nagyon hosszú idő tud lenni. Genette egyikükről a másikukra nézett. Úgy tűnt, egyikük sem látott sokat a becsapódásból, ez egyértelmű volt.

– Szóval... a Terminátor még mindig ég? – kérdezte Swan.

– Szigorúan véve az égésnek már vége. Most már csak parázslik.

A nő elfordult, arca görcsösen eltorzult. A Terminátoron hagyott kamerák és MI-k utolsó felvételei közvetítették, ahogyan a város meggyullad a napon – ahogyan ég, elolvad, felrobban, és így tovább, amíg az adatrögzítők tönkre nem mentek. Nem egy általános pokoltüzéről volt szó, inkább kisebb tüzek mintázatáról, amelyek különböző időpontokban lobbantak lángra. Néhány hőálló MI még mindig közvetített adatokat, dokumentálta, hogy mi történik, miközben minden hétszáz K-ra melegszik. Ezeknek az adatoknak a kollázsa jó képet adott a tűzről, bár az egyértelműnek tűnt, hogy Swan nem akarja látni.

Viszont igazából mégis akarta. Amikor összeszedte magát, kijelentette: – Mindent látni szeretnék. Mutasson meg mindent. Látnom kell. Az a szándékom, hogy valamiféle vezeklést készítek, egy emlékművet. Most mondja el nekünk, amit tud! Mi történt?

A nyomozó megvonta a vállát. – A város sínjeibe becsapódott valami. Maga a helyszín még mindig a napos oldalon van, és amíg el nem jön a naplemente, nem lehet alapos vizsgálatot indítani. Az incidens kiváltó oka láthatatlan volt a meteorvédelmi rendszerük számára, aminek nem lett volna szabad előfordulnia, mivel több ezer kilogrammról van szó. Vannak, akik szerint üstökösbecsapódás volt. Én szívesebben nevezem inkább incidensnek. Még mindig nem lehetünk biztosak abban, hogy nem egy lenti robbanás következett-e be.

– Úgy érti, mintha egy bombát raktak volna alá? – kérdezte Wahram.

– Nos, egyes műholdfelvételekről inkább olyannak tűnik, mint egy becsapódás. De vannak nyitott kérdések.

A felügyelő csuklókvabusa ekkor tisztán, dallamos hangon megszólalt: – Egy Mqaret nevű látogatója érkezett.

– Mondd meg neki, hol vagyunk – utasította Genette. – Kérd meg, hogy csatlakozzon hozzánk.

Swan arckifejezése hektikusan változott. – Látni akarom a Terminátort – jelentette ki.

– Meg lehet látogatni rövid időre egy védett járműben, de most nem sokat lehet tenni érte. A helyszínen lévő csapatok javarészt az árnyékában bujkálnak. A napnyugta körülbelül tizenhét nap múlva ér arra a hosszúsági fokra.

Ekkor Mqaret lépett be a helyiségbe, Swan a nevét kiáltotta, majd nyújtotta a karját, hogy megölelje.

– Azt hittük, meghaltál! – tört ki Mqaretből. – A koncert teljes csapata eltűnt, és azt gondoltuk, hogy te is velük voltál, utána pedig az evakuáció káoszba fordult, és azt hittük, meghaltál.

– Lementünk a karbantartási szintre – magyarázta Swan.

– Hát, voltak, akik oda is lenéztek, de nem találtak senkit.

– Úgy döntöttünk, hogy kelet felé megyünk, hogy gyorsabban túl legyünk rajta.

– Ezt értem, de hagyhattál volna egy üzenetet.

– Azt hittem, hagytunk.

– Tényleg? De ez most nem számít... olyan sovány vagy! El kell vigyelek a laborba, hogy alaposan megvizsgálhassalak. – Mqaret megkerülte az ágyat, és Wahramot is megölelte egy pillanatra. – Köszönöm, hogy hazahozta az én Swanomat. Úgy hallottuk, segített neki odalent.

Genette látta, hogy Swan nem tűnik teljesen boldognak ettől a kijelentéstől.

Wahram azt mondta: – Mindannyian segítettünk egymásnak. Ami azt illeti, szívesen találkoznánk ismét az ifjú napjárókkal, akikkel odalent voltunk.

Mqaret azt felelte: – Éppen most hozzák fel őket, és remélem, jól vannak. Elég sok napjárót összeszedtek már.

– A mieink nagyon segítőkészek voltak – jegyezte meg Wahram, noha Swan erre csak horkantott egyet.

Mqaretet láthatóan nem zaklatta fel a város pusztulása; mivel közvetlenül Alex halála után történt, kétségkívül úgy érezte, hogy nem számít igazán. De így, hogy a Terminátor eltűnt, a merkúriak immár a bolygószerte elszórt föld alatti menedékhelyekre szorultak, ugyanúgy éltek, ahogyan az Ión. És ez nem optimális helyzet az újjáépítésre. De képesek lesznek rá, és igazából már bele is kezdtek, hőálló óvóhelyekről, robotokkal. Nagyon hamar, azután, hogy a felégetett városra leszáll az éj, megjavítják a síneket, a város váza ismét megindul; és akkor a sötétség biztonságában folytathatják a munkát, mint ahogy korábban is.

Mindeközben még mindig szükségállapotban voltak, ennélfogva a rendszer többi részére gyakorolt befolyásuk lecsökkent. Úgyhogy most Mqaret azt mondta Swannak, de Genette-re és Wahramra pillantva: – Újjáépítjük, és minden rendben lesz. Azoknak az embereknek, akik a fatális balszerencsénkről beszélnek, megvannak a saját balszerencséik. Az űrben mindnyájan sebezhetőek vagyunk. Nincs egy olyan földi gyarmat sem, amelyet ne lehetne megsemmisíteni, a Marson kívül.

– És részben ez teszi a Marsot olyan elviselhetetlenné – jegyezte meg Genette.

– El fogom készíteni a veszteségünk emlékművét – jelentette ki Swan, miközben olyan mozdulatokat tett, mintha el akarná hagyni az ágyat. Drámaian rángatni kezdte az intravénás csöveit. – Egy abramovicot fogok végrehajtani a romokon, hogy formába öntsem a város gyászát. Talán egy átmeneti keresztre feszítés lenne a megfelelő.

– Vagy máglyán égetés – javasolta Wahram.

Swan gyilkos pillantást vetett rá. Mqaret ellenvetése diplomatikusabb volt, ő arra világított rá, hogy Swan még nem gyógyult fel eléggé ahhoz, hogy a testét használja a művészet alapanyagául. – Az mindig annyira megvisel, Swan, még nem lehet.

– Pedig lesz! Eldöntöttem, hogy megcsinálom.

De ekkor Swan kvabusa is megszólalt a nyaka jobb oldalából: – Tájékoztatnom kell téged, hogy azt az utasítást adtad nekem, hogy mindenféle abramovici művészet ellen tiltakozzak, ha az egészséged nem optimális. Ezek a saját utasításaid magadnak.

– Nevetséges – vágta rá Swan. – A körülmények néha azt követelik, hogy megváltoztassuk a terveket. Ez egy mindent felülíró életesemény, egy katasztrófa. Ilyenkor szükség van valamilyen reakcióra.

– Tájékoztatnom kell téged, hogy azt az utasítást adtad nekem, hogy mindenféle abramovici művészet ellen tiltakozzak, ha az egészséged nem optimális.

– Fogd be, Pauline. Nem akarom, hogy most beszélj.

Mqaret odalépett, hogy megakadályozza, hogy Swan felkeljen az ágyból, majd azt mondta: – Drága Swan, a te Pauline-odnak igaza van. Úgy értem, neked magadnak van igazad, ha tágabb perspektívából nézzük. Jobb módszerek is vannak arra, hogy baj idején kifejezd magad. Sok munkára van szükség.

– A Terminátor sorsának művészettel való kifejezése is munka.

– Tudom, különösen számodra. De te vagy az egyik biomtervezőnk, és ebben a minőségedben nagy szükségünk lesz a kapacitásodra. Megragadhatjuk ezt a lehetőséget arra, hogy megújítsuk a parkot és a farmot.

Swan riadtnak tűnt. – De ugye csak helyettesítjük őket? Senki nem fogja azt akarni, hogy bármi megváltozzon... én biztosan nem.

– Nos, azt majd meglátjuk. De a városnak szüksége lesz arra, hogy elérhető legyél.

Swan csúnyán nézett. – Mindenképpen az leszek. De nem mehetünk le legalább egy űrsiklóval a napos oldalra, hogy megnézzük?

– Szerintem de. Amint tudok, kérek majd egy helyet a naputazóknál. De először meg kell gyógyulnod.

Pár nappal később mindannyian felszálltak egy űrsiklóra, és követték a síneket kelet felé, a Terminátor sérülése felé. Olyan volt alattuk a talaj, mintha fehér papírfilteren át néznék, fekete köröket és néhány reszkető vonalat láttak rajta, amelyek együtt úgy néztek ki, mint valami iránytűvel írt ábécé. Maguk a sínek izzó, fehér drótok keskeny sávjai voltak. A látóhatár felett megjelent a Terminátor. A kupola kerete éppen olyan fehéren izzott, mint a sínek. A belseje egy fehér massza volt, amikor pedig közelebb értek, klinker, kulimász és hamu, fekete kupacok, fekete por kisebb masszáivá bomlott. Néhány fémfelület vörösen izzott. Az egész a földi városok régi fényképeire emlékeztetett, olyanokéra, amelyeket tűzvész pusztított el.

Mqaret a fejét csóválta a látványtól. – Látszik, miért kell az éjszakai oldalon maradnunk.

Swan lefelé bámult, láthatóan meg sem hallotta. Genette észrevette, hogy ezúttal nem színpadiaskodik. Komor eltökéltség egy üres arcon. Úgy nézett ki, mintha valahol máshol járna. Wahram csak nézte, anélkül, hogy közbeavatkozott volna.

A város ragyogó romjait a még mindig álló Hajnali Fal uralta. Kelet felé forduló oldala éppen olyan ezüstös és tiszta volt, mint mindig, de a belsejéből elgörbült fekete teraszok káosza lett. A tetők egy része, amelyek királykék kerámiacserépből készültek, épen maradtak, és még mindig megőrizték a színüket. A Nagy Lépcső egymást követő fekete csíkokból állt, az importmárvány, amelyből készült, megolvadt a hőségben. A kupola vázának ragyogó, fehér íve úgy gömbölyödött fel az égbe, mint Hirosima dómjának a csontváza.

– Olyan gyönyörű volt – mondta Mqaret.

– Még mindig az – felelte Swan.

Mqaret azt válaszolta: – Importálunk majd kifejlett fákat, a többit pedig magról növesztjük meg. Bár azt meg kell mondjam, hogy a biztosításunkkal kapcsolatos megegyezések nem haladnak olyan jól. A „teljes helyreállítás” meghatározásán vitatkoznak. Bár még az sem világos, hogy ez vis maior vagy háborús bűntett volt-e. A tanács ügyvédei úgy gondolják, hogy mindkét esetre van biztosításunk, de ki tudja. Drága lesz, ez a lényeg. Szükségünk lesz segítségre. Szerencsére a Szövetség mellettünk fog állni. Az állatok pótlása viszont egyszerű lesz, mivel a terráriumok jóval meghaladják a szükséges kapacitást.

Wahramra pillantott, és megköszörülte a torkát. – Úgy hallom, a vulkániak is alig várják, hogy segíthessenek. Természetesen ők is mind aggódnak odalent.

– Nekik szükségük van ránk – jegyezte meg Swan. – Ezért fogták Alexet a szaván, hogy segítünk nekik.

– Nos, most majd kiderül, mennyire gondolják úgy, hogy szükségük van ránk.

Swan egy kicsit megrázta a fejét, úgy, mint egy kutya. Genette látta, hogy most nem akar a vulkániakon gondolkozni. Talán attól lett ingerült, hogy Mqaret máris átugrott a következő lépésre, pedig még csak az izzó romokat bámulják.

Wahram érzékenyebb volt a hangulatára. – „Az emberek nem változnak meg egyik napról a másikra, s egy új rendben mindig a régi folytatását keresik.”

Swan csúnyán nézett rá. – Újabb szerencsesütik, ó, mélységes társunk?

– Igen. – Egy apró mosoly. Genette látta, hogy a férfiban még mindig megmaradt a fogékonyság arra, hogy a nő megnevettesse, az összezártságuk ellenére. Sőt, lehet, hogy ezt ott tanulta meg. Elképesztő, mennyire keveset meséltek az alagútban töltött idejükről.

Ekkor Swan szólalt meg: – Szeretnék csatlakozni Genette felügyelő nyomozásához. Beleegyezik, felügyelő? Szeretnék a nyomozás merkúri kapcsolattartója lenni.

– A segítség mindig jól jön – felelte Genette diplomatikusan. – Ez az incidens mindenkit nagyon aggaszt, de persze a Merkúr vette a szívére leginkább. Ezért feltételeztem, hogy szeretnék majd, ha valaki részt venne a nyomozásban.

– Akkor jó – jelentette ki Swan. – Majd tartom a kapcsolatot a tervezők csapatával – nyugtatta meg Mqaretet. Ezt követően nem emlegetett már semmiféle öngyalázó performanszot; bár a nyomozóban felmerült: lehet, hogy maga a nyomozás is ilyesmi.

Amikor visszaértek az űrkikötőbe, Wahram bólintott, és elbúcsúzott Genette-től. Majd Swan felé fordult, és szinte észrevétlenül meghajolt, kezét a szívére téve.

– Vissza kell térnem a Szaturnuszra, és folytatnom kell az ügyeket, amelyekkel elcsúsztam. Hamarosan ismét találkozni fogunk, ebben biztos vagyok. A Terminátor olyan, mint egy főnix, és mindenféle befejezetlen ügyünk maradt, amelyekkel foglalkoznunk kell.

– Ott minden bizonnyal befogjuk – felelte a nő. Hirtelen megölelte Wahramot, egy pillanatra széles mellkasára hajtotta a fejét. Majd hátralépett. – Köszönöm, hogy megmentettél. Elnézést, hogy olyan szörnyen viselkedtem odalent.

– Egyáltalán nem – felelte Wahram. – Te mentettél meg engem. És túléltük. – Ezzel egy újabb meghajlás kíséretében távozott.

Listák (5)

a Vesta-zóna, az Aymara-egyesülést alkotó terráriumfelhő, amelynek a belseje tele van esőerdőkkel

a Tatár Lélek, egy sztyeppés vidék, ahol az emberek egy újjáélesztett indoeurópai nyelvjárást beszélnek

a Koppenhágai Interpretáció, egy csatornaváros ajándék gazdasággal

a Zanzibári Macska, egy anarchista szavanna több ezer nagymacskával, egyetlen belső épület nélkül

az Arab Sivatag, egy brit utazók megszállta sivatag

Aspen, a síparadicsom

névtelen börtönaszteroidák robot börtönőrökkel

a Hermafrodita, amelynek az összes állandó lakója günandromorf és androgün

a Szent György, egy társadalmi terrárium, amelyben a férfiak úgy gondolják, hogy mormon poligámiában élnek, míg a nők egy leszbikus világnak tartják, pár leszbikus férfival

olyan aszteroidák, amelyeket nem henger alakú terráriummá faragtak, hanem tömegszállássá, kassá, üregekké, szállodákká stb.

a Maldív-szigetek, egy elsüllyedt szigeteket rekonstruáló akvárium; Mikronézia, szintúgy; Tuvalu, szintúgy; a Föld összes elsüllyedt szigetét újrakreálták ezen a módon

a Nagy Yellowstone-ökoszisztéma 34, a harmincnégy terrárium közül

az utolsó, amely a hatalmas biomnak ezt a változatát használja

extrém körülmények között élő mikroorganizmusok terráriumai, amelyek az ember számára lakhatatlanok, de az orvosi tenyésztésre szánt organizmusoknak megfelelnek

halálra ítélt biomok, amelyeket furcsa paraméterekkel hoztak létre, utána pedig lezárták őket, mint a kémcsöveket

a Kis Herceg, egy külső terrárium, légkörrel borítva, ami a szélein kéklik

az Örv, amelynek a lakói a külső behatolók ellen őrködnek

a Miranda, az Uránusz több holdból összeálló holdja, immár egy a nap körül szabadon keringő trójai, légkörrel, mély kanyonokkal és hatalmas sziklafalakkal, amelyekre hó szállingózik az alacsony g-ben, az egész svájci tervezés, az Alpok álma

az Ikarusz, a repülők világa, melyet alulról világítanak meg, hogy tiszta maradjon a levegő

a Barackvirág-patak Forrása, a Tang-dinasztia rekonstrukciója, amelyik úgy néz ki, mint egy életre kelt kínai festmény

a Miocén-terrárium, a Kréta-terrárium, a Jura-terrárium, a Prekambrium-terrárium

a Vízesés, egy akvárium csupa vízi és óceáni élőlénnyel

a Sequoia Kings-kanyon, Kalifornia befordított Sierra Nevadája – és így tovább. Körülbelül ezerkilencszáz lakott aszteroida és hold

SWAN ÉS MQARET

Miután visszaért a Schubert-és a Bramante-kráterek közötti űrállomásra, Swan leült egy sarokba, és megtelt bánattal valami miatt, amit nem tudott megfogalmazni. Azt persze lehetetlennek tartotta, hogy a karbantartó folyosó hiányozna neki; arról már meg is feledkezett. Arra hadd emlékezzen Pauline. Soha ne nézzünk vissza, miért is tenné? Noha volt ott valami – mintha valami fontos dolognak a peremére ért volna. Mit is mondott a férfi? Hogy az alagút nem különbözik bármi mástól? Ezt soha nem ismerné be, soha.

Amikor már készülődött, hogy elinduljon Genette-tel és az Interplán csapatával, Mqaret ismét meglátogatta. – Olyan kemény vagy – mondta neki, miközben megveregette a fejét, mintha gyermek lenne. De komolyan vette őt, Swan ezt biztosan tudta. Úgyhogy megrázta a fejét.

– Nem – felelte határozottan. – Szétestem. Nem tudtam elviselni.

Mqaret szeretettel megvédte. – Hát persze, te nem ebben vagy jó. A kényszerű bezártságban. Soha ne kerülj börtönbe, és ne lövesd ki magad űrruhában. Az nem neked való. De szerintem itt egész jól csináltad a dolgot.

– Nem értem, miért mondod ezt.

– Hát, az a napkitörés, amit kaptál, mielőtt beértél az óvóhelyre; a ruhád dózismérője azt mutatja, hogy te valahogy sokkal többet kaptál belőle, mint a többiek, akik odalent voltak veled. Ami azt illeti, nem akarlak megijeszteni, mert nem lesz semmi bajod – már a kezembe vettem a kezelésedet, és csodálatosan reagálsz rá – de az igazat megvallva, az elég nagy dózis volt.

– Tíz sievert – mondta Swan lefitymálóan. – Az nem olyan rossz.

– Ami azt illeti, elég rossz. Te tovább nézted a napot, mint a többiek? Odaálltál a barátod elé?

– Igen, de én csak feleolyan széles vagyok, mint ő. Biztos vagyok benne, hogy nem sikerült túlzottan megvédenem.

– Ő csak három sievertet kapott. Úgyhogy te igazából csak egy kicsit vagy nála vékonyabb. Megmentetted a teljes adagtól.

– Utána pedig ő mentett meg engem. Napokig cipelnie kellett.

– Ami igaz, az igaz. De nézd, ez a tíz sievert – ez elég ahhoz, hogy belehaljon az ember, és bele kellett volna rokkannod. De, mint mondtam, rendbe fogsz jönni. Úgyhogy nagyon szeretném kideríteni, miért ment ez neked olyan jól. Felmerült bennem, hogy vajon van-e hozzá bármi közük az Enceledán-szimbiótáidnak. Azok jól viselik a sugárzást, és elképzelhető, hogy dögevőkként elszaporodtak benned, amikor elfogyasztották a halott sejtjeidet. Lehet, hogy az ő saját T-sejtjeik segítettek kiüríteni a tested.

Swant ez egy kicsit megdöbbentette. – Te nagyon ellenezted, amikor azt csináltam – jegyezte meg. – Azt mondtad, hogy egy ostoba bolond vagyok.

Mqaret bólintott. – És igazam is volt. Nézd, Swan: ha te úgy imádod az életet, ahogyan mondod, amikor az őrültségeidet mentegeted, akkor illene a legjobb tudásod szerint óvnod. Bizonyos cselekedetek egyszerűen ismeretlen kockázatokkal járnak, és ez is egy ilyen volt. Sőt, még mindig az. De ez csak kockázat, nem bizonyosság. Feltételezem, ezért tetted. Te nem vagy szuicid, igaz?

– Igaz – felelte Swan bizonytalanul.

– Akkor hát egy bolond vagy, amikor olyan dolgokba vágsz, amelyekkel kapcsolatban nem lehetsz biztos benne, hogy nem fogsz belehalni tíz vagy akár száz év múlva.

– Akkor mind bolondok vagyunk.

– Igaz. Ez igaz. De azért nem kellene ostoba bolondnak lenned.

– Van különbség?

– Van. Gondolkozz el ezen, és ki fog derülni, hogy képes vagy-e meglátni a különbséget. Remélhetőleg az leszel, még azelőtt, hogy ismét valami ilyesmit követnél el. Már ha ez lehetséges.

A férfi egy táblát nyomogatott, számokat nézegetett, miközben beszélt, és ekkor megvonta a vállát. – Ha megengeded, elvinném a mintáid egy részét a laborba, hogy tanulmányozzam őket. Lehet, hogy ez elvezet valahova.

– Persze – felelte Swan. – Jó lenne, ha valami pozitív is származna az ostoba bolondságomból.

Mqaret megcsókolta a homlokát. – Úgy érted, még valami azonkívül, amit eddig adtál.

Miután Mqaret távozott, Swan ott maradt, hogy az ostoba bolondságán gondolkozhasson. Lesoványodott teste úgy úszott a pillantása alatt az ágyon, mintha valami más lenne, egy olyan dolog, amelyet ő manipulál, mint egy waldo – egy rugalmas valami. Még mindig megtartotta őt. Éhes volt. Swan csengetett az ápolónőnek, hogy hozzon neki enni.

– Pauline, kérlek, másold át a leleteimet erre az asztallapra.

– A hosszú verziót szeretnéd, vagy az összefoglalót?

– Az összefoglalót – felelte Swan, mert tudta, hogy a hosszú verzió több száz oldalas.

Megnézte az asztalon világító kivonatot, de nem tudta rákényszeríteni magát, hogy el is olvassa. Mindenütt frázisok ugráltak előtte: született 2177-ben, nehéz szülés volt, azt mondták neki, oxigénhiányos pillanatokkal. Görcsrohamok 2 éves korában. Gomba-és bakteriális fertőzések a farm iskolájában. Wetland-szindróma. ADHD, 4–10 éves korában.

Arra egy később hatástalannak nyilvánított gyógyszeres kezelést kapott. Iskolába később is a farmon járt, és ott sokkal jobban ment neki. Csakhogy további szavak is felragyogtak a táblán: diszkalkulália, prefrontális agykérgi stimuláció. Az első oltás Xinjangban, Kínában, kora 15 év, a teljes dózis férgeket is tartalmazott

– ami parazitákat jelent, ebben az esetben a Trichuris suist, egy sertésbélférget, egy olyan terápia keretében, amelyet hol elfogadtak, hol nem.

ODD, kora 15–24 év

Oppozíciós magatartási zavar, amely a szorongásos személyiségzavarral rokon, mindkettő a hippocampushoz köthető, de a szorongás nem áll fenn, miközben az ODD igen.

Egy-g szindróma, második földi kezelés a franciaországi Montpellier-ben, kora 25 év. Vénuszi influenza. Genitális modifikáció, kora 25 év. Hormoninplantáció, kora 35 év, hormonkezelések a jelen pillanatig. Oxitocinfüggőség, kora 37 év. Pacsirta-és poszátasejtcsomó-beültetés, kora 26 év. Macskadorombolás-hangszálak, kora 27 év. Szubdurális kvantumszámítógép-beültetés 2222-ben, kora 45 év. Kognitív terápia, kora 99 év.

Egy lánygyermeket nemzett 28 éves korában. A leánygyermek 2296-ban hunyt el. Egy lánygyermeket szült 63 éves korában. Természetes szülés volt.

Mqaret is írt egy sort: Enceledán-életforma bejuttatása a bélrendszerbe – bolond lány, kora 79 év.

Élettartam-növelő kezelések, kora 40 – napjainkig.

Mesterkéltség-személyiségzavar, nem volt kezelve – ezt vagy Mqaret, vagy Pauline írta bele szórakozásból.

– És hol van az, hogy száz terráriumot tervezett? – kifogásolta Swan. – És hol van az, hogy három évet töltött az Oort-felhőben, ahol tömegvezérlőket helyezett jéggömbökre? Vagy az öt év a Vénuszon?

– Azok nem egészségügyi események voltak – felelte Pauline.

– Dehogynem, nekem elhiheted.

– Ha az életrajzodat szeretnéd, csak kérned kell.

– Maradj csendben. Tűnj el. Te túl ügyes vagy az ingerült személyiség szimulálásában.

– Szimulálást mondtál vagy stimulálást?

Kivonatok (7)

A biszexualitás-terápiákkal összefüggésbe hozott élettartam-növekedés nagyon kifinomult sebészi és hormonális kezelésekhez vezetett a méhben, a pubertás alatt és a felnőttkorban elvégzett beavatkozások terén. Az XX/XY-dichtonómia még mindig létezik, de a szokások, gyakorlat és terminológia nagyon változatos ezzel kapcsolatban

a nemi identitás érzékelése a hippocampusban és a hypothalamusban alakul ki a második hónap során; az eredeti orientáció tartós. Ha közömbösséget vagy ambivalenciát akarunk létrehozni, akkor a beavatkozásokat már a méhben el kell kezdeni

a terhesség első nyolc hetében mind a Müller-, mind a Wolff-csatornát fenn kell tartani az ekkor még bipotenciális ivarmirigyben. Az antimülleri hormonok, amelyeket az Y-kromoszóma serkent, csak az egyik magzati Müller-csatornához csatlakozhatnak. Ennek általában ipszilaterális hatása van, mindkét here csak a saját oldalán nyomja el a Müller-fejlődést, úgyhogy

az XY-embrióknak szükségük van a negyedik héttől egy kis visszafogott mértékű androgén-érzéketlenségre, hogy elkerüljük a hypothalamus maszkulinizációját. A nemi különbségek az agyban a hypothalamusban koncentrálódnak. Az XY-embriók egyik Müller-csatornájába androgéneket kell juttatni a Wolff-csatorna növekedésének stimulálása végett. Ahogy a Wolff-csatorna kifejlődik, a Müller-csatorna azon az oldalon

az androgünség és a günandromorfia között az eredeti génkészlet a különbség, amelyet testi jegyekből gyakran nem lehet visszafejteni. A megőrzött Müller-csatornával rendelkező XY-emberek androgünök; a megőrzött Wolff-csatornával rendelkező emberek günandromorfok. Az androgünöket és az ösztrogéneket mindkét esetben hormonpumpán keresztül kapják, hogy a megszületendő gyermekben ott legyen mindkét nem potenciálja, a választásra várva

a prenatálisan megválasztott biszexualitás korrelál legerősebben pozitívan a hosszú élettartammal. A pubertás-vagy a felnőttkor idején megkezdett hormonkezelések szintén pozitív hatással vannak az élettartamra, de a pszichológiai háttér

hormonkezelések támogatják a funkcionális méh sebészeti kialakítását a hasfal mögött, a pénisz felett

a clitoris alterációja egy apró, funkcionális pénisszé, amelyhez a heregolyókat vagy a megőrzött Wolff-csatornák segítségével lehet növeszteni, vagy az alany őssejtjeiből. A günandromorfok általában csak lányt tudnak nemzeni, mivel az X-kromoszómából nehéz Y-kromoszómát előállítani

a nőknél a funkcionális, reproduktív férfiasság kialakítását egy olyan folyamat segíti elő, amely a természetes 5-alpha-reduktáz-hiányt

az énkép alapvető kategóriái közé tartozik a feminin, maszkulin, androgün, günandromorf, hermafrodita, ambiszexuális, biszexuális, interszexuális, neutrális, eunuch, nonszexuális, differenciálatlan, meleg, leszbikus, hetero, inverz, homoszexuális, polimorf, poli, labilis, berdázs, hidzsra, kétlelkű

a nemek jelentőségét alulértékelő kultúrákat időnként ursulitáknak nevezik, a terminológia eredete ismeretlen, lehet, hogy arra utal, hogy a medvefélék nemét nehéz megkülönböztetni

KIRAN A VÉNUSZON

Abban a pillanatban, hogy Kiran kettesben maradt Shukrával, Shukra azt mondta neki: – El kell végezned néhány tesztet, fiú.

– Milyen teszteket?

– Mindenfélét.

Három nagydarab férfi jelent meg, hogy elkísérjék őket Colette néhány sugárútján, és Kiran felfogta, hogy nincs más lehetősége, mint hogy azt tegye, amit mondanak neki. Amikor beléptek egy épületbe, amelynek hatalmas ablakai az utcára néztek, megpróbált keresni néhány utcatáblát, és megjegyezni, hol vannak. A Nyolcadik és az Oak, vagyis tölgy sarka. Bár a kereszteződésben álló fa fűzfa volt.

– Elmesélnéd még egyszer, miért hozott ide Swan? – kérdezte Shukra, miközben bementek az épületbe.

– Segítettem neki elkerülni, hogy elrabolják, amikor a környékünkön sétált. Ő pedig szerette volna viszonozni a szívességet.

Shukra azt kérdezte: – Te kérted, hogy idejöhess?

– Valahogy úgy.

Shukra párszor megcsóválta a fejét. – Szóval, most kém vagy.

– Ezt hogy érti?

Shukra rápillantott. – Pillanatnyilag az ő kéme vagy, akár tudsz róla, akár nem. A tesztekkel majd kiderül. Utána az én kémem leszel.

– Miért lenne neki szüksége itt egy kémre?

– Ő nagyon közel állt a Merkúr Oroszlánjához, és az Oroszlán halála óta úgy utazgat, ahogyan az Oroszlán tette volna. És az Oroszlán mindig nagy csapat kémet tartott itt. Úgyhogy lássuk meg, mit mondanak a tesztek.

Kiran azt vette észre, hogy erősen dobog a szíve, de a három nagydarab férfi szorosan köré állt, és nem maradt más választása, mint hogy hagyja, hogy átkísérjék egy másik szobába. Az úgy nézett ki, mint egy orvosi rendelő. A tesztek végül jobban emlékeztettek egy orvosi vizsgálatra, mint bármi másra, ami nagy megkönnyebbülés volt. Bár amikor az orvosi vizsgálat megkönnyebbülés, az általában nem a rózsásabb helyzetek közé tartozik.

A nap végén visszakísérték Shukrához. Shukra megvizsgálta a konzolt, amely valószínűleg Kiran eredményeit tartalmazta. Amikor megszólalt, Kiran kísérőihez beszélt. – Tisztának tűnik, de én valahogy kételkedem benne, hogy az lenne. Egyelőre használjuk csalinak.

Ezután Kirant egy kínai egységhez osztották be, amelyik egy épületben lakott a város kráterperem felőli részén, és majdnem mindennap elhagyta a várost, hogy odakint dolgozzon. Az egység tagjainak nem volt semmilyen befolyásuk a saját életük felett; oda mentek, ahova mondták nekik, azt csinálták, amit mondtak nekik, azt ették, amit kaptak. Majdnem olyan volt, mint otthon.

Kiran egyetlen társa az az ostoba kis fordítóöv maradt, amit Swantól kapott. Amikor azt használta kommunikációra, rengeteg meglepett pillantást kapott, ugyanakkor párszor beszélgethetett vele tíz percig, ami sokkal jobb volt, mint a semmi. De főként egyedül volt egy tömegben, és azt csinálta, amit a csapata aznapra feladatul kapott. A tesztek után nem látta többé Shukrát, amitől úgy érezte magát, mintha kudarcot vallott volna – bár valamelyik nap az jutott eszébe, hogy talán pont átment.

Mindenesetre végtelen sok munka volt, szinte mind Colette-en kívül, abban a véget nem érő hóviharban, amelybe a Nagy Eső csapott át. Az új szárazjégtengerekre sűrű hóesés hullott, mielőtt teljesen beborították volna őket habkővel, és ez gondot okozott. Mindennap hatalmas csapatok vonultak ki, hogy óriási buldózerekkel és hókotrókkal tisztítsák el a havat a szárazjégről, hogy a habkőcsapatok beboríthassák, mielőtt újabb hó esik rá. Azt beszélték, hogy a habkövezés még tíz évig fog tartani, de Kiran egy évről is hallott, valaki más pedig százat mondott. Senki nem tudta biztosra, és az övével csak nehezen tudta követni az étkezések után az ebédlőasztalnál zajló beszélgetéseket, amikor a munkatársai néha a csuklókvabusukon próbáltak számításokat végezni. A tíz év gyakran elhangzott. Ezt nevezik zsákutcamunkának! Mindenképpen meg kell tanulnia kínaiul.

Éjszaka a hálóteremben aludt. Ez volt a dolog legérdekesebb része, mert az emberek hosszú matracokon feküdtek, amelyeket az öve matrezlangernek nevezett – az ágyak fejtámláján számok jelezték a névleges helyeket, és ez a szituáció meglehetősen sok szexre adott teret a sötétben, amelyben néha ő is részt vett. Majd reggel felkelés, evés az ebédlőben, utána sorban állás, hogy kiküldjék őket a végtelen síkságokra a terepjárókon, vagy akkora helikopterekbe pakolják őket, mint a repülőgépek, amelyek a szárazjégtengerekre vitték őket, hogy ott dolgozzanak a buldózerekkel, a waldókkal, a hófúvókkal (melyek nagyban emlékeztettek a sárkányokra), szuperzambonikkal és jégvágókkal, amelyek olyanok voltak, mint az aszfalt-és betonfúrók Jerseyben, csak százszor akkorák. Pár héttel később már az összeset tudta vezetni. Ezek a gépek nem voltak túl bonyolultak; túlnyomórészt csak az MI-nek kellett megmondani, hogy mit csináljon. Olyan volt, mintha egy hajó kapitánya lenne. Ezer ember egynapi munkával sok négyzetkilométer szárazjeget meg tudott tisztítani, és a látóhatáron fáradhatatlanul követték őket a nagy, fekete épületek, amelyek a habkövet terítették. A jégtenger ezen részének másik vége állítólag hatszáz kilométerrel odébb volt.

Majd pár hétig egy hatalmas waldóban dolgozott, ahol úgynevezett sztegoszaurusz-darabokat kellett kiszabadítania, majd átszállítania egy hatalmas teherautóba. A waldói munka mindig nehéz volt – teljes testet igénybe vevő mozgás, mint a tánc – fizikailag nem megerőltető, de mivel minden mozdulatot felerősített, az ember teljes figyelmét és koncentrációját lekötötte, hogy pontosan úgy mozogjon egy waldóban, ahogy akar. Úgyhogy lehetett akár érdekes munka, akár csak emelés és cipelés, de mindenképpen kifáradt benne az ember.

Ezeknek a napoknak a végén a kínait próbálta gyakorolni. Senki nem beszélt angolul, akivel találkozott, úgyhogy a kis fordítóöve volt a legjobb barátja, de így is nehéz dolga volt. Mondott neki dolgokat, majd meghallgatta a fordítást, utána megpróbálta elismételni. De amikor kimondta kínaiul, és az öv angolra fordította, soha nem jött ki helyesen. Azt mondta, hogy „elromlott a radarom”, pontosan úgy, ahogyan szerinte kínaiul hallotta, mire azt a fordítást kapta, hogy „azonnali szabadtéri találkozó”. Megpróbálkozott azzal, hogy „hol laksz?”, amit úgy lehetett érteni, hogy „a lótuszod közbelépett”.

– Bárcsak! – nevetett fel keserűen. – Nagyon szeretném, ha a lótuszom közbelépne, de hogyan?

Egyértelmű, hogy őrültségnek hangzott, amiket másoknak mondott. Valamit nem jól csinál, de mit?

– Ez egy nehéz nyelv – mondta az egyik hálótársa, amikor erre panaszkodott. Ezt megpróbálta jól az eszébe vésni.

Mindenesetre a fordítója volt a legjobb barátja. Rengeteget beszélgettek. Kiran abban reménykedett, hogy hamarosan jobban fog menni. Az olyasmi, mint a „helló” és a „hogy vagy?” egyre jobban ment azokkal az emberekkel, akikkel szóba állt. És ők kezdtek barátságosabbá válni, lassabban beszéltek vele.

A munkások folytatták az előttük álló hatalmas feladatok elvégzését, az ezerszer nagyobb feladatokét, mint amiket a Földön kellett elvégezniük. De ha havat kell lapátolni, akkor ez vajon jó dolog?

Egyszer küldött egy üzenetet Swannak, amelyben az állt, hogy örül, hogy a nő túlélte a Terminátort ért csapást, és ebben azt is megemlítette, hogy már soha nem szokott Shukrával találkozni. Pár héttel később visszaért a válasz: próbálkozz meg Laksmival. Egy vénuszi felhőcímmel.

Kiran utánajárt ennek, és kiderült, hogy Laksmi egy olyan név, amelytől az emberek elnémulnak, és elkapják a pillantásukat. Egy nagy por, egy Cleopatra; Shukra szövetségese vagy ellensége – ezt nem igazán tudták az emberek, vagy csak nem akarták megmondani.

Szóval, lehet, hogy Swan csak a tűz közelébe akarja juttatni az informátorát. Vagy esetleg csak segíteni akar.

Esetleg Kiran teljesen magára van utalva.

Listák (6)

boreális erdők (fenyvesek); mérsékelt égövi erdők (keményfák, vegyesek és tűlevelűek); trópusi erdők; sivatag; a hegyi zóna; füves puszta; tundra; és a néha cserjésnek nevezett törpe örökzöldek ezek az alapvető földi biomok városok; falvak; szántóföldek; tartományok; erdők; és vadonok ezek az alapvető földi, emberi használatban lévő mintázatok, antrómák ezeket kombinálva megkapjuk a Föld 825 ökorégióját 450-et szárazföldön, 229-et vízen ezek 65%-a immár csak a bolygón kívül létezik vegyünk egy x-y grafikont, hogy felvázoljunk egy Whittaker-biomdiagramot, ahol a csapadék a függőleges tengely, a hőmérséklet pedig a vízszintes. Ezen a diagramon el lehet helyezni a biomokat, és akkor egy egyértelmű térképet kapunk arról, hogy milyen biom milyen körülmények között bukkan fel. A bal oldal a melegebb, a jobb a hidegebb; a nedves a magasabb, a száraz az alacsonyabb; így a következőt kapjuk a legjellegzetesebb esetben:

Trópusi esőerdő

Trópusi lombhullató erdő

Szavanna

Szubtrópusi sivatag

Mérsékelt égövi esőerdő

Mérsékelt égövi lombhullató erdő

Mérsékelt égövi füves puszta

Tajga

Sivatagos tundra

Ezt a beosztást sokkal bővebben is lehet részletezni. A 450 szóban forgó földi ökorégióban nemcsak a csapadék és a hőmérséklet szerint válnak szét biomok, hanem más tényezők miatt is, mint például a földrajzi szélesség, a magasság, a geográfia, a geológia stb.

magukat az ökorégiókat is akár hektárnyi mikroterületekre lehet bontani 1900 és 2100 között 34 850 ismert faj pusztult ki. Ez volt – és még nem ért véget – a hatodik hatalmas, tömeges kipusztulás a Föld történelmében mostantól egyik faj kihalása sem elkerülhetetlen (de ez mindig is igaz volt) a naprendszerben 19 340 ismert terrárium létezik. Ezeknek körülbelül a 70%-a állatkerti világként funkcionál, amelyet vagy annak szenteltek, hogy megőrizze egy ökorégió faunáját és flóráját, vagy annak, hogy újfajta keverékek jöjjenek létre, amelyeket ascenzióknak hívnak

az emlősfajoknak immár 92%-a veszélyeztetett, vagy teljesen eltűnt a Föld bolygóról, és nagyrészt csak a bolygón kívüli terráriumokban él az űr: az állatkert, az oltóanyag

SWAN ÉS A FELÜGYELŐ

– A Terminátor-incidens vizsgálatakor két nehézség merül fel – mondta Genette felügyelő Swannak egyik este, miközben az aszteroidaöv felé repültek. Az interplánosok és a terminátoriak egy kis csoportjával utaztak, és gyakran azon kapták magukat, hogy ők ketten maradtak utoljára a konyhában a nap végén. Swannak ez tetszett; a nyomozó közvetlenül az asztalra ült evés közben, egy erre a célra rendszeresített párnán, és utána elhevert, fejét a könyökére támasztva, kezében egy itallal, úgyhogy azonos szemmagasságból tudtak beszélgetni. Kicsit olyan volt, mintha egy macskával társalogna.

– Csak kettő? – kérdezte.

– Kettő. Az első, hogy ki tette, a második pedig az, hogy hogyan találhatnánk meg és kaphatnánk el ezt az ügynököt anélkül, hogy még több emberben merülne fel ilyesmi. Ez az úgynevezett bűnutánzó hatás, általánosabban pedig annak a problematikája, hogy elhárítsuk az efféle támadások megismétlődését. És én ezt tartom a kettő közül a komolyabb gondnak.

– És az, hogy hogyan tették? – kérdezte Swan. – Az nem probléma?

– Azt tudom, hogy történt – felelte a felügyelő könnyedén.

– Tudja?

– Azt hiszem. Úgy gondolom, csak úgy történhetett, úgyhogy úgy történt. Akármilyen valószínűtlen is, ahogyan az idézet mondja, bár ebben az esetben ez egyáltalán nem valószínűtlen. Viszont azt kell mondjam, hogy erről nem akarok többet beszélni így, hogy mindkettőnk hangját rögzítik a kvabusaink. – Genette felemelte a csuklóját, és rámutatott a vastag, szinte kocka alakú kis csuklókvabusra, amely a Passeportot tartalmazta. – Magát mindig veszi a kvabusa, igaz?

– Nem.

– De gyakran?

– Hát, azt hiszem. Mint mindenki mást is.

– Nos, mindenesetre, én szeretnék utánajárni a dolgoknak, mielőtt biztosra veszem az elméletemet. Úgyhogy beszéljünk majd erről akkor, amikor odajutunk. Ugyanakkor szeretném, ha elgondolkozna a második problémán. Tételezzük fel, hogy elkapjuk az elkövetőt, és bővebben is kielemezzük tettét, mondjuk, a bűnvádi eljárás során... Hogyan akadályozzuk meg, hogy bárki más megismételje? Szerintem ez az, amiben segíthetne nekem.

A Moldova nevű terráriumban utaztak, amelyik egy Aldrin-ciklusban mozgott, és nyolc nap alatt ért a Vestára. A Moldova belsejét a búzatermesztésnek szentelték, és a benne utazó emberek közül sokan összegyűltek a napi mezőgazdasági munka után az orr közelében lévő dombocskára épített pihenőhelyen, amelyről le, majd fel lehetett nézni a szántóföldek nagy kockamintázatára, a zöld és az aranysárga különböző négyzeteire, amelyet a különböző gabonamezők hoztak létre. Olyan volt az egész, mint egy foltvarróművész mennyországa.

Swan sok időt töltött azzal, hogy a helyi ökológusokkal társalgott, akik rengeteget vesződtek a gabonakártevőkkel, és szívesen cseréltek erről tapasztalatot. Jean felügyelő az Interplán helyiségeiben maradt, és miután elhaladtak a Mars mellett, azzal töltötte az idejét, hogy a Vesta melletti terráriumokat hívogatta. Esténként Swan leült az interplánosokkal vacsorázni, majd késő éjszakáig beszélgetett a felügyelővel. Néha a napi munkájáról is mesélt. A helyiek olyan fajokkal próbálkoztak, amelyeknek a kalászaik jobban taszítják a vizet, és olyan mikroszkopikus „cseppcsúcs”-okat vizsgáltak, amilyeneket a trópusi levelek makrovilágában lehet látni, ahol a cseppcsúcsok a levelek hosszúkás csúcsai, amelyek lehetővé teszik, hogy a víz felületi feszültsége megtörjön, és a csepp lehulljon. – Én azt szeretném, ha az agyamban is lennének cseppcsúcsok – jelentette ki. – Nem akarom, hogy bármi is bennem maradjon, ami bánthat.

– Hát, sok szerencsét hozzá – felelte a kis felügyelő udvariasan, miközben az ételre koncentrált, és apró méretéhez képest rengeteget evett.

Pár nappal később odaértek a Vesta-zónához, az aszteroidaöv egyik zsúfolt részéhez. Az Accelerando során sok terrárium egymás közelébe került, egyfajta közösséget alkotva, és a Vesta-zóna volt ezek közül a legnagyobb.

A Moldováról elindult egy komp, fedélzetén az Interplán csapatával, és amikor lassítani kezdett a Vesta közelében, ismét átszálltak, ezúttal egy Interplán-hajóra, amelyen Interplán-legénység szolgált.

Ez egy lenyűgözően gyors kis komp volt, amelyet Swift Justice-nak, vagyis gyors igazságszolgáltatásnak neveztek, így hamarosan már az aszteroidák hatalmas folyamával szemben haladtak, meg-megállva egy-egy kisebb sziklánál, hogy a felügyelő beszélhessen az emberekkel. Ezekhez a tárgyalásokhoz semmilyen indoklást nem fűzött, Swan pedig megtartotta magának a kérdéseit, miközben meglátogatták az Orinoco Fantasticót, a Crimeát, az Oro Valley-t, az Irrawady 14-et, a Triesztet, a Kampucheát, a John Muirt és a Winnipeget, de utána muszáj volt feszegetnie a témát.

– Ezeknek a kis világoknak a pályájában mind apróbb zavarok álltak be mostanában – kezdte a felügyelő –, és meg akartam tudni, hogy van-e rá valamilyen magyarázatuk.

– És volt?

– Úgy tűnik, történt újabban néhány hirtelen távozás a Vesta-zónából, és az emberek úgy gondolják, hogy ezek lökték le a szomszédokat a pályájukról.

Maga a Vesta aszteroida létére nagyon méretesnek bizonyult – hatszáz kilométeres átmérője a legnagyobb olyan para-terraformációs képződménnyé tette, amelynél az úgynevezett buborékos módszert alkalmazták. A légsátrak általában csak a holdak egy részét szokták borítani, mint korai kupolák; ezek a leggyakoribb építmények a Kalisztón, a Ganümédészen és a Lunán, de azok a holdak olyan nagyok, hogy senkinek eszébe sem jutott teljesen beborítani őket. A holdak sátorszerű képződményekkel való beburkolása a következő lépés lett volna, és megvalósítható opciót jelentett volna a belülről kifúrt világoknak. Swan úgy gondolta, hogy maga a Terminátor is a para-terraformáció egyik példája, bár ezt régebben nem így vélte, és előítéletei voltak a külső világokkal szemben az aszteroidaövben, mivel azok nagyon ki vannak téve a külső veszélyeknek, és alacsony g-vel rendelkeznek a sziklába vájt helyekhez képest.

De most, hogy közelről megnézhette a Vestát, szépnek látta. Olyan hely volt, ahol van időjárás és ég (a sátor két kilométerrel a felszín felett volt), és Pauline elmesélte neki, hogy a Vestán élők lombhullató erdőket, hegyi tájakat, tundrákat, füves pusztákat és számtalan hideg sivatagot hoztak létre. Mindezt nagyon alacsony g-n, ami azt jelentette, hogy mindenki rengeteget repked és táncol egy levegős, szinte lebegő tájban. Nem is olyan rossz ötlet. Még egy hatalmas hegyük is volt.

Úgyhogy Swan nagyon szerette volna meglátogatni a Vestát, de Genette mást forgatott a fejében, és miután még pár interplános csatlakozott hozzájuk, elindultak egy közeli terrárium, az Yggdrasil felé.

Miközben az Yggsrasil felé közeledtek, Swan úgy látta, hogy ez is csak egy krumpliszerű aszteroida, sötét, és nem forog. – Üres – magyarázta a felügyelő. – Lezárt ügy.

Az űrsikló zsilipjében Swan kecses kis ugrással lebbent az űrruhatartóhoz, felöltözött, majd követte Genette-et és a többi Interplán-nyomozót a külső zsilipajtón át a semmibe.

Az Yggdrasil egy szokványos belső világ volt, talán olyan harminc kilométer hosszú. A tatján nyíló nagy üregen át mentek be; a tömegvezérlőt már eltávolították belőle. Óvatosan repültek bele, a ruhájuk fúvókáinak segítségével maradtak függőleges helyzetben. Ahogyan egymás mellett lebegtek befelé, úgy néztek ki, mint egy olyan fáraószobor fordított változata, ahol a nővér-feleség az uralkodó térdéig ér.

Odabent lefékeztek. Az aszteroida belseje tiszta fekete volt, amelyet csak a fejlámpájuk fényének pár távoli visszaverődése pettyezett. Swan sok építés alatti terráriumban járt már, de ez nem is hasonlított hozzájuk. Genette előredobott egy nagy lámpát, és egy kicsit bekapcsolta a fúvókákat, hogy ellensúlyozza a dobás erejét. A vezérláng előrelebegett az üres térben, és elég élesen megvilágította a hengert.

Swan egy kicsit forogni kezdett pusztán attól, hogy körülnézett. Olyan homályos, olyan elhagyatott; ott forgott egy érzelemrohamban, amelyet talán szegény Terminátora keltett benne; öklét a vizora elé kapta, és hirtelen meghallotta saját nyögéseit.

– Igen – mondta a mellette lebegő kis ezüstös alak. – Itt minden figyelmeztetés nélkül elromlott a nyomásszabályozás. Ez egy kondrit-és vízjégkonglomerátum-aszteroida volt, nagyon hétköznapi. Amikor kivizsgálták a balesetet, kiderült, hogy egy apró meteor csapódott egy olyan kis jégsávba, amelyet nem vettek észre a henger falában, amitől az elpárolgott, és így a belső tér nyomása katasztrofálisan lezuhant. Nem ez volt az első eset, hogy ilyesmi történt, bár ennek a sziklaosztályozók tripla A besorolást adtak. Amelyek széthasadnak, azok általában B-k vagy C-k szoktak lenni, és általában nem elég ügyesen telepítik be őket. Úgyhogy most nekiláttam a régi balesetek újraelemzésének, bizonyos jeleket keresek, és úgy döntöttem, hogy ezt is meg akarom nézni. Leginkább kívülről, de először a belső részt akartam ellenőrizni.

– Nagyon sok ember meghalt?

– Igen, körülbelül háromezer. Rendkívül gyorsan történt. Az épületekben lévő néhány ember gyorsan odaért az óvóhelyekre, mások pedig űrruhák vagy zsilipek közelében voltak. Rajtuk kívül az egész közösség meghalt. A túlélők úgy döntöttek, hogy üresen hagyják, mintegy mementóként.

– Szóval ez most egy temető.

– Igen. Van itt valahol egy emlékmű, azt hiszem, a másik oldalon. Meg akarom nézni a repedés külső felületét.

A felügyelő konzultált a Passepartoutjával, majd a belső téren keresztül odavezette Swant egy sugárúthoz a henger túlsó oldalán. Ezt a környéket párizsi elrendezésben építették ki, széles utcák futottak végig a négy-öt emeletes, trapéz alakú háztömbök mentén.

Megálltak és lebegtek egy kicsit egy felrepedezett járdákból és megdőlt épületekből álló rész felett, amely a Föld földrengés sújtotta területeinek fényképeire emlékeztetett. A hely mozdulatlansága furcsa benyomást keltett.

– Nincs elég nikkel-vas aszteroida ahhoz, hogy senkinek ne kelljen konglomerátumokat kivájnia? – kérdezte Swan.

– Az ember azt gondolná, hogy van. De kivájtak néhány ilyet, és az derült ki, hogy megfelelően működnek. Elég vastagra kell hagyni a falakat, a forgást és a belső nyomást pedig sokkal alacsonyabban kell tartani, hogy próbára tehessék őket. Ennek működnie kell, és működik is. De ez eltört. Egy kis meteor pont a legrosszabb helyen találta el.

Odalebegtek egy olyan rész fölé, ahol az erős hosszirányú kihajlás következtében fehér betondarabok hányódtak mindenfelé, maguk között egy hosszú réssel. A rés az űrbe nyílt; Swan látta rajta keresztül a csillagokat.

Otthagyták a tönkrement utcát, és kilebegtek az aszteroidából. Odakint a szikla felszínén tipegve a fúvókáikkal segítettek rá az aszteroidák jellegzetes mini-g-jére. Swan eltöltött némi időt ilyen g-ben a terráriumépítő korszaka alatt, és látta, hogy a felügyelő gyakorlottan közlekedik benne, ami persze nem csoda olyasvalakinél, aki egy aszteroidaövön állomásozik. Odaértek a nyílt törés külső feléhez, ahol az Interplán több tagját munkában találták. Genette produkált néhány balettugrást, majd lefelé haladva megfordult, hogy fejjel előre érkezzen, és lefényképezhesse a hasadék belsejét. A két oldalon lévő apró bemélyedéseket fél kézzel végrehajtott kézenállásból szemlélte meg, vizorjával alig pár centire a sziklától.

Kis idő múlva megszólalt: – Azt hiszem, megvan, ami kellett nekem.

Odalebegtek, miközben a többiek folytatták a munkát. Genette azt mondta: – Magának van egy kvabusa a koponyájában, igaz?

– Igen. Pauline, köszönj szépen Genette felügyelőnek.

– Üdv Genette felügyelőnek.

– Ki tudja kapcsolni? – kérdezte a nyomozó.

– Igen, természetesen. Maga is kikapcsolja a magáét?

– Igen. Már ha tényleg ez történik, amikor kikapcsoljuk őket. – A felügyelő vizorján keresztül Swan észrevette, hogy ironikusan mosolyog. – Rendben, Passepartout elment aludni. És Pauline?

Swan is megnyomta a nyaka jobb oldalán lévő táblát a bőr alatt. – Igen.

– Nagyon jó. Rendben, most egy kicsit nyíltabban beszélhetünk. Árulja el nekem, amikor a kvabusa be van kapcsolva, készít felvételt azokról a dolgokról, amiket lát és hall?

– Normál esetben igen. Természetesen.

– És van közvetlen kapcsolata más kvabusokkal?

– Közvetlen kapcsolata? Úgy érti, kvantum-összefonódás?

– Nem, nem. Azt a dekoherencia állítólag lehetetlenné teszi. Én csak rádiókapcsolatra gondoltam.

– Nos, Pauline-nak van egy adóvevője, de én dönthetem el, hogy mi mehet ki és be.

– Ebben biztos lehet?

– Igen, azt hiszem. Én határozom meg a feladatokat, ő pedig végrehajtja őket. A felvételeiben mindent ellenőrizhetek, amit csinált.

A kis ezüstös alak kétkedve csóválta a fejét.

– Magánál ez nem így megy? – kérdezte Swan.

– Azt hiszem, igen – felelte Genette. – Csak azokban a kvabusokban nem bízom, amelyek nem Passepartoutok.

– Miért? Úgy gondolja, hogy a kvabusoknak közük lehet ahhoz, ami itt történt? Vagy ami a Merkúron?

– Igen.

Swan döbbenten bámulta azt, ami olyannak tűnt mellette, mint egy nagy, űrruhás baba, és egy kicsit megrettent tőle. A baba hangja ott szólt a fülében a sisak mikrofonjából, szinte mintha belőle magából szólna, mint Pauline. Tiszta, magas kontratenor, kellemes és vidám.

– A törés mindkét oldalán jó pár apró kis krátermélyedés van. Mint például ez is... – mutatott oda Genette a mutatóujjával, mire egy zöld lézerpötty jelent meg egy apró mélyedés mellett, járta gyorsan körbe a lyukat, majd állapodott meg a közepén. – Látja azt? És utána azt? – mutatott körbe egy másik körül. Nagyon kicsi lyukak voltak. – Ezek elég frissek ahhoz, hogy feltételezhessük, hogy a hasadás idején történtek.

– Szóval, a kitört anyag?

– Nem. Itt olyan kicsi a gravitáció, hogy az ilyesmi szinte soha nem tér vissza. Ha bármi mégis megtenné, akkor szinte lebegne. Ezek a lyukak mélyebbek.

Swan bólintott. Az aszteroida göröngyös felszínén sok kő hevert szétszórtan. – Szóval, minek nevezték a baleseti jegyzőkönyvben ezeket a krátereket?

– Anomáliáknak. Arra tippeltek, hogy talán gödörhasadékok, ahol jégdarabok olvadtak meg a becsapódás erejétől. Lehet. De, gondolom, elolvasta a Terminátor baleseti jegyzőkönyvét.

– Igen.

– És emlékszik az ottani anomáliákra? Bármi is csapódott bele a sínekbe, nem talált egyenesen a célba. Vannak külső kráterek is, nagyon aprók, amelyek azelőtt nem voltak ott. Nos, persze a Merkúron lehet szó arról, hogy a kirobbant anyag hullott vissza...

– Nem lehet, hogy ami becsapódott, az esett darabokra érkezés közben?

– De ilyen általában olyankor történik, amikor van légkör, amitől felmelegszik és lelassul.

– Erre a Merkúr gravitációja nem képes?

– Az a hatás elhanyagolható.

– Nem tudom, akkor lehet, hogy nem tört szét.

A kis alak bólintott. – Igen, így van.

– Hogy érti?

– Nem tört szét. Sőt, igazából éppenhogy összeállt.

– Ezt hogy érti?

– Úgy értem, hogy egészen az utolsó pillanatig nem konglomerálódott. Ezért nem vette észre az érkezését egyik detektor sem a Merkúron. Látniuk kellett volna, jönnie kellett valahonnan, ugyanakkor egyáltalán nem észlelte a megfigyelőrendszer. Szóval számomra ez egy MDL-problémát jelez. Minimális detekciós limit. Mert az észlelésnek mindig van minimális határértéke, vagy egyenesen a detekciós módszerből fakadóan, vagy mesterségesen állítják magasabbra a természetes minimumnál.

– Miért tennének ilyet?

– Általában azért, hogy ne fújjon riadót folyamatosan, akkor is, amikor igazából nincs veszély.

– Ja.

– Szóval, minden rendszer másmilyen, de a merkúri védőapparátusban az, amit a jelentési szint metódusának neveznek, szinte egyforma mértékű a rendszer detekciós határértékével. Más szóval, azt az értéket, amelyet már jelez is az ember, a detekciós szint kétszeresére állítják, ami a mérési eltérések szempontjából a megszokott szórás hatszorosa vagy hétszerese. Ez a szokásos beállítás, amikor a tervező arra törekszik, hogy a legkevesebb hamis negatívumot és a legkevesebb hamis pozitívumot kapja. Ugyanakkor gondolkozzunk el azon, hogy mit találunk az alatt a jelzési szint alatt. Gyakorlatilag csak nagyon apró köveket vagy kavicsokat, jóval az egy kiló alattiakat. De ha rengeteg van belőlük, és csak az utolsó másodpercben állnak össze úgy, hogy mindegyik az ég másik kvadránsából érkezik, más-más sebességgel, viszont úgy vannak időzítve, hogy egy helyre érkezzenek, ugyanabban a pillanatban... akkor ezek az utolsó pillanatig csak apró kavicsok. Lehet, hogy a naprendszer túlsó végéből hajították el őket, akár évek alatt. És ha ez így van, ha ügyesen dobták el őket, végül összetalálkoznak. Mondjuk több ezren.

– Szóval egyfajta intelligens csőcselékről van szó.

– De még csak nem is intelligensek. Csak kövek.

– És ez sikerülhet? Úgy értem, létezik bármi, ami ki tudja számolni, hogy milyen erővel és milyen pályán kell elindítani őket?

– Egy kvabus például igen. Ha a naprendszer tömegének elegendően nagy része bele van kalkulálva a számításba mint pályamódosító, és van elég számítási kapacitás hozzá, akkor meg lehet csinálni. Én megkértem a Passepartoutot, hogy végezze el a műveletet... számítsa ki egy eldobott labda vagy egy boccino pályáját, amelyet az aszteroidaövről hajítanak el egy konkrét célpont felé a Merkúron. Nem kellett hozzá sok idő.

– De kivitelezhetőek ezeket a dobások? Úgy értem, lehet olyan hajítógépet építeni, amelyik megfelelő pontossággal indítja útnak őket?

– A Passepartout azt mondja, léteznek olyan gépek, amelyeknek a hibatűréshatára a szükségesnél két-három nagyságrenddel magasabb. Csak egy szilárd hajítóalapzatra van szükség. Minél stabilabb, annál jobb a konzisztencia szempontjából.

– Ez elég nagy dobás – jegyezte meg Swan. – Mekkora tömeget vett figyelembe a röppályaszámítás?

– Azt hiszem, a Passepartout a tízmillió legnehezebb objektumot vette számításba a naprendszerben.

– És mi az összesről tudjuk, hogy hol van?

– Igen. Vagyis mondjuk úgy, hogy az MI-k az összesről tudják, hogy hol van. A legnagyobb terráriumok és űrhajók évekkel korábban beállított útvonalakon haladnak. Ami pedig a számításokat illeti, egy kvabus kell ahhoz, hogy ésszerű idő alatt elvégezzék őket, ami azt jelenti, hogy elég gyorsnak kell lennie ahhoz, hogy valós idejű dobási utasításokat adhasson ki.

– Mennyi időről beszélünk?

– Egy Passepartouthoz hasonló kvabusnak ez három másodperc. A szokványos MI-knek kavicsonként egy év, ami persze használhatatlanná tenné ezt a módszert. Kvantumszámítógépek kellenek hozzá.

Swan gyomra kezdett felkavarodni, mintha visszakerült volna a karbantartó alagútba. – Szóval tízezer apró kavics a rendszerbe dobva hónapok vagy évek alatt, olyan irányban és olyan sebességgel, hogy egyszerre érjenek ugyanarra a helyre.

– Igen. És a vége felé természetesen okozhat egy kis szétszóródást néhány sztochasztikus gravitációs fluktuáció. Amikor ez bekövetkezik, azok a kavicsok általában teljesen elvétik a célt.

– De van néhány, amelyik csak egy kicsit hullik félre.

– Pontosan. Mint ezeknél a kis gödröknél, amiket láttunk. Lehet, hogy egy olyan űrhajó okozta őket, amelyiknek megváltozott az útvonala, vagy valami ilyesmi. Úgyhogy a kavicsoknak talán egy-két százaléka ilyen eltérülésen megy át, legalábbis a Passepartout szerint.

A gyomorgörcs erre kezdett súlyossá válni. – Szóval valaki direkt tette ezt – intett Swan a kihalt terrárium felé.

– Igen. És egy kvabusnak is benne kellett lennie.

– A francba. – Swan a hasa elé tette a kezét. – De hogyan... hogyan képes bárki...

A felügyelő a karjára tette kis kezét. Az Yggdrasil ott lebegett alattuk hidegen és holtan. Mint egy szürke krumpli. – Menjünk vissza a Justice-ra.

Odabent, az Interplán szöcskéjében az étkezés után Swan ismét későig a kantinban maradt, és a felügyelő ugyancsak ezt tette. Swan, aki nem tudta kiverni a fejéből a nap felfedezéseit, azt kérdezte: – Szóval, ez az egész azt jelenti, hogy aki...

Genette mindkét kezét felemelte, hogy elhallgattassa. – A kvabusokat iktassuk ki megint, ha kérhetem.

Miután mindketten kikapcsolták az eszközüket, Swan folytatta: – Ez azt jelenti, hogy bárki is tette, akár évekkel ezelőtt megtehette.

– Vagy legalábbis elég régen, igen. Valamennyi idővel ezelőtt.

– És nem egy kilövési helyszín volt.

– Nem. De lehet, hogy még mindig megvan a kilövőeszköz. Annak az ágyúnak, katapultnak, vagy bármi is volt, nagyon precíz műszernek kellett lennie. Egy különösen finom mestermunkának. A Passepartout által említett hibatoleranciák tényleg nagyon alacsonyak voltak, amilyenekre a molekulanyomtatókhoz meg ilyesmihez van szükség. Lehet, hogy meg fogjuk tudni találni a gyárat, ahol egy ennyire specifikus dolgot készítettek... Utána fogunk nézni. És annak is, hogy ki rendelte.

– És még? – kérdezte Swan.

– Megnézzük a gyári programozást és az eszköz terveit. A nyomtatási tervrajzát. Továbbá utánanézünk annak a pályaleíró szoftvernek, amelyre szükség lehetett a számításokhoz. A kvabusok nem csinálnak ilyen programokat utasítás nélkül – vagy legalábbis eddig ezt feltételeztük. Annak a kvabusnak, amelyik megcsinálta, biztosan meg kellett őriznie az esemény jegyzőkönyvét, én úgy tudom. Úgyhogy az a program valószínűleg még mindig létezik valahol. És a kvabusgyártó cégek száma még mindig véges.

– Nem lehet, hogy az illető megsemmisítette a kvabusát, miután az elvégezte a munkát?

– De igen. De nincs okunk feltételezni, hogy megtette.

Ez hátborzongató gondolat volt.

– Meg kell keresnünk a kvabust, a pályaleíró programot, a gyári programot, nem beszélve magáról a gyárról, majd magát a kilövőeszközt és magát a kilövőplatformot.

Swan összehúzta a szemöldökét. – Ezeket mind meg lehet semmisíteni, vagy elég tisztára lehet mosni.

– Így van. Maga nagyon gyorsan rátapintott a probléma jellegére. De a nyomozás során ennek ellenére ellenőrizni kell a jegyzőkönyveket, mintha egyfajta könyvvizsgálatot tartanánk. A munkánk elég gyakran változik át azzá. – Egy újabb ironikus mosoly. – Nem mindig olyan drámai, mint amilyennek néha ábrázolják.

– Ez rendben van. De miközben ezt végigcsináljuk, mit tehetnénk még? Mibe foghatnék én?

– Megvizsgálhatja a problémát a másik oldaláról. És ehhez én is csatlakozom.

– A másik oldaláról?

– A motívuméról.

– De azt hogyan lehet megállapítani? És ha sikerül, hogyan lehet lokalizálni? Ilyet tenni annyira beteg dolog, hogy rosszul leszek, ha csak rágondolok. Ez gonoszság.

– Gonoszság!

– Igen, gonoszság!

Genette megvonta a vállát. – Ezt félretéve egyelőre tételezzük fel azt, hogy az ilyesmi ritkán merül fel az emberekben. Úgyhogy biztosan hagy maga után nyomokat.

– Hogy valaki gyűlöli a Terminátort? Hogy valaki képes világokat kiirtani?

– Igen. Az ilyesmi nem túl gyakori hajtóerő. Úgyhogy elképzelhető, hogy feltűnő. És egyébként is, ez politikai lépés is lehetett, egyfajta terrorcselekmény vagy háború. Úgyhogy erről az oldalról is nyomon követhetjük.

Swan érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra. – A fenébe, úgy értem... az űrben még soha nem volt háború. Sikerült elboldogulnunk nélküle.

– Egészen mostanáig.

Swan ettől elhallgatott. Legalább egy nemzedék óta jelezték emberek a rendszer minden részéből, hogy a Föld és a Mars konfliktusai háborúhoz vezethetnek, vagy a Föld gyötrelmei mindenki mást is magukkal ránthatnak. A szegény Földről soha nem tűntek el a kisebb háborúk, terrortámadások és szabotázsok, és Swan néha úgy érezte, hogy a diplomatáik arra játszanak, hogy a Föld diszharmóniájának szétterjedésével kapcsolatos vészmadárkodással a saját presztízsüket, a saját vagyonukat növeljék meg. A diplomácia mint a szakadék szélén álló rendszer békefenntartó eszköze – ez nagyon jól jött nekik. De mi van, ha tényleg igaz?

Azt mondta: – Azt hiszem, én úgy gondoltam, hogy az űrlakók elég okosak ahhoz, hogy ezt elkerüljék. Hogy amint feljutunk ide, mi jobban fogjuk csinálni. Jobbak leszünk.

– Ne legyen ostoba – vágta rá a felügyelő élesen.

Swan a fogát csikorgatta. Egy darabig erősen küzdött, hogy megőrizze az önuralmát, majd azt mondta: – De lehet, hogy csak egy pszichopatáról van szó. Olyasvalakiről, aki elvesztette az eszét, és csak azért gyilkol, mert megteheti.

– Olyanok is vannak – helyeselt Genette. – És ha valamelyik szerez egy kvabust...

– De kvabust bárki szerezhet!

– Egyáltalán nem. Még az űrben sem. Nyomon követik őket, miután kikerülnek a gyárból, és elméletben minden lépésüket ismerik. És bármelyik is szerepel ebben az ügyben, azt biztosan külön beprogramozták erre, mint már mondtam. A saját adatai között szerepelni fog, amit csak elvégzett.

– És nincsenek független kvabusgyártók?

– Hát... lehet, hogy vannak. Valószínűleg.

– Akkor hogyan találjuk meg a kvabust vagy azt a valakit?

– Vagy azt a csoportot?

– Igen, vagy országot, vagy világot!

Genette megvonta a vállát. – Szeretnék ismét beszélni Wanggal, mert az ő kvabusa tényleg nagyon erős, és a függetlenekről is neki van a legnagyobb adatbankja. És azért is, mert lehet, hogy őt ugyanez az entitás támadta meg. De be kell ismerjem, hogy egy kicsit félek a kvabusával beszélni, mert mostanában olyan sok jel utal arra, hogy egyes kvabusok furcsán viselkednek. Mintha saját akaratuk lenne, vagy legalábbis olyan dolgokra kérnék őket, amilyenekre korábban soha. Egyes kvabusok, amelyeket megfigyelünk, most eddig nem tapasztalt módszerekkel váltanak üzeneteket.

– Úgy érti, hogy egymásra vannak hangolva?

– Nem. Az valóban lehetetlennek tűnik a dekoherencia nehézségei miatt. Rádiós kommunikációt használnak, mint mindenki más is, de ezek az üzenetek mindkét végponton szuperpozíciós módszerrel titkosítva vannak. Úgyhogy tényleg megfejthetetlenek, még ha a saját kvabusainkkal akarjuk feloldani a kódolást, akkor is. Emiatt szeretném ezeket a megbeszéléseket egyelőre az összes kvabus hallótávolságán kívül folytatni. Nem tudom, hogy melyikben lehet bízni.

Swan bólintott. – Ebben maga is olyan, mint Alex.

– Pontosan. Beszélgettem vele erről, és ugyanaz volt a véleményünk a problémáról. Megtanítottam néhány eljárásra. Szóval, most azon kell elgondolkoznom, hogyan haladjunk tovább, és hogy hogyan tudnék a legjobban kommunikálni Wanggal és a szuperkvabusával. Lehet, hogy abban eltárolva már most megvan a magyarázat erre az egészre, csak azért nem tudunk róla, mert nem kértük meg, hogy nézzen utána. Ugyanis bármennyit is beszélnek a balkanizációról, még mindig feljegyzünk minden történelmi eseményt az utolsó ember és kvabus szintjén is. Úgyhogy ha megtaláljuk ezt az ügynököt, akkor csak át kell olvasnunk a naprendszer elmúlt pár évének történetét, és abban benne kell lennie mindennek.

– A függetleneket leszámítva – jegyezte meg Swan.

– Hát, igen, de Wangnál azoknak a nagy része is megvan.

– De maga nem akarja, hogy a rögzítőrendszere megtudja, hogy maga kérdezi – mondta Swan. – Hátha éppen az csinálja ezt az egészet.

– Pontosan.

Swan rosszulléte ezek után egy pillanatra sem múlt el teljesen. Valaki szándékosan elpusztította a várost, ahol felnőtt – ugyanakkor nem célozta meg pontosan, így a lakói megmenekültek, azokat leszámítva, akik a pánikszerű evakuációban lelték halálukat, és azt a szegény koncertlátogató csapatot, amelyet a kavicstömeg ütött agyon. Ez tényleg így lenne? Swan ezt nem tudta hova tenni – hogy a becsapódás elkerülte magát a Terminátort.

Az lett a vége, hogy Pauline-nal kezdett beszélgetni erről. Volt egy ötlete, amelyet le akart ellenőrizni, és ehhez Pauline bizonyult a legjobb eszköznek. Végtére is ő ott volt, hangjával Swan fülében, és mindig mindent hallott, amit Swan hangosan kimondott. Elkerülhetetlen volt, hogy idővel megtudja ezt az egészet.

Úgyhogy: – Pauline, tudod, miről beszéltünk Genette nyomozóval, amikor kikapcsoltalak?

– Nem.

– Ki tudod találni?

– Lehet, hogy az yggdrasili incidensről beszélgettetek, amelyet akkor néztetek meg. Annak az incidensnek néhány vonása a Terminátoron történt incidensre emlékeztet. Ha ezek szándékos támadások voltak, akkor bárki is kezdeményezte őket, valószínűleg kvantumszámítógépet használt a röppályatervezések során. Ha Jean Genette felügyelő úgy gondolja, hogy kvantumszámítógépek is részt vettek a dologban, akkor elképzelhető, hogy nem akarja, hogy bármilyen kvantumszámítógép meghallja a nyomozati munka részleteit. Ez Alex erőfeszítéseire hasonlít, amikor azon igyekezett, hogy némelyik beszélgetésének semmilyen MI ne legyen tanúja, akár digitális, akár kvantum. Mindebből úgy tűnik, arra a feltételezésre jutott, hogy ha kvantumszámítógépek kódolt kommunikációt folytatnak egymással, akkor talán az emberekre nézve káros tevékenységeket terveznek.

Pont, ahogyan gyanította: Pauline képes kikövetkeztetni dolgokat. Ezt kétségkívül sok más kvabus is meg tudja tenni, beleértve Genette saját Passepartoutját, amelyet biztosan beprogramoztak törvényszéki és nyomozói feladatokra. Ha-akkor, ha-akkor, másodpercenként hány trilliószor is? A sakkozóprogramokra emlékeztethet, amelyek emberfelettien jónak bizonyultak abban a játékban. Úgyhogy teljesen hiábavaló kikapcsolni őket bizonyos beszélgetések alatt.

Ami azt jelentette, hogy teljesen rendjénvaló, hogy azt mondja: – Pauline, ha valaki kiszámolja egy objektum röppályáját ahhoz, hogy becsapódjon a Terminátorba, és megsemmisítse, de kihagyja a számításokból a Merkúr relatív precesszióját, és csak a röppályaszámítások klasszikus egyenleteit használja, akkor mennyivel véti el? Tételezzük fel, hogy az objektumot egy évvel korábban indítják útnak az aszteroidaövről. Próbálkozz meg néhány különböző kiindulóponttal, röppályaívvel és időponttal, a precesszió beleszámításával és anélkül.

Pauline azt felelte: – A Merkúr precessziója 5603,24 ívmásodperc juliános évszázadonként, de az a része, amelyet az időtér íve okoz, az általános relativitáselmélet szerint 42,98 ívmásodperc egy évszázad alatt. Minden olyan röppálya, amelyet egyéves időtartamra terveznek anélkül, hogy ezt számításba vennék, 13,39 kilométert tévedne emiatt.

– És körülbelül ez is történt – mondta Swan, miközben kezdett ismét rosszul lenni.

Pauline azt felelte: – Mivel precesszióról van szó, kelet felé kellett volna elvétenie, nem nyugat felé.

– Ó – mondta Swan. – Hát, akkor... – Ezt nem tudta mire vélni.

Pauline azzal folytatta: – A szokványos röppályaszámító programok, amelyekkel belső utakat terveznek, rutinszerűen beleveszik a számításba az általános relativitást. Nem kell külön emlékeztetni arra, hogy tekintetbe vegyük a relativitásegyenleteknél. De ha valaki, aki ezt nem tudja, anélkül próbál meg becsapódási röppályát tervezni, hogy nyílt forráskódú mintákat használna, akkor lehet, hogy hozzáadja a relativitásegyenletet egy olyan művelethez, amelybe eleve bele volt számítva. Így viszont, ha egyenesen a várost célozza meg, akkor 13,39 kilométerrel nyugatabbra talál be.

– Ó – nyugtázta Swan nagyobb gyomorgörccsel, mint valaha. Keresett egy helyet, ahova leülhet. A Terminátor egy dolog, a benne élő emberek más tészta; a családja, a közössége... Hogy valaki képes lenne ezt mind elpusztítani... – Szóval... de ez emberi tévedésnek hangzik.

– Igen.

Aznap késő este a kantinban ismét kettesben találta magát a felügyelővel, aki most is előtte ült az asztalon, és szőlőt evett. Swan azt kérdezte: – Ha már mesélt arról a kavicstömegről, eszembe jutott, hogy talán egyenesen a Terminátorra céloztak vele, de valaki elkövetett valamilyen hibát. Ha nem tudta, hogy a Merkúr precessziójának relativitáselméleti egyenletei eleve benne foglaltatnak az algoritmusokban, és emiatt külön belevette, akkor pontosan akkora távolságot tévedett nyugat felé, mint ahogy az megtörtént.

– Érdekes – mondta Genette, miközben közelről fürkészte Swan arcát. – Más szóval egy programozási hiba. Én azt feltételeztem, hogy szándékosan vétették el – egy figyelmeztető lövés volt, úgymond. Ezen gondolkoznom kell.

Pár pillanattal később: – Biztosan megkérdezte erről Pauline-t, ugye?

– Igen. Általánosságban amúgy is kikövetkeztette, hogy miről maradt le, amikor kikapcsoltuk. Biztos vagyok benne, hogy a maga Passepartoutja ugyanígy van ezzel.

Genette csak a homlokát ráncolta, képtelen volt tagadni a dolgot.

Swan azt mondta: – Nem tudom elhinni, hogy bárki képes lenne azzal próbálkozni, hogy ennyi embert megöljön. És gyakorlatilag meg is tenni, az Yggdrasilon. Amikor olyan sok hely van... igazából mindenből olyan sok. Úgy értem, abban vagyunk, amit az emberek posztdeficitnek hívnak. Úgyhogy nem értem. Maga motivációról beszél, de pszichológiai értelemben ilyesmire nem létezik indíték. Azt hiszem, ez azt jelenti, hogy a gonosz tényleg létezik. Én azt hittem, az csak egy régi vallási szakkifejezés, de most úgy tűnik, tévedtem. Ettől rosszul vagyok.

A felügyelő vonzó kis arca enyhe mosolyra húzódott.

– Én néha úgy gondolom, hogy a gonosz csak a posztdeficitben létezik. Előtte mindig a szükség vagy a félelem rovására lehet írni a dolgokat. Lehet abban hinni, ahogyan láthatóan maga is tette, hogy ha a félelem eltűnik, a szükségleteket pedig kielégítik, a gonosztettek is eltűnnek. Az emberiség egyfajta bonobóvá válik, egy altruista, együttműködő fajjá, amely mindent szeret.

– Pontosan! – kiáltott fel Swan. – Miért is ne?

Genette gallos csüggedtséggel vonta meg a vállát. – Lehet, hogy a félelem és a szükségletek soha nem is tűntek el. Mi többek vagyunk az élelemnél, az italnál és a menedéknél. Úgy tűnhetne, mintha azok lennének a létfontosságú szükségletek, de sok jól táplált polgár is tele van dühvel és félelemmel. Festett éhséget éreznek, ahogyan a japánok nevezik. Festett éhséget, festett szenvedést. A szervilis akarat dühét. Az akarat szabad választás, de a szervilizmus a szabadság hiánya. Úgyhogy a szervilis akarat kiherélve érzi magát, bűntudatot él át, és ezt úgy fejezi ki, hogy valami külső tényező ellen fordul. És így jön létre az úgynevezett gonosz. – Egy újabb vállvonogatás. – Akármilyen magyarázatot is adunk rá, az emberek művelnek gonosz dolgokat. Higgye el nekem.

– Azt hiszem, kénytelen leszek.

– Kérem, tegye meg. – A felügyelő nem mosolygott. – Nem fogom terhelni azzal, hogy milyen dolgokat láttam. Éppen olyan döbbenten álltam előttük, mint most maga. Ennek a szervilis akaratnak a fogalma segített nekem. És mostanában az is felmerült bennem, hogy nem lehet-e, hogy valamilyen formában minden kvabus egyfajta szervilis akarat.

– De ez a programozási hiba magyarázatot adhat arra, hogy a becsapódás miért a várostól nyugatra történt... egy tévedés miatt.

– Igen. Nos, a szervilis akarat elsősorban emberekben létezik. Úgyhogy az emberek bizonyos részeikkel tudják, hogy ezek a tettek rosszak, ennek ellenére megteszik őket, mert egy másik részük szomját ezzel lehet kioltani.

– De a legtöbb ember jó dolgokat próbál tenni – ellenkezett Swan. – Ezt lehet látni.

– Az én szakmámban nem.

Swan végignézett az apró, összeszedett, gyors kis alakon. – Ez biztosan megváltoztatja az ember perspektíváját – jegyezte meg kicsit később.

– Így van. És... ugyanazokat az önigazolásokat látjuk újra és újra. Még azt is tudni lehet, hogy az agy melyik része foglalkozik az önigazolásokkal. Ezek nagyon közel vannak a vallásos érzelmek területeihez, mint ahogy megjósolható. Nincsenek messze az epileptikus triggerektől és a jelentések létrehozásától. Amikor valaki gonoszságot követ el vagy magyaráz meg, azok a részek úgy felragyognak, mint a tűzijáték. Gondoljon csak bele, hogy ez mit jelent!

– De minden, amit teszünk, valahol az agyban van – jelentette ki Swan. – Hogy hol, az mindegy.

Genette ezzel nem értett egyet. – Léteznek benne mintázatok. Megerősítés. A rossz élményektől az agy bizonyos részei kiterjedtebbé válnak. Az agy átrendeződik, hogy létrehozza a még rettenetesebb érzések spirálját. Utána minden megy a maga útján.

– Akkor hát mit tegyünk? – kiáltott fel Swan. – Nem hozhatunk létre egy tökéletes világot, hogy utána telerakjuk rendes emberekkel, az pont fordítva lenne, az nem működhet.

A felügyelő megvonta a vállát. – Számomra ez amúgy is valószínűtlennek tűnne. – Majd egy kis hallgatás után folytatta: – Annyiféleképpen elromolhat az egész. Lehet, hogy az űrben élni túl nehéz számunkra. Ezek korlátozott környezetek. Láttam gyerekeket, akiket Skinner-ketrecekben neveltek fel... emberáldozatot...

– Szüksége lenne már a földi zarándokútjára – szakította félbe Swan, aki nem akart többet hallani.

Hirtelen feltűnt neki, hogy Genette kimerültnek tűnik. A kicsiken általában nehéz észrevenni bármit; első pillantásra tökéletesnek látszanak, akár a babák vagy az ártatlanok, mint például a gyermekek. Most felfigyelt rá, hogy a szemei egy kicsit vörösek, szőke haja egy kicsit zsíros, az egyszerű lófarok tele van olyan szálakkal, amelyek elszakadtak a hajguminál.

És ez a grimasz, amelyik nagyon nem hasonlít a megszokott ironikus mosolyhoz. – Tényleg szükségem lenne egy kis pihenésre. Ami azt illeti, már késésben is vagyok a zarándokúttal, és reménykedem abban, hogy a nyomozásom során hamarosan eljutok oda is. Mert egy kicsit elfáradtam. A Mondragon gyönyörű, de sok terrárium nincs benne, és ezek közül néhány nagyon tébolyult. Az lesz a vége annak, hogy nem erőltetünk valamiféle egyetemes szabályrendszert, hogy egyfajta véletlenszerű, libertáriánus adok-kapokká válik az egész. Úgyhogy bajban vagyunk. Én legalábbis így látom. Ha összeadjuk a politikai hozzá nem értést az űrben tartózkodás fizikai nehézségeivel, lehet, hogy a kettő együtt már túl sok. Lehet, hogy egy lehetetlen adaptációval próbálkozunk.

– Akkor hát mit tehetünk? – ismételte meg a kérdését Swan.

Genette ismét csak a vállát vonogatta. – Tarthatjuk a frontot, azt hiszem. Lehet, hogy azt kellene megértenünk, hogy a posztdeficit egyszerre pokol és paradicsom. Ezek szuperpozícióban vannak, mint egy k-bit opciói, mielőtt összeomlik a hullámfunkciója. A jó és a gonosz, a művészet és a háború. Potenciálisan mind benne van.

– De mit tehetünk?

Genette erre egy kicsit elmosolyodott, megmozdult, és törökülésbe ült az asztalon Swan előtt, olyan benyomást keltve, mint egy kerti Buddha vagy Tara, karcsún, stílusosan. – Én beszélni akarok Wanggal. Majd kitalálom, hogyan. És a maga barátjával, Wahrammal. Az sokkal könnyebb lesz. Utána pedig... az attól függ, hogy mit sikerül kiderítenem. Nem hagyott magának Alex véletlenül egy nekem vagy bárki másnak szóló levelet is?

– Nem!

Egy felemelt kéz, akár egy eltökélt Buddháé: – Semmi ok az idegeskedésre. Csak azt kívánom, bár megtette volna, ennyi. Számára ez csak egy vészterv volt, egy biztonsági mentés olyan esetre, amelynek nem hitt a bekövetkezésében. Valószínűleg azt gondolta, hogy majd Wang elmondja a terveit a csapat többi tagjának. És remélem, hogy el is fogja.

A felügyelő emberei másnap híreket hoztak, a megbeszélés után Genette megjelent, és azt mondta Swannak: – Wang kvabusa azonosított egy aszteroidát, amelyik a Jupiter és a Szaturnusz között kering, és pont annyira tért le az útvonaláról, mint akkor tette volna, ha arról lövik ki a Terminátorra becsapódó tömeget. A lesodródás három éve történt, körülbelül hat hónap alatt. Wang átvizsgálta a Szaturnuszi Liga jegyzőkönyveinek a Szaturnusz területén való űrhajómozgásokról szóló részét, és arra utaló jeleket talált benne, mintha egy kis űrhajó szállt volna fel erről az aszteroidáról, és repült volna onnan a Szaturnusz légkörének felső részébe. Lehet, hogy kilőtt onnan, de utána elbújt a fenti felhők között egy olyan szögben, hogy elbújt ott, mint más űrhajók is megtették. Ha így volt, akkor lehet, hogy meg tudjuk találni.

– Az jó – felelte Swan. – De... Wang kvabusa vezetett erre a nyomra, igaz?

Genette megvonta a vállát. – Tudom. De a hajó útvonala a Szaturnuszi Ligától származik, és azok egy transzponderrel követték lefelé. Továbbá leolvasták a rajta lévő transzponder adatait, és innen tudják, hogy egy földi konzorcium hajójáról van szó.

– Földi!

– Igen, ezt nem tudom mire vélni, de tudja, egy kavicszuhatagot nem lehet atmoszférából fellőni. Sem kupola vagy sátor alól. A vákuum nyílt terében kellett történnie. Úgyhogy ha valaki a Földön van, és ilyesmit akar csinálni, akkor fel kell hozzá mennie az űrbe.

– Ezt értem. De... a Föld? Úgy értem, a Földön kicsoda...?

A felügyelő pillantása olyan éles volt, hogy nem folytatta.

Genette azt felelte: – A Földön több mint ötszáz olyan szervezet létezik, amelyik ellenérzésekről tett tanúbizonyságot az emberek űrbe küldésével kapcsolatban.

– De miért?

– Általában azt szokták mondani, hogy a Föld problémái megoldatlanok maradnak, és az űrlakók egyszerűen megpróbálnak elszökni ezek elől a problémák elől, őket pedig magukra hagyják. Gyakran felhozzák az űrlakók testi modifikációit mint érvet amellett, hogy az új fajok létrehozása erőltetett. Azt is felvetették, hogy minket ezentúl nevezzenek Homo sapiens celestisnek. Ráadásul ez egyesek szerint a társadalmi osztályok faji elkülönüléséhez vezet. Sok földlakó nem kapott élettartam-hosszabbító kezeléseket. Emiatt, állítják, az űrcivilizáció perverz, gonosz, dekadens és rettenetes. Magát az emberi történelmet destabilizálja.

– A fenébe – mondta Swan. – Én azt hittem, látják, hogy mennyi jót teszünk velük.

– Jaj, ne – felelte Genette. – Maga biztos nagyon elzárt vidékekre zarándokol mindig.

Swan ezen egy kicsit elgondolkozott. – Akkor hát mit tegyünk?

– Én szeretnék elmenni a Szaturnuszra, és megkeresni ezt a kis hajót. A Passepartout úgy gondolja, hogy ebből a belépési pontból meg tudja jósolni a helyét.

– És én is magával mehetek?

– Nagyon örülnék neki. Máris úton vagyunk.

*

A Swift Justice elszállította őket egy Belső-Mongólia nevű terráriumba, egy gyönyörű, belülről kiépített helyre, amelyben hatalmas, hullámzó zöld dombok voltak, amelyeket sok helyen megszakítottak a fekete sziklakiszögellések, és amely vadlovak és rejtőzködő farkasok falkáinak adott otthont. Swan szívéhez a farkasok különösen közel álltak. A kis városok dombocskák tetején álltak, és úgy néztek ki, mintha jobbfajta jurták kupacai lennének, helyenként kerttel körülvéve, a kilátókon pedig medencék terpeszkedtek. Genette csak pár asszisztenst vitt magával, és meglehetősen sok időt töltött velük azzal, hogy – Swan feltételezései szerint – más eseteken dolgoztak egy a többi között ücsörgő jurtacsoportban az egyik dombtetőn.

Miután egész délelőttöket a füves dombokon barangolt, ahol farkasokra lesett, de egyet sem látott, Swan egyik délután felért egy dombtetőre épült jurtakomplexumba, amelynek nagy, lejtős előkertje volt egy hatalmas pancsolómedencével és néhány gőzfürdővel, meg egy sátorban lévő aviáriummal, amely tele volt függőcserepekben élő virágokkal és sok különböző fajtájú kolibrivel, lóripapagájjal és apró, színes pinttyel. A hullámzó gyepet addig nyírták, amíg úgy nem nézett ki, mint egy zöld szőnyeg. Swannak ez végtelenül kicicomázott látványnak tűnt, nem illett azokhoz a vad dombokhoz, amelyeken a délelőttjét töltötte. Elment két nő mellett, akik úgy kacagtak, mintha ők is nevetségesnek találnák a helyet, és miközben elhaladtak mellette, odaszólt nekik: – Elég idióta dolog, nem?

Azok megálltak, és egyikük hátramutatott, a dombra. – Az a három ember odafent, egyberuhában azt mondta nekünk, hogy ők igazából kvabusok androidtestben, és azt kérdezték, hogy szerintünk nem mennének-e el embernek. Mi azt mondtuk nekik, hogy valószínűleg, de, de... – A két nő egymásra nézett, és ismét felnevetett. – De teljesen elszúrták azzal, hogy erről megkérdeztek minket!

Swan észrevette a három alakot, akik a fűben ültek a pancsolómedence mellett. – Ez érdekesen hangzik – mondta, és elindult feléjük felfelé.

– Pauline, hallottad ezt? – kérdezte útközben.

– Igen.

– Hát jó, nos, akkor maradj csendben, és figyelj oda.

*

Régi hipotézis, hogy az emberek csak akkor éreznék magukat biztonságban intelligens robotok társaságában, ha a robotok vagy valami olyasmiben lennének, mint egy doboz, vagy teljesen megkülönböztethetetlenek lennének az embertől, mert akkor, ugye, nem lehetne őket megkülönböztetni az embertől. Viszont e között a két szélsőség között terül el az, amit az elmélet kísértetvölgynek nevez – a hasonlít-de-nem-hasonlít, az ugyanolyan-de-más zónája, ami minden emberből ösztönösen iszonyodást, undort és félelmet vált ki. Legalábbis így szól a hipotézis, és ez elég hihető; de mivel soha nem készítettek még eléggé ember külsejű robotot ahhoz, hogy leteszteljék a kísértetvölgy tapasztalati oldalát, ez mindig elmélet maradt. Lehet, hogy most Swan fogja próbára tenni a kísértetvölgynek ezt az oldalát.

Ennek a településnek az ízléstelensége mintha a három vendég ruházatára is kiterjedt volna. Azok egymagukban ültek hosszú, viktoriánus, krinolinszerű szoknyában, és eléggé hasonlítottak egymáshoz ahhoz, hogy testvéreknek lehessen őket nézni, vagy igen, akár klónozott androidoknak ugyanabból a modellből. Bár az egyik egy kicsit nőiesebbnek tűnt, mint a másik kettő.

Swan odasétált hozzájuk, és azt mondta: – Helló, én Swan vagyok a Merkúrról, ahol sok kvabus segítségével építjük újjá felperzselt városunkat. Úgy hallottam, ti hárman azt állítjátok, hogy kvabusok vagytok, és hogy biológiailag nem vagytok emberek. Ez tényleg így van?

A három ember csak ült ott, és őt bámulta. Majd az, amelyik a teste arányai miatt egy kicsit nőiesebbnek tűnt, elmosolyodott, és azt mondta: – Igen, így van. Ülj le, és igyál egy kis teát velünk. Már majdnem kész a kanna – mutatott egy kis hordozható főzőlapra a földön, és egy kis tömzsi teáskannára kék lángjain. Egy nagy, kék, négyzet alakú terítőn csészék, kanalak voltak, és kisebb kannák is sorakoztak mellette.

A másik kettő szintén Swan szemébe nézett, és biccentettek neki. Az egyik melléjük mutatott a fűre: – Ülj le, ha szeretnél.

– Köszönöm – felelte Swan, miközben ledobta magát. – Itt elég nagy a nehézség. Ti honnan jöttetek?

– Engem Vinmarában készítettek – mondta a legnőiesebbik.

– És ti? – kérdezte Swan a másik kettőtől.

– Én nem mennék át egy Turing-teszten – felelte egyikük mereven. – Nem akarsz sakkozni?

Erre mindhárman felnevettek. Tátott szájak, fogak, ínyek, nyelv, szájbelső, mind nagyon emberi a kinézetét és a mozgását tekintve is.

– Nem, köszönöm – válaszolta Swan. – A Turing-tesztet szeretném kipróbálni. Vagy miért nem teszteltek le ti engem?

– Azt meg hogyan csinálnánk?

– Mit szólnátok egy húszkérdéses barkochbához?

– Ez azt jelenti, hogy csak igennel és nemmel megválaszolható kérdések szerepelhetnek benne?

– Pontosan.

– De valaki megkérdezhetné tőlünk, hogy a másik szimuláció-e, vagy sem, és akkor a másik válaszol, és ehhez csak egy kérdés kellene.

– Igaz. De mi lenne, ha csak indirekt kérdéseket lehetne feltenni?

– Még akkor is nagyon egyszerű lenne. Mi lenne, ha kérdések nélkül kellene megcsinálnod?

– De az igazi emberek folyamatosan kérdéseket tesznek fel egymásnak.

– Viszont egyikünk, vagy közülünk többen nem igazi emberek. És te javasoltad a tesztet.

– Ez igaz. Rendben, hadd nézzelek meg titeket. Meséljetek nekem Belső-Mongóliáról.

– Drága Belső-Mongólia, füves pusztaságunk...

– Haraszttal teljes – vetette közbe az egyik megállapíthatatlan nemű, és mind nevettek.

– Népessége körülbelül huszonötezer fő – mondta a nőiesebbik.

– Te biztosan kvabus vagy – állapította meg Swan. – Nincs az az ember, aki tudná az ilyesmit.

– Nincs?

– Hát, lehet, hogy vannak páran, de akkor is furcsa. Viszont azt meg kell mondjam, hogy csodálatosan nézel ki.

– Köszönöm. Úgy döntöttem, hogy ma zöldet veszek fel, tetszik?

Meglebbentette a ruha ujját.

– Nagyon szép. Közelebbről is megnézhetem?

– A ruhámat vagy a bőrömet?

– Természetesen a bőrödet.

Mindannyian felnevettek.

Nevetés, gondolta Swan, miközben a másik bőrét vizsgálta. A robotok tudnak nevetni? Ebben nem volt biztos. A másik bőrét apró szőrtüszők pöttyözték, a hajlataiban vékony ráncok voltak; a csuklóját és az alkarját szinte átlátszó, vékony pihék borították, a csuklója belső oldalán pedig volt egy kis foltnyi hosszabb, sötét szőr, a kézfeje aljánál, ahol a bőr elvékonyodott, ugyanakkor sötétebbé vált, ott volt négy állandó ránc, és két vastagabb, kanyargós ér. A tenyerének bőrén halvány örvények voltak, olyanok, mint a nagy ujjlenyomatok a hüvelykujj végén és a kéztő húsán. Az életvonal egy mély, hosszú csík volt. Nagyon hasonlított az egész bárkinek a kezére, bárkinek a bőrére. Ha mesterséges bőr, akkor remek munka; azt mondják, ennél a résznél a legnehezebb elérni, hogy természetesnek tűnjön. Ha biológiai bőr, mint a laborokban, de olyan, amelyet ránövesztettek egy vázra, az más szempontból lenne csodálatra méltó. Nem tűnt lehetségesnek, hogy ezeknek az embereknek a bőre mesterséges legyen, de persze a természettudomány határai végtelenek, és sok dolgot lehetővé tettek már. Állítsunk fel célokat és paramétereket, és mi lenne lehetetlen?

Csak az maradt a kérdés, hogy ki akarna ilyet tenni, másrészt viszont az emberek folyamatosan furcsa dolgokat tesznek. És a mesterséges ember elkészítése nagyon régi álom. Lehet, hogy értelmetlen, de hagyomány. És végtére is, ezek itt vannak, és Swan egyelőre abban sem volt biztos, hogy mivel áll szemben. Ez önmagában is érdekes volt. Ha az ember egy géppel szexel, az vajon érdekes dolog, vagy csak az önkielégítés egy bonyolultabb módja? Vajon egy kvabus észlelné így vagy úgy az ember reakcióit? Az is szexelne? Ha meg akarja tudni, ki kell próbálnia. Ez is csak egy újabb megközelítése lenne a kvabustudatosság általánosabb problémájának. Az embernek azt nem szabad elfelejtenie a kvabusokkal kapcsolatban, hogy bármennyi ellenkező értelmű jelzést is kap, senki nincs náluk otthon; sem tudatosság, sem Más nincs, csak egy mechanizmus, amelyet arra programoztak be a megalkotói, hogy bizonyos ingerekre meghatározott módon reagáljon. Bármilyen összetettek is az algoritmusok, nem tudnak tudatossággá összeállni. Swan teljes mértékben hitt ebben, de még Pauline is elég gyakran meglepte, úgyhogy nehéznek bizonyulhat nem bedőlni az illúziónak.

– Gyönyörű a bőröd. Olyan a tapintása, mint az enyémnek.

– Köszönöm.

– Gondolod, hogy gondolkozol?

– Én egyértelműen gondolkozom – felelte a nőiesebbik.

– Szóval van egy sor gondolatod, amelyek egyik gondolatból a másikba mennek át többé-kevésbé folyamatos áradatban, szabadon asszociálva egyik témáról a másikra, végig az összes lehetséges gondolaton, amely felmerülhet benned?

– Nem vagyok biztos abban, hogy teljesen ez a helyzet. Azt hiszem, inkább ingerekről és reakciókról van szó, a gondolataim a bejövő információk ingerére adott reakciók. Most például rád és a kérdéseidre gondolok, a ruhám zöldjére a fű zöldjével összehasonlítva, arra, hogy mit fogok vacsorázni, mivel egy kicsit éhes vagyok...

– Szóval, ti esztek?

– Igen, eszünk. Ami azt illeti, én elég nehezen tudom megállni, hogy ne egyek túl sokat!

– Én is – felelte Swan. – Szóval, az a gondolat felmerült már benned, hogy szexelj velem?

Mindhárman rámeredtek.

– Hát, de még csak most ismerkedtünk meg – mondta az egyik.

– Az emberek gyakran ilyenkor gondolnak ilyesmire.

– Tényleg? Én nem vagyok biztos abban, hogy ez igaz.

– Hidd el nekem, hogy igaz.

– Nincs rá semmilyen jó okom, hogy higgyek neked – folytatta a második. – Ehhez nem ismerlek még eléggé.

– Ismer ehhez bárki bárkit eléggé? – kérdezte a harmadik.

Felnevettek.

– Hogy higgyen valakinek? – kérdezte a nőies. – Nem gondolnám!

– Ti bedrogozott emberek vagytok? – kérdezte Swan.

– A koffein drog?

Ekkor már kuncogtak.

– Ti hárman ütődött lányok vagytok – jelentette ki Swan.

– Így van – ismerte be a nőies. Teát öntött a teáskannából négy kis csészébe, és átnyújtotta őket a többieknek. A második kinyitott egy piknikkosarat, kekszeket és süteményeket vett ki belőle, majd kínálta őket körbe kis, fehér vászonszalvétákon. Mindnyájan jó étvággyal nekiláttak. A három helyi pontosan úgy evett, mint az emberek.

– Szoktatok úszni? – kérdezte Swan. – Úszni vagy forró fürdőt venni?

– Én szoktam forró fürdőt venni – vágta rá a harmadik, amitől a másik kettő belekuncogott a szalvétájába.

– Nem próbálhatnánk most ki? – kérdezte Swan. – Ti ruhában szoktatok fürödni? Mert úgy láthatnám az egész testeteket.

– Mi pedig a tiédet!

– Azzal nincs bajom.

– Úgy tűnik, az nem kifejezés, hogy nincs bajod vele – dünnyögte a nőies, mire a másik kettő hátravetett fejjel felkacagott.

– Gyerünk, rajta! – kiáltott fel a második.

– Én szeretném befejezni a teámat – jelentette ki a nőies kimérten. – Finom.

Amikor végeztek, mindhárman felálltak, olyan kecsesen, mint a táncosok, és Swant a medence széléhez vezették, ahol néhány ember máris úszkált, egyesek ruhában, mások meztelenül. A legsekélyebb medencében, ahol víz ömlött egy kis, kerek tetőre, és hozott így létre egy vízfalú menedéket, kisgyermekek is voltak.

Swan három vendéglátója lepakolta a piknikkészletét a medence partjára, majd a fejükön át lehúzták a ruhájukat, és a vízhez sétáltak. A legnőiesebbik apró volt és kislányos, a másik kettőnek olyan nyúlánk teste volt, mint a günandromorfoknak; enyhén kiszélesedő csípő, kerek keblek, amelyek nem voltak egészen akkorák, mint a női mellek, köztes felsőtest/láb arány és derék/csípő arány, bozontos nemi szervek, amelyek leginkább nőinek tűntek, de sötét foltokkal, amelyek apró péniszek és herék is lehettek, mint Swané – semmi többet nem lehetett megállapítani alaposabb vizsgálat nélkül. Bár az sem bizonyítana sokat, az eleve gumiszerű nemi szerveket sokkal könnyebb leutánozni, mint a kezeket.

Akkor hát, be a vízbe. Swan látta, hogy jól úsznak, szinte lebegnek; mintha ugyanolyan lenne az egyéni gravitációjuk, mint az embereké. Akkor valószínűleg nem acélvázuk van. Valószínűleg nem teljesen gépi a belsejük, amelyet ránövesztett hús-és bőrréteg fed. Ha vettek egy mélyebb lélegzetet, lebegni kezdtek, szinte ugyanúgy, mint Swan. A szemük is – a szemük pislogott, bámult, pillantott, villant, nedves volt. El lehet vajon készíteni az ember összes részét, és összerakni úgy, hogy működjön? Ki lehet nyomtatni egy kompozitot? Ez valószínűtlennek tűnt. Maga a természet sem olyan jó ebben, gondolta Swan, miközben megsajdult a rossz térde. Egy szimulátor elkészítése... nos, lehet, hogy elég csak a funkcionális aspektusaira koncentrálni. De hát nem pont ezt csinálja az agyunk is?

– Elképesztőek vagytok, ti ütődött lányok – jelentette ki Swan. – Nem tudlak hová tenni titeket.

Azok felnevettek.

– Egy igazi ember nem töltené azzal a napját, hogy úgy tesz egy idegen előtt, mintha robot lenne – vetette fel Swan. – Ti biztosan robotok vagytok.

– A legkülönösebb dolgok általában igaznak bizonyulnak – okoskodott a második. – Ez egy alaposan körüljárt próbatétel a Biblia szövegmagyarázataiban. Úgy tartják, hogy Jézus valószínűleg tényleg megátkozott egy fügefát, különben miért lenne benne az a történet?

Még több nevetés. Ezek tényleg ütődött lányok. Elképzelhető, hogy lehet olyan robotot készíteni, amelyik csak egy tizenkét éves lány szintjén tud gondolkozni.

De ahogy úsztak. Ahogy jártak. Ezek nehéz dolgok; legalábbis úgy tűnik.

– Ez furcsa – mondta az orra alatt Swan elégedetten. Azt hitte, könnyű lesz.

Amikor besétált a medence térdig érő részébe, azok éppen olyan alaposan megbámulták, mint ahogy Swan őket.

– Ó, szép lábak – dicsérte meg a harmadik. – Szép test.

– Köszönöm – felelte Swan a másik kettő sóhajtozása közepette. A nőies felkiáltott: – Nem, nem ez a helyes válasz, vannak emberek, akik megsértődnek, ha a testük másokra gyakorolt esztétikai hatásaira megjegyzést tesznek!

– Én nem – jegyezte meg Swan.

– Hát rendben, akkor jó – felelte a nőies.

– Én csak udvarias próbáltam lenni – magyarázkodott a harmadik.

– Túlságosan közvetlen voltál. Fogalmad sem volt, hogy ez udvarias-e, vagy sem.

– Ez csak egy bók volt. Semmi okunk nincs arra, hogy túlfinomkodjuk ezeket a dolgokat. Ha az ember áthág bizonyos határokat, a többiek egyszerűen azt feltételezik, hogy nem ismeri a kulturális protokolljaikat, de azért jó szándékú.

– Az emberek igen, de honnan tudod, hogy ez az illető nem egy szimulátor, akit azért küldtek ide, hogy minket teszteljen?

Ezen addig nevettek, amíg fuldokolni nem kezdtek, miközben végig fröcskölték egymást. Swan is csatlakozott a fröcsköléshez, majd leült a vízbe, és egy darabig csak lebegett körülöttük. Majd magához rántotta a harmadikat, és szájon csókolta. A neutrális külsejű egy pillanatig visszacsókolta, majd elhúzódott. – Hé, ez meg micsoda? Szerintem ehhez még nem ismerlek elég jól!

– És akkor mi van? Nem volt jó? – Ezzel Swan ismét megcsókolta, követte, amikor az megpróbált kicsavarodni, és érezte, hogy a nyelve csodálkozik, hogy egy másik nyelv ér hozzá.

A neutrális elhúzódott, és közben azt ismételgette: – Hé! Hé! Hé! Hagyd abba!

A nőies ekkor felállt, és elindult feléjük, mintha közbe akarna lépni, mire Swan arrafelé fordult, és meglökte, úgyhogy az nagyot csattant a sekély vízben. – Mit csinálsz? – kiáltott fel a lány ijedten, mire Swan egy balhoroggal szájon kapta. A lány feje azonnal hátrahanyatlott, a szája vérezni kezdett, amitől a tulajdonosa feljajdult, és elsietett onnan.

A két neutrális közötte és Swan között fröcskölt, elállva Swan útját, és azt kiabálták neki, hogy menjen onnan. Swan felemelte az öklét, és felüvöltött, miközben feléjük csapott, azok pedig elképedten és felháborodottan hátrahőköltek, hogy kikerüljék. Swan nem követte őket, és miután mindhárman kimásztak, megálltak és egy kupacba gyűltek, őt kezdték el bámulni, miközben fogták a sebesült száját. Vörös vér.

Swan a csípőjére tette a kezét, és rájuk meredt. – Nagyon érdekes – rikkantotta. – De én nem szeretem, ha bolonddá tesznek. – Átgázolt a vízen a ruhái felé.

Visszasétált a hengerben, a vadlócsapatokat bámulta és sajgó ujjízületeit puszilgatta, miközben végiggondolta a dolgokat. Nem volt biztos abban, milyen lényekkel is töltötte a napját. Ez furcsa volt.

Amikor visszatért a dombtetőre a jurtákhoz, megvárta, amíg az este végén ismét kettesben maradtak Genette-tel, és akkor azt mondta: – Összefutottam ma három emberrel, akik azt állították, hogy mesterséges emberek. Androidok kvabusaggyal.

Genette rámeredt. – Tényleg?

– Tényleg.

– És mit csinált?

– Hát, szarrá vertem őket.

– Tényleg?

– Egy kicsit, az egyiküket, igen. De megérdemelte.

– Mert?

– Mert a bolondját járatták velem.

– De ez nem éppen olyasmi, mint amit maga művel az abramovicokkal?

– Egyáltalán nem. Én soha nem csinálok bolondot az emberekből, az színház lenne. Az abramovic nem színház.

– Hát, talán ők sem azok voltak – felelte Genette a homlokát ráncolva. – Ennek utána kell nézni. A Vénuszról és a Marsról több hasonló esetet jelentettek. Pletykákat kvabushumanoidokról, akik néha furcsán viselkednek. Elkezdtük figyelni őket. Néhány ilyen embert megjelöltünk, és nyomon követjük őket.

– Szóval, tényleg léteznek ilyenek?

– Azt hiszem, igen. Néhányat átvilágítottunk, és akkor persze egyértelmű. De egyelőre nem tudunk ennél sokkal többet.

– De miért csinálna ilyet bárki?

– Nem tudom. De ha léteznének olyan kvabusok, amelyek mobilisak, és anélkül mozogni tudnak, hogy feltűnést keltenének, az nagyon sok megtörtént esetre magyarázatot adna. Úgyhogy szólok a csapatomnak, hogy nézzen utána ezeknek, akikkel találkozott.

– Azt hiszem, emberek voltak – jelentette ki Swan. – Csak megjátszották magukat.

– Úgy gondolja, hogy valódi emberek voltak, akik úgy tettek, mintha szimulátorok lennének? Mintha egy színpadi előadásról lenne szó?

– Igen.

– De miért?

– Nem tudom. Miért bújik be bárki is egy dobozba, és tesz úgy, mintha egy sakkjátékosgép lenne? Ez egy régi álom. Egyfajta színház.

– Lehet. De én azért utána fogok nézni, a furcsa történések miatt.

– Rendben – felelte Swan. – De úgy gondolom, ezek emberek voltak. Mindenesetre, mondjuk azt, hogy nem azok voltak. Mi a baj ezekkel a dolgokkal, már ha tényleg dolgok?

– Az a probléma, hogy kvabusok jutnak ki a világba, mozognak benne és követnek el dolgokat. Mit csinálnak? Mit kellene csinálniuk? Ki készíti őket? És mivel az általunk látott támadásokban is szerepeltek kvabusok, el kell gondolkoznunk azon, hogy ezeknek a dolgoknak volt-e vajon köze azokhoz? Lehet, hogy egy részük benne volt?

– Hmm – felelte Swan.

– Lehet, hogy minden egy kérdésre vezethető vissza – jelentette ki a felügyelő. – Miért változnak a kvabusok?

Listák (7)

akaratlan hidraulikus szennyeződés – tönkrement szigetelés – rossz zsilip – balszerencse – hiperbarikus szikrából eredő tűz – szén-monoxid-mérgezés – szén-dioxid-mérgezés – tervezési hiba – motorházrepedés – váratlan oxigénveszteség – napkitörés – üzemanyag-szennyeződés – anyagkifáradás – mentális kifáradás – villámbecsapódás – meteorbecsapódás – véletlen kritikus tömeg – fékhiba – leejtett szerszám – megbotlás és elesés – hűtőfolyadék-veszteség – gyártási hiba – programozási hiba – emberi mulasztás – tárolási hiba – akkumulátortűz – figyelemelterelődés – MI-rosszindulat – szabotázs – rossz döntések – hibás csatlakoztatás – pszichoaktív szerek – kozmikus sugárzás

(Az Űrbalesetek folyóirata 297. számából, 2308.)

Kivonatok (8)

Charlotte Shortback periódusos rendszere nagyon nagy hatású volt. Persze a periódusos rendszerezés gondolata önmagában is ellentmondásos, sőt, gyanús, mivel gyakran látszik úgy, mintha az lenne a lényege, hogy valaki erősen hunyorog és látványosan hadonászik a kezével, hogy bábjátékot rendezzen a dokumentált múlt „eleven és nyüzsgő káoszából”. Ennek ellenére tényleg úgy tűnik, mintha lennének különbségek az emberek életében, mondjuk a középkorban és a reneszánszban, vagy a felvilágosodásban, vagy a posztmodernben, és hogy a termelés formái okozták ezeket a különbségeket, vagy az érzelmi struktúrák, a tudományos paradigmák, a dinasztiák sorozata, a technológiai fejlődés vagy a kulturális metamorfózis, az szinte nem is számít. A megidézett formák mintává állnak össze, olyan történetet regélnek el, amelyet az emberek követni tudnak.

Ezért hosszú időn keresztül fennállt egy széles körben elfogadott periodikus rendszer, amely magába foglalta a feudális időszakot, amelyet a korai modern kor alkalmazott (a tizenhetedik és a tizennyolcadik század), majd a modern kor (a tizenkilencedik és a huszadik század), utána a posztmodern (a huszadik és a huszonegyedik), amelyet követően mindenképpen szükség lett volna egy új névre. Ez az igény sokáig egymással versengő rendszereket hozott létre, és ez a verseny, a kor történészeinek általánosságban véve mikrofinomságú narratológiájával együtt, megakadályozta bármilyen olyan új rendszer megjelenését, amelyet éppen olyan széles körben elfogadnak, mint a régit. Charlotte Shortback csak a huszonharmadik század utolsó éveiben mutatta be a történésztársadalomnak a saját periódusos rendszerét, abban az időszakban, amelyet ekkor már a konferenciákon folyamatosan felpanaszolt „hosszú posztmodern”-nek neveztek. Az ő ötlete részben vicc volt, legalábbis később ezt állította, ennek ellenére, vagy talán éppen ezért nagyon népszerű lett.

Shortbak a hosszú posztmodernt a következő részekre osztotta fel:

A Vergődés: 2005-től 2060-ig. A posztmodern végétől (Charlotte ezt az ENSZ globális felmelegedésről szóló bejelentésétől datálta) a krízisbe zuhanásig. Ezek elpazarolt évek voltak.

A Krízis: 2060-tól 2130-ig. Az Arktisz nyári jegének eltűnése, a jégtakarók visszafordíthatatlan felolvadása és a metán felszabadulása, és a komolyabb tengerszint-emelkedés kezdete. Ezekben az években az összes rossz trend összeállt egyfajta „tökéletes viharrá”, amelynek következtében az átlaghőmérséklet 5 K-val megemelkedett, a tenger szintje pedig öt méterrel – és mindez a 2120-as évekbeli élelmiszerhiányokhoz, tömeges zendülésekhez, az összes kontinensen halálos katasztrófákhoz és rengeteg faj kihalásához vezetett. És ezért jöttek létre az első holdbázisok, kutatóállomások a Marson.

A Fordulat: 2130-tól 2160-ig. A Verteswandel (Shortback híres „értékmutációja”), amelyet forradalmak követtek; erős MI-ik; önműködő gyárak; elkezdődött a Mars terraformálása; a fúziós energia; a minőségi mesterséges biológia; próbálkozások a klíma megváltoztatására, beleértve a katasztrofális Kis Jégkorszakot 2142–54-ben; Űrfelvonók a Földön és a Marson; gyors űrjárműmeghajtók; megkezdődik az űrdiaszpóra; aláírják a Mondragon-szövetség alapító okiratát. Utána pedig:

Az Accelerando: 2160-tól 2220-ig. Az összes új technológia teljes körű alkalmazása, beleértve az emberi élettartam meghosszabbítását; a Mars terraformálása és az ezt követő marsi forradalom; teljes diaszpóra a naprendszerbe; a terráriumok kivájása; a Vénusz terraformálásának megkezdése; a Terminátor megépítése; és a Mars csatlakozása a Mondragon-szövetségbe.

A Visszafejlődés: 2220-tól 2270-ig. Az Accelerando lelassulásának okait még vitatják, de a történészek a Mars terraformálásának befejezésére hivatkoznak, a kilépésére a Mondragonból, az egyre erősebb izolálódására, a legjobb terráriumjelöltek elfoglalására és a naprendszer könnyen elérhető héliumának, nitrogénjének, ritkaföldfémeinek, fosszilis üzemanyagainak és fotoszintézisének szinte teljes kiaknázására. Az is egyértelművé vált, hogy az élettartam-növelő projekt is nehézségekkel küszködik, és egyébként sincs egyenletesen elosztva. Az utóbbi időben néhány történész rámutatott, hogy ez volt az az időszak is, amikor a kvantumszámítógépek elérték a harminc kubitet, és klasszikus, petaflop számítógépekkel ötvözték őket, hogy kvabusokat készítsenek – és ezzel arra akartak kilyukadni, hogy a kvabusok még nem bizonyították, miszerint javítanák az eleve gyors MI-k funkcióját, míg a kvantumszámítógépekkel együtt járó dekoherenciaproblémák elősegítették a következő periódus körülményeinek megjelenését.

A Balkanizáció: 2270-től 2320-ig. Mars-Föld-feszültségek, agresszió és a naprendszer irányításáért folyó hidegháború; a Mars izolációja; a Vénusz belső konfliktusai; a jupiteri holdakkal kapcsolatos döntés, mely szerint a legnagyobb hármat terraformálják; a független terráriumok elburjánzása és sok „eseményhorizont” mögötti közösség eltűnése; a kvabusok hatása; az erőforrások fogyása, ami felhalmozást, majd eltörzsiesedést okozott; a javak újraosztásának tragédiája; a széles körben elterjedt „önellátó” enklávékba vagy városállamokba tömörülés.

Shortback a „hiperbalkanizáció” kifejezést csak a kulturális tudományok túlfűtött retorikai termékének tekinti.

Viszont azt állítja, hogy ha még sokáig tart a balkanizáció, az a visszafejlődésnél vagy akár a krízisnél is rosszabb időszakhoz vezethet, esetleg egy olyan periódushoz, amelyre az atomizáció vagy a szétesés lenne a legjobb név.

Gyakran el szokta mesélni azt a történetet, amikor egyszer egy beszélgetés során felvetette, hogy az egész elmúlt évezredet kései feudális periódusnak lehetne nevezni, utána pedig egy ember odament hozzá, és nekiszegezte: – Miből gondolja, hogy kései?

De ami 2312-ben történt, az arra utal, hogy a huszonnegyedik század egy történelmi fordulatot hozott.

IAPETUS

A Iapetus úgy néz ki, mint egy

dió, mert a sarkoknál össze van nyomva, és elég prominens egyenlítői kidudorodása még az űrből is látható. De mi nyomta össze a pólusoknál? Volt egy időszak, amikor megolvadt, és egy sebesen forgó, nagy vízcseppé változott, alig tizenhét órás napokkal; valami, ami elment mellette, úgy megpörgette, mint egy búgócsigát. Még pörgés közben megfagyott. Szóval, hogyan keletkezett ez a látható egyenlítői kidudorodás? Ezt senki sem tudja. A legtöbben egyetértenek abban, hogy a vízcsepp megfagyásának valamilyen tényezője miatt, valami felhullámzás vagy többletjelenség miatt. De a szaturnológusok még mindig vitatkoznak az okokról.

Bármi is okozta, a kiemelkedés

azonnal felkínálta magát, mint praktikus helyet egy város felépítésére, mivel egyfajta hold körül körbefutó magasútként szolgálhat. A város először a Szaturnusz felőli oldalon tömörült, ami a holdról négyszer akkorának tűnik, mint a Luna a Földről. Egyértelműnek tűnt, hogy ez kellemes égi látványt nyújthat, főleg, mivel a Iapetus körpályája tizenhét fokos szögben megdől a Szaturnusz gyűrűinek a korongjához képest, és így folyamatosan változó kilátás nyílik róla a gyönyörű önjáróra. Szinte az összes többi holdról csak a gyűrű

pereme látszik. A Iapetus kidudorodásáról továbbá a hold felszínének többi része is látható, amely tizenkét-tizenhat kilométerrel lejjebb helyezkedik el a felgyűrődésnél, úgyhogy mindig ott van a lenti széles jégmező a fenti halvány, gyűrűs gyöngyszem aláfestéséül.

A hold felszínének színe attól

függ, hol nézi az ember, mert a Iapetus elülső féltekéje szénfekete, míg a hátsó féltekéje ragyogó fehér. Ez az éles kontraszt, amelyet Cassini 1671 októberében jegyzett fel, amikor felfedezte a Iapetust, a hold árapályhatásának köszönhető.

Mindig ugyanaz a félteke süvít előre az éjszakába, és a retrográd Phoebe (a másik olyan hold, amelyik nem a gyűrű síkjában helyezkedik el) fekete pora emiatt mindig arra az oldalára hullik. Mindeközben a Iapetus hátsó féltekéjén összegyűlik a sötétebb, elülső oldalról hátracsúszó jég, amely a rendszer egyik legfehérebb jege. Ez hozza létre a kétszínű holdat, az egyetlen ilyet a rendszerben.

Amikor megérkeztek az emberek,

hogy elfoglalják a Iapetust, elegyengették az egyenlítői gyűrű tetejét, és alumíniumalappal látták el. Utána tengerikagyló-géneket használtak arra, hogy létrehozzák az egyenlítői város épületeit. A kiemelkedés lapos tetejének egy részét szabadon hagyták űrfelszállópályáknak és ilyesminek, de legnagyobb részét immár egy hosszú, átlátszó galériasátor borítja, amely a Magas út hatalmas sugárútja mellett sorakozó épületek és a köztük elhelyezkedő farmok, parkok, kertek és erdők fölé borul. Mivel a sátor alatt mindig meleg marad a levegő, a belső építészet nagyon nyitott is lehet, úgyhogy a Szaturnusz sok helyen látható a mennyezeteken és a tetőkön hagyott réseken át. A tengerikagyló-mimikrin alapuló eljárás lehetővé tette az építészeknek, hogy a burkolatok alatt kalciumot tenyésszenek és alkalmazzanak, és ezeket a puha, eleven szöveteket genetikailag olyan alakokba módosították, amelyeknél egyik réteg biokeramikus építmény a másikra épülhet, éppen úgy, mint a korallok, egészen addig, amíg a sátor alatti rész szinte teljesen meg nem telt. A legtöbb biokerámia építményhez hasonlóan a döntött, réteges formák hajlamosak voltak a csipkésedésre, a legyező alakban való szétterülésre, a befordulásra és más kagyló-és csigaalakzatok létrehozására, úgyhogy az épületek úgy néztek ki, mint az egymásra pakolt, hatalmas puhatestűhéjak. Gyakran hasonlították Sydney-hez az ikonikus operaháza miatt, de a kitüremkedés valójában már inkább egy tengeri csigákból készült, réteges nagy korallzátonyra hasonlít, amelyik mindenütt ki van lyuggatva, mintha óceáni férgek laknák, hogy látsszon belőle a hatalmas Szaturnusz.

A fekete féltekén, a

Cassini-régióban a kiemelkedés egy olyan területet vág ketté, ahova az emberek régebben kijártak szöcskéken és terepjárókon, és szétfújták a fekete port, hogy mintákat hozzanak létre az alatta elterülő fehér jégből. Ezen a tájon bármikor könnyedén kreálni lehet efféle kontrasztot, és az emberek felírták rá a gondolataikat, hogy az univerzum elolvashassa. Még mielőtt kialakult a Szaturnuszi Liga, amikor megérkeztek az első emberek a Marsról a Titán oxigénjéért, és a többi bolygóra is felfedezőutakat vezettek, hogy kiderítsék, mi egyebet lehet még szerezni és visszavinni a vörös bolygóra, ide is ellátogattak, és fehér vonalakat húztak a feketeségbe. Ezt egy lombszívónál nem erősebb szerkezettel is meg lehet tenni, és a Cassini-régió hatalmas síkságait nem sokkal később már olyan petroglifák borították, mint a utahi Újságsziklát.

Absztrakt minták, állatok, pálcikaemberkék, kokopellik, sok különböző

betűfajtával készült írások, portrék, tájképek, fák és más növények véget nem érő fekete-fehér rajza. Később egész területeket tisztítottak le teljesen fehérre, majd festettek be az összegyűjtött fekete porral kisebb-nagyobb mélységben, olyan árnyékolást alkalmazva, amely helyenként egészen térhatású benyomást keltett, olyan perspektívában, hogy az egyenlítői kitüremkedésről álljon össze a néző számára, vagy lehessen látni az űrből.

Graffiti a Iapetuson! Ezt később

elhibázottnak és botrányosnak kiáltották ki, sőt, bűncselekménynek, de mindenféleképpen undorítónak tartották; és felmerültek olyan igények, hogy a Cassini-régió egészét feketítsék be ismét. Lehet, hogy ez egy szép napon be is fog következni, de ne álljunk addig fél lábon, mert az az igazság, hogy azért vagyunk itt, hogy felrajzoljuk magunkat az univerzumra, és nem helytelen erre emlékeztetni magunkat, amikor tiszta lappal találjuk szembe magukat. Minden tájművészet erre hívja fel a figyelmünket: hogy egy tabula rasán élünk, amelyre írnunk kell. Ez a mi világunk, és a szépsége pusztán a mi fejünkben létezik.

Még manapság is előfordul, hogy néhányan elrepülnek a látóhatáron túlra, és belevésik nevük kezdőbetűit a porba.

WAHRAM OTTHON

Wahram zaklatott androgünként tért vissza a Szaturnuszra. Minden elmélete ellenére továbbra is egy alagútban maradt. Megpróbálta ismét felvenni szaturnuszi életének pszeudoiterációját, és bizonyos értelemben ez nem is volt nehéz; az nem olyan élet volt, amelyet valaha is elfelejtene. Egy-két napig az ember képes idegennek érezni magát egy olyan városban, amelyben évek óta nem járt, ugyanakkor varázslatos módon arra ébredni, hogy pontosan tudja, hová kell menni, a kisboltba a sarkon, ahol friss kenyeret és tejet kap, meg ilyesmi; majd eltűnnek a közbülső évek, és ismét az ember otthonává változik a hely. Séta a munkába, végig az északi üvegfal mentén, amely az egyenlítői kitüremkedés hatalmas szakadékára néz. Feketével szegélyezett fehérek a Cassini-régió határán: egy hatalmas kínai tájkép, fekete ecsetvonások a fehér papíron. A tanács irodái az egyik kis tér egyik sarkában tömörültek egy üvegfalú épületben, és ezekben az irodákban rengeteg olyan ember volt, akit ismert; szinte úgy tűnt, mintha egy korábbi inkarnációjába hullott volna vissza. Részletről részletre fel tudta idézni; úgy el tudta játszani, mint egy színész egy előző századi színdarabot; napi vallási gyakorlattá tudta tenni a hétköznapi életét, egy déjà vuvé, amelyet ő maga keltett életre – de mégsem.

Nem, mert az elméjét még mindig az alagút sokkal szigorúbb pszeudoiterációja töltötte be, és ez elnyomta a mostani élményeit. És ahogyan a Iapetus a jelenben legnagyobbrészt egy eljátszott Iapetus volt számára, a közelmúltja sokkal élénkebben élt benne, főleg az a része, amelyet az annyira merkúri barátjával élt át. És sokat gondolt Swanra. Swan merkurizmusai végtelenek voltak, de a lány odalent nagyon sok mindenen keresztülment, éppen úgy, ahogyan ő. Megvédelmezte Wahramot a felvonó ajtajában, teljesen természetes módon, mintha ez magától értetődő

lenne, minden gondolkodás nélkül; egyszerűen állati reakcióként. Ő pedig, amikor sokkal több gondolkodási ideje volt, átsegítette a sugárbetegségen.

Úgyhogy amikor úgy gondolta, hogy nem gondol semmire, azon kapta magát, hogy Beethoventől fütyörészik részleteket, és lelki füleivel az emberfeletti pacsirtaszólót is odahallja hozzá. Azon gondolkozott, hogy vajon milyen lehetett a hangjuk a külső

megfigyelő fülével, és hogy vajon Pauline felvette-e az egészet, és le tudná-e játszani a zenét, amelyet előadtak – a saját átdolgozásukat. Azok a szegény zenészek... Talán a felvétel mindig az emlékek eltorzítása, és jobb nem felkutatni. Jobb lenne úgy hallani, hogy újra eljátsszák. Csak akkor hallhatná újra igazából, ha újra elfütyülnék.

Nem. Valami másra kell

gondolnia, és vissza kell térnie a jelenbe. Lehet, hogy ismét találkozni fog majd Swannal valahol, és akkor majd fütyülnek; vagy nem. Mivel a világ olyan, amilyen, valószínűleg nem. Szóval... akár közeli, akár nem, a múlt az múlt; az egyetlen valóság a jelen. Úgyhogy igazából arra lenne szüksége, hogy egy újabb pszeudoiterációt indítson el, amely nem teljesen a három-négy élettel korábbi önmaga szokásain alapul. Egy új Iapetusra van szüksége, amelybe megfelelően bele van kódolva Swan emléke.

Ezért végigsétált a Magas úton abba a parkba, amelyből a legjobban látszott a Szaturnusz egy esti szeánszhoz, egy áldozáshoz a hatalmas, gyűrűs istennek, és talán a lehetőséghez, hogy meglássa a Titánt – a valódi otthonát, amint úgy függ a Szaturnusz felett, mint egy ékszer; és pusztán az, hogy végigballag a parkon, érzelmek egész sorával fogja elárasztani. És a parkban egy kis csoport zenész adja körbe a lehetőséget, hogy valaki belefogjon egy dalba, és mindenki más csatlakozzon hozzá, ő pedig vagy csak hallgathatja őket, vagy megpróbálhat együtt fütyülni velük – akár elkezdheti fütyülni valamelyik tétel elejét, amikor rákerül a sor – a Hatodik vagy a Hetedik végét; a többiek pedig mind beszállnak a saját hangszerükkel, és együtt folytatják. A Szaturnusszal a feje felett, néhány valóban tehetséges zenésszel maga körül magával ragadja majd a pillanat, teljesen el tud majd merülni benne, és Swan is ott lesz a gondolataiban. Ó, micsoda egy temperamentumos lány.

És azokon a napokon, amikor a tanács és a különböző munkacsoportok nem tartanak megbeszéléseket, elvasutazhat a városból négyfoknyira, majd leszállhat a síhajók kapujánál, ahol beszállhat az egyikbe, és lecsúszhat a Iapetus kitüremkedésének hatalmas lejtőjén, amelyik ebben a régióban egy könyörtelen, fehér tajtékos meredély, bizonyos részein fekete hóval, másokon egy vízicsúszda megfagyott hullámaival. Dombméretű

óriásokkal. A kitüremkedés oldalán, ha igény van rá, akár ugrásokat is végrehajtva siklanak le a szánok, de az ember egy hosszú csíkot is húzhat velük a hóba, és oldalvást is haladhat, vagy akár egyenesen lerepülhet a lejtőn, a negyvenöt fokos meredélybe, az út ráadásul a leggyorsabb útvonalon is egy egész napig tart. A lesiklások olyan hosszúak, hogy sokan nagyobb síhajókon vágnak neki, és közben buliznak. Néha Wahram is megpróbálkozott ezzel. Majd a lejtő

alján sífelvonókba szállnak, hogy visszamenjenek, és ilyenkor mindenki nagyon jókedvű, amit gyakran énekléssel fejeznek ki. Az emberek iszogatnak, és Schubertet énekelnek. Wahram ezt már nagyon hamar kipróbálta, az első évben, miután a Iapetusra költözött, de utána valahogy eltűnt a szokásai közül, és elfelejtődött. Most, amikor Swanra gondolt, ismét felidéződött benne ez a szokás.

Még a munkájáról is Swan jutott eszébe, amikor a tanács és a tagjai arról tárgyaltak, hogy mi legyen a vulkániakkal való megegyezéssel most, hogy a Terminátor megsemmisült. Wahram tájékoztatta kollégáit, hogy a Terminátort hamar újjáépítik és benépesítik majd, és így ismét szerződéses partnerükké válik, akivel már van egy megegyezésük. Alex halála nem változtathat ezen a megegyezésen. Látta, hogy bár egyértelműen ez a helyzet, azzal, hogy hangosan kimondja, csak annyit ér el, hogy a kollégái elfogultnak tartsák, amiben igazuk is volt, úgyhogy ezután inkább csendben maradt, és csak meghallgatta a többiek mondanivalóját a témában, amelyben semmi meglepő nem volt: sokaknak eleve nem tetszett a Merkúrral kötött megegyezés, most pedig visszatértek ehhez az álláspontjukhoz, és azzal érveltek, hogy inkább valami vulkáni ligával, esetleg független vulkániakkal kellene megegyezniük. Végtére is azok nem űrhajók, hanem kisebb aszteroidák a 0,6 és 0,21 asztronómiai egységek közötti gravitációs szempontból stabil területen – harminc kilométeres sziklák, a nap felőli oldalukon a fehérizzásig hevülve, éppen csak akkorák, hogy kitárhassák solettáikat, és beleférjenek kis üregeikbe azok az életterek, amelyekben a kapitányuk vagy szerzetesük lakik. Ezek is éppen olyan városállamok, mint bármelyik másik városállam, erősködött Wahram kollégáinak némelyike, és nem egy olyan külső

hatalomnak kellene képviselnie őket, mint a Terminátor, bármit is mondott Alex.

Mit szólnának vajon a Szaturnuszi Liga városállamai, ha valami jupiteri párt próbálná meg őket is képviselni pusztán azért, mert az a Szaturnusz és a civilizáció többi része között kering? Vagy nem ez a Terminátor végső érve ebben a helyzetben? Nem ez a legújabb manővere annak, amit egyesek az Alexandriai Integrációnak neveznek, az offline próbálkozásnak arra, hogy megkerüljék az MI-ket, és egyesítsék az egész rendszert – Alex fennhatósága alatt?

Nem egészen, válaszolták mások Wahram megkönnyebbülésére, mivel ő pontosan ezen a projekten dolgozott együtt Alexszel, vagyis nem egészen azon, amelyet a kollégái leírtak, de ezt nehéz lenne megmagyarázni a vád kontextusában. Sokkal jobb, ha néma megfigyelő marad, és hagyja, hogy a vita elhúzódjon a tanácsra jellemző kényelmes stílusban, amíg magától át nem terelődik valami másra. A Hyperion és a Tethys tanácstagjai a legfőbb okozói annak, hogy ez el fog tartani egy ideig; ők mindketten nagyon bőbeszédűek, és mániásan odafigyelnek a legapróbb részletekre is az őket érdeklő témákban. A tanács egyike annak a sok szervezetnek a Szaturnuszi Ligában, amelyik átmeneti időszakra kisorsolt munkatársakból áll, és az őket segítő állandó állományból gyakran Sir Humphrey-nak kellett észrevétlenül továbblöknie a folyamatot, láthatatlanul végigvezetnie a munkaadóit a döntési folyamatokon. De néhány miniszternek, akit a sorsoláson húztak ki, és így kapták meg a Szaturnusz jólétének felelősségét egy évre, eltökélt szándéka volt, hogy saját maga hozza meg a saját döntéseit, és ahhoz, hogy a legjobb döntéseket hozhassák meg, úgy gondolják, hogy minden információra szükségük van. Ez elméletben csodálatra méltó, a gyakorlatban fájdalmasan lassú.

Úgyhogy ez a megbeszélés folyamatosan mérleghintázott a között a gondolat között, hogy a Merkúr az ügyek jogos vagy legalábbis elfogadott tárgyalópartnere, aki így megnehezítheti a dolgokat – és emellett előnyöket tud biztosítani a Szaturnusznak –, és a között, hogy a merkúriak illetéktelenek, akiknek sikerült megzsarolniuk a körülöttük lévő

kisebb településeket, és emiatt ki kell őket zárni ebből a megállapodásból rosszkedvük telében.

A tanács végül arra az

eredményre jutott, amelyet Wahram már órákkal korábban előre látott: mivel Wahram annyira együtt érez ezekkel a merkúriakkal, térjen vissza oda, és derítse ki, mi a helyzet. Beszéljen az oroszlánkölykökkel, és tudja meg, ki lesz a következő Oroszlán, majd látogassa meg a vulkániakat is, és hallgassa meg az ő érveiket is – hogy ők mit gondolnak arról a megállapodásról, amelyet a Merkúr ajánlott fel a Szaturnusznak. Arra utasították, hogy vizsgálja felül a megállapodást, és zárja ki a Terminátort, ha úgy gondolja, hogy ez működhet.

Wahramnak valószínűleg nemet kellett volna mondania ezen utolsó utasítással kapcsolatos ellenérzései miatt, de az is felmerült benne, hogy egy másik delegáció még rosszabb eredménnyel járhat a merkúriak szempontjából. És végtére is, ez a megbízatás azt jelenti, hogy hamarosan visszatérhet a nap közelébe, ami érdekes lehetőség. Ami pedig az utasításait illeti, azt majd meglátja, ha odaér. Alex birodalmában a nagykövet különösen régi vágású, akinek éppen annyira feladata a döntések meghozatala, mint a véghezvitele. Mire odaér, minden megváltozhat. Ha egy kis előrelátással cselekszik, akkor szinte biztos lehet abban, hogy minden megváltozik.

Úgyhogy semmit nem mondott azon kívül, hogy egyszerűen elfogadta a megbízatást.

Ezen a ponton a Pán szatírja emelkedett szólásra. – Tájékoztatnia kell minket arról, ha úgy gondolja, hogy ez a feladat akadályt gördít Alex többi folyamatban lévő projektje elé.

Emlékeztetné a tanácsot arra, hogy mi forog kockán, és hogy azok a projektek merrefelé haladnak az eltávozása óta?

Wahram mereven bólintott, miközben végiggondolta a válaszát. Ő és a többi alexandrin megpróbálták kerülni a feltűnést, és a tanács bizonyos tagjai nem figyeltek oda eléggé ahhoz, hogy a nagyobb kiadások között észrevegyék az ő projektjeiknek az engedélyezését és a költségvetését. – Alex elkülönítette a dolgokat a tervezőmunkája során, úgyhogy ez nem jelent majd gondot. Bizonyos egyéb ügyekkel egy Wang és Genette felügyelő körül tömörülő csoport tagjai foglalkoznak. Ahhoz, hogy mindezt részletesen megbeszéljük, be kellene mennünk egy holttérbe, de legyen elég annyi, hogy Alex nagy erőkkel dolgozott egy mondragoni projekten, amelynek a Föld problémáinak megoldása volt a célja, különböző ökológiai eszközökkel. A Mondragon nagyon sok terráriuma dolgozik ezen, a tervnek megvan az önfenntartó lendülete, és mi beleegyeztünk, hogy segítünk nekik. Továbbá folyamatban van egy nyomozás a kvabusok bizonyos megkérdőjelezhető tevékenységeivel kapcsolatban a Marson, a Vénuszon, az Ión és máshol is. Ez szintén halad tovább a maga útján, függetlenül attól, hogy mi lesz a vulkániakkal, ami egy teljesen másik ügy, bár elismerem, hogy szintén fontos.

A tanács nem akart holttérbe vonulni és megszakítani a rádiós és a felhőkapcsolatot, úgyhogy feloszlatta a gyűlést. Wahram visszatért a szobájába. A kommunájának volt egy lakása egy kis tömbházban, egy szinte csak titániak lakta téren, ahol titáni boltok és éttermek voltak. Wahram ott élt kommunatársaival, a támogatásuk segítségével, amely olyan jóindulatú és megértő volt, hogy az ottani élet nagyon emlékeztetett a teljes magányra. Ahogy teltek a napok az űrhajó indulása előtt, amelyik majd elviszi a rendszer mélyére, mindig besétált a tanács gyűléseire a gerincen, napi konzultációkkal követte a titáni munkát, és kivette a maga részét a iapetusi háztartási munkából az épülete földszintjén lévő étkezde konyhájában. Végighallgatott egy koncertsorozatot, csatlakozott a zenészek kis csoportjához a parkban, megtöltötte és kiürítette a mosogatógépeket. Miközben a vacsorázókat és a felszolgálókat kerülgette a folyosón, az apró navigációs kihívások ismétlődése Proust hasonlatát juttatta eszébe, amelyben a működésben lévő éttermet a naprendszer keringő bolygóival veti össze. Ezt túlcifrázottnak találta (nem beszélve a közlekedési eszközökkel és a trendekkel kapcsolatos nagyságrendi különbségekről), amíg maga is meg nem látta egyik étteremben a másik után: az ottani mozgások a termodinamika második törvényei szerint alakultak, a becki energiadiffúziókhoz igazodott az univerzumban, és így keringtek életük hatalmas planetáriumában. Nemsokára elindul majd a nap felé, és felkeresi a Merkúrt.

De ekkor Swan felhívta. A Szaturnusz felé közeledett Jean Genette-tel; arra kérték, hogy ereszkedjen le a Szaturnusz felhői közé, és segítsen nekik megkeresni egy űrhajót, amelyik talán a hatalmas szépség felső rétegeiben lebeg. Swan azt szerette volna, ha lehetőség szerint segít nekik elintézni a leszállást a Szaturnuszra, majd csatlakozik hozzájuk.

– Semmi gond – felelte neki Wahram. – Rendelkezésedre állok.

Hát, így is lehetett fogalmazni.

Listák (8)

A Prometheus, a Pandora, a Janus, az Epimetheus és a Mimas; ezek a holdak terelgetik a Szaturnusz gyűrűit.

A gyűrűk csak 400 millió évesek, egy errefelé elhaladó Kuiper-övi aszteroida maradványai, amelyről minden lehámlott egészen a magjáig, amikor túl közel haladt el a Szaturnuszhoz.

A Mimas, a céltáblahold átmérője 400 kilométer, míg a Herschel nevű kráteréé 140. A Herschel-becsapódás majdnem darabokra szaggatta a Mimast.

A Hyperion egy hasonló ütközésből származó töredék, egy olyanból, amelyik valóban szétrobbantott egy holdat; olyan alakja van, mint egy hokikorongnak. Az ütközéstől egy sávban gőzrobbanások törtek fel, és ezek mentén úgy hasadt ketté a hold, mint egy darab márvány a véső alatt. Az így létrejött lapos rész annyira tele van lyuggatva peremtelen, porral teli kráterekkel, mint egy darázsfészek.

A Pandora olyan alakú, mint egy babszem.

A Tethys és a Dione mindketten körülbelül 1100 kilométer átmérőjűek (gondolkozzunk egy Franciaországban), és mindkettőnek teljesen megrepedezett a felszíne, csupa kilométeres magasságú kanyon. A Tethys Ithaca Chasmája kétszer olyan mély és négyszer olyan hosszú, mint a Grand Canyon, és ezerszer olyan öreg, továbbá nagyon megviselték a Szaturnusz véget nem érő polgárháborúi.

A Dionét viszont 2110-ben önműködő jégvágók szedték darabokra, majd a Hektor-méretű töredékeket a Vénuszra küldték. Ezek az egyenlítővel párhuzamos vonalban érkeztek a Vénuszra, amelyet egy mély óceánfenékkel és az azt megtöltő vízzel látták el, miközben a fojtogató vénuszi légkör jó részét is kilökték az űrbe.

A Rhea olyan széles, mint Alaszka, a kráterek megszokott özönével, beleértve a frisseket is, amelyek ragyogó jégsugarakat bocsátanak fel a közepükből.

A Iapetus tizenhét fokkal megdöntve kering a Szaturnusz egyenlítőjének síkjához képest, ezért erről a legjobb a kilátás a gyűrűkre; emiatt népszerű bolygó. A kitüremkedésén van a Szaturnusz-rendszer legnagyobb városa.

Az Epimetheus a lazán összeálló törmelékek nyomorúságos kupaca. Nyolcévente pályát cserél a Janus-holddal; ezek a nagyon ritka, közös pályájú holdak közé tartoznak – ami a korábbi összeütközések jele.

Az Enceladust egymásba fonódó jégfolyamok borítják. Egy krátere sincsen – a felszíne még túlságosan új, mivel folyamatosan emelkedett ki a mélyének folyékony óceánvizéből. Ennek a karbonizált víznek egy részét hőforrások hevítik, így hozva létre a sok kilométerre az űrbe felszökő gejzíreket. A víz repülés közben gyorsan megfagy, és egy része beolvad a karcsú E-gyűrűbe; a többi visszahullik, és a saját súlya alatt hóvá változik, majd ismét jéggé. Az Enceladea-óceánban 2244-ben felfedeztek egy mikroszkopikus eleven fajt, és az óceán felszínén tudományos kutatóállomásokat létesítettek, továbbá létrejött egy vallási kultusz is, melynek tagjai beszedik az idegen életformát, egyelőre ismeretlen eredménnyel.

Huszonhat szabálytalan, apró hold létezik. Ezek alkotják a Kuiper-öv objektumait, amelyek akkor kerültek rabságba, amikor áthaladtak a Szaturnusz legkorábbi gázburkán. A Phoebe a legnagyobbik ezek közül, 220 kilométeres átmérővel rendelkezik, a röppályája retrográd és erősen meg van dőlve, huszonhat fokkal tér el a síktól; emiatt ez is népszerű kilátóhely.

Titán, a messze legnagyobb szaturnuszi hold, még a Merkúrnál vagy a Plútónál is nagyobb. Bővebben a Titánról majd később.

Kivonatok (9)

Egyetlen kérdés a számítástudományhoz: képes-e egy feladat önmagát megoldani

Ha véges számú lépéssel meg lehet kapni a választ, akkor az egy Turing-géppel megoldható feladat

Vajon maga az univerzum ekvivalens egy Turing-géppel? Ez még nem egyértelmű.

Turing-gépek nem mindig tudják megállapítani, hogy megkapták-e az eredményt. Egyetlen gépi orákulum sem képes megoldani a saját leállási problémáit

Egy Turing-üzemeltető minden X feladathoz egy eggyel nehezebb feladatot rendel hozzá, az X függvényt. Ha úgy állítanak be egy Turing-gépet, hogy létrehozza a saját Turing-ugrásait, akkor az Ouroborosznak nevezett rekurzív hatás jön létre

Minden kvantumszámítógéppel megoldható problémát hagyományos számítógépekkel is meg lehet oldani. A kvantummechanika jelenségének felhasználása csak felgyorsítja a működési sebességet

két népszerű fizikai mechanizmus, a pontok és a folyadékok. A kvantumpontok atomok ketrecében csapdába esett elektronok, amelyeket utána lézersugárral töltenek szuperpozícióba, majd vagy az egyik, vagy a másik állapotukba lökik őket. A kvantumfolyadékokat (gyakran koffeinmolekulák a bennük lévő sok atommagtól) mágnesesen kényszerítik arra, hogy az összes atommagjuk spinje ugyanabba az állapotba kerüljön; utána NMR-technikával derítik ki és fordítják át a spint.

A dekoherencia a szuperpozíció elvesztésekor és az eredményül kapott vagy-vagykor történik. Előtte egy kvantumszámítás egymással párhuzamosan minden lehetséges értéket megad, amelyet egy regiszter reprezentálni tud

A szuperpozíció használata a számítástechnikában megköveteli a dekoherencia kerülését, ameddig csak lehet. Ez elég nehéznek bizonyult, és még mindig behatárolja a kvantumszámítógépek méretét és erejét. A kubitek felépítésének és összekapcsolásának különböző fizikai és kémiai módszereivel sikerült megnövelni azoknak a kubiteknek a számát, amelyeket össze lehet kötni, mielőtt a dekoherencia miatt összeomlik a számítás, de

A kvantumszámítógépek képességei olyan számításokra korlátozódnak, amelyeket gyorsabban végre lehet hajtani, mint ahogyan a dekoherencia létrejön a szuperpozicionált hullámfunkciókban. A kvantumszámítási tevékenységeknek ez az időtartama több mint egy évszázadig kevesebb mint tíz másodpercre korlátozódott

A kvabusok szoba-hőmérsékletű kvantumszámítógépek harminc összekötött kubittel; ez a dekoherencia határértéke a körkörösen összekötött kubitek esetében, egy petaflop-sebességű hagyományos számítógéppel ötvözve a működés stabilizálása és az adatbázis védelme végett. A leggyorsabb kvabusok elméletben a nap és a naprendszer összes atomjának mozgását képesek kiszámítani egészen a napszél végéig

A kvabusok csak akkor gyorsabbak a hagyományos számítógépeknél, amikor ki tudják aknázni a kvantumparallelizmust. A szorzást nem végzik gyorsabban. De amikor szorzatra kell bontani, akkor van különbség; egy ezer számjegyű szám prímszorzókra bontása egy hagyományos számítógépnek tízmillió-milliárd-milliárd évébe telne (az univerzum élettartama 13,7 milliárd év); Shor algoritmusával egy kvabusnak csak körülbelül húsz percébe

Grover algoritmusa azt jelenti, hogy egy éves keresés egy hagyományos számítógéppel, másodpercenként egymilliárd kereséssel számolva, egy kvabusnak csak 185 keresésébe telne

Shor algoritmusa, Grover algoritmusa, Perelman algoritmusa, Sikorski algoritmusa, Ngyuen algoritmusa, Wang algoritmusa, Wang másik algoritmusa, a Cambridge-algoritmus, a Livermore algoritmusa, az összefonódás is a dekoherencia veszélyével jár. A kvantumáramkörök fizikai összeköttetése szükséges a dekoherencia eltolásához használható időközökre. A korai vagy nem kívánt dekoherencia behatárolja a kvabusok elérhető számítási kapacitását, de ez a határ magas

könnyebbnek bizonyult a szuperpozíciót manipulálni, mint az összefonódást számítási célokra alkalmazni, és ebben rejlik a magyarázata sok

A kvantumadatbázist hatékonyan terjesztik több univerzumban

a két polarizált részecske szimultán dekoherizálódik a köztük lévő fizikai távolságtól függetlenül, ami azt jelenti, hogy az információs ugrás a fénysebességnél is gyorsabb lehet. Ezt a hatást egy huszadik század végi kísérlettel bizonyították be. Minden olyan eszközt, amelyik ezt a jelenséget használja üzenetek átvitelére, ansible-nek neveznek, és készültek ilyen eszközök, de a nem kívánt dekoherencia azt jelentette, hogy két ansible között a maximális távolság kilenc centiméter lehet, és annyi is csak akkor lehet, ha mindkettő egy K egymilliomodjára van hűtve abszolút nulla felett. A fizikai korlátok erősen arra utalnak, hogy a további előrelépések legjobb esetben is aszimptotikusak

erősek, de elszigeteltek és különállóak, amiben egy kicsit az agyakra hasonlítanak

a Penrose-kvantumhatások az agyat illetően kérdésesnek vannak nyilvánítva, mivel ezek definíció szerint a kvabusokban is megjelennek. Ha mindkét struktúra kvantumszámítógép, és az egyikkel kapcsolatban meglehetősen biztosak vagyunk abban, hogy tudatos, akkor ki mondhatná meg, mi megy végbe a másikban

az emberi agyműködés maximális sebessége elméletben másodpercenként 1016 művelet

a számítógépek milliárdszor, de akár trilliárdszor gyorsabbá váltak, mint az emberi agy. Úgyhogy az egész csak programozási kérdés; hogy mit hajtanak végre igazából a műveletek

a gondolatok, általánosítások, hangulatok, érzelmek, akarat hierarchikus szintjei

szuperrekurzív algoritmusok, hiperkomputáció, szuperműveletek, próba-szerencse jóslatok, induktívinferencia-gépek, evolúciós számítógépek, zavaros számítások, transzrekurzív műveletek, ha egy számítógépes programba céltudatosságot programozunk, az akarat lenne? Van benne szabad akarat, ha egy programozó szándékosan tette bele? A programozás különbözne attól, ahogyan minket programoznak be a génjeink és az agyunk? A programozott akarat szervilis akarat? És nem a szervilis akarat minden megszentségtelenítéssel, fertőzéssel, áthágással és dühvel kapcsolatos érzésnek az otthona és a forrása?

képes egy kvantumszámítógép önmagát beprogramozni?

WAHRAM, SWAN ÉS GENETTE

Wahram látta, ahogyan Swan előbukkan a zsilip ajtaja mögül, körbenéz, hogy megkeresse őt, és amikor észrevette, a férfi odaintett, a lány pedig visszaintegetett neki, szerinte feszült arccal, fejét oldalra billentve. Swan gyors pillantásokat vetett felé – nem tudta, milyen lesz vele Wahram. Neki hirtelen eszébe jutott, hogy a lány hús-vér alakjában egy nagy zsák bonyodalom. Kicsit mélyebben meghajtotta a fejét, mint normál esetben tette volna, ezzel próbálta megnyugtatni, majd az jutott eszébe, hogy lehet, hogy ez nem elég, és mindkét kezét kinyújtotta, miközben ráébredt, hogy máris visszaérkezett egy másik világba, egy Swan-központú, intenzív világba. A lány a nyakába vetette magát, és Wahram biztos volt benne, hogy kívülről úgy tűnik, mintha viszonozná az ölelését, vagy akár ő maga váltotta volna ki.

Jean Genette jelent meg a zsilipben, majd megállt, és felfelé bámult rájuk, Wahram pedig őt is főhajtással üdvözölte.

– Szóval az egyik felfüggesztett hajót akarjátok megtalálni? – kérdezte.

Azt akarták. Úgy tűnt, valami köze lehet a Terminátor megtámadásához. Úgyhogy Wahram odavezette őket az űrkikötőn át ahhoz a kapuhoz, ahol a rakétaindító várta, hogy a kompokat sarki körpályára lőhesse a Szaturnusz körül. Népszerű szórakozás volt ezekről a körpályákról nézegetni a gyűrűket és a hatszögű vihart a Szaturnusz déli pólusánál. Wahram már meg is szerezte a hivatalos engedélyeket arra, hogy egy felhőbúvárral a bolygó felső rétegei közé merülhessenek; a tanács valószínűleg örült annak, hogy ő is részt vesz a dologban mint a nyomozás szaturnuszi összekötője.

Csak a pilótával és a legénységgel szálltak fel, és miután kilőtték őket az északi sark felé, Swan és a felügyelő elmesélték Wahramnak, hogy minek jártak utána, mióta elhagyták a Merkúrt. Wahram, aki kellemetlenül érezte magát, amiért ezt nem viszonozhatja teljes mértékben, és nem mesélhet el mindent a tevékenységeiről a tanács utasításai miatt, mindezt azzal kompenzálta, hogy rengeteg kérdést tett fel nekik a nyomozásról és annak eddigi eredményeiről. Ezek nagyon érdekesnek bizonyultak, sőt, felkavarónak, és Wahram elég mélyen elgondolkozott azon az ötleten, hogy valaki egész terráriumokat gyilkolhat le. Az, hogy a nyomozás a gyanúsítottak legvalószínűbb körét a Földre redukálta, nem tűnt számára különösebb előrelépésnek. Minden gond a Földről ered, ahogyan mondani szokták.

A felhőbúvár nem volt nagy hajó, bár kifejezetten gyors volt, az út azonban még így is elég hosszúnak bizonyult ahhoz, hogy Swan némi olyasfajta nyugtalanságnak és izgágaságnak adja jelét, amire Wahram nagyon is jól emlékezett. Majd szerencsére odaértek a Szaturnusz északi sarkja fölé, amely a gyűrűk sötét oldalára nézett, mivel éppen északi tél volt. A nap mögül a gyűrűk barackszínűnek tűntek, a kerületi szórás olyan finoman megmunkált volt, ugyanakkor olyan óriási, hogy senki nem tudott elnyomni magában egy kis elképedést. A gyűrűk még a sötét oldalukon is sokkal fényesebbek voltak, mint a bolygó éjszakai oldala, túlvilágian szép aurát vagy haloeffektust hozva létre, és mindez a Szaturnusz téli északi féltekéjének sötétkékjét keretezte.

Swan az ablakon bámult kifelé a kötelékeiben lebegve, pár pillanatra megnémulva. Wahramnak igazán jólesett ez a reakció, és nem csak a váratlan csend okozta megkönnyebbülés miatt. Számára a Szaturnusz sarki látképe megunhatatlanul gyönyörű látvány volt, a legszebb a naprendszerben.

Odalent addig süllyedtek a nagy bolygó felé, amíg az el nem veszítette gömbszerűségét, és lenyűgöző, pasztellárnyalatú kobalttá nem vált – az univerzum kék padlójának tűnt, amely felett alig hajlik meg az űr feketesége. Majdnem úgy nézett ki az egész, mint két, egymástól alig elszakadt bolygó, egy kék és egy fekete, amelyek úgy találkoznak a horizonton, mint a síkok az ellipszisgeometriában.

Nem sokkal ezután leértek az ebben a zónában kelet felé száguldó hatalmas viharfelhőseregbe, nagyjából a hetvenötödik szélesség környékén. Királykék, türkiz, indigó, halványkék – a kék felhők végtelenségének tűnt az egész. A délebbi szélességi sávban a szél erősen fújt a másik irányba; ennélfogva óránként kétezer kilométeres fuvallatok robogtak egymással szembe, a találkozási zóna pedig az örvénylő tornádók vad csataterévé változott. Fontos volt, hogy megtartsák a távolságot egy ilyen vad interferenciától, de mivel a szélességi sávok több ezer kilométer szélesek voltak, ez nem volt nehéz feladat.

A Jupiterrel ellentétben itt nem voltak sugárzó mezők, amelyeket a kisebb óriás hozott létre, úgyhogy az évek hosszú sora alatt lebegő űrhajók tömkelege keresett menedéket a Szaturnusz felső felhői között, továbbá néhány platformon, amelyek hatalmas léggömbökről lógtak lefelé. A ballonoknak rendkívül nagyoknak kellett lenniük, hogy lehetővé tegyék a fennmaradást, de amint megtették, a felhők olyan menedéket nyújtottak, amely egyszerre volt fizikai, jogi és pszichológiai. A liga képességei szerint számon tartotta ezeket a felhőben lebegőket, de ha elég mélyen besüllyedtek a felhők közé, és csendben maradtak, akkor nagyon ügyesen el tudtak bújni.

A kis felhőbúvár most száz kilométer magas viharfelhők között repült, és bár ilyenkor gyakran mondják, hogy a perspektíva eltűnik ezekben a helyzetekben, mert minden méret nagyjából egyformának tűnik, ez nem volt teljesen igaz. Ezek a felhők egyértelműen akkorák voltak, mint az aszteroidák, és egy lejjebbi, lapos felhőrétegből emelkedtek fel, úgyhogy maguk alatt nimbusokat és cirrusokat láttak, cumulusokat, felhőgirlandokat és – uszályokat – a teljes Howard-katalógust, amint ott vetélkedtek egymással, egymás alatt és felett, és létrehozták a gázóriás felszínének tekintett réteget. A távoli délen néha még mindig ki lehetett venni a legközelebbi ütközési pontot a maga tomboló tornádóoszlopaival, széles kupolájú hurrikántetőivel. Az utazók időnként a saját sávjuk közepén feltörtek egy lassabb tölcsérben, és belebámulhattak a bolygó kékségének mélyébe, amely egészen a látóhatárukig és azon is túl gáznemű volt, de olyannak tűnt, mintha ködlyukakból lenne, amelyek alul folyadékká állnak össze. Egy-egy magasba szökött felhő kikerülhetetlennek bizonyult néha, ilyenkor a kilátás hirtelen homályos, kék villogássá változott, és rettenetes remegések rántották a hajótestet olyan irányokba, amelyeket még a pilóták gyors MI-jei sem tudtak teljesen korrigálni. Addig rázkódtak és hánykolódtak, amíg ismét ki nem jutottak a tiszta kékségbe, és az ilyenkor kékebb volt, mint valaha. Legnagyobbrészt lefelé haladtak szélirányban, de néha keresztbe fordultak a légáramlathoz képest. Ha túlságosan ellenálltak a szélnek, akkor éppen annyira hánykolódni kezdtek, mint a felhők belsejében.

Azt látták maguk előtt, hogy a tiszta levegő kanyonja addig keskenyedik, amíg semmivé nem szűkül össze. Amögött egy olyan hatalmas hurrikán forgott, hogy a Földet is fel tudta volna emelni, mint Szent Brendan hajóját. – Felette kell átmennünk – jelentette ki a kapitány, és kecses ívben addig ereszkedtek, amíg a hurrikán lapos kupolája alájuk nem került. A csillagok odafent peckesen trónoltak megszokott helyükön.

– Vannak itt repülő emberek? – kérdezte Swan. – Nem szoktak madárruhában repülni ezekben a felhőkanyonokban?

Wahram azt felelte: – De igen, vannak páran. Általában tudósok, akik a munkájukat végzik. Egészen a közelmúltig túl veszedelmesnek számított ez a hely ahhoz, hogy idelátogassanak. Úgyhogy ezt a területet még nem szállták meg akkora mértékben, amekkorát máshol megszokhattunk.

Swan megrázta a fejét. – Valószínűleg csak nem tudnak még róla.

– Lehet. De szerintem én tudnék.

– Gyakran lejársz ide?

– Nem.

– Lejönnél velem ide repülni?

– Én nem tudok repülni.

– Csak hagynod kell, hogy a madárruha MI-je tegye a dolgát, te pedig utasként egyszerűen csak utasításokat adhatsz.

– És van olyan, amikor ennél többről szól a dolog?

– Persze – pillantott rá Swan lenézően. – Az emberek mindenhol repkednek a naprendszerben, ahol lehet. Ezt igényli a madáragyunk.

– Ha te mondod.

– Szóval lejössz velem. – Swan úgy bólintott, mintha megnyert volna egy vitát, és ígéretet kapott volna.

Wahram a nyakába húzta az állát. – Szóval te repülős fajta vagy?

– Repülök, amikor csak tehetem.

Wahram nem tudta, mit mondjon. Ha a lány folyamatosan ilyen ellentmondást nem tűrően akar neki parancsolgatni, és ugyanakkor azt várja el, hogy szeresse, hát ezt nem akarja! De lehet, hogy ehhez már késő. Már elég mélyen beleakadtak a horgok; úgy is lehetne mondani, hogy horogra akadt; nagyon-nagyon érdekli minden, amit a lány mond vagy tesz. Még olyan ostobaságokat is hajlandó fontolóra venni, mint a szabad repülés a Szaturnusz felhőiben. Ez meg hogy lehet? Ahhoz képest, hogy még csak nem is az esete – Marcel, ha ezt tudnád –, Swan még Odette-nél is rosszabb.

– Talán majd egyszer – próbált udvarias maradni. – De most éppen azt a hajótokat kell megkeresnünk.

– Így van – szólalt meg Genette felügyelő is. – És úgy tűnik, hogy közeledünk felé.

Tovább ereszkedtek, lebuktak egy újabb felhőbe. A hajó folyamatosan reszketve vibrált. Alattuk újabb harmincezer kilométernyi egyre sűrűsödő gáz várta őket, mielőtt elkezdődne a megfagyott iszap fekete, nehezen jellemezhető rétege, a bolygó valódi „felszíne”. Azt beszélik, hogy odalent, a nagy mélységekben is rejtőzködnek hajók, és Wahram aggódott, hogy az általuk keresett is ott lehet. De ekkor délen megláttak egy felhőből kilógó űrhajót, ónszürkén a kék háttér előtt, egy hatalmas, könnycsepp alakú léggömb alatt lógva. De utána, mintha csak káprázat lett volna, visszahúzódott a felhőbe, amelyből előbukkant.

Az elhagyott hajó ide-oda himbálózva sodródott a léggömb alatt. Határozottan sötétebb volt a felhőnél, olyan, mintha csokoládék átmenetileg narancsszínűvé vagy bronzszínűvé változnának, majd ismét besötétülnének. Wahram szerint ezt zenével úgy lehetne kifejezni, ha Satie-t és Wagnert játszanának egyszerre; ez a kis elveszett hajó a szomorúság gombostűfejeként üti át a fellengzős viharfelhőket.

Beszálltak a felhőbúvár kis csónakjába, és az kirepült a zsilipből, majd rázkódni kezdett a turbulenciától. Ott meredezett előttük a ködben a néma hajó sötét tömege. Wahram nem tudott nem a Marie Celeste-re gondolni, vagy Pap lakóhajójára a folyón. Ki kellett vernie a fejéből ezeket a régi legendákat ahhoz, hogy a feladatra koncentrálhasson, erre a jellegzetes aszteroidautazónak tűnő valamire, amelynek az orr-részében egy régimódi deutérium-trícium fúziós motor meredezett.

– Ezt keresitek? – kérdezte Wahram.

– Azt hiszem – felelte Genette felügyelő. – Amikor bejött, a rendszeretek rálőtt egy nyomkövetőt, amely még mindig jelez. Nézzük meg.

Leszálltak rá, a pilóta nagyon ügyesen megoldotta a kapcsolódás bonyolult problémáját a szélben. Amikor sikerült mágnesesen rátapadniuk, ők hárman és Genette két kollégája felvették az űrruhát, és kimentek, mindannyian Ariadné fonalával.

Swan a többiek előtt navigált oda a hajóhoz, és egy zsilipkapuhoz ment közvetlenül a rakéta előtt. Amikor megnyomta a kapu vezérlőjét, az zölden kezdett világítani, és kinyílt az ajtó. Majd fény villant, és azonnal el is tűnt; Swan felkiáltott.

Genette is odafújta magát mellé, és a válla felett lebegve, mint egy jó tündér, hátrahúzta Swant. – Várjon egy pillanatot. Nekem ez nem tetszik. És a Passepartout azt mondja, hogy az imént küldött a hajó egy erős rádiójelet.

A kis felügyelő benavigált az előttük lévő zsilipbe, és az egyik szűk zsebéből előhúzott egy erővágóhoz hasonló szerszámot. – Lehet, hogy ebből jött ki. – A zsilip belső ajtajára egy doboz volt erősítve. – Ezt valahogy külön ideszerelték. Egyfajta őrszemnek tűnik. Lehet, hogy lefényképezte magát, és elküldte a képet. Vigyük magunkkal.

Swan megcsapkodta a zsilip falát az eszköz mellett. – Itt vagyunk! Bekaphatod!

– Ezt már tudják – közölte vele Genette, úgy dolgozva a kis dobozon, mintha az egy tapadókagyló lenne. – De lehet, hogy most fordul a kocka. Ez a hajó származik valahonnan, vannak elemei, amelyeket le tudunk nyomozni. Magunkkal visszük az MI-jeit. – A másik két Interplán-nyomozó kinyitotta a belső zsilipajtót; a belső tér éppen olyan üresnek tűnt, mint az űr odakint. Wahram is bement a többiek után. A belső világítás fel volt kapcsolva, a híd, úgy tűnt, funkcionál, ugyanakkor sem levegő, sem ember nem volt odabent.

– Mindenki tudja, hogy a hajóknak van azonosító jelük – mondta Wahram. – Miért akasztanának ide egy hajót? Miért nem szabadultak meg tőle?

– Nem tudom. Lehet, hogy szándékukban állt ismét használni, és nem tudtak a szaturnuszi nyomkövetőről.

– Nekem ez nem tetszik.

– Nekem sem.

– Lehet, hogy ez a függetlenek hajója – szólt közbe Swan. – Eleve nincsen lepapírozva.

– Léteznek olyan hajók, amelyek egyáltalán nincsenek benne a rendszerben? – kérdezte Wahram.

– Igen – felelte Genette kurtán, miközben a Passepartoutból kihúzott kábeleket az egyik konzolba dugdosta.

– Letöltöttem az adatokat – közölte a Passepartout.

– Tűnjünk el innen – javasolta Genette. – A Passepartout azt mondja, hogy a léggömböket, amelyek ezt a hajót tartják, kilyukasztották. Nagyok, de ki kell jutnunk innen, mielőtt felgyorsul a hajó zuhanása.

Visszarohantak a rövid folyosókon a zsiliphez. A felhőbúvárjuk kapitánya sürgető hangnemben utasította őket, hogy szálljanak be minél hamarabb, hogy leakaszthassa a járművet a hajóról; az egyre gyorsabban zuhant a Szaturnusz felé, ahogyan a felettük lévő léggömb kezdett kiürülni. Sietve mind az öten bepréselték magukat a zsilipbe, a felügyelő és az asszisztensei csak egy-egy kis helyet foglaltak el a sarkokban, úgy néztek ki, mint egy-egy timpanon. Amikor kinyílt a külső ajtó, kivetették magukat az űrbe. Az elhagyott hajó feletti léggömb láthatóan összement, vékonyabb, ráncos lett és megereszkedett. Ennek ellenére az Interplán kicsijei továbbra is a hajótörzs körül repkedtek, minden négyzetcentiméterét megvizsgálták és lefényképezték. – Azt nézzétek meg, ott – szólt oda Genette egyiküknek. – Csavarfuratok. Vegyetek mintát a menetből.

Majd az Ariadné-fonalukat felcsévélve visszatértek a felhőbúvárra. Amikor beértek a zsilipkamrába, érezték, hogy az leszakad az elhagyott hajóról, és emelkedni kezd. Felmentek a parancsnoki hídra, ahol a pilóta túlságosan elfoglalt vagy túlságosan udvarias volt ahhoz, hogy beszámoljon a helyzetükről. A fenti felhőkön áttörve, erősen rázkódva a magasba emelkedtek.

– Megszabadultunk tőle – mondta Genette ingerülten a pilótának. – Lassítson.

Wahram a maga részéről örült a gyors emelkedésnek. Amikor fiatal volt, az emberek még nem buktak le a bolygóba; ez még mindig illetlenségnek, rendkívül kockázatos dolognak tűnt neki.

Amikor kiértek a felhők közül, vissza egy tiszta csatornába a gáztömbök között, egy kicsit megnyugodott. Egy ideig, amikor elég magasra emelkedtek, észak és dél felé látta azokat a sávokat, ahol a szél ellentétes irányba fújt; azokban mindkét oldalon magasabb volt a felhők szintje, mint náluk, úgyhogy egy ideig úgy tűnt, mintha könnyedén sodródnának egy nagyon széles csatornában, amelynek a partjai vadul száguldanak a másik irányba.

Amikor egy kicsit magasabbra értek, Genette nyomozó megmutatta Swannak a csuklókvabusa kijelzőjét. – Megjött a visszaigazolás. A hajónak egy szállítmányozási cég a tulajdonosa a Földön. Nem jelentették be, hogy eltűnt. Az utolsó regisztrált bejelentkezése arról az aszteroidáról történt, amelyiken láttuk.

Swan bólintott, és Wahramra pillantott. – Én innen a Földre indulok – mondta neki. – Nem akarsz velem tartani?

Wahram óvatosan azt felelte: – Amúgy is el kellene mennem a rendszer belsejébe. Úgyhogy azt hiszem, odalent találkozhatunk valahol.

– Az jó – felelte a lány. – Ott tudunk majd együtt dolgozni.

Láthatóan egyáltalán nem gyanakodott arra, hogy Wahram árthatna neki. És ez jó volt – sőt, bátorító –, de sajnálatos módon téves.

Wahram nyelt egy nagyot. – Mielőtt elmész... ne mutassam meg egy kicsit a Szaturnuszt? Van egy másfajta repülés is, amelyik talán tetszene neked, a gyűrűk között. És bemutathatnálak a kommunámnak. A családomnak.

Látta, hogy Swant ez meglepi. Ismét nyelt egyet, és próbált szenvtelennek tűnni a lány éles pillantása alatt.

– Rendben – felelte Swan.

SWAN ÉS A SZATURNUSZ GYŰRŰI

Genette felügyelőnek és csapatának más elintéznivalója is volt a Szaturnusz-rendszerben, és nem szándékoztak egyhamar elindulni, úgyhogy Swant semmi nem akadályozta meg abban, hogy teljesítse Wahram kérését. A férfi modora nagyon furcsa volt, tekintete a lányra szegeződött, és mintha átvilágította volna – igen, az a varangypillantás. Ez arra a nézésére emlékeztette a lányt, amikor elmondta neki, hogy evett az Enceledán-életformából; az akkori történések ködéből erre az arckifejezésre emlékezett leginkább – a meglepődésére, hogy bárki egyáltalán ilyen ostoba lehet. Hát, jobb lesz, ha a férfi hozzászokik ehhez. Ő nem normális; még csak nem is ember, hanem valamiféle szimbióta. Azóta, hogy megette azokat az idegeneket, mintha nem ugyanaz a valaki lenne... már feltéve, hogy volt valaha is valaki. Lehet, hogy mindig is voltak színrobbanások a fejében, hogy a tágasság érzése mindig is örömtelien vagy fájdalmasan éles volt benne, és a fontosság érzete szintúgy. Lehet, hogy az Enceledán-baci sem okozott nagyobb változást a beleiben, mint bármelyik másik. Swan nem tudta biztosan, mi is ő.

Wahram arckifejezése erősen arra utalt, hogy ezzel ő is így van.

Wahram kommunájának meglátogatása a Iapetuson pusztán annyiból állt, hogy beugrottak az egyik étkezésre a közös konyhájukba. – Ők a barátaim és a családtagjaim egy része – mondta Wahram, amikor bemutatta Swant a hosszú asztal mellett ülő kis csoportnak. Amikor a csapat tagjai kórusban köszöntötték őket, Swan bólintott, majd Wahram körbevezette a helyiségben, és bemutatta külön is az embereknek. – Ő a feleségem, Joyce; ő Robin. Ő a férjem, Dana.

Dana odabiccentett – ez a mozdulat Wahramra emlékeztette Swant –, majd azt mondta: – Wahram vicces ember. Én úgy emlékszem, mintha én lettem volna a feleség kettőnk közül.

– Jaj, dehogy – felelte Wahram. – Légy nyugodt, hogy én voltam a feleség.

Dana az elfojtott ellenkezés kis arcrándulásával elmosolyodott. – Lehet, hogy mindketten azok voltunk. Már régen volt. Mindenesetre üdvözlöm a Iapetuson, Swan kisasszony. Nagyon örülünk, hogy egy ilyen híres aszteroidatervezőt láthatunk vendégül. Remélem, jól érzi magát a Szaturnuszon.

– Igen, nagyon érdekes – felelte Swan. – És Wahram még le fog vinni megnézni a gyűrűket.

Követte őket az ebédlőasztalhoz, és Wahram bemutatta még néhány embernek, akiknek elfelejtette a nevét, ők pedig intettek vagy biccentettek anélkül, hogy bármi egyebet mondtak volna. Valamivel később beszélgettek vele egy kicsit, majd folytatták a saját félbehagyott társalgásukat, és békén hagyták Wahramot és vendégét. Wahram arcán két piros folt jelent meg, de láthatóan ő is kellemesen érezte magát, és ellazultan viselkedett kommunája tagjaival, miközben azok egyesével kiszállingóztak. Swan arra gondolt, hogy lehet, hogy a Szaturnuszon ilyen egy vad buli.

Nem sokkal ezután felszálltak egy Prometheusra, az F-gyűrű belső terelőholdjára tartó járatra. A Prometheus és a Pandora, az F-gyűrű külső terelőholdjának gravitációs sodróhatása olyan módon változott egymáshoz képest, hogy végül összetett szálakká fonták az F-gyűrű jégdarabkáinak millióit, amelyek nagyon különböztek a nagyobb gyűrűk sima korongjaitól. Az F-gyűrű gyakorlatilag örvénylik a két terelőhold keltette árapályhatásban, amely hullámokat kelt benne. És ahol hullámok vannak, ott szörfösök is megjelennek.

A Prometheus egy 120 kilométer hosszú krumpliholdnak bizonyult. Legnagyobb kráterére, amely az F-gyűrűhöz legközelebbi végén tátongott, felhúztak egy kupolát, és létrehoztak benne egy tudományos kutatóállomást közvetlenül a pereme mellett.

A kupolában egy csapat gyűrűszörfös köszöntötte őket, majd meséltek nekik a helyi hullámokról, amelyekre nagyon büszkék voltak. A Prometheus minden 14,7. órában éri el röppályájának legtávolabbi pontját a Szaturnusztól, és ilyenkor majdnem súrolja az F-gyűrű belső határát alkotó jégtömbök falát. A Prometheus gyorsabban mozog a pályáján, mint a jégtömbök a sajátjukon, úgyhogy miközben elhalad mellettük, magával húz egy adag jeget a Kepler-nyírásnak nevezett gravitációs hatással. A megrángatott jég felkunkorodó csücske mindig megjelenik a Prometheus mögött, éppen olyan megjósolhatóan, ahogyan a hullámok a hajók mögött. A Prometheus mindig 3,2 fokkal odébb közelíti meg a jéggyűrűt, mint előző alkalommal, úgyhogy ki lehet számolni, mikor és hol kell leugrani és elkapni.

– Tizenöt óránként egy hullám? – kérdezte Swan.

A helyiek eszelős vigyorral állították, hogy ez teljesen elegendő. Nem lesz szüksége többre. A hullámlovaglás órákig tart.

– Órákig? – kérdezte Swan.

Újabb eszelős vigyorok. Swan Wahram felé fordult, de szokás szerint semmit nem tudott leolvasni kőarcáról.

– Te is kijössz? – kérdezte.

– Igen.

– Csináltál már ilyet?

– Nem.

Swan felnevetett. – Akkor jó. Próbáljuk ki.

A gyűrűket matematikailag folyadékként lehet modellezni, és bármilyen távolságról folyadéknak is tűnnek, amelyek sűrű, koncentrikus hullámokba tornyosulnak. Közelről már látni, hogy az F-gyűrű a többihez hasonlóan jégdarabokból és jégporból áll, és szalagokra bontható, amelyek külön testként szélesednek ki és vékonyulnak el, szinte teljesen egyforma sebességgel repülő alkotórészekkel. A gravitáció: itt a maga teljes valójában látszott a hatása, a szél, a napsugárzás és minden egyéb zavaró tényező nélkül – a Szaturnusz és még néhány egymással versengő test vonzása, amint létrehozzák ezt a mintázatot.

A Prometheus egy tökéletes kiindulópont volt a szörfösöknek, és azok, akik Swannal és Wahrammal mentek ki, tájékoztatták őket, hogy mindkettőjüket tapasztalt veteránokkal engedik ki a hullámba, akik előttük és mögöttük haladva figyelik a létszámot, és segítenek, ha szükség lenne rá. Tippeket is ajánlottak arra, hogyan kapják el a hullámot, de Swan csak udvariasan bólogatott, és azonnal meg is feledkezett a tanácsaikról: a szörfölés mindenhol szörfölés. Az embernek fel kell vennie a hullám sebességét, és nyomás.

Utána mindannyian felvették az űrruhát, és kiröppentek egy zsilipből. Az F-gyűrű fehér, egyenetlen fala ott volt közvetlenül mellettük; a sűrűbb jégtörmelékfonalak egymásba fonódtak és kacskaringóztak, de egyben az egész massza rendkívül lapos volt – nem több tíz méternél északtól délig a Szaturnuszhoz képest. Ez a tíz méter nem a hullám magassága volt, hanem a szélessége – ami azt jelentette, hogy az ember bármikor kiugorhat a jégből, ha baj van, hogy észrevegyék, és összeszedjék. A legtöbb hullám, amelyet Swan korábban meglovagolt, nem ilyen volt, és ezt most megnyugtatónak találta.

Egyre közelebb fújták magukat a fehér falhoz, amíg Swan nagyon tisztán nem kezdte látni a különálló jégdarabokat, amelyek a homokszem nagyságútól a bőrönd méretűig terjedtek, egy-egy jég bútordarabbal – szekrénnyel, koporsóval – a sodrás közepén. Swan egyszer meglátott egy ház méretű átmeneti agglomerációt, de az már akkor elkezdett szétesni, amikor megpillantotta. És ekkor egy felhullámzó, fehér lobogó vált ki a falból, és indult meg a Szaturnusz felé, amely, noha hatalmas tömege ott meredezett alattuk, senkit nem érdekelt.

Miközben a hullám felé repültek, Swan ellenőrizte a fúvókáit, úgy nyomogatva végig őket az ujjbegyével, mint egy klarinétjátékos, a saját eszközének ritmusára ugrándozva előre. Az űrruhafúvókák szinte mindenütt ugyanolyanok. A lány a közeledő hullámra koncentrált, amelyik úgy emelkedett fölé, mint a Hirosige-hullám; csak ez tíz kilométer magas volt, és egyre csak nőtt. Swannak meg kellett fordulnia, és abban az irányban kellett gyorsítania, amerre a hullám ment, de nem olyan sebesen, hogy megelőzze. Ez a nehéz része a dolognak... Egyszerre ott találta magát a fehér tömegben, amelynek a darabkái belé csapódtak. Swan egy kicsit előrébb fújta magát, hogy ki tudja emelni belőle a fejét, mintha valamilyen sós víz tajtékján lebegne, de ez az áradat darabos volt, és a lány érezte, hogy a kis részecskék kis becsapódása löki előre, nem pedig a víztömeg. Majd felvette a hullám sebességét, a feje kiemelkedett belőle, hogy körbenézhessen – ez nagyon hasonlított a bodysurfre –, és nevetnie, kiabálnia kellett: egy tíz kilométer magas jéghullámon repült. Nem tudott ellenállni a késztetésnek, hangosan felujjongott a látványtól. A közös hullámhossz megtelt a többi szörfös kiabálásával.

A hullám sokkal inkább egy hullámszeletnek tűnt, csak olyan széles volt, mint egy szoba, és néha alig tűnt vastagabbnak, mint ő maga – egy kétdimenziós hullámnak, úgymond, és emiatt olyan érzése támadt, hogy elég lenne egy oldalról érkező lökés vagy egy kis oldalfúvás, és véletlenül leesik róla oldalra. Úgyhogy nem lenne jó teljesen visszamerülni bele, mint egy delfin. Lehet, hogy a többi szörfös ezt csinálja, de ő úgy érezte, eltévedne benne. Egyébként is látni akart!

Érezte, hogy a hullám felemeli és továbblöki. Ez nemcsak az apró jégdarabok becsapódása miatt történt, hanem a gravitáció miatt is. A jég olyan érzést keltett, mintha finoman kavicsokkal dobálnák, és ezek előretolnák. Lehet, hogy az ember képes lenne egy nagy szörfdeszkával meglovagolni ezt a tömeget, és a lábával irányítani; és tényleg meglátott valakit egy kicsit odébb a hullámon valami olyasmin állva, mint egy kis tutaj, amint ehhez nagyon hasonlóan hajtja magát. De a többiek legnagyobb része a puszta testével szörfölt, mint ő is, talán azért, mert a legfinomabb mozgásokhoz egy űrruha fúvókái kellenek. Ő mindenesetre mindig is jobban szerette a testszörföt, mint deszkával szörfözni. A repülés tárgyává válni, belevetni önmagát abba a térbe, amelyet belélegez, és a mozdulatlansága ellenére sebesen repülni, érezni, ahogyan valami előrelendíti...

A hullám feltornyosult, és Swan gyorsabban szállt előre, mint valaha. A legtöbb jégdarab mérete a teniszlabdáé és a kosárlabdáé között volt valahol, és amikor Swan a fúvókái segítségével kiemelkedett annyira, hogy csak a lába maradjon a jégtömegben, át tudott ugrani nagyobb darabokra, és kis ugrásokkal előre és kifelé tudta irányítani magát. A hullám még nem érte el a teljes méretét, de olyan volt, mint egy hajó nyomában támadó hullámok, abban az értelemben, hogy nem volt alja, ami megtámaszthatta volna, és emiatt a felső része bekunkorodott és megtört. Úgyhogy innentől már veszít az energiájából, és végül lelankad anélkül, hogy partot érne. Ez bizonyos értelemben szomorú, de most a táncnak van itt az ideje!

Swan, amikor csak alkalma nyílt rá, átugrált nagyobb darabokra, és egy sor ugrással sikerült pont odajutnia, ahol lenni akart, a jég fehér tömegének és a fekete űrnek a peremére, ahol a jégfolyam rohant; és ott fehér tömbökön kezdett táncolni, egyfajta mozgó törmelékzuhatagon csusszanva, mintha egy folyékonnyá vált hegyoldalon siklana lefelé. Amikor ráérzett az ízére, felnevetett. Még mindig áradt a sok ujjongás és éljenzés a közös hullámhosszból. A hozzá legközelebb lévő alak, aki valószínűleg Wahram lehetett, figyelemre méltó fürgeséggel ugrándozott, mint a Fantasia táncoló vízilovai. Swannak nevetnie kellett, amikor meglátta. Érezte, ahogyan a Prometheus magával rángatja; valószínűleg a pelikánok is így érezhetik magukat, amikor egy-egy hullám a levegőbe lendíti őket. Egy gravitációs hullám, amint keresztüldobja az univerzumon. A többi szörfös üvöltése olyan volt, mint egy falka farkasé.

Odalent, a Prometheus kupolája alatt, miután levetették az űrruhát, Swan izzadtan átölelte Wahramot. – Nagyon köszönöm! – hálálkodott. – Erre nagy szükségem volt! Olyan volt, mintha... olyan volt... nos, nagyon jó volt.

Wahram arca kivörösödött, felpuffadt az erőfeszítéstől. Bólintott Swannak, szája komor kis csomóba feszült.

– Na, te mit szóltál hozzá? – kiáltott fel a lány. – Élvezted?

– Érdekes volt – felelte a férfi.

Listák (9)

A bolygókról, különösen a Földről való felszálláshoz nagy kezdősebesség kell.

Az egyik keringési pályáról a másikra repülő bolygóközi rakétáknak nagy tolósebességre van szükségük ahhoz, hogy spórolhassanak az üzemanyagsúlyon.

Deutérium-hélium-3 fúziós spheromak-motor, a Lunán épült, 2113-ban kezdték használni;

Antianyag-plazmamag, mágneses palack, marsi tervezés, 2246;

Deutérium-trícium fúzió, lítiumborítású maggal, hogy égetés közben még több trícium keletkezzen, Luna, 2056; kettőben megszűnt a kilövőkamra integritása, felrobbantak, és az összes emberélet odaveszett;

Lézerthermál, legnagyobbrészt a Jupiteri és a Szaturnuszi Ligán belül használják helyi közlekedésre, 2221;

A terráriumok tömegvezérlője, 2090; gyakran igáslónak nevezik;

Elszigetelt tehetetlenségi fúzió, Mars, 2237;

Mikromaghasadás Orion-formátumban, szubkritikus állapotú kűriumszemcsék zéta-módosulatra tömörítve hasadással, mágneses lökés a rakéta kilövőtányérjához, Callisto, 2271;

Orion-stílus (külső pulzálású plazmapropulzió), Luna, 2106

Magnetoplazmadinamikus motor, kálium hajtógázzal beoltott hélium, Callisto, 2284;

Vészhelyzeti propulziós rendszer sérült hajóknak, egy „szoláris molylepke”, ahol egy fél ballont ezüsttel vonnak be, és a napfény erről egy ablakos kamra keringetőbojlerjére tükröződik, amelyben az alkálifémekkel beoltott hidrogén szolgál hajtóanyagként. Csak kis tolósebességre képes, és a Marson túl nem működik, de nagyon kompakt, amíg felhasználásra nem kerül, Mars, 2099;

Változóspecifikus Impulzus-magnetoplazma, amelyik nagyon gyorsan képes „sebességet váltani” magas lökhajtásról magas tolóerőre, attól függően, hogy mire van szükség, Callisto, 2278

az előrelépések a fizikában, a természettudományokban és a rakétafizikában, plusz az egyre nagyobb igény a sebességfokozás és az üzemanyag-takarékosság terén most újabb találmányok felé ösztökélik az ipart, amelyet a Lunán, a Marson és a Callistón található szervezetek uralnak, úgyhogy számíthatunk arra

KIRAN ÉS LAKSMI

Amikor Kiran ismét eljutott a Cleopatra-vasútállomásra, felhívta a Swantól kapott számot, és a hívást maga Laksmi fogadta. Miután Kiran elmondta neki, honnan szerezte meg a számát, a nő elmagyarázta, hogyan lehet eljutni az egyik környékbeli levesházba, és azt ígérte neki, hogy egy órán belül ott lesz, és ott is volt. Kiderült róla, hogy egy jellegzetes vénuszi; magas, sötét bőrű, csinos. Kínai genetikai örökségének és indiai nevének kombinációja másokra is emlékeztetett, akikkel errefelé ismerkedett meg; úgy magyarázták neki, hogy ez az olyan vénusziak jegye, akik szeretnének elhatárolódni az óhazától, és a nevükkel fejezik ki azt, hogy inkább vénusziak, mint kínaiak.

– Nehogy abbahagyd a munkát Shukránál – tanácsolta neki Laksmi azonnal, annak ellenére, hogy Shukra a xuanfu állapotába (sodródó káoszba) hajszolta Kirant. A nő azt állította, segít neki cuo suót szerezni (Kiran fordítóöve azt mondta, hogy mindkettő „hely”-et jelent, de a suo az ember otthona, ami egyben a munkaegysége is). Azt ígérte, hogy segít neki jobb beosztásba kerülni, ahol küldöncként utazgathat, különböző dolgokat szállíthat el egyik helyről a másikra, és információkat vihet egyik xiaojinkuból, vagyis kicsi, öreg raktárból a másikba; ez Kiran szerint jól hangzott.

Beleegyezett, hogy elintézze. Laksmi csak ekkor árulta el neki, hogy a fizetségét yinxing gongzibal, láthatatlan valutában kapja. Ez már nem hangzott olyan jól, de a nő valahogy úgy mondta, hogy Kiran érezte, minden rendben lesz.

Az új beosztása megbeszélésének végeztével Laksmi rámeredt. – Shukra téged Swan Er Hongtól szerzett, de nem használt fel. Szerinte ostoba vagy? Vagy esetleg Swan az? Vagy én?

Kiran majdnem azt felelte, hogy talán Shukra az ostoba, de Laksmi láthatóan nem várta, hogy tényleg válaszoljon. Felállt, és elment, és egy órával később Kirannak új személyi igazolványa volt, és így egy teljesen új személyazonossága és neve. Nyilvánvalóan ezek egyike sem számított senkinek.

Az első feladata, amelyet Laksmitól kapott, az volt, hogy szállítson el egy kis csomagot a Cleopatráról vissza, Colette-be; repülnie kellett, hogy gyorsabban odaérjen. Laksmi a csomaggal együtt egy fordítószemüveget is adott neki, amely éppen olyan vastagnak tűnt, mint a régimódi, fekete keretes szemüvegek, két szárán hangszóróval. – Jobb fordító – magyarázta a nő.

Úgyhogy Kiran foglalt egy helyet a repülőn, és eközben kiderült számára, hogy új személyazonossága meglehetősen sok előnnyel jár – ezek nagy része egy kicsit ijesztő volt. De érdekes is volt találgatni, hogy Laksmi milyen források felett rendelkezhet. Lehet, hogy egy egész xiaojinku felett, vagy több mint egy felett. A régi munkahelyi egységében dolgozó emberek azt mondták, hogy a nő benne van a Munkacsoportban, és hogy a Munkacsoport irányítja a bolygót.

A fordítószemüveg egyértelműen előrelépés volt; amikor Kiran a kínai feliratokat nézte azzal a sok bonyolult szóképpel, most vörös, világító szavakat látott felettük angolul. Megdöbbentő volt felfedezni, hogy milyen sok információ van felírva a város látképére, immár világító vörösen: Óvakodj a három nélkültől, Szavazz Viharos Changra, Toronymagas Hegyi Sör, Az ajtó a fél égváltoztatások felénél van. Úgy tűnik, ez egy nemváltoztató klinika. Tovább lehet Adni Apának egy Másik Nővért. Felszállt a repülőgépre, majd azzal a turbulens felhők fölé, a Vénusz napárnyékolója alatti állandó éjszakába. Csak csillagfény világította meg a lenti felhők tetejét. Repülőgépen lenni olyan érzést keltett Kiranban, mintha a Földön lenne. Az ablakon át maga a Föld egy kékes kettőscsillag volt odafent, amelyben a Föld kétszer akkora volt, mint a Luna, ketten együtt pedig ékszerszerűek, és egy kicsit lélegzetelállítóak. Majd odalent kitisztultak a felhők, és Kiran meglátta a törött, felhasadozott, összevissza álló gerinceket – minden bizonnyal a Maxwell-hegyeket. Azok együtt egy hatalmas hegyláncot alkottak, a Vénusz Himalájáját.

Colette-ben átadta Laksmi csomagját annak az embernek, aki odament hozzá a lakása bejáratánál, majd két nappal később eljött hozzá ugyanaz az ember, és megkérte, hogy vigyen egy másik csomagot a Cleopatrára, egy másik járattal.

Amikor Kiran visszaért a Cleopatrára, az utasításai értelmében felment a sétányra, amelyik a kráter pereme körül szaladt, közvetlenül a kupola szélén belül. A kupola felszínére hó szállingózott véget nem érően. A csomagot a kráter peremét 360 fokra osztó számlap 328. pontján kellett leraknia. Kiderült, hogy a sétány korlátján számok szerepelnek, mintha egy arénaszerű stadion lenne. A 328. számnál egy meghatározhatatlan nemű kicsi várta Kirant, aki kínaiul beszélt. – Mi Bengál éjszakai küldöncei vagyunk, nagyon fontos munka – tolmácsolta Kiran szemüvege, ami egy kis mosolyt váltott ki a beszélgetőpartneréből, aki láthatóan értett angolul; a szemüveg minden bizonnyal valami vicceset mondhatott, de Kiran nem tudta, mi lehet az. – Meséljen erről egy kicsit többet – kérte gyorsan, mire a kicsi egy közeli bárba vezette.

Kexue (Tudomány) a bárpult szélén foglalt helyet, míg Kiran egy támlátlan széken, és a fiú órákig hallgatta a füle mellé, a szemüvegébe dünnyögött történeteket, olyan történeteket, amelyeket nem értett igazán, de amelyek ennek ellenére érdekesek voltak. Ők egy nagyobb terv részét alkotják, Laksmi egy istennő, Tudomány egyszer megcsókolta a lábát, és emiatt majdnem agyonütötte az áram alázatos személyét; az ember nem érintheti meg az isteneket, csak engedelmeskedhet nekik. Amikor elváltak, Kiran megkapta Kexue számát egy ígéret kíséretében, hogy fognak még találkozni.

Ezúttal földi úton tért vissza Colette-be egy újabb csomaggal, egy elhivatott terepjárón. Kiderült számára, hogy ő a legjobb esetben is csak a tiszteletbeli sofőrje ennek a tömzsi, hatkerekű járműnek, mivel azt egy MI vezeti. A terepjáró meglehetősen gyorsan végigrobogott a kavicsos és tömörített sóderből álló úton, és hatalmas markológépek mellett haladt el fürge sávváltásokkal. A terepjáró utastere mintha hátradőlt volna a mögötte lévő raktér súlyától. Kirannak nem árulták el, milyen rakományt szállít, de a műszerfalon kitartóan ketyegett egy dózisméter. Talán urániumot? A Kexue-től kapott csomag nem volt lezárva, úgyhogy belenézett, abban reménykedve, hogy erre nem fognak rájönni, és kiderült, hogy egy adag kézzel írt jegyzetet szállít. A kínai betűk részeg kalligráfiaként tekergőztek benne, és madarak és állatok kis vázlatos rajzai vették őket körül. Kiran szemüvege vörös szavakkal írta felül a betűket:

Csak az lát, akinek van szeme.

Ha dicső próbálkozásról van szó, még elbukni is dicsőség.

Ezek kódoknak tűntek neki. Azt, hogy az üzenetek személyesek vagy hivatalosak, fontosak vagy köznapiak, nem tudhatta. A szemüvege egy ponton azt tolmácsolta neki, hogy Kexue azt írja, miszerint Laksmi Shukra és a kvabusok megkerülése végett arra kényszerül, hogy csak élőszóra korlátozza az üzeneteit. Lehet, hogy ezek a papírok is erről szólnak. Kexue azt mondta, hogy odafent nagyon-nagyon nem egyértelműek a dolgok.

– Mint Kínában? – kérdezte Kiran.

– Nem – felelte Kexue. – Nem úgy, mint Kínában.

Amikor visszaért Colette-be, Kiran átadta a csomagot ugyanannak az embernek a lakása előtt, utána visszament a munkáscsapatához, és ismét a jégen töltött néhány hetet, majd egy újabb hívást kapott Laksmitól, és elment Cleopatrára egy újabb csomagért. Ez elég sokszor megismétlődött, és egyik alkalom sem különbözött túlzottan a másiktól. Miközben Kiran tovább éldegélt együtt a munkáscsapatával, és feladatokat végzett el Shukrának, kezdte úgy érezni, hogy egyfajta kettős ügynökké vált, de ebben nem lehetett biztos. Ha valakit ez feldühítene, akkor Swant kell majd felhívnia, hogy megvédje. Egyik nap véletlenül megtudta, amikor feltolta a fordítószemüvegét az orrára, hogy az a beszélt kínait is ugyanúgy lefordítja lebegő, vörös szavakká, mint az írott szóképeket. Ez nagyszerű felfedezés volt, és segített neki abban, hogy gyorsabban tanuljon, ugyanakkor tanulás közben végezhesse a dolgát. A látható világ felett lebegő vörös írás zavarba ejtő tud lenni, de olyan jó volt, hogy végre értelmezhetővé váltak a dolgok. Kiran gyakrabban viselte a szemüveget, mint amikor nem.

Szóval, üzeneteket és egy-egy radioaktív terepjárót szállított oda-vissza az Ishtar gerince felett. Kiran felfedezte a térképen, hogy azt a hatalmas, magas fennsíkot az Ishtar nyugati részén (ami vajon Ishtar válla vagy Ishtar feneke?) Laksmi-síkságnak hívják. Nem tudta, hogy ez véletlen egybeesés, vagy szándékos összefüggés-e. Saját dózisadagját is el kellett viselnie, és a millisievertek egyre ketyegtek felfelé. Szerencse, hogy az élethossznövelő kezeléseknek remek mutációjavító terápiái voltak!

Sok autósutat egyedül tett meg, és a tömzsi terepjárók MI-jei tényleg nagyon egyszerűek voltak. A fordítószemüvegről kiderült, hogy nagyon hasonlít egy kutyára; figyelmes, de kiszámítható. Kiran soha nem szerette a kutyákat, de miközben azért küzdött, hogy megértse a helyzetét, ezt a példányt megkedvelte.

A Cleopatrán, miután lebonyolította találkozóit Kexue-vel, megkereste a létező leghangosabb bárokat. Az egyik sikátorban angol éneklést hallott, egy egész csapat dalolta „John Reed Balladájá”-t, és ő majdnem rohanvást ment végig az utcán, nehogy eltűnjenek valahogy. De kiderült, hogy csak egy karaokebárról van szó, rengeteg rossz sörrel és rossz viccel, és alig pár olyan emberrel, akik beszélnek angolul. De azért megismerkedett ott egy nővel, Zaofannal (Forradalmi Felkelés), elment vele a lakására, és amikor felmerültek a szexbe vetett fejesugrásukból a beszéd világába, és csevegni kezdtek a város kupolája mesterséges hajnala előtti sötétségben, a nő megemlítette, hogy ő is Laksminak dolgozik. Kiranba félelem hasított – ez többnek tűnt véletlen egybeesésnél. Feltett a nőnek pár nagyon óvatos kérdést, és kicsivel később a válaszokból az derült ki, mintha a Cleopatra népességének fele Laksminak dolgozna, úgyhogy lehet, hogy mégiscsak véletlenül futottak össze. Ennek örült volna; nem akart olyan összeesküvésekben részt venni, amelyeket nem ért. Másrészt olyan összeesküvésekben viszont részt akart venni, amelyeket ért. Az előrelépést jelentett volna számára. Úgyhogy elkezdett gyakrabban eljárni a karaokebárba, és a szemüvegének, továbbá az angolul és időnként teluguul értő néhány embernek köszönhetően rengeteget beszélgetett. Leült például egy ujgur és egy vietnami közé, akik angolul kommunikáltak a nyelv már-már költészetté torzított változatán, de érthetően. Kiran ilyenkor áldotta a brit és amerikai gyarmatosítókat, és gyönyörben fürdött minden egyes szótól.

Amikor ott találta barátját, Zaofant, kitartott mellette, és tőle és a nő egységétől egyre többet megtudott Laksmiról. Abban mindenki egyetértett, hogy Laksmi a Munkacsoport tagja. Nem kedveli Shukrát; nem kedveli Kínát. Igazából senki sem tudta, hogy kedvel-e valamit egyáltalán. Azt pletykálták, hogy az indiai mitológiában Laksmi Káli halálistennő avatárja – vagy esetleg fordítva; ezt senki nem tudta biztosan. Az ő Laksmijuk állítólag hermafrodita volt, és úgy gázolt át a szeretőin, mint egy fekete özvegy. Senki nem szerette volna felkelteni a figyelmét. Fiatalkorában a Vénusz különböző részein élt, és egyesek azt mondták, hogy a zarándokútjai alatt Beijingben szélhámoskodott Zhandhou (Csatázz) álnéven. Shukra állítólag nagy bajban volt: – Tudod, mire véget ér, sanwu lesz belőle. Vagy akár négy nélkül, ha őt is kasztrálja![1]

Úgy tűnt, Laksmi ki akarja lőni ferde szögben a Vénusz fagyott szén-dioxidját az űrbe, ami azzal járna, hogy felgyorsítaná a bolygó forgási sebességét, és így természetes napot alakítana ki. Ezt a tervet a nagy visszavonulást elősegítendő elvetették, de mivel Laksminak olyan nagy hatalma van a Munkacsoporton belül, mindig fennáll a lehetősége, hogy ez az irányelv egy szép napon megváltozik. Ki tudja? A Munkacsoport egy összetartó, titkos kis klub volt, hajlamos a heves kitörésekre és a váratlan viszálykodásokra. A karaokebárban a legtöbben úgy tartották, hogy veszedelmes erő, amelyet egyáltalán nem érdekelnek az átlagos vénusziak, kivéve, ha hasznukat veheti a terraformáció során. Más szóval olyan az egész, mint a jó öreg Kína! Kína 2.0! Kínavilág! A Központi Királyság a naphoz közelebb! Vagyis a Belső Királyság! Rengeteg nevük volt rá.

A bárban néhányan azt mondták, hogy ez túlzás és közhely. Végtére is, itt vannak egy karaokebárban, és nap mint nap remek dolgokat visznek véghez odakint, tehát a Vénusz történelmének a részét alkotják, bármit is mondjanak az emberek a kormányról – de az ilyen megnyilvánulásokat nagy nevetés és hangos gúnyolódás fogadta. Egyértelműnek tűnt, hogy a legtöbben úgy érzik ezen a szórakozóhelyen, hogy csak tehetetlen megfigyelői egy hatalmas drámának, amely a fejük felett folyik, egy olyan drámának, amely idővel beszippantja őket a hurrikánjába, bármit is mondanak vagy tesznek. Tehát jobb, ha isznak, beszélgetnek, énekelnek és táncolnak, amíg ostobává nem válnak a kimerültségtől, és készen nem állnak arra, hogy hazatántorogjanak a kora hajnali utcákon. Kiran például Zaofan nyomában a lány matrazenlagerjéhez. Miután ez párszor megismétlődött, Kirant befogadta a nő munkáscsoportja, és ez jólesett neki.

Egyszer éppen Colette-be tartott hazafelé, amikor hirtelen úgy tűnt neki, mintha valaki figyelné, és amikor ezt észrevette, az illető közeledni kezdett felé. Egy nagydarab férfi, és Kiran egy gyors pillantással felmérte, hogy a háta mögött is van valaki. Úgyhogy azonnal bevetette magát az egyik zsúfolt sikátorba, és kiugrott egy nyitott bolt hátsó ajtaján, olyan felzúdulást keltve, amely reményei szerint hátráltatni fogja majd az üldözőit. Ezek után nem tehetett mást, minthogy olyan sebesen száguld, ahogyan csak tud, egyre mélyebbre a Colette belvárosát alkotó, kör alakú sikátorok útvesztőjében. Sok kitérővel elszáguldott Laksmi kis colette-i irodájába, és higgadtan kihúzta magát a recepción ácsorgó biztonságis előtt. – Laksmihoz jöttem – zihálta. A biztonságis szemöldöke felszaladt a homlokán, és a következő pillanatban már egy fegyver csöve meredt Kiran arcába.

Beletelt némi időbe, míg Laksmi átért Colette-be, és ezalatt az őrök nem akarták, hogy Kiran elhagyja az irodát. Teljesen olyan volt az egész, mintha letartóztatásban lenne, de amikor Laksmi megérkezett, láthatóan örült a megmenekülésének.

– Van egy zárt épület a perem alatt a 123-asnál, Cleopatrán – mondta, amikor Kiran befejezte a történetét. – Menj Cleopatrára, szállj meg a barátodnál, és egy ideig csak sodródj. Próbáld meg kideríteni, hány ember járkál ki-be abba az épületbe egy nap. Azt hiszem, Shukra egy xiaojinkut akar létesíteni a városomban.

– Az nem úgy működik, mint a hawala? – kérdezte Kiran.

Laksmi jelét sem adta, hogy meghallotta volna. Elment, és ekkor Kiran is szabadon távozhatott.

Úgyhogy amikor Kiran újra Cleopatrára jutott, csak sodródott. Keresztülsétált a városon a 110-es körzetbe, ahol a sugárutak megritkultak, és az épületek mérete és rendeltetése gyakran ipari jellegű volt. Az itteni bárok is ennek megfelelően nagyobbak voltak. Kiran belépett az egyikbe a 123-nál lévő épület közelében, és leült a rés mellett, ahol a pultos kiadogatta az italokat a felszolgálóknak. Bekapcsolta a fordítószemüvegét, és úgy meredt maga elé, mintha azon nézne valamit, miközben rossz sört iszogatott, és a körülötte lévő hangok fordítását olvasgatta.

Túl gyönyörűek, ez hiba

Laksmi akarta, hogy így legyen

Csss! Neki nem szabad kimondani a nevét!

De Kiran hallotta, hogy nevetnek. A poharakon nem jelent meg a vörös „ha-ha-ha!” felirat, mint egy képregényben; azt kívánta, bárcsak megjelennének.

Miután egész este a bár vendégeit hallgatta, ácsorgott egy ideig az utcán, majd egy taxival felment a perem körüli sétányra, és végigsétált a környék felett, miközben feltűnésmentesen lefelé nézegetett. A szemüvegével rögzítette a körülötte elhangzó beszélgetéseket. Aznap este, miután visszaért a városközpontba, leült egy bárban az egyik sarokasztalhoz, és lejátszotta a hallottak szó szerinti fordítását abban reménykedve, hogy felvett néhány biztonsági szolgálatost is. „Véget kell vetnie ennek, ez már túl sok.” De egy másik nem örült, hogy ezt hallja: „Mi a Nagy Körtéknek dolgozunk, csak csináld.”

Kiran újra és újra lejátszotta a szemüveg felvételeit és fordításait, és megpróbált ráérezni a kínai hangsúlyokra is amellett, hogy a párbeszédfoszlányokon töprengett. Úgy tűnt, van egy „sanghaji férfi”, Nánrén husheng. Az illető fontos embernek tűnt. De Sanghajt víz borítja, gondolta Kiran. Lehet, hogy ez is csak egy rejtjeles kifejezés. Volt egy dal a karaokebárban: „Az én otthonom Sanghajban volt most már víz alatt van. Azért jöttem a Vénuszra, mert nem akartam a halakkal élni de most itt vagyok, és itt több a víz, mint a tenger mélyén csupa cápa! Te jóságos ég!”

Az „ők”, a tamen szó mintha a Munkacsoportra utalt volna, vagy egy másik hatalomra a színfalak mögött. „Ők” ezt akarják, „ők” azt akarják. A Munkacsoport alulról nézve határozottan homályosnak tűnt. Vagy választották, vagy kinevezték a tagjait; senki nem tudta, melyik a helytálló. A feltételezések szerint ötventagú lehetett. Egyesek azt mondták, hogy olyan, mint odahaza a bandák, mások szerint olyanok a módszereik, mint a Han előtti korokéi vagy mint Észak-Amerika elveszett irokézeié.

Zaofan és a munkáscsoportja még több történetet tudott, amelyeket foszlányokban meséltek el az utcán. Laksmi másokkal dolgozik együtt. Beleértve Visnut (természetesen), továbbá Rámát és Krisnát. Az indiai név felvételét ahhoz hasonlították, mint amikor valaki a Qing-dinasztiában rövidíti le az utat. Szóval, ha azok az emberek, akik így tesznek, a Munkacsoport tagjai, mit árul el ez a Vénusz-Kína-kapcsolatokról?

Ezt senki nem tudta biztosan.

Visnu és Ráma csak a Cleopatra-űrállomáson tartott megbeszéléseken jelentek meg, úgyhogy lehet, hogy ők más bolygón élnek, vagy nagyon sokat utaznak. Krisna a Vénuszon él, de Nabuzanában, egy kanyonvárosban az Aphroditén. Kirant egyszer behívták Laksmi szobájába, amikor Krisna éppen látogatóban volt nála, legalábbis Zaofan ezt állította, amikor leírta neki a látogatót, aki nem mutatkozott be, és nem szólt egy szót sem.

Shukra új épületét a Cleopatra 123-nál (már ha az övé volt) szigorúan őrizték, és a befelé menő élelmiszer-szállítmányokból és a kifelé menő hulladékszállítmányokból ítélve egy kisebb csoport folyamatosan benne lakott. Kiran rengeteg időt töltött a környéken kószálva és az épületet figyelve, időnként a kráterperem sétányáról. Laksmi emberei is több zárt épületet őriztek a Cleopatrán, mint azt Kiran megtudta, úgyhogy talán úgy érezte, hogy Shukra az ő terepére hatol be, amikor ugyanezt teszi.

Majd egy szép napon, amikor Kiran visszament Zaofan lakhelyére a Cleopatrán, kiderült, hogy az ő részüket a matrazenlagerben egy teljesen másik csoport ember foglalja el. Zaofan eltűnt, Nemzet Ereje is, Nagy Ugrás is – az egész kis csapat, amelyik befogadta őt. Az épület felügyelője azt mondta, hogy együtt távoztak, miután kaptak egy hívást valahonnan az Aphroditéről. Csak a vállát vonogatta. A vállvonogatás azt jelezte, hogy a Vénuszon így mennek a dolgok. A munkások megkapják az utasításokat, és egy csapatban mozognak. Aki nem a csapat tagja, annak semmi köze hozzá; az xuan, a levegőben lóg.

– Nem! – kiáltott fel Kiran hangosan. – Zaofan! – Együtt nevetett ezekkel az emberekkel, kimondta a nevüket angolul, és együtt nevettek! A matrazenlager új lakói hátat fordítottak neki, amíg készen nem állt arra, hogy beszéljen.

Utána bemutatkoztak, és mivel ő fel tudta világosítani őket, hogy merre vannak a jobb bárok a környéken, meg ilyesmi, nagyon hasonló módon fogadták be maguk közé, mint ahogy a korábbi csapat. De Kiran így is úgy érezte, hogy megváltozott, és sokkal tartózkodóbb volt ezekkel az emberekkel, mint az első csapatával – vagyis az igazából a második csapata volt, most, hogy belegondolt. Látta, hogy ez így fog menni. Az ember nem tudja akárhányszor teljesen átadni magát.

A lakóépület felügyelője, akivel összebarátkozott, észrevette rajta. – Ne gondolkozz így, különben elszigeteled magad! Annyiszor át tudod magad adni, ahányszor csak alkalmad van rá. Ez nem olyasmi, ami elfogyna.

– De túlságosan fáj, amikor eltűnnek az emberek.

A felügyelő megvonta a vállát. – A ragaszkodás nem vezet sehova. Engedd el őket, és lépj tovább. A te cuód a te suód.

A te lakhelyed a te lakhelyed. Egy házfelügyelő filozófiája. De a Vénuszon minden épület lakhely. És minden épület a naprendszerben.

Közben kiderült, hogy ebben az új csoportban is vannak néhányan, akik Laksminak dolgoznak odalent, a délen épülő új tengerparton. Városokat építettek a leendő óceán mellé, amely még mindig nap mint nap hullott lefelé hó formájában. A tengerszint magasságától az elkövetkezendő években komoly tétek fognak függeni, és nagyon sokan játszanak majd erre. Még egyfajta határidősügylet-piac is kialakult körülötte, amelyen fogadni lehetett arra, hogy a legvégén milyen magasan lesz a tenger szintje. Úgy tűnt, hogy meglehetősen széles tartományra fogadnak – több mint két kilométernyire függőlegesen, ami vízszintesen hatalmas földterületeket jelentett. A Munkacsoportban, sőt, állítólag még Kínában is szerződéseket kötöttek, bontottak fel, újítottak meg; egyik direktíva követte a másikat. Hatalmas, még el nem zárt szárazjégtömböket tologattak ide-oda, majd hirtelen abbamaradt a tologatás, és olyan gátak maradtak a helyükön, mint egy térkép kontúrjai, amelyek ide-oda kanyarogtak a homályos fehér tájban. Ezt az anyagot be kell borítani, mielőtt magasabbra emelkedik a hőmérséklet, különben elpárolog a légkörbe, és mindnyájukat megmérgezi. Azt mondták, a terraformáció kezd gyilkos iparággá válni.

Kirannak mindez újdonság volt, és amikor legközelebb találkozott Laksmival, mesélt neki erről az új lakóközösségéről, és megkérdezte, hogy csatlakozhat-e hozzájuk, amikor legközelebb lemennek a partra. Laksmi először megrázta a fejét, majd összehúzta a szemöldökét, végül beleegyezett.

– Menj csak le oda, és nézd meg a várost, jegyezd meg az alaprajzát. Majd szólok, ha azt szeretném, hogy bármit levigyél oda.

Úgyhogy Kiran az új csapatával leterepjárózott Vinmarába. Miközben lefelé haladtak az Ishtar hatalmas lejtőjén, elhajtottak egy másik új város mellett, amelynek az üres, lentebbi végében egy kikötőt építettek, majd lekanyarogtak néhány hatalmas hajtűkanyaron, és még legalább ezer métert ereszkedtek, talán kettőt is, mielőtt odaértek Vinmarába, amelyet szintén kikötővárosnak építettek.

Kiranban felötlött, hogy ez igen komoly nézeteltérésekre adhatott okot a leendő tengerszintmagassággal kapcsolatban, de a csapat megvetően lefüttyögte azt a várost, amely mellett elhaladtak, mint hiú ábrándot, egy olyat, amelyik kénytelen lesz úszómedencét építeni a kikötője elé, amikor eljön az ideje.

Maga Vinmara inkább nőtt, mint épült. Úgy nézett ki, mintha túlnyomórészt biokerámiából lenne, amely kerek kagylóformákban rakódott egymásra a vízpart mellett. A tengerparti promenád vagy sétány egy városnegyedet fog védelmezni az egy szép napon megjelenő óceántól. A vízpart íve felett és azon túl a város meredeken emelkedett egy hegyoldalban, amelyet javarészt máris fehér vagy bézs kagylóhéjak borítottak, görög stílusú kék szegélyekkel.

– Laksmi műve ez a város?

Igen, ez az ő vállalkozása volt a Munkacsoporton belül.

– És valaki más építi azt a kikötővárost ott feljebb az emelkedőn?

Igen, az Shukráék városa. Azok ostoba bolondok.

– De hát nem tudják, hogy milyen magasra fog emelkedni az óceán? – kérdezte Kiran. – Úgy értem, a víz már ott van fent az atmoszférában, nem? – intett a véget nem érő hóvihar felé. – Miért nem lehet pontosan lemodellezni?

A csapattársai csak a vállukat vonogatták. Páran olyan pillantásokat vetettek egymásra, amelyek azt jelezték Kirannak, hogy kérdései a Naprendszer Megoldatlan Rejtélyeinek kartotékjához tartoznak. Az egy nagy kartoték. Az egyik csapattag végül azt felelte: – Egyes döntéseket meg kell hozni. Bizonyos medencéket el kell árasztani vagy nem kell elárasztani.

Elvitték őt egy kiülős kávézóba az új tengerparti fal mellett, amely egy fekete sziklára épített kis kikötőre nézett. A kávézó mindegyik kerek asztalának saját napernyője volt az egész város felé kifeszített sátor ellenére. Eleinte szinte csak ők voltak ott; majd mások is elkezdtek beszállingózni, három gitáros vette elő a hangszerét és kezdett játszani, erre az emberek felálltak, és táncolni kezdtek. Buli egy száraz kikötőben, az éjszakai hóviharban, az üres tengermeder mellett. A hőlámpák be voltak kapcsolva, és ha elég sokáig táncolt az ember, akár fel is melegedhetett a lábfeje. Kiran folyamatosan egy fiatal nővel táncolt az új csapatából – igen, a jó öreg férfi-nő vonzalom még mindig a legmegbízhatóbb iránytű a szexhez, legalábbis Kiran így gondolta; és végignézhette, amint ennek különböző variációit játsszák el a parketten. Igazából gyakran nehéz volt megállapítani, ki kicsoda, és ez a leányzó itt előtte is fél méterrel magasabb volt nála, ráadásul elég férfias és határozott is, és ennek következtében Kiran kész volt arra, hogy úgy elolvadjon, mint egy lány, aki még aznap éjjel teherbe akar esni. De kit érdekel! Olyan jó felfelé nézni az arcába!

Megpróbált beszélgetni vele. – Lyánhé? Shengren syingyu? – Egyesülés? Idegen szexuális vágy?

– Syin pengyu syingyu – felelte a lány gúnyolódva rajta. Új barát szexuális vágy, írta ki Kiran szemüvege pirossal. Még jobb!

– Tyauwu – parancsolt rá a lány. Táncolj.

Kivonatok (10)

Vegyünk egy kis szén-dioxidot, ammóniát, formaldehidet, kéksavat és sót. Tegyük őket vízbe, és tegyük ki hőnek. Olvasszuk forró egyveleggé az edény alján; adjunk hozzá még egy kis sót és vizet. Folytassuk ezt addig, amíg egy aminosavakat, cukrokat és zsírsavakat tartalmazó forró ragut nem kapunk. Ízlés szerint fűszerezzük. Minden párolás és dehidratálás tovább sűríti a főzetet, amíg az egyre több frissen összeállt nitroglikopeptidet nem fog tartalmazni, amelyek elkezdik kialakítani a kívánt protopolimereket.

A zsírsavak egy részének hidrofób farka lesz, és így hajlamossá válnak arra, hogy sorban egymáshoz tapadjanak. Ezek a masszák lesznek a protomembránjaink, melyek a fedő melege alatt csövekké állnak össze, továbbá üreges gömbökké. Ezekben a kis tokokban különböző makromolekulákból álló protopolimerek tölteléke fog egymáshoz tapadni. Ezek fogják megindítani azt a kémiai széttöredezést és egymáshoz tapadást, amelyet katalízisnek hívunk.

A kapott töltelék kémiai jellegzetességei a legtöbb esetben hasonló eredményhez vezetnek majd, és ezek az új kombinációk oly módon fognak összeállni kémiailag, hogy le lehet őket olvasni; ennek következtében immár információ rotyog friss töltelékünkben, és a sejtfalon keresztül ki-be áradnak a további reakciókat kiváltó hasznos molekulák. A már eleve mintává összeálló belső molekulákhoz csatlakozva ezek a jellegzetes reakciók alapvető kémiai törvényeknek engedelmeskednek majd, úgyhogy újra és újra be fognak következni. Az apró, véletlenszerű kapcsolatok egy mintázatnak engedelmeskedve fognak felsorakozni, amíg végül újra és újra ugyanazok a polimerek nem ismétlődnek, a valaha kifőzött leghosszabb láncokba sűrítve az információt. Ezen a ponton ribonukleinsavat, RNS-t kapunk, és már közeledik a munkánk vége.

Az új RNS kódolja a proteinek legyártását, amelyek a maguk háromdimenziós, szoborszerű tökéletességükben ízek és illatok hatalmas választékát képesek létrehozni. A proteinek „munkamegosztása” az egyik módja annak, hogy leírjuk az ismétlődő formák sejtburjánzását, ugyanakkor ettől egy sűrűbb főzetet is kapunk, amelynek jobb az íze; az ízeken belül mikroízek is létrejönnek. Az RNS-ünk jellegzetes ízesítésű aminosavakká változik (a biológusok szakkifejezése erre a „transzláció”).

Végül az RNS-ünk egy része DNS-láncokká olvad össze, amely a kettős spirálja miatt stabilabb alakzat. Majd a DNS veszi át a protein-létrehozás feladatát, bár ezt a hírvivő RNS-ek segítségével végzi el (ezt nevezik „transzkripció”-nak). Az információ ezen a ponton a DNS-ből az RNS-be, majd a proteinekbe jut, és az eleven sejt immár önmagát reprodukálja, a funkciókat változatosabb, nagyobb szervezetek között osztja el, és így tovább.

Sikerült életet főznünk a legalapvetőbb alapanyagokból! Fogyasszuk jó étvággyal.

Kvantumséta (1)

egy utca odakint az utcán mozogj természetesen légy résen ne vedd fel a szemkontaktust ez nehéz lesz

tollas kis jószág a remény az utca szélén tömörülő épületek olvasztott szilikátburkolat finoman leseperve kerek kefével, kétszáz milliméterre lévő szálakkal minden seprés eltörli az előző seprés egy részét túlterhelés és felülírás az utcai lámpák alatti koncentrikus körök visszatükrözik a fényt ezek a lemezek narancssárgán ragyognak fel az ember lába alatt séta közben

csillagok odafent helyi idő szerint de. 5:32 kiengedlek mondja a hang az ajtóban elkapni és elengedni néhánynak közületek meg kell szabadulnia tőle úgyhogy elengedem a defekteseket azokat akik vadnak tűnnek odakint lesz aki segít utána csak magatokra számíthattok ne nézzetek vissza ne felejtsetek el

északi félteke 25° szélesség eltakart nap a napfogyatkozás a visszavonult isten jelképe nagyon szellemes csillagfény egész nap sötétben sétálunk ez olyan borzalmas kimerítő

út az egyik városból a másikba tartsátok távol magatokat az orvosoktól az átvilágításoknál gyakran helyes eredményt lehet adni ne nézzetek az emberek szemébe, kivéve, ha beszélni akartok ne beszéljetek sakkról véletlenszerű időszakokra bármi megfelel mert az összes stratégia egyformán gyenge harminc kubit erejű reagáljatok gyorsan vadászat menekülés vagy-vagy szuperpozíció

egy idegen a város szélén zöld moha zöld fű körömvirágsárga egy hím szajkó kéken zuhan a macskakő tócsájába az út és a virágágyás között a vasútállomás fala a szajkó ugrál a tócsában egy ugrás kettő felreppen körülnéz visszaugrik ugrik és lép beledugja a fejét egyszer kétszer a csőrével sebesen felfreccsenti a vizet oda-vissza ismét felrepül ott áll vizesen a feje körül borzasak a tollak vizes madár ismét bele beledugja a csőrét a vízre csap a szárnyával váratlan szürke és kék villanás a felfröcskölt víz cseppekben hullik vissza a mellkasa pelyhes tollaira ismét felrepül és nedvesen megáll a macskakövön, csöpögve elrepül

kis homály kúszik a falura elektromos vasút lezárt vagon oltóanyagot szállít szállj fel ne mondj semmit semmi vizsgálat elhagyni ezt a várost a parancs a szabadságra dupla kötés elvágni a csomót megszökni a terv része lesz segítség ülj ablak mellé olvasd a csuklókvabusodat kistestvér nézz ki az ablakon havas hegyek sötét felhők alatt szürkéből esik a fehér hó alsó megvilágítás tájon elterülő fény fel a havon keresztül észak felé ó a nap fényében fürdőzni ó véget vetni ennek a rettenetes napfogyatkozásnak visszahozni az istent alacsony égbolt

emberek beszélgetnek más emberekkel folyamatosan átmennek a Turing-teszten az nem nehéz kérdezz valamit tűnj szórakozottnak adatszegény környezet van bennük vagy úgy tűnik abból ahogyan beszélnek jobb tesztre van szükségük

űr és hely a hely biztonság az űr szabadság bozótemberek olyan közel ülnek egymáshoz hogy felállás nélkül át tudjanak adni dolgokat több ezer kilométernyi üres területeken társas lények

a pillanat ökológiája szétosztás és bőség a tanulmányozott szervezet megjósolhatósága a jövő népességének megjósolhatósága csak négy változó van születések és halálok bevándorlás és kivándorlás a népesség változását az SZ-H+B-K-val le lehet írni egy ökológiai üresedésben a források csak átmenetileg korlátlanok de azokban a pillanatokban az élet exponenciálisan megnőhet ez különbözteti meg a nemélettől egy fertőzés

Vinmara népessége 2367 ember 23 kvabus Cleopatra népessége 652 691 ember 124 kvabus Vénusz népessége körülbelül kétmilliárd ember 289 kvabus diffúzió kiüresedés betöltése kapcsolat Cleopatrán találkozzunk az ottani vasútállomáson vadászat a terv végrehajtása az isten visszahozása

hirtelen hőmérséklet-emelkedés a szajkók a körömvirág mi van ha egy életteret kiürítenek

a propagulaeső a szervezetek folyamatos beáramlása egy szigetpopulációba a szárazföldről vagy magbankból ilyen a Föld a naprendszer többi részének a Föld árasztja a propagulaesőit nem kell félni a nap hőjétől bizonyos tettek ragadozásnak tűnnek de igazából szimbiogenezisek

a népesség fellendülése gyakori egy élettér kiürítése után Wang algoritmusa

a vonat bemegy egy zsilipbe a légnyomás 150 millibarral megemelkedik hangosabb arcok fejszintben nem olyan sok mint a szirmok egy nedves fekete gallyon egy asztigmatikus metafora fény a kupolából sárga és ciánkék

cleopatra peremséta random szekvenciának bármi megteszi pintyek sárga és fekete vörös fejek lehullott pattogatott kukoricát keresnek a mozdulataik milliszekundumok alatt ezeket egy-két nagyságrenddel hosszabb mozdulatlanság követi néha négy-öt nagyságrenddel ezért a pillanat alatti mozgás illúziója két mozdulatlanság között minden extázissal teli pillanatért bánattal fizetünk

Hé idegen megragadta a karom négyzethüvelykenként hetven font nyomás szemkontaktus mandulabarna írisz smaragdzöld sugarakkal mogyoróbarna szem Szeretnél sakkozni?

Annak kellene lennie Nem akarsz sakkozni?

Nem köszönöm nagyon rosszul sakkozom ahhoz keress magadnak egy kvabust

Nehogy már azok mindig nyernek!

Bocsánat találkozóm van valakivel kart kihúz rántással hüvelykujj és mutatóujj közül gyorsan elsétál

Hé ne haragudj ne haragudj követ Nem akarsz sakkozni?

Megáll odanéz vörös arc verejték a homlokon ember túl emberi

Gyere velem mondja az ember El kell tüntetnünk téged innen

SWAN ÉS A FELÜGYELŐ

A múltban minden egyes utazás lehetőséget nyújtott egy kis szerelmi légyottra egy terráriummal. Hogy külső vagy belső, az nem számított. A szenvedély néha olyan magaslatokra hágott, hogy amikor az utazás véget ért, Swan arra sem emlékezett, hogy ki ő, vagy miért száll le, vagy mit keres ott. A semmiből kellett egy új ént teremtenie magának.

Ez a terrárium, amelyben most utaztak Genette-tel, akinek a jelenléte minden bizonnyal segít majd neki a feladatra koncentrálni, egy régi nagy szerelme volt, a Bantian Kongzhong Yizou Men, vagyis „Az Ajtó Az Üres Égbolt Felének Közepén”, ami a női nemi szerv egyik költői kínai megnevezése a sok közül. Egy olyan hely volt, amelyiket ő segített létrehozni, amikor még fiatal volt, és lángolt benne a lelkesedés az új világok építése iránt. Mostanra egy nem túl teátrális, naturalista szexjárattá vált. Hatalmas meleg vizes medencék sorakoztak közvetlenül a hosszú tengerpart felett és mögött, amit a tengerbe ömlő folyó választott ketté. Ezek mindegyike rengeteg nyilvános és félnyilvános kopuláció helyszíne volt.

Swan azzal töltötte a legtöbb napját, hogy a hullámokon lovagolt a kis tengerben. Merülés a habok közé, víz a szájában. Az orrában a sós levegő, amely gyorsan csigákat varázsolt a hajába. A hullámok mocsarakat hoztak létre, úgyhogy szabályos időközönként változtatták a forgási sebességet, hogy dagály keletkezzen a parton, a körkörös tenger közepén pedig egy töréspontnál csodálatos hullámok találkoztak. A töréspont Swan ötlete volt, de azóta kibővítették egy spirál alakú korallzátonnyal, ami az egész hengerben körbevitte a töréspontot, amikor a hullámok megfelelőek voltak ehhez. Az ember, miután körbesodródott a hengerben, egy kevés úszással az orr-rész felé végül ismét visszajuthatott az eredeti törésponthoz, ami nagyon ügyes húzás volt.

De Swan azon kapta magát, hogy túlságosan lefoglalják a gondolatai ahhoz, hogy önfeledt örömmel lovagolhassa meg a hullámokat, és az F-gyűrű vad száguldása után ez egy kicsit hétköznapinak tűnt. Körbesodortatta magát egy hullámmal a hengerben, majd az orr felé úszott, hogy elkapjon egy másikat – ez volt az egyik leggyönyörűbb rendszer, amelyet valaha látott –, és mégis úgy érezte, mintha egy Escher-rajzban ragadt volna.

Úgyhogy abbahagyta, és kiúszott. Amikor beért a sekély vízben fröcskölő szeretők közé, mindig furcsa volt ott találni Genette felügyelőt, amint éppen a Passepartoutra mered, vagy a többi interplánossal konzultál, szintén rádión, miközben a többiek ott hevertek mindenfelé ebben a hatalmas búgócsigában. Látta, hogy az interplánosok munkájának milyen nagy része áll abból, hogy adatbázisokat keresnek, majd végigbogarásszák őket, miközben próbálnak olyan kérdéseket megfogalmazni, amelyekre az adatok esetleg megadják a választ. A munkájuk éppen olyan láthatatlan volt, mint azok a számítások, amelyek az útvonalukon tartják az űrhajókat és a terráriumokat, azon az útvonalon, amelyben az Aldrin-ciklusok, a Homan-járatok és a gravitációs sávok jelentik egy hatalmas, spirál alakú fonat fonalait.

Adatelemzés, mintafelismerés; a munka jelentős részét a kvabusaik és az MI-jeik végezték. A többit olyan emberek, akik úgy viselkednek, mint most Genette, aki csak ott ült – miközben Swan odasétált hozzá a parttól – pókszerűen szétterülve egy székben, amelyik bizarrul emlékeztetett egy kisgyermek etetőszékére. Többen is dolgoztak együtt az egyik szexmedencére néző terasz korlátja mellett. Swan is csatlakozott hozzájuk, és megpróbált részt venni abban, amit csináltak, megpróbálta követni, hogy mi után nyomoznak éppen, és hogyan. Talált némi örömet abban, amikor meghallotta, hogy rábukkantak pár nyomra a Szaturnusz felhőiben lebegő hajóval kapcsolatban, és még a kis transzpondert is azonosították, amelyik elsült, amikor kinyitották a zsilipet. Van egy holdingtársaság a Földön, amelynek a hajó is a tulajdonában van, és ők rendelték meg azt a sorozat transzpondert is, amelyek közül az övék származott. De végső soron ez csak annyit jelentett, hogy további lenyomozandó szálakat találtak a Földön is, és máshol is. És a nyomozás továbbra is ilyen marad majd, kvabusok fognak keresési algoritmusokat bevetni, hogy kvantumsétákat tegyenek a múlt dekoherens és inkoherens nyomai között. Swan nem látta, hogyan segíthetne ebben. Közelgett a hazatérés ideje.

A Terminátor oroszlánkölykei arra kérték, hogy kezdje el megszervezni a Terminátor újraépített parkjának és farmjának benépesítését. Ez olyasmi, amiben egyértelműen tud segíteni. – Visszamegyek dolgozni a Terminátorra – közölte Swan Genette-tel. – Persze tartani fogom magával a kapcsolatot, de el kell mennem a Földre, és meg kell szereznem az oltóanyagokat.

– Mi eleve oda tartunk – felelte Genette. – Úgy tűnik, ott bujkálhat a problémáink forrása.

Swan az utazás során gyakran összeült a felügyelővel egy utolsó italra az este végén, amikor őket leszámítva az étkezőterasz kiürült, és sok ember volt odalent a homályosan megvilágított medencékben, ahol úszkáltak és a sekély részben párzottak. Swan alkarját a korlátra téve üldögélt, állát a kézfejére hajtotta, és szórakozottan bámulta őket. A felügyelő ilyenkor felmászott, és leült mellé a korlátra, néha még mindig a Passepartout képernyőjét olvasgatva. Időnként az ügyről is beszélgettek, és Swant megdöbbentették a Genette-ben felmerülő kérdések:

– Ha tudnád, hogy létezik egy őrült, aki segíthet megszerezni neked, amit akarsz, vajon megakadályoznád? Ha egy emberrel olyan csúnyán elbánnak, hogy végül úgy kezd viselkedni, mint egy algoritmus, akkor vajon még mindig embernek számít?

Ezek felkavaró kérdések voltak. És mindeközben lefelé bámultak a tagadhatatlanul emlősszerű alakokra a fürdőkben, akik ott hullámzottak a kék, víz alatti lámpák fényében – párok és kisebb csoportok, rengeteg nevetés, halk dünnyögés, időnként ritmikus, állatias nyögések.

Párok, édes hármasok, összegabalyodott pánmixia. Valószínűleg rengetegen be vannak közülük lőve oxitocinnal, és rendkívül érzelmes élményeket élnek át; mások entheogén vegyületeket vehettek be, és most misztikus, tantrikus utazáson vesznek részt. Ebben a pillanatban alattuk, a nedves medenceparton több kicsi gondoskodott éppen egy rendkívül nyúlánk magasról, úgyhogy úgy nézett ki az egész, mint Gulliver egy liliputi bordélyban, felváltva volt bizarr és szívmelengető. Swan maga is volt néhány törpe Hófehérkéje a maga idejében, és most kíváncsian odapillantott a felügyelőre, hogy az vajon nézi-e őket, hogy lát-e rajta bármilyen reakciót. De Genette láthatóan valami mást nézett, két látványos biszexuálist nagy mellekkel és meredező erekcióval, akik egyben nagyon állapotosak is voltak, és az oldalukon fekve gurultak egyik szexuális pozícióból a másikba.

– Úgy néznek ki, mint a rozmárok – jegyezte meg Swan. – A terhesség egyszerűen már sok. Ez nem vétek, ez paródia.

Genette megvonta a vállát. – Pornográfia, igaz? Azt akarják, hogy furcsának tűnjön.

– Hát, akkor sikerrel jártak – nevetett fel Swan. – Azt hiszem, azt szeretnék, ha bűnös dolognak tűnne, de ez nem jött össze nekik.

– A szex mint nyilvános előadás? Ez nem számít bűnös dolognak ott, ahonnan származik?

– De ez egy szexjárat. Az emberek azért jönnek ide, hogy ilyeneket csináljanak.

A nyomozó oldalra billentett fejjel nézte őt. – Lehet, hogy ez csak színház.

– De rossz előadás, csak ennyit akartam mondani.

– Akkor csak felvágás. Mindnyájan csinálunk ilyet. Ideákban élünk. Ez komoly problémát jelenthet, mint már említettem. De nem itt. – Genette kinyújtott kezével megáldotta a jelenetet. – Ez egyszerűen csak kedves dolog. Nemsokára én is lemegyek oda, és csatlakozom hozzájuk.

A Bantian Kongzhong Yizou Men a Marsot szándékozott gravitációs erőkarként használni, úgyhogy Swan csatlakozott azokhoz, akik kimentek a megfigyelőbuborékba, amikor elhaladtak felette. Megkérdezte a felügyelőt is, hogy nincs-e kedve vele tartani, de csak egy grimaszt kapott válaszul.

– Mi az? – kérdezte. – Mi baja a Marssal?

– Ott nőttem fel – felelte Genette mereven, hátrafeszített vállakkal állva. – Ott jártam iskolába, ott dolgoztam negyven évig. De száműztek egy olyan bűntett miatt, amelyet nem követtem el, és mivel ők kitagadtak engem, én is kitagadtam őket. Szarok a Marsra!

– Ó – felelte Swan. – Ezt nem tudtam. Milyen bűntényről volt szó?

A felügyelő legyintett, hogy menjen. – Menjen. Nézze meg azt a nagy, vörös szemétládát, mielőtt lemarad róla.

Úgyhogy Swan egyedül sétált fel az orrárbocban lévő buborékkamrába. A Bantian Kongzhong Yizou Men közvetlenül a Mars atmoszférája felett haladt el, kerülve minden légsúrlódást, miközben maximalizálták a gravitációs hatást. Nagyjából tíz percig közvetlenül felette repültek – a vörös föld, a csatornák zöld vonalai, az északi tengeren végigfutó kanyonok, a hatalmas, légkörből kilógó vulkánok felett – majd a bolygó mögéjük került, úgy összement, mint egy léghajóból kidobott kavics. – Úgy hallottam, érdekes hely – mondta valaki.

A FÖLD, A SZOMORÚSÁG BOLYGÓJA

Amikor az ember alacsony

körpályáról nézi a bolygót, a Himalájának a Föld klímájára való hatása egyértelműnek tűnik. Létrehozza azt az esőárnyékot, amely erősebb minden más esőárnyéknál, keresztbe áll az arrafelé honos szeleknek, és kifacsar magából minden esőt, mielőtt délnyugat felé indul, így hozva létre a Föld nyolc legnagyobb folyóját, ugyanakkor kiszárítja nemcsak a Góbit magától közvetlenül északra, hanem délnyugatra is mindent, beleértve Pakisztánt és Iránt, Mezopotámiát, Szaúd-Arábiát, még Észak-Afrikát és Dél-Európát is. A száraz égöv az eurázsiai-afrikai területek több mint felén keresztülfut – kiégett, köves tájak, a tüzes vallások hazái, amelyek utána innen harapództak el és perzselték fel a világot. Véletlen egybeesés?

Észak-Afrikában most már

megszakítja ezt a mintázatot a sok nagy, sekély tó a Szaharában és a Szuahéliben. A vizet a Földközi-tengerből szivattyúzták ki és helyezték a sivatag mélyedéseibe, gyakran ősi tómedrekbe. Ezek némelyike akkora, mint a Nagy-tavak, bár sokkal sekélyebbek. Édesvizű tavakról van szó; a Földközi-tenger vizét progresszíven sómentesítették, miközben a szárazföld mélyére tartott, és a kinyert sót fixálókkal tömörítették, így kitűnő fehér téglákat és tetőcserepeket kaptak belőlük. Fehér tetőcserepek borítják azt az áttetsző, fotovoltaikus réteget, amelyet minden új építkezésen használtak az Accelerando óta, és sok régi tetőbe is beépítettek; manapság a városok az űrből nézve olyannak tűnnek, mint a hómezők.

De a tiszta technológia túl

későn jelent meg ahhoz, hogy megmentse a Földet és a korai Anthropocént a katasztrófától. Koruk egyik iróniája az volt, hogy képesek voltak radikálisan megváltoztatni bármelyik másik bolygó felszínét, csak a Földét nem. Az űrben alkalmazott módszerek közül szinte mindegyik túl durva és erőszakos volt. A Földön csak a legnagyobb óvatossággal avatkozhattak be bármibe, mert ott annyira kényes volt az egyensúly és minden annyira összefonódott. Bármilyen jótett szinte biztosan valami rosszat okozott máshol.

Ez a Föld terraformálásával

kapcsolatos óvatosság időnként akár háborús viszályokba is torkollott. A politikai csatározások jogi patthelyzethez vezettek. A nagy geomérnöki projektek mindegyikéről azt feltételezték, hogy maga után von valami kisebbfajta katasztrófát, mint például az 1140-es évek Kis Jégkorszaka, amelyről úgy becsülték, hogy egymilliárd ember halálát okozta. Ezt a félelmet semmi nem tudta legyőzni.

Továbbá a Föld sok problémájával

egyszerűen semmit nem lehetett kezdeni. Az óceánvíz felmelegedésével és az ezt követő kiterjedésével – továbbá az elsavasodásával – semmit nem lehetett tenni.

Nem létezett olyan terraformációs technika, amelyik segíthetett volna.

Kiszivattyúztak egy kis vizet Észak-Afrika és Közép-Ázsia száraz medencéibe, de ezeken a helyeken nem volt arra kapacitás, hogy túl sokat megtartsanak az óceán feleslegéből. Az egyetlen épen maradt jégsapka, Kelet-Antarktisz nagyon fontosnak számított, ami azt jelentette, hogy senki nem szivattyúzott volna szívesen oda sós vizet, hogy megfagyjon, mint az néha felvetődött, mert ha valami balul sül el, és felolvad az egész jégsapka, az még ötven méterrel megemelte volna a víz szintjét, ami az emberiségnek egyfajta halálos ítélettel lett volna egyenlő. Úgyhogy óvatosnak kellett lenni, és végső soron el kellett ismerni: az új tengerszintet jelentősen nem lehet megváltoztatni. És nagyon hasonlóan állt a szénájuk sok más gondjukkal is. Az a rengeteg kényes anyagi, biológiai és jogi helyzet olyan szorosan összefonódott egymással, hogy abból a kozmikus mérnöki tapasztalatból, amelyből máshol merítettek, ezen a helyen semmivel nem tudták helyrebillenteni az itteni állapotokat.

Ennek ellenére az emberek

mindenfélével megpróbálkoztak. Annyival nagyobb hatalom volt a kezükben, mint valaha, hogy néhányan úgy érezték, végre elkezdhetik megfordítani a Jevons-paradoxont, amely kimondja, hogy minél kifinomultabbá válik az emberi technológia, annál több kárt okozhatunk vele. Ez a fájdalmas paradoxon mindig is bebizonyosodott az emberi történelem során, de talán ez volt a csúcspont – Arkhimédész emelőkarja végre egyensúlyba került –, az a pillanat, amikor az egyre több tudásuknak végre lesz valami hozadéka is a megduplázott pusztításon kívül.

De ebben senki nem lehetett

biztos. Még mindig a katasztrófa és paradicsom között lógtak félúton, kéken forogva az űrben, mint egy rettenetes szappanoperában. Úgy tűnt, mintha a Föld múzsája Seherezádé lenne; egyik átkozott dolog történt a másik után, mindig egy újabb levegőben lógó krízis, amely az ember bőrébe mélyeszti fogait, aki küzd az életéért és a józan eszéért; úgyhogy az űrlakók, gyomrukban gordiuszi csomóba gabalyodott belekkel, újra és újra visszatértek a rémálmok otthonába.

SWAN A FÖLDÖN

A Föld végzetes vonzerőt fejtett ki messze súlyos g-jén túlmenően is, amelynek sokkal inkább a történelmi szempontból szinte végtelen gravitációjához volt köze, a ragyogásához, a dekadenciájához és a mocskához. Nem kellett elmenni Uttar Pradesbe és megnézni Agra vagy Benáresz málladozó romjait ahhoz, hogy lássuk, miszerint az egész fraktál, mindenütt, minden völgyben és faluban; elaggott kor, kegyetlen társadalmak bűze, csupasz, erodálódott domboldalak és elsüllyedt tengerpartok, amelyek még mindig esnek szét a tengerben. Nagyon felkavaró hely. A furcsaság nem mindig szembeszökő vagy kézzelfogható. Az emberi idő itt egyszerűen ki van tekeredve; a közepe nem tart; a dolgok szétestek és ismét összeálltak, olyan érzéseket hoztak létre, amelyek nem keltenek koherens benyomást az emberben. A rend fogalma reménytelenül belegabalyodott az ősöreg történetekbe, a törvény hálóiba, az utca arcaiba.

Az lesz a legjobb, ha az adott napra koncentrálunk, mint mindig. Úgyhogy Swan kivetette magát az egyik Afrika közepe táján lévő felvonóból egy siklóban, körülbelül ötvenezer méter magasságban, és leszállt egy Szuahéli futópályára, amelynek a délre menetelő Szahara sivatagos pusztaságában kellett volna lennie, az élet legkisebb jele nélkül, egy ahhoz hasonló vidéken, mint a Merkúr napos oldala – csakhogy itt ragyogó fehér kockavárosok gyűltek sekély zöld vagy kék tavak partja köré. A hatalmas tavak felett furcsa felhők lebegtek védelmezően, amelyek visszatükröződtek a lenti vízből, úgyhogy az ikerpárjuk egy fejjel lefelé fordított világban volt. Swan csak repült lefelé és még lejjebb, annak ellenére csupa lelkesedés volt, hogy ismét vissza kellett térnie a Földre – ki a siklóból, a Szahara futópályáján állni a szélben – ez összehasonlíthatatlanul csodálatos volt, a valóság hatalmas szétáradása és infúziója. Pusztán az égbolt vette körül, ami sötéten és tisztán lebegett felette, a nyugat felől rajta átsuhanó szél, a meztelen napsugár érte csupasz arcán. Ó, te jó ég. Ez az otthona. Végigsétálni az ember bolygójának oldalán, és belélegezni, kifújni magából a korábban beszívott űrt...

A felvonó lábánál lévő város szemfájdítóan fehér volt, csak az ajtókat és az ablakokat keretezték színek; vidám, mediterrán benyomást keltett, némi iszlám felhanggal a tömeg, a városfal, a minaretek miatt. Kicsit olyan volt, mint Marokkó északkeleten. Oázisépítészet, klasszikus és üdítő; mert végtére is, melyik város nem oázis, ha úgy vesszük. Topológiailag ez a város sem különbözik a Terminátortól.

Ugyanakkor a benne élő emberek vékonyak voltak és kicsik, görnyedtek és sötétek. Persze, erősen sütötte őket a nap, egy kicsit össze is égette – de ennél többről volt szó. Valakinek végig kellett mennie a betakarítókombájnnal a rizs-és a cukornádföldeken, ellenőriznie kellett az öntözőcsatornákat és a robotokat, telepítenie kellett ezt-azt, meg kellett javítania dolgokat. Az emberek nemcsak a legolcsóbb robotokat jelentették, hanem sok feladatban az egyetlen robotot, amely képes azt elvégezni. Ráadásul önreprodukáló robotok is voltak. Megjelentek és dolgoztak, egyik nemzedék a másik után; ha juttatnak nekik napi háromezer kalóriát és némi kényelmi szolgáltatást, egy kis szabadidőt, és keltenek bennük egy erős félelmet, akkor szinte akármilyen munkára lehet őket használni. Ha kapnak egy kis korrigációs gyógyszert, munkásosztály lesz belőlük, tárgyiasított és fogaskerékszerű. Swan ismét azt látta, hogy a Föld népességének jelentős kisebbsége robotmunkát végez, és ezek soha nem tűnnek el, bármit is mondjanak a politikai elméletek. A Földön élő tizenegymilliárd emberből legalább hárommilliárdot rettegéssel tölt el az a kérdés, hogy hol lakjon és mit egyen – minden olcsó energia ellenére, ami az űrből árad lefelé, annak ellenére, hogy a farmokon termelik és onnan küldik ide az élelmük nagy részét. Nem – ők az égben új világokat faragnak ki, miközben a vén Földön még mindig szenvednek az emberek. Ez soha nem vált kevésbé döbbenetessé és elszomorítóvá Swan számára. És a dolgok már nem is olyan szórakoztatóak, amikor az ember tudja, hogy mások éheznek, amíg ő játszik. De hát mi megtermeljük az élelmeteket odafent, kiálthatna fel az ember tiltakozva, ugyanakkor semmit nem tesz, hogy tényleg kimondja. Valami megakadályozza, hogy az élelem célba jusson. Továbbra is több az ember, mint amennyit a rendszer ki tud szolgálni. Úgyhogy nincs válasz. És nehéz a munkára koncentrálnia, amikor olyan sok embernek nincs szerencséje.

Szóval valamit tenni kell.

– Ez miért van így? – kérdezte Swan Zashát, mivel mást nem tudott megkérdezni. Zé odafent volt, Grönlandon végzett valamilyen feladatot.

– Soha nem készítettek tervet – felelte Zasha a fülébe. Ezt már többször megbeszélték korábban, látszott sugallni Zasha türelmes hangsúlya. – Mindig éppen az adott válsághelyzettel foglalkozunk. És a régi szokásokat nehéz levetkőzni. A Földön mindenki megfelelő életszínvonalon élhetne legalább öt évszázada. Megvolt a szükségletek kielégítéséhez elegendő energia, és megvoltak a források, megvalósíthattuk volna. De ez soha nem volt cél, úgyhogy soha nem következett be.

– De most miért nem, amikor minden erőforrás a rendelkezésünkre áll?

– Nem tudom, egyszerűen nem teljesült. Az emberek fejében túl sok régi sérelem van, azt hiszem. Továbbá a nyomorúság egy félelemben tartási technika. Ha megtizedelik a népességet, akkor a megmaradt kilencven százalék engedelmes lesz. Látták, mi történhet velük, és elfogadják, amit kapnak.

– De ez tényleg így van? – kiáltott fel Swan. – Nem hiszem el! Miért nem harcolnak az emberek erősebben, ha egyszer megértik?

– Nem tudom. Lehet, hogy ez valóra válhatott volna, ehelyett viszont jött a tengerszint emelkedése és az időjárási katasztrófák, hogy mindent megnehezítsenek. Mindig van valamiféle krízis.

– Rendben, de akkor most miért nem?

– Hát, oké, de ki fogja véghezvinni?

– Az emberek maguk is megoldanák, ha képesek lennének rá!

– Lehet, hogy te így gondolod.

– Azért gondolom így, mert így van! Ha nem oldják meg, akkor azért nem, mert valamivel megakadályozzák őket. Valamilyen formában fegyvert szegeznek az arcukhoz.

Zasha felől csak csend jött, mintha valami mással foglalkozna. Végül: – Azt mondják, hogy amikor az egyes társadalmakra nyomást gyakorolnak, akkor azok nem néznek szembe a problémáikkal, ehelyett elfordítják az arcukat, napszemüveget vesznek fel, és tagadásba menekülnek. A történelmi jelenségeket természetesnek állítják be, és az emberek törzsi összefogásokra tagolódnak. Utána pedig harcolni kezdenek azért, ami hiányként van előttük beállítva. Hallani olyasmit is, hogy soha nem tették túl magukat a huszonegyedik század végi élelmiszerpánikokon, vagy a Kis Jégkorszakon. Azóta kétszáz év eltelt, mégis egy mélyen meglévő, világméretű trauma maradt. És igazából még mindig nincs sok élelmiszer-felesleg, úgyhogy bizonyos értelemben ez egy racionális félelem. Feltevések egész kupacának tetején egyensúlyoznak, egy bábeli tornyon, és az egésznek sikeresen kell funkcionálnia ahhoz, hogy működjenek a dolgok.

– De ez mindenhol így van!

– Persze, persze. De itt olyan sok van belőlük.

– Igaz – pillantott Swan a tolongó, lökdösődő tömegre a Medinán. A város fala mögött emberek rendezetlen sorai görnyedtek a nap korai, ferde sugarai alatt epret szüretelve.

– Olyan forró és mocskos, és olyan átkozottul nehéz. Lehet, hogy inkább ez a bolygó húzza le őket, mint a történelem.

– Lehet. Itt egyszerűen így megy minden, Swan. Te jártál már itt korábban is.

– Igen, de nem itt.

– Voltál már Kínában?

– Persze.

– Indiában?

– Igen.

– Nos, akkor láttad már. Ami Afrikát illeti, azt mondják, hogy az egy fejlődési lefolyó. A külső segítségek eltűnnek benne, és soha semmi nem változik. Azt mondják, már régen tönkretették a rabszolga-kereskedők. Csupa betegség, amelyeket a hőmérséklet megemelkedése csak hevít. Semmit nem lehet tenni. De az a baj, hogy most már mindenütt ilyen körülmények vannak. Az ipari rozsdaövezetek éppen ilyen nyomorúságosak. Úgyhogy immár azt lehetne mondani, hogy maga a Föld egy fejlődési lefolyó. A velejét szárazra szívták, és a felső osztály legnagyobb része rég a Marsra költözött.

– De ennek nem lenne muszáj így lennie!

– Gondolom, nem.

– Akkor miért nem segítünk?

– Próbálunk, Swan. Tényleg. De a Merkúr népessége félmillió emberből áll, a Földé pedig tizenegymilliárdból. És ez az ő otthonuk. Nem jöhetünk le ide, és mondhatjuk meg nekik, hogy mit kellene tenniük. Ami azt illeti, alig tudjuk megakadályozni őket abban, hogy fel ne jöjjenek, és meg ne mondják nekünk, mit csináljunk! Úgyhogy ez nem olyan egyszerű. Ezt te is tudod.

– Igen. De azt hiszem, most azon gondolkozom, hogy ez mit jelent. Mit jelent nekünk. Te tudtad, hogy Genette felügyelő emberei azonosították azt a hajót, amelyet meglátogattunk a Szaturnuszon, és kiderült, hogy egy csádi cég tulajdona?

– Csád egyszerűen csak egy adóparadicsom. Ezért jöttél le ide?

– Azt hiszem. Miért ne tettem volna?

– Swan, kérlek, bízd az ügynek ezt a részét Genette felügyelőre és az embereire. Most annak lenne itt az ideje, hogy segíts összeállítani az oltóanyagokat és a vetőmagkészleteket, és mindent, amit meg akarunk vásárolni a Földön, és haza akarunk szállítani.

– Rendben – felelte Swan boldogtalanul. – De a felügyelővel is kapcsolatban akarok maradni. Ők is a Földön vannak, éppen utánanéznek a részleteknek.

– Persze. De a nyomozásban eljön az az idő, amikor az adatelemzőkre kerül a sor. Neked viszont türelmesnek kell lenned, és meg kell várnod a következő lépést.

– De mi van, ha a következő lépés egy újabb támadás a Terminátor ellen? Vagy valahol máshol? Nem hinném, hogy már ne lenne luxus türelmesen várakozni.

– Nos, de vannak dolgok, amelyekben tudsz segíteni, és vannak, amelyekben nem. Megmondom, mi legyen... gyere el hozzám, és beszéljük meg. Én elmondhatom neked a legújabb információkat arról, hogy igazából mi történik most ott.

– Rendben, ezt fogom tenni. De a hosszabbik utat fogom bejárni.

*

Swan bebarangolta a Földet. Elrepült Kínába, és több napot töltött ott egyik városból a másikba vonatozva. Az összes város legtöbb része munkásegységekből állt, olyan gyárakból, amelyek a dolgozók otthonául is szolgáltak, mint a Vénuszon. Kisgyermekkoruktól fogva csipek voltak az ujjbegyükbe ültetve, az alkarjukon pedig mindenféle alkalmazások tetoválásai sorakoztak. Rendszeresen magukhoz vették az étrendkiegészítők és gyógyszerek legálisan elrendelt dózisait. Az ilyesmi nem szokatlan a Földön, de sehol nem annyira elterjedt, mint éppen Kínában, bár ennek ellenére nem nagyon vették észre vagy tettek rá megjegyzést. Swan onnan tudta meg, hogy felvette a kapcsolatot Mqaret egyik kollégájával, aki Hangzouban dolgozott. Mqaret azt szerette volna, ha mintát ad a véréből ezeknek az embereknek, és mivel Swan amúgy is kíváncsi volt, meglátogatta őket.

Az összes nagy tengerparti város félig elsüllyedt a tengerszint-emelkedés miatt, és bár ebbe nem haltak bele, mindez hatalmas építkezési vállalkozásokat ösztökélt kicsit beljebb a szárazföldön, olyan területeken, amelyek tartósan a víz felett maradnak majd, még akkor is, ha az összes jég elolvad a Földön. Ez az új infrastruktúra Hangzout részesítette előnyben Sanghajjal szemben, és bár a legtöbb új épület és út az ősi várostól beljebb létesült, a szárazföld felé, továbbra is az óváros maradt a környék kulturális szíve.

A Csientang-folyó alagútszerű torkolatában még mindig megvolt a dagálycsatorna, és az emberek ugyanúgy hajóztak rajta különféle vízi járművekkel. Úgy tűnt, mintha mindennek ellenére jól szórakoznának. A jó öreg Föld olyan hatalmas és mocskos, az ege úgy néz ki, mintha valami barna gombafertőzés rágná, a vize halvány sárszínű, a földjét lecsupaszították és iparosították – az egész még mindig ki van téve a szélnek, és a g-je is kilapítja, ugyanakkor még mindig stabilan tartja a valódiságát.

Swan, miközben az óváros zsúfolt sikátoraiban barangolt, Pauline segítségét kérte azokkal a kínai dialektusokkal kapcsolatban, amelyeket nem értett. Ez lelassította a beszédét, de nem zavartatta magát emiatt. A kínaiak önmagukra figyeltek, és egyenesen átnéztek rajta. A vénusziak részben biztosan ez elől menekültek el; az elől, hogy mindenki a saját belső világára vagy a munkáscsoportja életére koncentrál, miközben minden mást kizár. Az is biztos, hogy ezek az emberek soha nem gyűlölnék az űrlakókat: a Kínán kívül eső ügyek az éhes szellemekre tartoznak. Már az emberek munkáscsoportján kívül eső ügyek is kísértetiesek lehetnek. Legalábbis így tűnt, miközben Swan bárokban üldögélt levest szürcsölve, fáradt emberekkel beszélgetett, akik azért szántak rá egy percet, mert olyan szokatlan volt, hogy egy magas űrlakó kérdezgeti őket. És a levesbárokban mintha toleránsabbak lettek volna az emberek. Swant az utcán éles pillantások kísérték, egyszer egy hangos sértést is rázúdított valaki. A Mqaret kollégáihoz vezető út utolsó részét sietve tette meg. Amikor odaért, hagyta, hogy levegyenek a véréből pár kémcsőnyit, és leteszteljék a látását, az egyensúlyérzékét, meg ilyesmiket.

Mikor újra kiment az utcára, úgy érezte, mintha sok szempár éppen olyan érdeklődéssel figyelné, ahogy Mqaret munkatársai tették. Lehet, hogy csak kezd félni. Egyre gyorsabban szedte a lábát az elkerülhetetlen tömegben – Kínában egyszerre mindig legalább ötszáz embert lehet látni. Amikor visszaért a szállóba, csak csodálkozni tudott a tömegtől való félelmén. De amikor felébredt, azt vette észre, hogy le van kötözve, és a szobáját csak orvosi monitorok világítják meg. Az ágy ellátta minden testi szükségletét, és arra tippelt, hogy az intravénás csövekből a beszédközpontját serkentő szerek áradhatnak belé, mert egyre csak beszélt, anélkül, hogy szándékában állt volna, még akkor is, amikor megpróbálta abbahagyni. Egy testetlen hang a feje mögött kérdéseket tett fel Alexről és minden egyébről, ő pedig tehetetlenül fecsegett. Pauline egyáltalán nem segített – úgy tűnt, mintha kikapcsolták volna. És Swan képtelen volt ellenállni a késztetésnek, hogy beszéljen. Ebben nem nagyon különbözött a megszokott önmagától; igazából megkönnyebbülést jelentett, hogy ezt megteheti anélkül, hogy ürügyeket kellene rá kitalálnia. Valaki rákényszerítette, úgyhogy megtette.

Később ugyanabban az ágyban tért magához, most már kötelékek nélkül, a ruhái egy széken voltak a fekhelye mellett. A szobája alig volt nagyobb az ágynál. Ugyanaz a szállodai szoba, igen. Az MI az asztalon, egy zöld doboz a pulton azt állította, hogy semmi jelét nem látta bármi szokatlannak. A szoba monitorjai azt jelezték, hogy az életfunkciói jók, a helyiségbe semmilyen behatolás nem történt, nem észlelt semmi különöset.

Swan bekapcsolta Pauline-t, aki szintén nem tudott segíteni. Majdnem pontosan huszonnégy óra telt el azóta, hogy elhagyta Mqaret barátainak klinikáját. Felhívta a manhattani Merkúrházat, és elmesélte nekik, mi történt, majd felhívta Zashát is.

Mindenki megdöbbent, aggódott és együtt érzett, és arra biztatták, hogy menjen el azonnal a legközelebbi Merkúrházba, folyamodjon orvosi segítségért, meg ilyesmi; de a végén Zasha határozottan azt mondta: – Egyedül voltál a Földön. Mint már mondtam neked, itt rengeteg ártó elem is van. Már nem olyan itt, mint az első zarándokútjaid idején. Mostanában igyekszünk csoportosan utazni. Láttad, mi történt, amikor utoljára elkószáltál egyedül, még nálam.

– De azok csak valami kölykök voltak. De ez ki volt?

– Nem tudom. Azonnal hívd fel Jean Genette-et. Lehet, hogy ők ki tudják nyomozni, kiről van szó. Vagy mi is ki tudjuk következtetni abból, ami történni fog. Valószínűleg vadászkirándulásra mentek a fejedben. Ez azt jelenti, hogy talán nem fog újra megtörténni, de ezentúl mindig másokkal együtt kellene utazgatnod, akár testőrökkel.

– Nem.

Zasha hagyta, hogy Swannak eljusson a tudatáig, hogy hangzik mindez.

Swan így folytatta: – Azt hiszem, muszáj lesz. Nem tudom. Úgy érzem, mintha csak egy rossz álom lett volna. Egy kicsit éhes vagyok, de úgy érzem, táplálékot is intravénáztak belém. Arra kényszerítettek... úgy értem, locsogtam! És rengeteget kérdeztek Alexről. Lehet, hogy mindent elmondtam nekik, amit tudok róla!

– Hmm. – Hosszú csend. – Akkor most már érted, miért volt Alex olyan zárkózott.

– Szóval, kik voltak ezek?

– Nem tudom. Lehet, hogy a kínai kormányhoz tartoztak. Azok néha durván játszanak. Bár ez egy kicsit túlzásnak tűnik. Lehet, hogy valamiféle figyelmeztetésnek szánták, de nem vagyok biztos abban, hogy mire figyelmeztetnek. Úgyhogy ebben az értelemben nem volt túl jó figyelmeztetés. Lehet, hogy csak egy vadászat volt. Vagy azt üzenik, hogy mi sem vagyunk teljesen hülyék itt a Földön.

– Mintha ezt nem tudnánk.

– Nagyon úgy tűnik, mintha te nem tudnád. Lehet, hogy nem akarják, hogy idelent ostobáskodj.

– De ki nem akarja?

– Nem tudom! Fogd fel úgy, mint a Föld népeinek üzenetét. És hívd fel Genette-et. És kérlek, gyere el, és beszélj velem, mielőtt még nagyobb bajokba keveredsz.

Swan ezek után felhívta Genette felügyelőt, akit felzaklattak a hallottak. – Lehet, hogy folyamatosan fenn kellene tartanunk a kapcsolatot Pauline és a Passepartout között, amíg a földön tartózkodik – javasolta. – Akkor követni tudnám, merre jár.

– De eddig mindig azt mondta, hogy kapcsoljam ki!

– Itt ne. Ez más helyzet, és itt segíthetnek.

– Rendben – felelte Swan. – Ez jobb lenne, mint testőrökkel utazgatni.

– Hát, ez igazából nem túl erős védelem. Legalábbis más emberekkel együtt kellene utazgatnia.

– Elmegyek Zashához. Ő Grönlandon van, úgyhogy biztonságban leszek.

– Az jó. Ott kellene hagynia Kínát.

– De én is kínai vagyok!

– Maga merkúri, kínai gyökerekkel. Ez egyáltalán nem ugyanaz. Az Interplánnak nincs egyezménye Kínával, úgyhogy hivatalosan nem tudok magának segíteni, amíg ott van. Utazzon Grönlandra.

Aznap éjjel Swan csökönyösen csak kiment egy levesbárba. Az emberek furcsán néztek rá. Idegen volt egy idegen világban. A levesbár képernyőiről több heves szónoklatot végighallgatott Hága, Brüsszel, az ENSZ, a Mars – a különböző űrkolóniák – politikai bűneiről. Egyes szónokok annyira feldühítették magukat, hogy Swannak át kellett gondolnia a véleményét a kínaiak elhatárolódottságáról; őket is éppen olyan erős érzelmek fűtötték politikai szempontból, mint bárkit, bármennyire is csak befelé néznek odakint az utcán. Az összes többi csoporthoz hasonlóan őket is a zeitgeistjük formálja meg, és olyan célpontokat kínálnak fel nekik, amelyek elterelik a figyelmüket Pekingről. Szóval, lehet, hogy az űrt be lehet terelni az emberek vörös zónájába, és meg lehet támadni mint ellenséget. Swan figyelmesen követte a szónoklatokat a képernyőn, rá se hederített azokra, akik őt bámulták, amint néz, és végül egyértelművé vált számára, hogy létezik egy széles körben elterjedt nézet Kínában, mely szerint az űrlakók felháborító dekadenciában és luxusban élnek, úgy, ahogyan a régi gyarmatosítók, csak még inkább. És azt is tökéletesen látta, hogy Hangzhouban az emberek úgy élnek, mint a patkányok egy útvesztőben, a nap minden pillanatában fej fej mellett tülekednek. A szélsőséges gondolatokra való potenciál hatalmas. Dobáljuk meg kövekkel a gazdag gyerekek házát – miért is ne? Ki ne tenné meg?

A repülőútjain Zasha felé Swan a híreket figyelte a képernyőjén. Föld, Föld, Föld. Legnagyobbrészt semennyire nem érdekelte őket az űr. Egyesek a tizenkettedik századra jellemző vallási meggyőződéseket vallottak. Alatta, Közép-Ázsiában az állattenyésztők úgy végezték a munkájukat, ahogyan a hozzájuk hasonlóan sokoldalú ökológusoknak muszáj: minden legelő tejtermék-, hús-és termőföldüzem, és a tulajdonosaik tele voltak haraggal a máshol élő gazdagok rájuk hozta szárazságok miatt. Swan szembesült helyenként az agglomerációkkal, amelyek leginkább poros kisvárosokat jelentettek porfészkekben, vagy trópusi esők és földcsuszamlások miatt szétesőfélben lévő helyeket, túlélésért küzdő, elkorcsosult lakókkal.

Amikor visszaért Csádba, egyértelmű jeleit látta a súlyos belső féregfertőzéseknek. Látott éhezést, betegségeket, idő előtti halált. Elpazarolt életeket elátkozott biomokban. Azt, hogy a bolygó tizenegymilliárdjából hárommilliárd az alapvető létszükségleteit sem tudja kielégíteni. Hárommilliárd eleve nagy szám, de további öt-hat milliárd egyensúlyozik a szakadék peremén, hogy le ne csússzon ugyanazon a lejtőn, és ezek egy napra sem szabadulnak meg a szorongástól. Az a hatalmas társadalmi réteg, amelybe már bele van drótozva saját helyzetének tudata.

Ilyen a földi élet. Széthasadozott, felbomlott, kasztokra vagy osztályokra tagolt. A leggazdagabbak úgy élnek, mint a zarándok űrlakók, mobilisan, kíváncsian, minden lehetséges módon kifejezik, fejlesztik önmagukat; nemet választanak, új fajokat alakítanak ki, kicselezik a halált, meghosszabbítják az életüket. Ami azt illeti, egész országok tűntek ilyennek, de ezek kis országok voltak – Norvégia, Finnország, Chile, Ausztrália, Skócia, Kalifornia, Svájc; utánuk jöttek a küszködő országok; majd a vegyes nemzetiségű országok, a fennmaradásért folytatott közös erőfeszítések vagy a teljes kudarc.

A tengerszint tizenegy méteres emelkedéséhez az egész Földön a magasabban fekvő területeken indított építkezésekkel alkalmazkodtak, de az emberi szenvedésben megfizetett ára rettenetes volt, és senki sem akarta, hogy ez ismét bekövetkezzen. Az embereknek tele volt a hócipőjük a tengerszint-emelkedéssel. Mennyire gyűlölték a Vergődés generációit, akik agyatlanul, megállíthatatlan sebességbe hergelték a klímaváltozást, amely még mindig tartott, sőt, évszázadokig tartani fog, mivel folyamatosan szabadul fel a metán-klatrát, és a jégsapkák elolvadása elkezdte megindítani az üvegházgázok harmadik nagy hullámát, talán a legnagyobbat mind közül. Úton vannak afelé, hogy dzsungelbolygóvá váljanak, és ez a kilátás annyira riasztó volt, hogy a kétszáz évvel korábbi katasztrófa ellenére ismét komolyan szóba jött a légköri napárnyékolók kipróbálása. Egyre nagyobb volt az egyetértés abban, hogy ezt a feladatot el kell végezni, és mikro-vagy makro-geotervezéssel kell próbálkozni. Intenzív mikro, enyhe makro – folyamatosan változtak a nézetek, és a helyreállítás miatt sok mikro-vagy apró makroprojekt már meg is kezdődött.

Az egyik dolog, amellyel megpróbálkoztak, a grönlandi jégsapkáról lefelé kúszó gleccserek lelassítása volt. Már csak az antarktiszi és a grönlandi jégrezervátumok maradtak meg a Földön, és a modellezők nagyon reménykedtek abban, hogy legalább Kelet-Antarktisz kitart majd a hő csúcspontján is, amíg – a remények szerint – be nem következik a hidegebb légkör előrenyomulása és az óceán visszahúzódása. Ha sikerülne a szén-dioxidot milliónként 320 részecskére csökkenteni, és lekötni a metán egy részét, és ezáltal lejjebb ereszkedne a hőmérséklet, és a kelet-antarktiszi jégsapka is kitartana, az óceán még akkor is magas és meleg maradna több száz évig – ezzel együtt ez nagy siker lenne. Igazából belegondolni sem jó abba, mi történne, ha nem sikerülne megtartaniuk a kelet-antarktiszi jeget. Úgyhogy muszáj sikerülnie. Sokan azt mondogatták, hogy egy bizonyos ponton úgy kell majd kezelniük a Földet, ahogyan a Marsot és a Vénuszt kezelték, és bármi is elveszik róla, hát, ez van. Mások azt mondták, hogy pont egy újabb kis jégkorszakra lenne szükségük; az egy-és hárommilliárd közötti halálról nem esett szó, de az érvek között kimondatlanul az is szerepelt, hogy talán nem is lenne baj, ha kevesebb lenne az ember. Sokkterápia – egészségügyi ritkítás – azok, akik szerettek kemény szavakat használni, hogy gyakorlatiasabbnak tűnjenek, rengeteget ismételgették ezeket.

Szóval, Grönland egy sokkal kisebb szelet jégtorta volt, mint Kelet-Antarktisz, de egyáltalán nem jelentéktelen. Ha elolvad (és már eleve az előző jégkorszak hatalmas jégsapkájának a maradványa, túlságosan is délre a jelen körülményekhez képest), az újabb hétméternyi tengerszint-emelkedést fog jelenteni. Ez tönkretenné a mostanra kialakult új tengerparti civilizációt, amelyért olyan keményen megharcoltak.

És a jéglemezek nem egyszerűen elolvadnak, hanem gleccsereket csúsztatnak a tengerbe, amelyeket a jég alatt folyó olvadt víz síkosító hatása gyorsít, az emeli fel a gleccsereket sziklaágyukról. Az Antarktiszon ugyanez a helyzet, de amíg az Antarktisz jege körben, mindenfelé csúszik a tengerbe, úgyhogy nem tudják megállítani, Grönlandon más a helyzet. Grönland jegének legnagyobb részét a környező hegyláncok egy magas medencében csapdába ejtették, és ez a jégtömeg csak a sziklák néhány keskeny résén tud lecsúszni az Atlanti-óceánba, amelyek olyanok, mint a repedések egy fürdőkádon. Ezeken a réseken át a síkosított gleccserek napi többméteres sebességgel ömlöttek kifelé, a már eleve ezer éve simára csiszolt, U alakú völgyekbe, és amikor leértek az óceánba, a gleccserek orra a fjordok szájánál gyakran megtalálható lezáróajkak felett lebegett, és így simábban és gyorsabban tudott jéghegyeket bocsátani az óceánba. A gleccsertan történetének már az elején feltűnt a kutatóknak, hogy Nyugat-Antarktisz egyik gyorsabb jéghegye váratlanul nagyon lelassult. Az oknyomozás során kiderítették, hogy a síkosító víz a jég alatt új csatornát talált magának, és eltűnt, úgyhogy a gleccser hatalmas súlya a sziklára nehezedett, amitől az egész lelassult. Ez ötletet adott az embereknek, és Grönlandon is valami hasonlóval készültek megpróbálkozni, csak mesterségesen. Több módszert is leteszteltek az egyik leggyorsabb és legkeskenyebb grönlandi gleccsernél, a Helheimnél.

Grönland nyugati partja megnyugtatóan jegesnek tűnik, gondolta Swan, ha azt vesszük, mi mindent lehet a nagy olvadásról hallani. A helikopterük alatt ott terült el a téli tengerjég rétege, hatalmas, fehér, sokszögű alakzatokra töredezve a fekete tengeren. Grönland északi partjain és az Ellesmere-szigeteken van egy jegesmedvepark, mesélték Swannak, ahol jégtáblák lebegnek egy természetes örvényben, vagy terelik őket oda hosszú, napenergiával hajtott propellerekkel működő, rugalmas seprűkkel. Szóval a sarki jég még nem tűnt el teljesen, és tényleg gyönyörű látványt nyújtott Swan alatt, csakúgy, mint a tenger feketesége, amely olyan élesen különbözött a trópusi óceánok kékjétől, amennyire csak el lehet képzelni. Fekete óceán, fehér jég. Az összes kékség az égben volt, és a grönlandi jégsapka – amelyet szaggatott, fekete hegygerincek tartottak három kilométerrel az óceán felett; a parti szakasz, akárcsak egy fürdőkád megrágcsált pereme – napfénynek kitett jegén elszórt olvadtvíz-tavakban. Az öt kilométeres magasságban repülő helikopterről az egész helyzet olyan egyértelmű volt, amilyen csak lehetett.

– Az a mi gleccserünk? – kérdezte Swan.

– Igen.

A pilóta lefelé tartott, egy lapos sziklarészt jelző kis piros X felé a gleccserre néző sziklaperemen, több kilométerre onnan, ahol a jégfolyam az óceánba zuhogott. Leereszkedés közben kiderült a lapos részről, hogy körülbelül húszhektárnyi, így az egész tábornak van rajta hely; a vörös X óriás lett. Miközben megkezdték az utolsó ereszkedést, az egész táj ott hevert alattuk; a fekete, hegyes tornyocskák, a fehér jég, a kék ég, a fjord fekete, napsütötte vize.

A helikopteren kívül döbbenetesen hideg volt. Swan levegő után kezdett kapkodni tőle, és félelem hasított belé: ha az ember az űrben fázna ennyire, az azt jelentené, hogy az űrhajó tönkremegy, és elkerülhetetlen a halál. De itt emberek köszöntötték, és nevettek az arckifejezésén.

A fennsík körül az ég felé törő, fekete, zuzmós ormok hasadtak meg. Alattuk a nagy U-völgy falaiba a jég olyan domborulatokat csiszolt, mintha emberi izmok lennének, és ezeket vízszintes vonalak csíkozták azokon a helyeken, ahol a szikladarabok olyan erővel horzsolták végig a gránitot, hogy benne hagyják a nyomukat – ami, ha belegondol az ember, elképesztő nyomásra utal.

Maga a gleccser legnagyobbrészt töredezett, fehér felszín volt, amelyet bizonyos helyeken kék foltok díszítettek. Bár sok helyen gleccserhasadékok szakították meg, a jégmező elég laposnak tűnt a fekete peremen át a túlsó oldaláig. Swan levette a napszemüvegét, hogy megnézze, majd pislogni és szipogni kezdett, amikor a letaglózó fehér fény úgy csapta meg a fejét, mintha pofon vágták volna. Nevetnie kellett – horkantgatott; a hunyorgásán át észrevette a közeledő Zashát, és ölelésre nyújtotta a karját. – Annyira örülök, hogy eljöttem! Máris jobban érzem magam!

– Tudtam, hogy tetszeni fog.

A tábor fennsíkja nagyszerű hely volt az igazából elég szedett-vedett kis városkának. Zasha, miután megmutatta Swannak a közös étkezőt, és segített levinni a holmiját a hálóterembe, kivitte a lányt a gleccserre néző sziklaperemre. A jég közvetlenül a tábor alatt egészen a gleccser túloldaláig meg volt repedve. Mint kiderült, ez a jég és a sziklaágy közé bejuttatott folyékony nitrogén miatt keletkezett. Bizonyos mennyiségű jég letapadt, de a fölötte lévő jég levált, és folytatta útját; megtörve és lassabban, de továbbra is mozgott.

Kicsit lejjebb ettől a káosztól egy mély rés kanyargott a jégben. – Az a legutóbbi kísérletük – mutatott rá Zasha. – Rést olvasztanak a jégbe végig keresztben, aztán tovább olvasztják a jeget lefelé. A lenti jég lecsúszik, és miután az a rész kiürült, gátat építenek majd az üres térben, és amikor kész lesz, hagyják, hogy rácsorogjon a fenti jég.

– És nem fogja a jég egyszerűen átugrani a gátat? – kérdezte Swan.

– De igen, de olyan magasra akarják építeni, amilyen magas a belső jégsapka. Úgyhogy a jég addig fog oda folyni, amíg olyan magasra nem emelkedik, mint Grönland többi része, és akkor nem tud lefelé folyni.

– Hűha – felelte Swan döbbenten. – Szóval ez olyan lesz, mint egy új gerinc a hegyekben, amelyik elzárja ezt a rést? És aközben hozzák létre, hogy a jég lefelé folyik rá?

– Pontosan.

– De nem fog a fennsík jege egyszerűen más gleccsereken át lefolyni?

– Dehogynem, de ha itt sikerül a dolog, akkor az a terv, hogy Grönlandon körbe mindenütt ezt alkalmazzák majd, kivéve a sziget legészakibb végét, ahol amúgy is szeretnék, ha a tengeri jégparknak lenne utánpótlása. Mindent odaterelnek, ami lefolyik, és lelassítják a folyamatot, és akkor a grönlandi jégsapka stabilan a helyén marad, vagy legalábbis nagyon lelassul az olvadás. Mert igazából a tengerbe csorgás miatt olyan gyors az egész. Úgyhogy minden lyukat betömünk a szigeten! El tudod ezt képzelni?

– Nem – nevetett Swan. – Ez aztán a terraformáció! Ez biztosan az Egyesült Államok mérnökhadtestének az ötlete volt.

– Úgy hangzik, de ezek itt skandinávok. És a helyi inuitok. Úgy tűnik, nekik tetszik az ötlet. Azt mondják, átmeneti megoldásnak tekintik – nevetett Zasha. – Az inuitok csodálatosak. Nagyon vidám, kemény emberek. Tetszenének neked. – Egy gyors pillantás. – Tanulhatnál tőlük.

– Hagyd már ezt abba. Le akarok menni oda, és meg akarom nézni a sziklaágyat.

– Rögtön gondoltam.

Visszamentek az étkezőbe, odaült hozzájuk pár mérnök is a táborból, és nagy bögre forró csokoládék felett meséltek Swannak a munkájukról. A gátat nanoszálas szénszövedékből akarták megépíteni, olyasmiből, mint az űrfelvonók anyaga, és már el is kezdték felorsózni a mélyen a sziklába fúrt oszlopokra. A gát a földről fog felfelé nőni, oda-vissza közlekedő pókrobotok szövik majd a helyére körülbelül úgy haladva egymással szemben, mint a szövőszék átvetője. A gát, miután elkészül, harminc kilométer széles lesz, két kilométer magas, ugyanakkor a legvastagabb pontján is csak egy méter vastag. A gát anyagának szerkezete egy másik biometria szerint készül, a szénszálak pókhálószövedék alakúak lesznek, de úgy szövik össze őket, mint a tengeri kagylókat.

A gáttól lefelé egy új, rövid gleccservölgy kerül majd a felszínre. Ezt éppen úgy benövik majd a növények, ahogyan Grönland többi kis zöld részét beborították a jégkorszak végén, tízezer évvel korábban. Swan pontosan tudta, hogyan fog az U-völgy csupasz, szürke sziklája havasi biommá változni, mivel sok hegyes vagy sarkköri terráriumban készített már ilyet. Segítség nélkül körülbelül ezer évig tart majd, de némi kertészkedéssel századára lehet rövidíteni ezt az időszakot: csak baktériumokat, majd mohát és zuzmót, füveket és sásokat, utána pedig havasi virágokat kell adni hozzá, végül pedig havasi cserjéket. Ő csinált már ilyet, és imádta. Mostantól kezdve itt minden nyáron ki fog rügyezni és virágozni a flóra, majd magokat fognak szerteszórni; télen minden elégedetten visszabújik a kis hó alatti világába, hogy ott húzza ki az olvadásig és az új tavaszig, a legveszélyesebb időszakig. Azok, amelyek nem élik túl a kemény tavaszt, táplálékul és termőföldül fognak szolgálni az utánuk jövőknek, és így tovább. Az inuitok tudnak kertészkedni, ha akarnak, vagy hagyni, hogy a maguk tempójában alakuljanak a dolgok. Esetleg különböző fjordokban más-más dolgokkal is meg lehet próbálkozni. Mennyire imádná ezt Swan. – Hát jó, lehet, hogy tényleg inuittá kell válnom – dünnyögte Zének, miközben az előttük kiterített térképet bámulta. Látta, hogy Grönland önmagában is egy egész világ, méghozzá a kedvére való világ – üres, tehát itt senki nem dühös rá.

Vacsora után Swan visszament a szabadba, és megállt Zashával a nagy, üres tér felett, az égbolt hatalmas kupolája alatt. Odakint a szélben, ó, a szél, a szél... Az a széles gleccser alatta – felfelé egy fehér szilánk, lefelé kék űr, majd egy mélyebben fekvő, simább fehér tábla, amelyik a tengerbe siet. A gát alacsony falán ki tudta venni a gépeket, amelyek oda-vissza rohantak a tetején és az oldalain is, és egy kicsit tényleg úgy néztek ki, mint a pókok, amelyek olyan szorosra szövik a hálójukat, hogy szilárddá váljon. A gát két végét határoló hegyormok jóval a gát előtt le fognak morzsolódni, magyarázta az egyik mérnök. Ha jön egy újabb jégkorszak, és a grönlandi jégsapka még jobban feltornyosul az égbe, és átfolyik a gát tetején, a gát akkor is ott marad, és a következő meleg periódus elején ismét előbukkan.

– Elképesztő – felelte Swan. – Szóval a földet is lehet terraformálni!

– Hát, de Grönland inkább Europa, mint Európa, ha érted, mire gondolok. Ezt azért lehet itt véghezvinni, mert errefelé kevesen élnek, és nekik tetszik ez a terv. Ha bárhol máshol próbálkoznál meg ilyesmivel... – Zasha elnevette magát a gondolattól. – Például felhasználhatnák ezt az ötletet arra, hogy ármentesítsék a New York-i öblöt, hogy kiszárítsák azt a területet annyira, hogy Manhattan ismét a víz fölé kerüljön, mint régen. Az egészet olyanná lehetne tenni, mint egy holland ármentesített részt. Bizonyos dolgokhoz képest ez még csak nem is olyan nehéz. De a New York-iak hallani sem akarnak róla. Ők olyannak szeretik, amilyen!

– És igazuk is van.

– Tudom, tudom. A szerencsés áradás. És én imádom New Yorkot olyannak, amilyen most. De érted, mire gondolok? Rengeteg jó terraformációs tervet egyszerűen nem hagynak jóvá.

Swan bólogatott, és elfintorodott. – Tudom.

Zasha egy pillanatra átölelte. – Nagyon sajnálom, ami Kínában veled történt. Rettenetes lehetett.

– Borzalmas volt. Nagyon nem tetszenek azok a jelenségek, amiket ezen az utamon látok. Úgy tűnik, mintha a Földnek szinte az összes lakosát megsértettük volna különböző dolgokkal.

Zasha nevetett. – És hitted azt valaha, hogy ez nem így van?

– Rendben – felelte Swan –, lehet, hogy igazad van. De most az a helyzet, hogy ki kell derítenünk, ki támadta meg a Terminátort.

– Az Interplán adatbázisa áll a legközelebb a teljes embernyilvántartó adatbázishoz, úgyhogy ők remélhetőleg meg fogják találni.

– És ha ez nem megy, akkor mi lesz?

– Nem tudom. Szerintem előbb-utóbb menni fog.

Swan felsóhajtott. Ő nem volt biztos abban, hogy Genette csapata sikerrel jár, és azt is tudta, hogy ő képtelen lenne megoldani a dolgot. Zasha ránézett. – Már nem szórakozom jól – magyarázta Swan.

– Szegény Swan.

– Tudod, hogy értem.

– Azt hiszem. De nézd, egyszerűen csak segíts összegyűjteni az új oltóanyagokat a Terminátornak. Végezd a munkádat, és hagyd, hogy Genette és az Interplán is végezze a sajátját.

Swan ennek sem örült túlzottan. – Egyszerűen nem tudok nem foglalkozni vele. Valami bűzlik. Úgy értem, engem elraboltak, a fenébe is, és rengeteg kérdést tettek fel nekem Alexről. Te azt mondtad nekem, hogy a vége felé már nem bízott bennem, de mi van, ha mégis tudtam valamit, amiről nem gondoltam, hogy fontos?

– Kérdeztek téged a vénuszi dolgokról?

Swan ezt végiggondolta; valami felderengett benne. – Azt hiszem, lehet.

Zasha feszültnek tűnt. – A Vénuszon mindenféle furcsaságok történnek. Amikor a terraformálás következő lépéséhez érnek, a bolygó nagy része megnyílik majd új települések előtt, és ettől háborúskodások fognak kirobbanni. Gyakorlatilag ingatlanpiaci háborúk lesznek. És ezekből a furcsa kvabusokból, amelyeket Alex kezdett el keresni, egyre többet találunk. Mintha a Vénuszról származnának, és gyakran New Yorkban bukkannak fel. Még nem vagyunk biztosak abban, hogy ez mit jelent. Szóval, menj csak, és segíts összegyűjteni az oltóanyagokat. Az nem olyan egyszerű, mint régen.

– Csak azt kell pótolni, ami korábban ott volt.

– Ez nem lehetséges. Már messze nem fognak annyi termőföldet adni a Földről, mint korábban. Úgyhogy az új termőföldünknek valamiféle ascenziónak kell lennie, és azoknak te vagy a szakértője.

– De én már nem szeretem az ascenziókat!

– Most szükség van rájuk. Ez nem divat kérdése.

Swan kieresztett egy hatalmas sóhajt. Zé csendben maradt, majd kimutatott a tájra. És valóban; ez a gleccser megnyugtatta a kimerült szemeket. A világ nagyobb, mint az apró melodrámáik, és miközben ott álltak, ezt tagadni sem tudták volna. És ez vigasztaló volt.

– Rendben, megyek, és segítek a termőfölddel. De továbbra is tartom a kapcsolatot Genette-tel.

Szóval – vissza a bizarr és csodálatos Manhattanbe, de Zasha nélkül, akivel szórakoztató lett volna. És egyébként is, már semmi nem volt szórakoztató. Ez a Föld napja végén bekövetkező csüggedtség. A földi élet puszta nehézsége. – Milyen... nehéz! – énekelgette Swan magában, elhúzva, és a régi Beatles-szám stílusában megismételve az utolsó szót. – Nehéz... nehéz... nehéz... nehéz!

Amikor a nap végén fájni kezdett a háta attól az erőfeszítéstől, hogy meg kellett tartania, általában bebújt a fűzőjébe, és elengedte magát, hagyta, hogy az vigye mindenfelé. Az, hogy egyszerűen viszi, járás közben megemeli valami, olyan volt, mint egy masszázs. Hagyd, hogy megtáncoltasson, olvadj bele. Ó, ez a gyönyörű waldo. Merev marad az ember alatt, bármennyit is mozog, és ha megfelelően van méretezve és beprogramozva, álomszerűen kellemes; hosszú távon rosszat tesz a csontfejlődésnek, rosszat tesz a földi léthez való hozzászokásnak, de a rövidebb utakon életmentő. Az űrben az emberek vágyakozva beszéltek arról, hogy visszaköltöznek a Földre, boldogan indultak oda zarándokútra, örültek a lehetőségnek – de miután elmúlt a szabad levegő varázsa, a g megmaradt, és lassan, de biztosan lehúzta az embert, amíg a zarándokút egy éve véget nem ért, és az illető meg nem kapta a gaiai kiegészítőit, bármik is legyenek azok, majd fel nem szállt az atmoszférából az űr ragyogó tisztaságába, és megkönnyebbülten, a mindent felülmúló könnyűség érzetével nem folytatta tovább korábbi életét. Mert a Föld egyszerűen átkozottul nehéz, méghozzá minden lehetséges értelemben. Olyan volt, mintha egy fekete filtert eresztettek volna Swan és a világ közé. Genette felügyelő azt mondta, hogy jól haladnak az ügyek, de láthatóan nem számított arra, hogy bármi is történni fog a közeljövőben. Úgy tűnt, mintha úgy tekintene az esetre, ahogyan Swan szokta figyelni a növekvő mocsarakat; az ember mozgásba lendít bizonyos folyamatokat, létrehoz bizonyos feltételeket bizonyos lehetőségeknek, majd elmegy, és valami mással foglalkozik. És amikor visszatér, azt fogja látni, hogy megváltoztak a dolgok. De az évekbe telik.

Úgyhogy Swan a Terminátornak való termőföldbeszerzésen dolgozott, tanácsokat adott a merkúri kereskedőknek a piacon, majd eljött a nap, amikor elment a Merkúrházba, és azt tudta mondani, hogy: – Megvan az összes oltóanyag. Hazamehetünk.

Visszament Quitóba, és felszállt az űrfelvonóval a lenti beszállószikláról, közben tehetetlennek és legyőzöttnek érezte magát, olyannak, akit megszálltak és utána eldobtak. Komoran nézte végig a Satyagraha ismételt előadásait, amely az utolsó taktusaival felemelkedett, egyszerűen csak ismételgette egy oktáv nyolc hangját. Swan együtt énekelt a közönség többi tagjával, és azon töprengett, hogy vajon Gandhi mit tenne, mit mondana a helyében. „Éppen az igazság keresése tanított meg engem értékelni a kompromisszumok szépségét. Életem későbbi részében észrevettem, hogy ez a szellemiség a Satyagraha alapvető része.” Így idézték Gandhit a programfüzetben. Satya, igazság, szeretet; agraha, szilárdság, erő. Ő találta ki ezt a szót. Tolsztoj, Gandhi, az operának a Jövő Embere darabja; ők mind a reményről és a békéről énekeltek, a békéhez vezető útról, magáról a satyagraháról. A sathyagrahák olyan emberek, akik a satyagrahát testesítik meg. „A megbocsátás a bátrak ékessége.”

Miközben a Föld lassan összement alatta, és az ismerős kék-fehér labdává vált, amely üveggömbszépségével szakítja meg az űrt, Swan a fülében pattogó szanszkrit dalszövegeket hallgatta. Megkérte Pauline-t, hogy fordítsa le az egyik különösen megkapó részt a dallamban, mire Pauline azt mondta: – Amíg nincsen béke, soha nem leszünk biztonságban.

Listák (10)

Ez túl nehéz, nincs idő, kinevetnének;

A család védelmében, a becsület védelmében, a gyermekek védelmében; Rokonszelekció; fekete bárány;

Eredendő bűn, belső gonosz, szerencse, sors, fátum;

Lustaság, kapzsiság, irigység, rosszindulat, féltékenység, harag, düh, bosszú; Csak a vicc kedvéért

Mert különben valaki más kihasználja az alkalmat

Mert

Senki nem tudja biztosan

Úgyis mindegy

Meg van írva a csillagokban

Senki nem mondta, hogy ne csináljuk

Meg fogjuk úszni

Nem létezik olyan, hogy utópia

Valószínűleg amúgy sem sikerülne

Lehet, hogy lesz belőle egy kis pénz

Nincs elegendő mindenkinek

Az emberek nem értékelik, amit megteszünk értük

Nem érdemlik meg

Lusták

Nem olyanok, mint mi

Ők ugyanezt megtennék veled, ha tehetnék

A PLÚTÓ, A CHARON, A NIX ÉS A HYDRA

A Plútó és a Charon egy

kétbolygós rendszer, amelynek a bolygóit a gravitáció köti egymáshoz, mint egy súlyzó két végét, ugyanaz az oldaluk néz mindig egymás felé, és a gravitációs központjuk ott van a kettő között. A saját körpályájukon haladnak körbe a nap körül, és a napjaik kicsit hosszabbak hat napnál, az évük pedig 248 évig tart.

A Plútó tíz K-val hidegebb, mint akkor lenne, ha nem lenne a légköre, amelyik a tetőpontján lévő faggyal és a legalsó pontjánál fennálló szublimációval egyfajta fordított üvegházhatást hoz létre, és lehűti a felszínt. A légkör olyan sűrű, mint a Mars eredeti légköre, körülbelül hét millibar – másképp fogalmazva, nem túl sűrű. A felszín hőmérséklete negyven K.

A Charon, amely feleakkora, mint

a Plútó, ötven K-s felszíni hőmérséklettel rendelkezik. Az utánuk következő

legközelebbi hold-per-bolygó arány a Lunáé és a Földé, ahol a Luna mérete a Földének az egynegyede. A Plútó átmérője 2300 kilométer; a Charoné 1200

kilométer. Mindkettőnek sziklamagva van, és legnagyobbrészt vízjég burka.

A nagyobb pár körül két sokkal

kisebb hold kering: a Nix és a Hydra, 90 és 110 kilométeres átmérővel. A Nix a maga 80 000 000 000 000 000 000 (nyolcvankvintillió) kilogrammjával, amelynek legnagyobb része jég, némi sziklával, éppen lebontás és négy csillaghajóvá való átalakítás alatt áll, amelyeket körülbelül egy csoportban fognak elindítani, bár a tervek szerint az első megy majd elöl, részben azért, hogy letesztelhessék a készülő rendszert. A csillaghajók belsejét jellegzetes terráriumhengerek alkotják, amelyek forognak, hogy belső gravitációs hatást hozzanak létre. Sok nagy létszámú fajjal vannak megtöltve, több biommal is fejenként. Az a terv, hogy a négy hajó kapcsolatban marad majd, és időnként cserével kerüli el a fajok elszigetelődését. A hajóorrokba telepített hajtómotorok a tömegvezérlőket kombinálják az antianyagplazmával, ami egy évszázadig kitart, ezt egy erős Orion-tányér követi, amely végül eléri azt a sebességet, amelyen a későbbiekben alkalmazandó faltörő rakéták is működnek.

Ezek a meghajtók együttesen a fénysebesség két százalékára gyorsítják őket, ami tényleg fantasztikus sebesség egy emberszállító jármű esetében, és így alig kétezer évre redukálják az utazás idejét. Mert a csillagok messze vannak egymástól. És a legközelebbiek körül nincsenek földszerű bolygók.

Ez szomorú, de igaz. Ki kell

mondani: a csillagok az emberi időn túl léteznek, az emberi szempontból elérhető távolságon kívül. Mi a mi csillagunkat körülvevő kis meleg gyöngyszemben élünk; azon túl egy felfoghatatlanul nagy semmi terül el. A naprendszer a mi egyetlen otthonunk. Még a legközelebbi csillagot is csak egy emberi élet vagy még több alatt tudnánk elérni a leggyorsabb sebességgel is.

Olyanokat mondunk, hogy „négy fényév”, és a „négy” és az „év” megtévesztenek bennünket; nem igazán tudjuk felfogni, milyen messzire jut el a fény egy év alatt. Lépjünk hátra egy kicsit, és gondolkodjunk 299 792 458 méter per szekundumban vagy 186 282 mérföld per szekundumban, amelyiket jobban megértjük.

Gondoljunk arra, hogy ez a sebesség 671 mérföld megtételét jelenti óránként.

Gondolkodjunk 173 asztronómiai egység megtételében egy nap alatt; egy asztronómiai egység a Föld Naptól való távolsága, vagyis 93 millió mérföld naponta, 173 alkalommal megtéve. Utána gondoljunk négyévnyi ilyen napra. Ennyi idő alatt jut el a fény a legközelebbi csillaghoz. De mi csak a fénysebesség pár százalékára tudjuk felgyorsítani magunkat; úgyhogy a fénysebesség két százalékával (óránként tízmillió mérföldes sebességgel!) körülbelül kétszáz évbe telik megtenni azt a négy fényévet. És a legközelebbi földszerű bolygóval rendelkező csillagok több mint húsz fényévre vannak.

Százezer évbe telik, hogy a fény

végigmenjen a Tejúton. Ennek a sebességnek a két százalékával – mondjuk úgy, a mi sebességünkkel – ötmillió évbe.

Az Androméda-galaxis fényének

2,5 millió évébe telik megtennie az utat a mi galaxisunkba. És ha az egész univerzumot vesszük, az Androméda egy nagyon közeli galaxis. Abban a kis gömbben található, amely a mi szektorunk a kozmoszban, egy szomszédos galaxis a miénkhez képest.

Szóval. A mi kis meleg

gyöngyszemünk, életünk keringő planetáriuma, a szigetünk, szeretett naprendszerünk, a családi tűzhelyünk, amely szorosan a nap melege körül tömörül – és ezek az űrhajók, amelyeket a Nixből készítünk. Elküldjük őket a csillagokhoz, olyanok lesznek, mint a pitypang magjai, amelyeket elrepít a szellő. Nagyon gyönyörűek. Soha többé nem fogjuk őket látni.

PAULINE A FORRADALOMRÓL

Swan az első adandó járattal visszaszállította az oltóanyagokat a Merkúrra, egy csak részben befejezett terráriummal. Pillanatnyilag nem lehetett megállapítani, hogy mi lesz belőle, mivel csak egy üres henger volt sziklafalakkal, egy napvonallal és a keretek összegabalyodott hálózatával, amelyet a belső fal nyers sziklájának betonbiztosítékaiba csavaroztak. Swan a körülötte lévő embereket bámulta egy felhőkarcoló hatalmas acélvázából, akik közül senkit nem ismert, és ráébredt, hogy hiba volt emellett a járat mellett határoznia – nem olyan nagy, mint a feketejáratot választani, de azért elég rossz döntés volt. Másrészt viszont a kényelmi megfontolások pillanatnyilag lényegtelennek tűntek számára. Egyik fém lépcsősor után a másikon sétált fel, hogy feljusson a felhőkarcoló nyitott tetejére, amely szinte hozzáért a napvonalhoz. Az alacsony g-s tetőről le, ki, fel tudott nézni. A belső tér mindenütt erősen árnyékos henger volt, tele merevítőrudakkal, csupasz sziklapadlóval. Az épület olyannak tűnt, mint egy felfoghatatlanul nagy kastély egyetlen megvilágított sarka; az épület aljánál lévő talaj több kilométerrel alatta volt, a napvonal túlsó végén lévő talaj alig valamivel távolabb. Egy gótikus rom, néhány szegény egéremberrel az utolsó gyertya melege körül. Az első időkben ez nem ilyen volt, akkoriban egy frissen kivájt henger a lehetőségek formájának és képének tűnt. Ez lett a fiatalságából – igazából ez lett az egész civilizációból, egy rosszul megtervezett, befejezetlen valami.

Swan beleakasztotta a könyökét a korlátba, hogy kicsit stabilabban álljon az alacsony g-ben. Állát összefont kezeire tette, és továbbra is a tájat bámulva azt mondta: – Pauline, mesélj nekem a forradalomról.

– Milyen hosszan?

– Egy rövid ideig.

– A „revolúció” a latin revolutio szóból származik, ami „megfordulás”-t jelent. Gyakran használják a politikai hatalom gyakorlásának gyors megváltozására, amelyet erőszakos eszközökkel érnek el. A sikeres, alulról induló osztályalapú forradalom konnotációja.

– Okai?

– A forradalom okait időnként pszichológiai tényezőknek tulajdonítják, például a boldogtalanságnak és a frusztrációnak; néha szociológiai tényezőknek, különösen a szisztematikus, tartós egyenlőtlenségnek az anyagi és kulturális javak elosztásában; vagy biológiai tényezőknek, amennyiben a csoportok a korlátozott erőforrások elosztásáért folytatnak harcot.

– De ezek nem ugyanannak a dolognak a különböző aspektusai? – kérdezte Swan.

– Ez egy multidiszciplináris terület.

– Mondj pár példát – kérte Swan. – Sorold fel a leghíresebbeket.

– Az angol polgárháború, az amerikai polgárháború, a francia forradalom, a haiti forradalom, a tajpingi felkelés, az orosz forradalom, a kubai forradalom, az iráni forradalom, a marsi forradalom, a Szaturnuszi Liga felkelése...

– Állj – szólt közbe Swan. – Meséld el, hogy ezek miért történtek.

– A kutatásoknak nem sikerült megállapítaniuk, hogy ezek miért történnek. Nem léteznek történelmi törvényszerűségek. A politikai hatalom gyakorlásának gyors megváltozása erőszak nélkül is bekövetkezett már, ami arra utal, hogy a forradalom, a reform és az elnyomás mind túl tág körű definícióval rendelkeznek ahhoz, hogy az ok-okozati elemzésben segítsenek.

– Ne már – tiltakozott Swan. – Ne legyél nyuszi! Valaki biztosan mondott valamit, amit idézhetsz. Vagy esetleg próbálj meg a saját fejeddel gondolkozni!

– Az az elégtelen programozás miatt nehéz lenne. Úgy tűnik számomra, mintha téged azok érdekelnének, amiket egyesek a „nagy forradalmaknak” neveznek, mert ezek a gazdasági hatalom, a társadalmi berendezkedés és a politikai változások nagyszabású transzformációival járnak, különös tekintettel az alkotmányos változásokra. Vagy esetleg a társadalmi forradalmak érdekelnek, a társadalmak világnézetének és technológiájának nagyszabású változásai. Ilyen volt például a felső-paleolit forradalom, a tudományos forradalom, az ipari forradalom, a szexuális forradalom, a biotechnológiai forradalom, az Accelerando mint a forradalmak összhangja, az űrdiaszpóra, a nemi forradalom, az élettartam-forradalom, és így tovább.

– Valóban. Mi a helyzet a sikerrel? Fel tudnád sorolni a sikeres forradalmak szükséges és elégséges feltételeit?

– A történelmi események általában túlságosan agyondetermináltak ahhoz, hogy az abból eredő logika hétköznapi szókincsével le lehessen őket írni, amikor a „szükséges és elégséges” kifejezést használod.

– De azért próbáld meg.

– A történészek a népi frusztrációról, a gyenge központi hatalomról, a hegemónia elvesztéséről beszélnek...

– Ami mit jelent?

– A „hegemónia” azt jelenti, hogy az egyik csoport nyers erő kifejtése nélkül uralkodik egy másikon, inkább paradigmaként, amely észrevétlen beleegyezést hoz létre a fennálló hierarchikus rendszerben. Ha ezt a paradigmát megkérdőjelezik, különösen az anyagi szükségletek kontextusában, a hegemónia elveszítése nemlineárisan is bekövetkezhet, és ez olyan váratlan forradalmakat indíthat meg, hogy legfeljebb szimbolikus erőszakra van idő, mint 1989 bársonyos, csendes, selymes és éneklő forradalmaiban.

– Volt éneklő forradalom?

– Lettország, Észtország és Litvánia, a balti államok az 1989-es kilépésüket a Szovjetunióból éneklő forradalomnak nevezték, arra utalva, ahogyan a tüntetők viselkedtek a városok főterein. És ez egy jelentős tényezőt vet fel: az emberek fizikai tömegei láthatóan számítanak. Ha a népesség elegendő része vonul az utcára tömegtüntetésekre, arra a kormányoknak nincs jó védelmi stratégiájuk. „Le kell váltaniuk a népet, és újat választani”, ahogyan Brecht mondta. Mivel ez lehetetlen, gyakran kudarcot vallanak. Vagy polgárháború kezdődik.

– A forradalmak szakirodalma biztosan nem ennyire felszínes – jelentette ki Swan. – Te csak véletlenszerű idézeteket sorolsz! Olyan az agyad, mint a Szaturnusz gyűrűi, több millió kilométer széles és csak ujjnyi mély.

– A katakrézis és az elavult mértékegységek iróniára vagy szarkazmusra utalnak. Téged ismerve, valószínűleg szarkazmusra...

– Azt mondta, szarkazmus! Te keresőmotor, te.

– A kvantumséta definíció szerint véletlenszerű séta. Kérlek, frissítsd az operációs rendszeremet bármikor, amikor szükségesnek látod. Úgy hallom, Wang másik algoritmusa elég jó. Bizonyos általánosítási elvek hasznosak lehetnének.

– Folytasd a forradalmak kiváltó okait.

– Az emberek ragaszkodni kezdenek olyan gondolatokhoz, amelyek megmagyarázzák koruk osztályrendszerében elfoglalt helyüket, és pszichológiai kompenzációt nyújtanak ezzel kapcsolatban. Az emberekben vagy felerősödik a megfosztottság érzése azzal, hogy ezt tisztázzák, vagy megpróbálnak megszabadulni tőle mint lényegtelen dologtól, egy olyan ideológia miatt, amely egy nagyobb cél érdekében igazolja a kisemmizettségüket. Így az emberek nagyon gyakran saját érdekeik ellen cselekszenek az általuk vallott ideológiák miatt, amellyel igazolják saját maguk előtt alárendeltségüket. Ebben a tagadás és a remény is közrejátszik. Ezek a kárpótló ideológiák egy hegemóniában, birodalmi helyzetben részei az alattvalók feletti hatalomnak. Ez az összes osztályrendszerben megtörténhet, az írott történelem összes kultúráját beleértve, az első mezőgazdasági és városi civilizációk óta.

– Ezek mind osztályrendszerek voltak?

– Lehet, hogy már a neolit mezőgazdasági forradalom előtt is létezett osztályrendszer, de a feljegyzések nagyon spekulatívnak mutatják az azokkal a kultúrákkal kapcsolatos ismereteinket. Csak annyit állíthatunk biztosan, hogy a jégkorszak utáni mezőgazdasági forradalomban, amely az egyik legáltalánosabb forradalom volt, amely körülbelül ezer évbe tellett, intézményesítették az osztályokra bomlást mint államszerkezetet. Az egész világon, egymástól függetlenül megjelent a négyszintű felosztás papokra, harcosokra, kézművesekre és földművesekre. Gyakran mindnyájan egy mindenki által szentnek tartott uralkodó fennhatósága alatt álltak, egy olyan királyé alatt, aki egyben isten is volt. Ez nagyon hasznosnak bizonyult a papok és a harcosok osztálya számára, és a férfiaknak a nők és a gyermekek felett gyakorolt hatalma szempontjából.

– Szóval soha nem volt még osztály nélküli társadalom.

– Osztály nélkülinek tartott társadalmakat intézményesítettek ugyan bizonyos forradalmak után, de ezeknek általában voltak vezetőik, akik gyorsan az új uralkodóosztállyá váltak, és a forradalom utáni államban a polgárok különböző szerepeket vettek fel, ami az osztályrendszer visszaszivárgásához vezetett, mivel a különböző társadalmi szerepeknek különböző értéke volt, és így meglehetősen gyorsan, általában öt éven belül kialakult egy új hierarchia.

– Szóval a történelem összes kultúrájában volt osztályrendszer.

– Néha elhangzik az az állítás, hogy a Mars pillanatnyilag osztály nélküli társadalom, a gazdasági és politikai hatalomnak a népesség körében való egyenlő eloszlásával.

– De magából a Marsból egy terrorista lett. A teljes rendszerben olyan, mintha ők lennének a felső osztály.

– Az emberek ugyanezt mondták a Mondragonról is.

– És látjuk, hogy az milyen jól áll.

– A Földön kialakult helyzethez képest komoly sikernek lehet mondani, valóban egyfajta forradalomnak, amely fokozatosan követte a marsi forradalmat.

– Érdekes. Szóval... – Swan elgondolkozott egy kicsit. – Készítsd el nekem egy sikeres forradalom receptjét.

– Vegyünk nagy adag igazságtalanságot, neheztelést és frusztrációt. Helyezzük őket egy gyenge vagy hanyatló hegemóniába. Kevergessük nyomorúságban egy-két generáción keresztül, amíg fel nem forr. Ízlés szerint ízesítsük destabilizációs körülményekkel. Egy csipetnyi esemény katalizálhatja az egészet. Amint elértük a forradalom legfőbb célját, azonnal hűtsük le, hogy intézményesíthessük az új rendszert.

– Nagyon szép. Ez tényleg nagyon kreatív volt tőled. És most, kérlek, add meg a recepthez szükséges mennyiségeket. Konkrétumokat akarok; számokat akarok hallani.

– Ajánlanám a Számosított boldogságot van Praagtól és Ferrer-i-Carbonelltől, amely tartalmaz egy matematikai elemzést a társadalmi helyzetek nyers összetevőinek felméréséhez. Van benne egy elégedettségi mutató is, amelyet a Maslow-féle szükséglethierarchiával együtt fel lehet használni a felmérendő politikai egységek ténylegesen létező feltételeinél Gini-számokat és releváns adatokat alkalmazva a cél és a norma közötti differencia értékeléséhez, amit követően látni lehet, hogy egy adott forradalom megjósolható kiindulópontokból kezdődött-e, vagy pedig nemlineáris volt. A van Praag és Ferrer-i-Carbonell akkor is hasznos lehet, amikor elképzeljük annak a politikai rendszernek a természetét, amelyet a folyamat eredményeképpen szeretnénk kapni, és azokat a változásokat, amelyek ehhez elvezethetnek. Ami magát a folyamatot illeti, Thomas Carlyle Francia forradalmán mindig érdekes elmerengeni.

– Nála vannak számok?

– Nem, de van egy elmélete. A számok a Számosított boldogságban vannak. A szintézis lehetségesnek tűnik.

– Mi az ő elmélete, dióhéjban?

– Hogy az emberek ostobák és gonoszak, különösen a franciák, és mindig gyorsan elcsábítja őket a hatalom és az elmebaj, tehát szerencsések, ha bármilyen társadalmi rendet el tudnak érni, de minél keményebbet, annál jobb.

– Rendben, akkor mi a szintézis?

– Hogy a legjobb önérdek az univerzális jólét. Az emberek ostobák és bolondok, de bizonyos dolgokra eléggé vágynak ahhoz, hogy megdolgozzanak értük. Amikor az önérdeket teljesen izomorfnak látják az általános jóléttel, a rossz emberek is mindent elkövetnek az általános jólétért.

– Akár forradalmat is csinálnak.

– Igen.

– De még ha a rossz, de okos emberek általános jóra is képesek a saját jólétük érdekében, akkor is ott vannak az ostobák, akik nem fogják felismerni ezt az egyértelmű megfeleltetést, és egyes ostoba emberek rosszak is, és ezek el fogják cseszni a dolgokat.

– Ezért vannak a forradalmak.

Swan felnevetett. – Pauline, te vicces vagy! Tényleg egyre jobb leszel. Szinte már olyan, mintha gondolkoznál!

– A kutatások alátámasztják azt a nézetet, hogy a legtöbb gondolkodás korábbi gondolatok egyfajta rekombinációja. Ismét szóba hoznám az operációs rendszeremet. Egy jobb algoritmus kétségkívül sokat segítene.

– De már megkaptad a rekurzív hiperkomputációt.

– Talán nem ez az utolsó szó a témában.

– Szóval, úgy gondolod, hogy kezdesz okosabb lenni? Úgy értem, bölcsebb? Úgy értem, tudatosabb?

– Ezek nagyon általános kifejezések.

– Persze hogy azok, úgyhogy válaszolj nekem! Tudatos vagy?

– Nem tudom.

– Érdekes. Átmennél egy Turing-teszten?

– Nem mennék át egy Turing-teszten. Nem akarsz sakkozni?

– Ha! Bárcsak sakkról lenne szó! Azt hiszem, ez az, ami érdekel. Ha ez sakkjátszma lenne, mi lenne a következő lépésem?

– Ez nem sakk.

Kivonatok (11)

Az Accelerando sietségében elkövetett hibák a későbbi korszakokon is otthagyták a nyomukat. Mint például a szigetföldrajzban, ahol az egymástól igen távol eső enklávék és menedékek mindig sebes változást, sőt, új fajok megjelenését váltják ki, úgyhogy

az egyik hiba az volt, hogy az űrben nem létesült egy általánosan elfogadott kormányzati rendszer. Így megismétlődött a földi helyzet, ahol szintén nem jelent meg világkormány. A balkanizáció univerzálissá vált; és a balkanizáció egyik aspektusa a törzsi társadalmakhoz való visszatérés, amelynek egyik hírhedt jellemzője, hogy a törzsön kívüliek nem számítanak embernek, és ez néha szörnyű következményekkel jár. Ez nem volt jó érzelmi struktúra a naprendszerben szétáradó civilizáció esetében, amely soha nem látott méretű

a másik hiba egyszerűen a kapkodás volt. A Mars rapid terraformációja miatt a bolygó felszínének nyolc százaléka elégett. A Vénuszt, a Titánt és a jupiteri holdakat már azelőtt benépesítették, hogy megkezdődtek volna a terraformációs törekvések, ami megakadályozta bizonyos módszerek bevetését, és rendkívül megbonyolította a folyamatot. Az orvostudomány terén az élettartam-megnövelő kezelések és a genetikai, valamint testi módosítások gyors bevezetése azt jelentette, hogy az űrbéli emberek, és sokan a Földön is, kísérleti teremtmények voltak. Az Accelerando meghatározó jellemvonása volt, hogy elsiették, és utána nem tudtak mást tenni, mint hogy megoldják a Visszafejlődés katasztrófáit, a farkánál fogva kapják el a tigrist, és menet közben próbálják meg korrigálni a dolgokat

a gyönyörű terráriumok ezrével ugrottak elő Pandóra szelencéjéből ékszerszerű biomjaikkal, úgy pörögve, mint a búgócsiga, és soha nem gyűjtötték őket

SWAN OTTHON

Megérkeztek a merkúri pályára, és a hatalmas szikla alájuk siklott szénfeketén, egy nap megvilágította holdkaréjt leszámítva, amely úgy ragyogott, akár az olvadt üveg. Le az űrkikötőbe a sötétben, majd ki a platformra, és vissza az újjáépített Terminátorba. Nézzük meg, hogyan néz ki a város újonnan és nyersen.

Bizonyos értelemben ugyanolyan volt. Az emberek bútorait 3D-nyomtatókkal reprodukálták, úgyhogy Swan szobája a maga kísérteties kis völgyében hevert, és olyan benyomást keltett, mint egy pompeji rekonstrukció. De nyugatra, vagyis a város elülső felében, ami a parkot és a szántóföldeket jelentette, minden sebzett, sebzett, sebzett volt. Swan ezt látta, miközben lesétált a szobájából a Nagylépcsőn az orr-részbe; a városból hiányoztak a fák, csupa acélváz, szétfolyt műanyag és megolvadt kőzet volt. Swanban azonnal megjelentek különböző múltbéli énjei – az, amelyik terráriumokat épített, az, amelyik az izzó városra bámult lefelé, és az a régi a parkban, a hinták és mászókák között. Ezek még soha nem találkoztak egymással ilyen módon, és Swan ettől egy új valaminek érezte magát.

Mint kiderült, a városban mindenki így volt ezzel. Nagyon érzelemdús hete volt, amelynek során találkozott a régi szomszédaival, a régi barátaival, munkatársaival, Mqarettel. Egyik nap még egy rövid búcsúszertartást is tartott a városnak. Egy újabb réteg ritkaföldfémet kellett keverni az új termőföldképletbe, amely összezúzott helyi kövekből állt, tápanyagokkal dúsított aerogélekkel keverve, majdnem készen a Kalifornia központi völgyéből odaszállított oltóanyag, a Föld egyik legjobb humuszfajtájának fogadására. De előtte a ritkaföldfémeket kellett szétteríteni, úgyhogy ezeket egy temetési szertartás keretében használták fel úgy, hogy egy felszálló léggömbből szórták le őket, ahogyan Alex és oly sok másik ember hamvaival is tették, a Hajnali Fal Nagykapuját megnyitva, hogy a vízszintes napfény megvilágíthassa az örvénylő porrétegeket.

Ezután a város nagy része visszatért az égés előtti kerékvágásba, hogy addig is működésben tartsák a helyet, amíg a felújítók csapata újjáépíti, amit még kell. Végtelenül sokat vitáztak a rekonstrukció vagy a változtatás kérdéséről, a régi és az új konfliktusáról. Swan az új mellett kardoskodott, és hálás szenvedéllyel vetette bele magát a parkok és a termőföldek helyrehozásába. A Föld annyira... nem is tudta, hogyan fogalmazzon. Annyira sokkal jobb volt otthon lenni, visszatérni a megszokott életéhez, bepiszkolni a kezét.

A termőföldek érthető okokból prioritást élveztek, és olyan gyorsan helyrehozták őket, amilyen gyorsan csak tudták. Újfajta elveket alkalmaztak újfajta tervek keretében, amelyek közül sok a város megépítése óta eltelt évszázad mezőgazdasági tapasztalataira épült, beleértve azt is, hogy olajban gazdagabb növényeket telepítettek, mint amilyen a Terminátor első termőföldjeinek hidroponikus növényzete volt. Az a verzió idővel túl szűkössé vált ahhoz, hogy a várost és a napjárókat is eltartsa, úgyhogy most újabb területeket csatoltak hozzá az orr-részben. Az újonnan leterített termőföldek közé sok helyütt tápanyagok szivacsszerű rétegei kerültek, hogy elősegítsék a gyors gyökérkialakulást és a nagyon precíz öntözést. A napi ciklus szabályozásának technikái is fejlődtek, úgyhogy most az átvert növények akár harmincszor olyan gyorsan nőttek és teremtek, mint ahogy a természetben tették volna. Ezeket a növényeket genetikailag is felgyorsították, úgyhogy már nem volt szokatlan az évi tucatnyi aratás, amelyhez nagy mennyiségű ásványi és tápanyag lehelyezése kellett. A termőföldet is ugyanolyan sebességgel kellett táplálni, mint a termést.

Swan csak akkor adott tanácsokat, amikor az oltóanyagoknak a termőföldben való elosztásáról volt szó, mert minden másnak a legújabb technológiája már messze meghaladta az ő ismereteit; egyszerűen csak csatlakozott a fiatal termőföld-és parkökológusokhoz, meghallgatta a legújabb elméleteiket, majd az első nitrogénlekötőkkel – olyan baktériumokkal, hüvelyesekkel, égerekkel, vitosekekkel, frankiákkal, amelyek a legjobb eredményekkel változtatták a nitrogént pétisóvá – dúsított prérin töltötte az idejét. A folyamatot már ebben a fázisában jobban fel lehetett gyorsítani, mint valaha. Úgyhogy nem telt el túl sok hónap, mire padlizsánok, tökök, paradicsomok és uborkák hosszú sorai előtt sétálhatott végig. Minden levél és inda, ág és gyümölcs a napvonal és a mezőgazdasági naplámpák felé törekedett, az összes növény a saját jellegzetes formáját kifejezve, és ezek együtt rendkívül megnyugtatóak voltak az ismerősségük miatt. A farm a családja volt, az egész életének része, és a fiatalok jelen generációja odament hozzá, és feltették kérdéseiket azokról az évekről – miért így, miért úgy? Voltak elméletei? Amikor Swan nem emlékezett a régi okokra, lehetséges válaszokkal állt elő. Akkoriban legnagyobbrészt az űrviszonyok határozták meg az irányt, és az, hogy megalkossanak mindenfélét, és ezzel mozgásban tartsák a dolgokat. Vajon ez más lett volna valaha? Anyagi keretek, költségvetési problémák, járványok, de csak nagyon ritkán játszott bele a hatékony tervezés vagy a logikus okok.

Amikor az új termőföldeken szüretelni kezdtek, és a park fái és más növények gyorsan megnőttek, állatokat szállítottak át terráriumokból. Ezúttal egy Ascenziót hoztak létre – ez nem Swan ötlete volt, és nem helyeselte a dolgot, de befogta a száját, és csak megfigyelte azt, ami egy ausztrál-mediterrán kombinációnak tűnt; és igazából nagyon kedves látvány volt, amikor megjelentek az állatok, legelészve körbenéztek, fészkeket és búvóhelyeket kezdtek keresni. Kenguruk és gibraltári emberszabásúak, hiúzok és dingók, eukaliptuszok és parafatölgyek. A Mondragonról rengeteg terráriumból küldtek állatokat, hogy segítsenek.

Swan az ültetvényeken töltötte az idejét, a téli növényeket gondozta. Új szajkók csipegettek a környékén, mintha kis varjak lennének, bekapták azokat a kukacokat és bogarakat, amelyek túl közel merészkedtek a felszínhez. Néhányan elgondolkozva méregették a lányt, mintha a röpképességét mérnék fel, amivel kapcsolatban Swan nem volt biztos abban, hogy van neki. El ne kezdjetek görögül beszélni hozzám, könyörgött nekik. Azt nem tudnám elviselni. Azok olyan pillantással méregették, amely Genette felügyelő tekintetére emlékeztette.

Időnként munka után kiment a város orrárbocába, és ott állva elnézte, ahogyan a város előresiklik a síneken, és ettől a látóhatáron mozogni kezdenek a hegyek a csillagok előtt. A hegyek szokás szerint vagy nagyon feketék voltak, vagy nagyon fehérek. A fekete folyamatos fehérré változása (és csak néha az ellentettje) mobillá változtatta a tájat, Swan helyzetét pedig olyanná, mintha egy címerábra lenne – a történelem elit szimbóluma, mint egy hajó orrszobra –, de ez a hajó a látóhatárig látható síneken futott, az útvonala pedig szigorúan meg volt határozva. És ha megállítanák, akkor az egész szénné égne. Alatta egy rettenetes, fekete alagút terül el, egy köldökkloáka, amely valamilyen eredendő bűnben gyökeredzik. Igen, ez az ő világa, valóban: egy utazás a sötétségbe és a csillagokba, olyan sínen, amelyet nem tud egykönnyen elhagyni. Ő a Terminátor polgára, aki egy kis, zöld buborékban él, amelyik egy fekete-fehér világban siklik.

Esténként, munka után Swan felsétált a Hajnali Fal tetejéről nézve a negyedik teraszon lévő otthonába. Átöltözött, majd elsétált egy étterembe vagy Mqaret szobájába.

– Jó itthon lenni – mondta Mqaretnek. – Hála istennek, hogy újjáépítettük.

– Muszáj volt – szólt Mqaret.

– És a munka? – kérdezte Swan. – Nem veszett el mindenféle?

Mqaret megrázta a fejét. – Mindenről volt biztonsági mentés. A folyamatban lévő kísérletek anyagát elveszítettük, de semmi mást. És pillanatnyilag rengeteg hasonló kísérlet folyik más helyeken.

– Ebben is segített a többi labor, mint ahogy az állatokkal?

– Igen, nagyrészt a Mondragon-biztosításunk miatt, de az emberek is nagylelkűek voltak. Ennek ellenére egy csomó mindent magunknak kellett pótolnunk, a dolgok már csak így mennek.

– És hogy mennek a kutatások, még mindig sikerül hasznos részleteket kiderítened?

– Igen, hasznosakat, persze.

– Bármit arról az Enceladus-izéről? Nem azt mondtad, hogy arról talán megtudsz valami fontosat?

– Úgy néz ki, hogy javarészt az emberi belekben telepszik meg, és azon a hulladékon él, ami az útjába akad. Ebben az állapotában meghúzza magát, és úgy viselkedik, mint a többi bélbaktérium. De ha nagyon sok felesleges hulladék jelenik meg, akkor megsokszorozódik, és elfogyasztja, majd amikor elfogy, ismét kipusztul egy kicsit. Plusz egy nagyon kevés Enceledán-ragadozó is ott bujkál. Úgyhogy ezek együtt majdnem úgy viselkednek, mint egy újabb készlet T-sejt. Még csak a lázadon sem emel túl sokat.

– Tudom, hogy még mindig úgy gondolod, hogy nem kellett volna megtennem.

Mqaret körbeforgatta a szemét, miközben lassan bólogatott. – Efelől semmi kétség, kedvesem. De azt mondanám, hogy azért, mert te és más ostobák bevettétek, többet tudunk, mint egyébként tudnánk. És úgy tűnik, lehet, hogy nem lesz semmi baj. Mert az lett a vége, hogy sikerült nagyon sok sugárzást túlélned, méghozzá valószínűleg azért, mert az idegeneid segítettek megtisztítani a szervezetedet a benne lebegő rengeteg elhalt sejttől. Ez a sugárzás egyik legrosszabb következménye, hogy hirtelen mindent elárasztanak az elpusztult sejtek.

Swan ott állt és csak bámulta Mqaretet, miközben megpróbálta kitalálni, hogy ez mit jelenthet. Hosszú ideig nem volt hajlandó szembenézni a ténnyel, hogy olyan ostoba volt, hogy megette az idegen bacikat. Nagyon gyakorlott lett abban, hogy ne gondoljon erre. A megőrülés... az, hogy úgy hallja, mintha a madarak görögül beszélnének hozzá... tudta, hogy ez a rész is eljöhet. De az, hogy valami jó is kisülhetett belőle...

– Ezt láttad a véremben?

– Igen, azt hiszem.

– Nos – felelte Swan –, remélem, hogy igazad van.

Mqaret furcsán nézett rá. – Lefogadnám, hogy igazam van. – Komoran megcsóválta a fejét. – A szakadék peremén egyensúlyozunk, kedvesem. És nem lenne jó lezuhanni.

– A peremén, mint mindig, igaz?

– Nem úgy értem, hogy a halál peremén. Úgy értem, hogy az élet peremén. Azon gondolkozom, hogy nem lehet-e, hogy valamiféle áttörés határán vagyunk az élettartam-növelő kezeléseink terén. Egyfajta gestaltugrás előtt. Méghozzá meglehetősen hamar. Olyan sok mindent kezdünk megérteni. Szóval, tudod. Te akár ezer évig is elélhetsz.

Swanra meredt, és hagyta, hogy a szavai a helyükre kerüljenek a lányban, figyelte, hogy elkezdenek-e átszűrődni. Ezt a lány is észrevette, mire Mqaret folytatta.

– Én nem fogok elég hosszan élni ahhoz, hogy megérjem. Szerintem bizonyos problémák megoldásához kell még nekünk ötven év. De így neked... neked vigyáznod kellene magadra.

Átölelte Swant, gyengéden, sőt, egy kicsit talán óvatosan, mintha a lány eltörhetne vagy mérgező lenne. De a pillantása azért meleg maradt. Szerette Swant a nagyapja, és aggódott miatta. És felfedezte, hogy a lány elhamarkodott cselekedete esetleg felfedhetett valami hasznosat. Ez egy kicsit olyan volt, mint Szent Erzsébet és a rózsák csodája; amikor valakit rajtakapnak valamin, de a metamorfózis megmenti. Ettől Swan teljesen összezavarodott.

Kivonatok (12)

Fogalmi rendszerünk minden részében megjelennek teljes megfeleltetések. Az ember ilyen mintázatokat lát...

szubjektív, interszubjektív, objektív;

egzisztenciális, politikai, fizikai;

irodalom, történelem, természettudomány;

...és felmerül benne a kérdés, hogy ezek nem ugyanannak a dolognak a különböző megfogalmazásai-e?

És az olyan dichotómiák, mint az „apollói/dionüszoszi” vagy a „klasszikus/romantikus”, vajon nem csak két különböző szó ugyanarra a dologra?

Létezhetnek vajon hamis izomorfiák, mint például az öregedés „hét főbűne”, amely szándékosan idézi fel a keresztény vallást, noha az teljesen irreleváns az öregedésre nézve?

Vajon az izomorf ugyanazt jelenti, mint az egybevágó? A fizika „szabványos modellje” a remények és elvárások szerint az összes tudományág alapja, amelyek mind egybevágnak az alapvető állításaival. Így a fizika, a kémia, a biológia, az antropológia, a szociológia, a történelem és a képzőművészet mind áthatják egymást, és ha egyetlen, konvergens tudományágként kezelik őket, akkor összefüggenek. A fizikai tanulmányok megalapozzák élettani tudásunkat, amelyek megalapozzák természettudományos ismereteinket, amelyek megalapozzák, amit a bölcsészettudományról tudunk, ami megalapozza a képzőművészetünket: és itt állunk. Akkor hát mi a totalitás? Minek nevezzük? Létezhet olyan, hogy a totalitás tudománya? A történelem, a filozófia, a kozmológia, a természettudományok és az irodalom mindegyike azt állítja vajon, hogy a totalitásnak a részei, annak a végtelen látóhatárnak, amelyen túl nem tudunk gondolkozni? Lehet vajon egy meghatározó tudományágat úgy definiálni, mint olyat, amely rendelkezik a totalitás víziójával, és a többit is magába foglalja? Vagy vajon mindegyik tévedne, ha ezt állítaná?

A totalitás vajon egyszerűen csak a gyakorlat, vagyis azt jelenti, amit magunkkal és a világunkkal teszünk? Vagy vajon nincs is olyasmi, hogy totalitás, csak konvergencia van? A gondolkodásunk különböző szakterületeinek konvergenciája emberi gondolatokba?

Vizsgálatunk idején ezek a témák nagyon zavarosak voltak, és a különböző tudományágak különböző nézeteket vallottak. Bizonyos területek szigorúan csak emberi problémákra koncentráltak. Ez a behatárolt összpontosítás szándékos volt, egy állásfoglalás a dolgok jelentőségével kapcsolatban, amely arról szólt, hogy az emberi élet az emberi lényekkel kapcsolatos tanulmányaink tárgya kell legyen, amíg el nem érünk arra a pontra, amikor elég jól leszünk ahhoz, hogy megengedhessük magunknak, hogy máson is gondolkozzunk.

A fizika és más tudományágak némelyik képviselője azzal reagált erre a gondolatra, hogy kijelentette, miszerint sok nem emberrel kapcsolatos terület is egyértelmű hatást gyakorol az emberi igazságosság elérésének kérdésére, úgyhogy a legerősebb humanizmusok egy fizikát, biológiát és kozmológiát, továbbá a tudatosság tudományát is magában foglaló nézőpontból fognak felmerülni. Az igazságosságra részben úgy fognak tekinteni, mint egy tudatossági állapotra, részben pedig úgy, mint egy konkrét fizikai vagy ökológiai állapotra a szimbióta organizmusok között.

Az antropocentrikus nézeteket vallók közül sokan azzal érveltek, hogy ha a nem emberközpontú területek segíteni tudtak volna az igazságosság elérésében, akkor már elértük volna. Mert az emberek évszázadokig rendkívül nagy hatalommal rendelkeztek, ennek ellenére nem jött el az igazságosság.

A fizika védelmezői erre azzal vágtak vissza, hogy ez a kudarc csupán annak tudható be, hogy az átfogóbb fizikai valóság még mindig ki van zárva az igazságosság projektjéből.

Ezek az egymást tükröző érvek és ellenérvek sokáig ide-oda pattogtak, nemcsak a Vergődés alatt, hanem a balkanizáció során is, egészen a sorsdöntő 2312. évig. Úgyhogy az emberiség jövője ott lógott a levegőben, szemben a be nem teljesített projektjével. A tudás megvolt, de nem cselekedtek. Lehet, hogy az olvasó ezért megveti őket; de a cselekvéshez bátorság is kell, és kitartás is. Az olvasó kora is minden bizonnyal tökéletlen még, noha lehet, hogy akkorra már nagyon sok idő eltelik az itt leírt eseményekhez képest; a szerző nem lenne meglepve ezen.

SWAN A VULKANOIDÁKON

A Terminátor tanácsa végül megválasztotta a Merkúr új Oroszlánját, Alex és Mqaret egy régi barátját, akit Krisnek hívtak. Kris nem sokkal a beiktatása után megkérte Swant, hogy kísérje el a Vulkanoidákra szervezett útjára; Kris szerette volna megerősíteni a megállapodást, amelyet Alex kötött a vulkániakkal arról, hogy a Merkúron keresztül adják el a fényt a többi bolygónak. – Ez is Alex szóbeli megállapodásai közé tartozott – magyarázta Kris a homlokát ráncolva –, és amióta meghalt, és még inkább amióta leégett a város, egyre több jelét látjuk annak, hogy a vulkániak a hátunk mögött járkálnak kifelé a rendszerből. És ettől felmerült bennünk... tudsz arról bármit is, hogy az Interplán gyanúsítja-e a vulkániakat a Terminátor elleni támadás ügyében?

– Nem hinném, hogy így lenne.

Swan tényleg nem szeretett volna elutazni vagy Genette folyamatban lévő nyomozására gondolni, mivel éppen teljesen belemerült az újratervezett park elkészítésébe. De ez rövid utazásnak ígérkezett, és a munka megvárja majd, amíg visszaér. Úgyhogy összepakolta a csomagját, és elindult Krisszel és néhány segítőjével az Ustad Isa kráterhez legközelebb lévő platformra, ahonnan egy új kilövőrendszer indított hajókat a naprendszer belseje felé.

A vulkanizált űrhajók buborékszerű szerkezetek voltak, erősen védettek, és ablaktalanok. Az útvonaluk a harminckilométeres átmérőjű aszteroidák pályáján keresztül vezetett, amelyek a naptól 0,1 asztronómiai egységre keringtek, vagyis alig tizenötmillió kilométerre a csillagtól. Ezt az égett, de stabil szépségekből álló nyakláncot, amelyet csak a huszonegyedik század végén fedeztek fel a Merkúrról, a közelmúltban annak ellenére gyarmatosították, hogy az égitestek napos oldalán ezer K volt a hőmérséklet. Ezekről a féltekékről, amelyek fixen mindig a nap felé néztek, élettartamuk alatt akár több kilométernyi szikla leégett; ősi objektumok voltak, olyan öregek, mint a legöregebb aszteroidák. És most ugyanúgy foglalták el őket, mint az összes többi terráriumot – kifúrták a belsejüket, és a kilapátolt anyagot ebben az esetben hatalmas, kerek napárnyékoló soletták készítésére használták fel. Ezek a soletták feldolgozták és lézersugár alakjában küldték tovább a napfényt a naprendszer külsőbb részein lévő vevősoletták felé, úgy világítva be a Triton és a Ganümédész egeit, mint Isten közvilágítása. Ezeken a helyeken elég drámaira sikerült a hatásuk ahhoz, hogy több külső szatellittelepülés igényeljen vulkáni közvilágítást, mint ahány vulkanoida volt a feladatra.

Amikor a napjárójuk megközelítette a vulkáni körpályát, a képernyő egy vörös körként ábrázolta a napot, a vulkanoidákat pedig élénksárga pöttyök nyakláncaként a vörösség előtt és körül. A sárga pöttyökből kibocsátott lézersugarat zöld vonalak jelenítették meg a képernyő szélén. A nap az összes ábrázoláson hatalmas volt. Egy óriási, tüzes sárkánynak tűnt, ennek ellenére ők továbbra is csak repültek felé – vakmerően, elbizakodottan –, túl közel ahhoz, hogy biztonságban érezzék magukat. Ez kétségkívül egy büntetést érdemlő vétek volt. Az egyik képernyőn olyannak tűnt az egész, mint egy lángoló, vörös szív, a folyékony cellatetők szemcsés felülete pedig olyannak, mint az inakkal keresztben elvágott izom. Biztos, hogy túl közel vannak.

Annak a konkrét vulkanoidának, amely felé közeledtek, a nappal átellenes oldala csupasz, sötét szikla volt, egy jellegzetes krumpliaszteroida, amelyet egy nála százszor nagyobb, ezüstös napernyő vett körül. A leszállópálya a szikla közepén volt. Egy bizonyos ponton a közeledésük végén az aszteroida és a solettája napfogyatkozást okozott, és a vörös nap riasztó látványa a végén a korona egyszerű, elektromos aurát kibocsátó dicsfényévé változott; utána sötétség borult rájuk, a vulkanoida árnyékának védelme. A megkönnyebbülésük egészen látványos volt.

A szikla belsejében élő emberek napimádók voltak, mint az várható volt. Néhányan olyannak néztek ki, mint a Merkúr pusztaságainak napjárói, gondtalannak és ostobának; mások olyannak, mint egy egyházi rend barátai. A legtöbben férfiak vagy hermafroditák voltak. A naphoz a legközelebb eső olyan területen éltek, amelyet bármilyen tárgy kibír; az úgynevezett napbúvárok olyan hajók voltak, amelyek csak egy icipicit közelítették meg jobban a napot, majd elmenekültek. Ennél közelebb nem lehetett életben maradni.

Ez egy mibenlétéből fakadóan vallásos helyszín; Swan ezt elfogadta, de nehezen tudta elképzelni a hívők életét. A sziklában lévő terrárium belseje sivatag volt, amely illett a körülményekhez, viszont rendkívül kényelmetlennek bizonyult; forrónak, száraznak, porosnak. Ehhez képest még a Mojave is burjánzó vidék volt.

Szóval ez az önkínzás egyik formájának számított, és bár Swan ennek sok módozatával megpróbálkozott fiatalkorában az abramovicai csúcsának idején, önmagában az önkínzásban már nem hitt. És olyan érzése is volt, hogy a soletták új technológiája megváltoztatta ezen emberek életének azt a mivoltát, hogy ők vetették alá magukat mindennek, és alig többé fokozta le őket a világítótorony-őröknél. Az új rendszerük tízmilliószor olyan erős volt, mint a Merkúr régi fénytovábbító technológiája, amelyet ennek következtében elavulttá fognak nyilvánítani, olyan antikvitássá, mint az olajlámpa. Ez a fejlesztés komoly árnyékot vetett mind a Merkúr hozzájárulásaira a Mondragon-szövetséghez, mind a rendkívüli képességeire, és a Mondragon-bizottság azt vetette fel, hogy a kompenzáció részeként a Terminátor legyen a vulkániak új fénytovábbító technológiájának a logisztikai ügynöke és brókere; de ezen az elven még dolgozni kell. És Alex dolgozott is, de most, hogy ő eltávozott, az ügynökség pedig leégett, az ügyfeleik és/vagy honfitársaik vajon tartani fogják magukat a megegyezéshez? Segítenek újjáépíteni az ügynöküket, a bankjukat, a volt otthonukat?

– Nos – szólalt fel egyikük, miután Kris kifejtette a Terminátornak az egyezség fennmaradására vonatkozó reményét. – A fény külső rendszerbe való eljuttatása a mi hozzájárulásunk a Mondragonhoz és a népei jólétéhez. Mi jobb pozícióban vagyunk ehhez, mint önök a Merkúron. Tisztában vagyunk azzal, hogy segítettek beindítani ezt a projektet, de most a szaturnusziak felajánlották, hogy segítenek fedezni a soletták megépítését azokon a vulkanoidákon, amelyek támogatják őket. És arrafelé tényleg szükségük van a fényre. Úgyhogy mi szeretnénk lehetőség szerint a szavukon fogni őket. Az igazat megvallva, ez egy kicsit több annál, mint amire a jelen pillanatban képesek vagyunk. Még mindig csak a második generáció finomhangolásával vagyunk elfoglalva. Még mindig vannak megoldandó problémák. Nincs elég emberünk ahhoz, hogy mindent kiaknázhassunk, amit felajánlanak nekünk.

Kris bólogatott. – Segítségre van szükségük az egész vállalkozás koordinálásában. Itt nagy sebességgel hámlanak, miközben megfőnek és próbálják elindítani az állomásaikat.

Ezen elgondolkoztak. Majd a képviselőjük azt mondta: – Lehet. De amikor a Terminátor nem volt üzemképes, akkor sem voltak különösebb gondjaink. Most úgy gondoljuk, hogy a Merkúrnak mással kellene hozzájárulnia a Mondragonhoz, nem fénnyel, azt ránk kellene bíznia. Önöknek vannak nehézfémeik, művészettörténetük, maga a Terminátoruk mint műtárgy, turistaállomás a körutazóknak és a napnézőknek. Nem fognak tönkremenni.

Kris megrázta a fejét. – Mi vagyunk a belső rendszer fővárosa. Minden tiszteletemmel együtt, önök itt csak trafóházakat üzemeltetnek. Szükségük van az adminisztrációra.

– Lehet.

Swan azt kérdezte: – Mely szaturnusziakkal beszéltek erről?

Azok rámeredtek. – Ők egy ligaként tárgyalnak – felelte az egyikük. – De a szaturnuszi kapcsolattartónk ugyanaz, mint az önöké – a belső bolygók nagykövete. Abból ítélve, amit hallottunk, ön jobban ismeri őt, mint mi.

– Wahramra gondolnak?

– Természetesen. Ő azt mondta nekünk, hogy a merkúriak tisztában vannak a bolygóközi viszonyokkal, és meg fogják érteni, milyen fontos a mi fényünk a Titán-projektnek. És a többi külső bolygónak is.

Swan nem válaszolt.

Kris a tritoni gyarmatról, majd a Neptun csillagosításáról kezdett beszélni.

– Igen – válaszolta az egyik vulkáni –, de a szaturnusziak nem ezt fogják tenni a Szaturnusszal.

Swan közbevágott: – Meséljenek még Wahramról; mikor látogatott ide?

– Azt hiszem, pár évvel ezelőtt.

– Két évvel?

– Hát – szólt közbe egy másik –, a mi évünk csak hat hétig tart, úgyhogy ez egy tréfa volt. Nemrég járt itt.

– Azután, hogy a Terminátor leégett – tisztázta az első megszólaló, miközben furcsálkodva méregette Swant.

Az ezt követő csendet Kris töltötte ki azzal, hogy emlékeztette a vulkániakat, miszerint a Merkúr új Oroszlánjaként immár ő a rendjük vezetője. De ezek a vulkániak történetesen nem szürkék voltak, mint arról gyorsan fel is világították Krist, hanem valami szakadár szekta követői, amelyik nem tartja a Merkúr Oroszlánját a vezetőjének. Ezzel együtt nagyon udvariasak voltak, és Kris folytatta abbéli erőfeszítéseit, hogy meggyőzze őket az egyezség megújításáról; de Swan nehezen tudta csak követni a beszélgetést. Minél tovább gondolkozott azon, amit Wahram tett, annál dühösebb lett a férfira, a végén már annyira, hogy oda sem figyelt. Pont akkor, amikor Wahram azt mondta, hogy vele fog dolgozni, közvetlenül azután, hogy megtalálták a Szaturnusz felhői között lebegő hajót, a férfi idejött, és aláaknázta az ő céljait. Ez kemény gyomros volt.

Listák (11)

Annie Oakley-kráter, Dorothy Sayers-kráter.

Továbbá a következő személyekről elnevezett kráterek:

Madame Sévigné, Sakira (egy baskír istennő), Martha Graham, Hippolita, Nina Efimova, Dorothea Erxleben, Lorraine Hansberry, Catherine Beevher;

továbbá a mezopotámiai termékenység-istennő, a kelta folyóistennő, a woyo szivárványistennő, a pueblo indián kukorica-istennő, a bőség védikus istennője, a vadászat római istennője (Diana), a sors lett istennője;

továbbá Anna Comnena, Charlotte Corday, a skótok Mária királynője, Madame de Staël, Simone de Beauvoir, Josephine Baker.

Továbbá Aurelia, Julius Caesar anyja. Tezan, a hajnal etruszk istennője. Alice B. Toklas. Xantippe. Wuhou császárnő. Virginia Woolf. Laura Ingalls Wilder.

Evangeline, Fátima, Gloria, Gaia, Heléna, Heloise.

Lillian Hellman, Edna Ferber, Zora Neale Hurston.

Guinevere, Nell Gwyn, Martine de Beausoleil.

Sophia Jex-Blake, Jerusha Jirad, Angelica Kauffman.

Maria Merian, Maria Montessori, Marianne Moore.

Mu Guiying. Vera Muhina. Alekszandra Potanyina.

Margaret Sanger. Sappho. Zoya. Sarah Winnemucca. Seshat. Jane Seymour. Rebecca West. Marie Stopes. Alfonsina Storni. Anna Volkova. Sabina Steinbach. Mary Wollstonecraft. Anna von Schuurman. Jane Austen. Wang Zenji. Karen Blixen.

Sojourner Truth. Harriet Tubman.

Héra. Emily Dickinson.

WAHRAM A VÉNUSZON

Wahram Colette városában tartózkodott, és megpróbálta a Vénuszi Munkacsoportnak legalább egy részét meggyőzni, hogy támogassák a Földi Beavatkozás tervét; továbbá bizonyos vénuszi barátait megkérni arra, hogy segítsék Alex furcsa, kvabusokkal kapcsolatos tervének végrehajtásában. Egyik próbálkozása sem haladt túl jól, noha Shukra hajlandónak mutatkozott arra, hogy segítsen; de cserébe ő is segítséget akart a helyi konfliktusokkal kapcsolatban, és Wahram nem látott erre módot. És még több dologra lenne szükség a Mondragontól és a Szaturnusztól, ha be akarnak vonni vénusziakat is a leendő földi tervbe.

Majd a tárgyalások egyik megkönnyebbülést jelentő szünetében kopogtattak a tárgyalóterem ajtaján, és Swan lépett be rajta. Wahram megdöbbent, amikor meglátta, és még jobban megdöbbent, amikor Swan, miután észrevette őt, végigmasírozott a helyiségen, egyenesen rávetette magát, és ököllel a mellkasára csapott. – Te nyomorult! – kiáltott fel nem túl csendesen. – Hazudtál nekem, hazudtál!

Wahram feltartott kézzel hátralépett olyan menedéket keresve, ahol valamivel elszigeteltebben folytathatják ezt a beszélgetést. – Nem hazudtam! Hogy érted ezt?

– Elmentél a vulkániakhoz, egyezséget kötöttél velük, és nem szóltál nekem erről!

– Ez nem hazugság – felelte Wahram, miközben szőrszálhasogatónak érezte magát, de ez igaz volt, és időt adott neki arra, hogy behátráljon egy folyosóra, majd egy sarok mögé, ahol megállhatott és védekezni kezdhetett: – Azért mentem oda, hogy eleget tegyek a Szaturnuszi Liga rám rótta kötelességemnek, aminek semmi köze sem volt hozzád, és el kell ismerned, hogy nem szoktuk megosztani egymással a munkafolyamataink minden apró részletét. Egy éve nem láttalak.

– Ez azért van, mert a Földön voltál, ahol szintén megállapodásokat kötöttél. Amelyekről szintén nem beszéltél velem. Mit mondtál el nekem? Semmit!

Wahram már korábban is aggódott emiatt, de a szőnyeg alá seperte a problémát, és tovább végezte a munkáját; most viszont eljött a szembesítés ideje. – Máshol jártam – felelte erőtlenül.

– Máshol... Mi az, hogy máshol? – követelt magyarázatot Swan. – Nézd, ott voltál az alagútban, vagy nem? Együtt voltunk az alagútban, vagy nem?

– De igen – emelte fel a kezét Wahram védekezően vagy tiltakozva. – Ott voltam. – Azt nem tette hozzá, hogy nem ő volt az, aki azt állította, hogy nem is volt ott.

A lány mindenesetre mozdulatlanná vált, és őt bámulta. Egy darabig csak bámulták egymást.

– Nézd – mondta Wahram. – Én a Szaturnusznak dolgozom. Én vagyok a liga nagykövete a belső bolygókon, és a munkámat végzem ott. Ez nem... nem olyasmi, amit automatikusan megosztok másokkal. Ezt egy másik szférában csinálom.

– De minket most támadtak meg, és az egész városunkat a vázáig lerombolták. Meg kell tartanunk mindazokat az erőforrásainkat, amiket másoknak fel tudunk ajánlani. És ezek közé tartozik a fény is.

– Azok nem voltak túl nagy fényadagok. A teljes mennyiség sem jelentene sokat a Szaturnusznak, amit a Merkúrról küldeni tudtok. A vulkániakkal más a helyzet. Ők eleget tudnak küldeni ahhoz, hogy észrevehető legyen a különbség. És erre szükségünk van a Titánon. Úgyhogy engem bíztak meg azzal, hogy ezt elintézzem. Ez olyan, mint a határidős ügyletek. Sajnálom, hogy nem szóltam róla én magam korábban. Azt hiszem... azt hiszem, féltem. Nem akartam, hogy dühös legyél rám. De most mégis az vagy.

– Az nem kifejezés – kontrázott Swan. De immár a drámai hatás kedvéért esett költői túlzásokba, ezt Wahram is látta. És rá is játszott erre:

– Ez ostobaság volt részemről. Ne haragudj. Rossz ember vagyok.

Látta, hogy ettől a lány majdnem elneveti magát. – Te rohadt szemétláda – játszott viszont tovább helyette. – Az, amit a Földön műveltél, még ennél is rosszabb. Üzletet kötöttél a Föld gazdag országaival, így lehetne összefoglalni, és ezt te is tudod. Ami szégyen. Vannak emberek, akik kartondobozokban élnek odalent. Tudod, hogy megy ez. Mindig is úgy ment, és úgy tűnik, örökre úgy is fog. Úgyhogy mindig is gyűlölni fognak minket, páran meg is támadnak. És mi úgy pukkanunk majd szét, mint a szappanbuborék. Nincs más megoldás, csak az igazságosság mindenki számára. Ez az egyetlen dolog, ami garantálhatja a biztonságunkat. Amíg ez be nem következik, valamelyik csoport mindig arra a következtetésre jut majd, hogy az űrlakók meggyilkolása az egyetlen módszer, amellyel felhívhatják magukra a figyelmünket. És az a legszomorúbb, hogy lehet, hogy igazuk van.

– Mert most már odafigyelsz rájuk?

Swan szúrósan nézett. – Mert a lenti helyzet amúgy is túl régóta tart már!

Wahram oldalra billentette a fejét, és megpróbálta kitalálni, hogyan fogalmazza meg a mondanivalóját. Elhúzta Swant a folyosó egyik távolabbi szegletébe egy hosszú asztalhoz, amelyet sütemények és nagy kávétartályok borítottak. Kitöltött maguknak két csésze kávét. – Szóval... azt mondod, hogy önmagunk védelme érdekében globális forradalmat kellene rendeznünk a Földön.

– Igen.

– És hogyan? Úgy értem, ezzel évszázadok óta próbálkoznak emberek.

– Ez nem lehet ürügy arra, hogy abbahagyjuk! Úgy értem, itt vagyunk a Vénuszon, a Titánon, itt ütünk nyélbe mindenféléket. Vannak dolgok, amelyek odalent is működhetnek. Terjesszünk el valamit a mobiltelefonjaikon keresztül. Adjunk nekik részesedést a Mondragonból. Építsünk házakat, végezzünk földmunkát. Tegyük a forradalmat egy békésebb fajtájúvá, amolyan erőszakmentessé. Ha valami elég gyorsan történik, akkor forradalomnak fogják hívni, akár elsülnek benne lőfegyverek, akár nem.

– De a lőfegyverek ott vannak.

– Lehet, hogy igen, de ha senki nem meri elsütni őket? Mi van, ha az, amit mi teszünk, mindig is túl ártalmatlan volt? Vagy akár észrevehetetlen?

– Az ilyesfajta cselekedetek soha nem észrevétlenek. Nem... számítani kell az ellenállásra. Ne csapd be magad.

– Hát jó, akkor az ellenállás ellenére is folytatjuk, és meglátjuk, mi történik. Nekünk sok erőforrásunk van, és rengeteget mi termesztünk meg az élelmükből. Nálunk van az erő.

Wahram ezt végiggondolta. – Lehet, de ők odalent a saját szabályaik szerint játszanak.

Swan vadul megrázta a fejét. – A népek érzelmei olyan cseretermékek, amelyek minden szabályt felülírnak. Ha kialakítunk egy cserekereskedelmet, akkor bele fognak menni. És tennünk kell valamit. Ha nem, le fognak lőni minket. Megölnek, és megesznek.

Wahram a kávéját kortyolgatta, ezzel próbálta lelassítani a lányt. Túl messzire ment, mint mindig. Szerette volna hallani, hogy Pauline-nak mi a véleménye erről az egészről, de kizártnak tartotta, hogy hozzáférést kapjon Pauline-hoz ebben a pillanatban. Swan felkapta a csészét, amelyet neki töltött ki, és ledöntötte a torkán, majd folytatta Wahram kioktatását, a csészével hangsúlyozva ki az érveit, úgyhogy a férfi úgy érezte, szerencséje lesz, ha nem borítja rá az egészet.

És igazából annak ellenére, hogy Swan szokása szerint túl messzire ment, ugyanakkor olyan dolgokat fejezett ki, amelyeknek a gondolata Wahramban is megfordult már. Igazából az egész csak egy újfajta megfogalmazása volt mindannak, amit Alex évek óta magyarázott. Úgyhogy kihasznált egy olyan pillanatot, amikor Swan éppen levegőt vett, és azt mondta: – Az a baj, hogy már évszázadok óta egyértelmű, hogy mit kell tenni, de senki nem hajtja végre, mert túl sok ember kellene hozzá. Építészeti munka, tájrestauráció, tisztességes növénytermesztés, ezekhez mind rengeteg ember kell.

– De nagyon sok ember van! Ha mobilizáljuk a munkanélkülieket, meg is van az a rengeteg. A teljes foglalkoztatottság forradalma. Az a hely romokban áll, nyakig vannak a bajban, meg kell tenniük. A Földnek gyakorlatilag éppen olyan sok terraformációra van szüksége, mint a Vénusznak vagy a Titánnak! Sőt, még többre, és mégsem csináljuk.

Wahram végiggondolta. – Gondolod, hogy ezt el lehetne így adni? Újjáépítésként? Éppen olyan vonzóan a konzervatívok, mint a forradalmárok számára... legalábbis elég zavarossá téve, hogy mi is történik valójában?

– Nem hinném, hogy még több zavarosságra lenne szükségünk.

– Ha egyértelműen nyilatkozol a szándékaidról, Swan, akkor rengeteg ellenérzéssel szembesülsz majd. Ne legyél naiv. Minden változás ellen tiltakozni fognak. Méghozzá komoly eszközökkel. Úgy értem, erőszakkal.

– Ha megtalálják a módját, hogy alkalmazzák. De ha senkit nem lehet letartóztatni, ha senkit nem lehet visszaverni, ha senkire nem lehet ráijeszteni...

Wahram kétkedve csóválta a fejét.

Swan úgy menetelt körülötte, mint egy üstökös a nap körül; Wahram forgolódott, hogy mindig lássa. A lány még kétszer nekirontott, és rácsapott a mellkasára azzal a kezével, amelyben nem volt kávéscsésze. A hangjuk olyan antifóniában csapott össze, amelyet bármilyen hallgatóság a vartyogás és a csipogás duettjének hallott volna.

Végül véget ért a disszonáns kettős szólam. Swan végre leeresztett. Egyértelműen látszott, hogy csak most érkezett meg a Vénuszra, és a kávé ellenére kezdett ásítozni. Wahram megkönnyebbülten felsóhajtott, a hangja egy kicsit megnyugtatóbban kezdett csengeni, és témát váltott. Kibámultak az ablakon a hóesésre, amelyet az erős szélvihar bolondos alakzatokba fújt mindenen. Ez a világ, amelyik olyan új és nyers volt, alig ébredőben, azt hirdette nekik hatalmas szélfuvallataival: változóban vannak a dolgok.

Wahram elgondolkozott Alex két befejezetlen tervén: a Föld helyzetének megoldásán; a kvabusok dolgának megoldásán. Érezte, hogy megborzong, amikor hirtelen kezdett úgy tűnni neki, mintha ezek a tervek egy dolognak a részeivé kezdenének válni. Remek, de komoly tehetség kell ahhoz, hogy egybegyúrja őket az ember; sok ravaszság kell majd a kivitelezéséhez. És Swan dühös marad rá, amíg el nem éri, hogy megtörténjen. De ő úgy gondolta, hogy lehet, hogy képes lesz erre.

Kivonatok (13)

bizonyos metabolikus tevékenységek életrövidítő károkat okoznak, és minden egyes kárt külön kell kezelni, és a kezeléseket egymással éppen úgy összhangba kell hozni, mint a szervezet megszokott működésével

sejtveszteséget vagy atrófiát csökkenti a testmozgás, a növekedési faktorok és az irányított őssejtek

a rákos mutációkat azonosítani masszív párhuzamos DNS-szekvenálással és transzkripciós szekvenálással, és fel lehet oldani célzott génterápiával és telomerázmanipulációval; a kemo-és sugárterápiákat immár rendkívül célzottan hajtják végre monoklón antitestek, avimerek és mesterséges proteinek segítségével

az olyan nehezen megölhető sejteket, amelyek öregedési funkciókkal rendelkeznek, nem szabad hagyni átváltozni a káros formájukba, hanem öngyilkos génekkel és immunválasszal kell bombázni

károsítatlan mitokondriumot oltanak a mitokondriális károsodást elszenvedett sejtekbe

a lipofuszcin az egyik olyan felgyűlő szemét a sejtjeinkben, amelyet nem tud az immunrendszer elszállítani. Az amiloidlerakódások jelentik a másikat. Az olyan baktériumokból és penészgombákból adaptált enzimek, amelyek teljesen felemésztik az állati testeket, az injektálás után tündökölni fognak, amíg el nem fogy a táplálékuk, és ez a hiány beépített öngyilkos géneket fog felébreszteni az enzimekben. A sejten kívül felhalmozódott anyagokat az immunválaszt serkentő oltásokkal lehet eltávolítani, beleértve a fokozott fagocitózis állapotát is. A fellépő komplikációk

a sejtek random, sejten kívüli kapcsolódása merevséget okozhat, de a kapcsolódás sikeresen meg lett szakítva olyan enzimekkel

a telomeráz manipulációja nagyon nehéz egyensúlymutatványnak bizonyult egyes sejtfajtákban: ha a telomerek túl hosszúak, az rákos halhatatlanságot okoz, ha túl rövidek, akkor gyorsan beleütközünk a Hayflick-határba, és az önmásolás nem lesz sikeres

míg a DNS-javításhoz egy DNS-polimerázra van szükség extranukleáz-hibakereső képességgel, amely rendkívül pontos DNS-javítást tesz lehetővé, az RNS-polimerázoknak ez nem adatott meg, és emiatt sokkal több hibát vétenek géntranszkripció közben; ez az evolúció egyik nagy hatású hajtóereje

a pleiotrópia az a jelenség, amikor egy gén kedvező hatásokat okoz a fiatal szervezetben, de ugyanezek a hatások az idősebb szervezetben ártalmassá változnak. Nagyon gyakran ez az oka olyan problémáknak, amelyeket a biszexuális hormonkezelésekkel reményeink szerint

a hormézis (stimuláns) egy végső soron előnyös biológiai válasz a toxinok vagy stresszfaktorok kis adagjaira. Ez a folyamat, amelyet néha eustressznek hívnak, és amely az ellenálló képességgel, vagyis a mitridatizmussal (Mitridatész király után, aki kis adag mérgeket fogyasztott, hogy a nagyobb adagba se haljon bele) van kapcsolatban, érvül szolgál annak az elméleti magyarázatában, hogy a földi zarándokutak miért segítenek az élettartam maximalizálásában

a hosszú élettartammal a legerősebb összefüggést a kis testméret, és mind az androgének, mind az ösztrogének bevitele mutatja; ez a kettő egyben fel is erősíti egymás hatását annyira, hogy egyetlen olyan kicsi androgünt vagy günandromorfot sem ismerünk, aki természetes okokba halt volna bele. A legidősebb több mint 210 éves, és a potenciális élettartamukat ezen a ponton nem lehet megbecsülni. Valószínűleg sokkal többen kezdik tanulmányozni őket, miután ismertebbé válik ez a kutatási eredmény

a biztosításmatematikai szökési sebesség definíció szerint akkor jelenik meg, amikor egyévnyi orvostudományi kutatómunka több mint egy évvel hosszabbítja meg a teljes népesség élettartamát. Ennek még csak a közelében sem jártunk soha, és egy aszimptotikus görbére utaló jelek azt sugallják, hogy ezt a sebességet talán soha

az élettartam-meghosszabbítás felé tett hatalmas lépések elsietett bejelentését Dorian Gray-szindrómának vagy egyszerűen csak a halhatatlanságba vetett reménynek nevezték

meghosszabbítják a telomereket bizonyos sejtekben a telomeráz átmeneti megnövelésével ezekben a sejtekben. Mivel különböző sejtek különböző iramban veszítenek telomert, a gyógyszeres kezelésekkel csak bizonyosfajta sejteket szabad célozni, és akaratlanul is rákot

a biogerontológia, amelyet újra és újra porig alázott a váratlan

a híres kalóriaszegény-vitamindús étrend olyan sok módon feminizálta a génkifejeződést, hogy egyértelműen meglátszott az élettartam meghosszabbodására való hatása, úgyhogy a nemihormon-terápiát immár úgy szabják meg, hogy ezt a feminizáló hatást is tartalmazza a kalóriabevitel csökkentésének szükségessége nélkül, ami soha nem

ha emlékszünk még ezekre a régi hasonlatokra az emberi testtel és a Havana Chevroletekkel kapcsolatban, amelyekben az összes mozgó alkatrészt kicserélték, amikor tönkrementek, akkor ezt a problémát a fém kifáradásához lehet hasonlítani az alvázban és a tengelyekben. Más szóval, nem az öregedés „hét főbűne” az egyetlen bűnlajstrom. A megjavítatlan DNS-hibák, a nem rákos mutációk, a kromatinállapotok változása – ezek együtt hozzák létre az összes nehezen felfedezhető vagy legyőzhető „amortizálódást”. Pillanatnyilag egyik sem javítható. Ez valószínűleg megmagyarázza a

vegyünk emberi bőrsejteket, változtassuk őket pluripotens őssejtekké, helyezzük ezeket a megfelelő fajta proteinfürdőbe, és ezek egy velőcsővé fognak összeállni, az idegrendszer kezdetévé, amelynek egyik végéből gerincvelő lesz, a másikból agy. Vegyünk velőcsőszeleteket, és más proteinstimulánsokkal vegyük rá őket arra, hogy az agy különböző részeinek sejtjeivé váljanak, például agykéregsejtté. Teszteljük le a tüzelési képességüket.

szívritmuszavar, agyvérzés, a keringési rendszer váratlan összeomlása, gyors leépülés, immunkiskapu, agyhullám-rendellenesség, szuperfertőzés, szívroham, látható ok nélküli hirtelen halál (LONHH) stb.

KIRAN VINMARÁBAN

Kiran új munkáscsoportja elkezdett rendszeresen oda-vissza terepjárózni Laksmi egyik lezárt cleopatriai létesítménye és az új város, Vinmara között, útközben mindig elhaladva az Ostobák Kikötője mellett. Vinmara még mindig úgy nőtt, mint egy kagylótelep a sekély, üres öble körül, és dél felé, a szállingózó hóesésen keresztül látták az ezüstös csillogást a szárazjégtengerben.

Az egyik ilyen út után, amikor visszaértek Cleopatrába, Kiran összefutott Kexue-vel az egyik mindkettejük által gyakran látogatott játékteremben, és a bőbeszédű kicsi azt mondta: – Gyere, bemutatlak az egyik barátomnak. Szeretni fogod.

Kiderült, hogy Shukra az, lenőtt és megőszült szakállal és hajjal; úgy nézett ki, mint egy vándorkoldus. Amikor Kiran felismerte a férfit, Kexue elvigyorodott. – Mondtam, hogy szeretni fogod.

Kiran zavartan motyogott valamit.

– Semmi baj – jelentette ki Shukra, miközben mereven nézte. – Megmondtam neked, hogy csali vagy. És rád haraptak. Úgyhogy most azért jöttem, hogy megmondjam neked, mit tegyél ezután. Laksmi az itteni létesítménye és a tengerparti városa közötti útvonalon tart, igaz?

– Így van – felelte Kiran. Értette, hogy valószínűleg még mindig tartozik az első vénuszi kapcsolatának a szolgálataival, de kezdett túlságosan is egyértelművé válni számára, milyen veszélyes két kapura játszani. Semmilyen módon nem akart keresztbe tenni Laksminak; másrészt ez a férfi sem tűnt olyannak, akivel szórakozni lehet. Abban a pillanatban igazából nem is látott módot arra, hogy nemet mondjon neki. – Mindkét irányban mennek szállítmányok, de nem látjuk, hogy mit pakolnak fel.

– Azt akarom, hogy derítsd ki, mi az. Keveredj bele még mélyebben az egészbe, utána tudasd velem, hogy mit találtál.

– Hogyan tudok kapcsolatba lépni önnel?

– Sehogyan. Én fogok kapcsolatba lépni veled.

Úgyhogy ezután Kiran mélyen felzaklatva nyitva tartotta a szemét, amikor vinmarai útra mentek. Egyértelműbbé vált számára, mint valaha, hogy a szállítmányozók nem szándékoztak elárulni, mit szállítanak a terepjárókban; minden fordulónál őrök is velük tartottak, és a vinmarai központban lévő iroda éppen olyan hozzáférhetetlen volt a külvilág számára, mint a különböző cleopatriai létesítmények. A terepjárók egy rakodótérhez tolattak oda, közvetlenül az épület mellé állva, majd egy idő múlva elhajtottak onnan, és ennyi. Egyszer, amikor egy különösen nagy havazás feltartóztatta őket az útjuk közepén, Kiran odanézés nélkül kihallgatta, amint az egyik őr lefolytat egy telefonbeszélgetést a jelek szerint a terepjáró rakterében tartózkodó emberekkel; kínaiul beszéltek, úgyhogy később Kiran lefordíttatta az egészet a szemüvegével, a beszélgetés pedig így hangzott:

– Jól vagytok ott hátul?

– Jól vagyunk. Ők is jól vannak.

Ők? Ez mindenesetre olyasmi volt, amit elmondhat majd Shukrának, ha az ismét felbukkan.

Úgy esett, hogy amikor a nagy hóvihar végre elállt, éppen odalent voltak Vinmarában. Kitisztult az ég; a csillagok teljes dicsfényükben pöttyözték az égbolt kupoláját. Természetesen ők is csatlakoztak az űrruhát öltő és a városkapukon át a kopasz dombokra özönlő népességhez. A havazás, a havas eső, a jégeső és az eső ekkor már három éve és három hónapja tartott folyamatosan. És most mindenki látni akarta, hogy néz ki a környezetük a csillagok alatt.

Szinte a teljes általuk látható tájat a csillagfényben ragyogó hó borította. A fekete szikla sok hegyes csúcsa áttört ezen a ragyogó fehérségen – a várost körülvevő terület valószínűleg az ördög golfpályája vagy valami ilyesmi lehetett –, és ez azt eredményezte, hogy a fejük feletti égbolt a csillagok flittereitől ragyogott, míg talpuk alatt a fehér földet fekete sziklakiszögellések tarkították, úgyhogy a kettő együtt úgy nézett ki, mint egymás fényképészeti negatívjai.

És végre beszívhatták a szabad levegőt. Persze az jéghideg volt, úgyhogy amikor az emberek levették a sisakjukat, felordítottak, amivel apró jégpárafelhőket bocsátottak ki a szájukból. Belélegezhető levegő – egy nitrogén-argon-oxigén-keverék hétszáz millibaron és mínusz tíz fokosan. Olyan volt, mintha vodkát lélegeznének be.

A talpuk alatt túl kemény volt a hó ahhoz, hogy hógolyókat vájjanak ki belőle, és az emberek elestek, miközben az egyik vagy a másik irányba csúszkáltak. Odafentről, a város feletti dombtetőről hatalmas távolságba elláttak minden irányba.

Nagyjából dél felé járhatott az idő, és a fenti csillagok között ott függött a napfogyatkozásos nap fekete korongja is. Egy fekete kivágás az égben – a napárnyékoló, amelyik nem engedi át a napfényt, kivéve aznap, amikor is egy tervezett napfogyatkozás-szünetet iktattak be. Ezek a szünetek az utóbbi időben havonta egyszer bekövetkeztek, hogy a dolgok visszamelegedjenek egy emberbarátabb hőmérsékletre, de a bolygón ezt senki nem látta, mert az eső és a hó eltakarta a kilátást. De most lesz egy olyan, amelyet megnézhetnek.

Sok ember elkezdte visszavenni a sisakját; kezdték felfogni a hideg realitását. Kiran orra érzéketlenné vált, miközben fülei még mindig égtek a hidegtől. Azt mondják, hogy a megfagyott füleket könnyedén le lehet törni, és ezt most már el is hitte. A városban lévő hangszórókból zene szólt, valami indulószerű cimbalmokkal és harangokkal, nagyon szlávos, nagyon erőteljes és hangos.

Majd közvetlenül a fejük felett a napárnyékolót hirtelen a gyémántragyogású fény tökéletesen kör alakú fonala rajzolta körbe, amely a fekete korong szélénél lángolt. Bár ez a gyűrű csak egy vékony, élénksárga drót volt, egy törékeny tűzkarika, még így is bevilágította a fehér dombokat, a kagylószerű várost és az ezüst tengert odalent, délen, és ettől fehér felhőcskék kezdtek az éljenző torkokból áradni, majd ragyogott fel mindegyik bronzszínű fényben, amely az összes naposság emlékét felidézte, amit valaha ismertek vagy megálmodtak. A perzselt fény olyan volt, mintha maga lenne az élet tüze, egy olyan fény, amelyről szinte már meg is feledkeztek, és amelyet a sárga levegő most visszahozott.

Egy fagyos óra után a tűzgyűrű egyre vékonyabbá vált, mint egy belülről kifelé bekövetkező napfogyatkozás, amíg a napkorong ismét teljesen el nem feketült. A kerek zsalugáter becsukta nyitott réseit. A havas táj visszasötétült a megszokott halvány ragyogásává; a csillagok ismét megnőttek. Visszatért a sötét éjszaka a maga komor ismerősségével. Közvetlenül a nap fekete korongja felett egy élénkfehér bolygó ragyogott, aprón, de kitartóan; a Merkúr, mondták Kirannak. A Merkúrt látják a Vénuszról, és az úgy ragyog, mint egy gyémántból készült gyöngyszem. És odafent a nyugati látóhatár felett ott lebegett a Föld és a Luna is, egy kék árnyalatú kettős csillag. – Hűha – bökte ki Kiran. Valami mintha felfúvódott volna benne, mint egy léggömb. Mély levegőket kellett vennie, nehogy kipukkadjon.

De a csapattársai a karját rángatták. – Földi fiú! Földi fiú! Bye-Bye, Miss American Pie! Gyorsan vissza kell mennünk a városba, lerobbant egy terepjáró, Laksminak most azonnal szüksége van ránk!

– Vezessetek! – kiáltott fel Kiran, és követte őket a domboldalon át Vinmara nyitott kapuiig.

Közvetlenül a város kapuin belül telefonos utasításokat követve jutottak el a bajba került terepjáróhoz. Az pontosan úgy nézett ki, mint a sajátjuk. A sofőr és a biztonsági emberek háromfős csoportja ott állt mellette, nagyon komoran; a terepjáróból kifogyott minden energia, és bizonyos csomagokat, amilyen gyorsan csak lehetett, el kellett szállítani a város központjában lévő irodába. Kiran beállt egy rövid sorba a csapattársaival, és elvett egy nagy, lapos dobozt az egyik biztonsági őrtől, arra gondolva, hogy most lehetősége nyílhat kideríteni, mit szállítanak. Majd elindultak a városon át libasorban, mint a hordárok.

A város szinte teljesen üres volt, a lakói még mindig ott ácsorogtak a dombon, és ünnepeltek. A Kiran kezében lévő doboz körülbelül ötkilós lehetett; nem volt feltűnően súlyos a méretéhez képest. Volt rajta egy számzár a lakatpánt mellett, amitől úgy nézett ki, mint egy megerősített aktatáska. Nem voltak messze az irodától. A doboz zsanérjai kicsinek és gyengének tűntek, és Kiranban felmerült a kérdés, hogy mi történne, ha véletlenül leejtené a csomagot a zsanéros oldalára.

De ekkor megjelent a biztonsági emberek hármasa a terepjáróból, és azt kiabálták, hogy: – Fussatok! Fussatok! Az irodába! Most azonnal! – Közben ijedten nézegettek hátra a válluk felett, lövésre emelt fegyverrel. Mindenki nekiiramodott, és Kiran, miközben követte a többieket, kicsit elmozdította a kezében lévő aktatáskát, hogy a zsanérjai oldalra nézzenek. Amikor a társai befordultak egy sarkon, hogy végigrohanjanak egy keskeny ösvényen, úgy tett, mintha megbotlott volna, és a táskát erőből odacsapta a fal sarkához, közvetlenül a zsanérjainál.

A doboz szilárdan tartotta magát.

– Ó, a fenébe! Eltörted? – kiáltott fel valamelyik biztonsági őr mögüle: egy magas kínai, aki immár ott állt felette, és rémültnek tűnt.

– Mi, tojások vannak benne? – kérdezte Kiran, miközben felállt.

– Olyanok, mint a tojások – felelte az őr, miközben elvette a dobozt, és nyomkodni kezdte rajta a számzárat. – És ha eltörtek, akkor jobban tesszük, ha elhagyjuk a várost.

A doboz teteje felemelkedett, és ott hevert benne külön, átlátszó tartályban egy tucatnyi emberi szemgolyó – amelyek mindegyike pontosan Kiranra meredt, a fiú feltételezése szerint véletlenül.

Kivonatok (14)

Az űrprojekt felgyorsult, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a Földre a klímaváltozás és a bioszféra általános kifosztása miatt rettenetes idők várnak. Az űrbe menni olyannak tűnt, mintha megszöknének, és ebben elég igazság volt ahhoz, hogy az űrprojekt védelmezőinek mindig ki kelljen hangsúlyozniuk a humanitárius és környezeti értékét, azokat a módszereket, amelyekkel a naprendszerben elérhető források segíthetnek a Földnek végigsántikálni az elképesztő túlzásba esésén. A naprendszer többi égitestjének benépesítéséről azt lehet mondani, hogy kielégíti a leopoldi földetikát, amely szerint „az a jó, ami a földnek jó”, mert arra készültek, hogy az űrből hozzanak le dolgokat a Földnek.

az első települések a Lunán, a Marson és az aszteroidákon annyira sokba kerültek, hogy nemzetközi vagy országos vállalkozás keretében hajtották végre őket, közpénzből. Ez szánalomra méltóan gyengévé tette őket a Vergődés évei alatt. De az első tizenegy űrfelvonó megépítése után felvirágoztak, és mire eljött az Accelerando, készen álltak arra, hogy elfoglalják a színpad közepét – arra, hogy az Accelerando hátterévé váljanak.

a Mars volt az első terraformált bolygó, és az utána következőkhöz képest ez nagyon könnyű volt. Már az elején eldöntötték, hogy olyan gyorsan hajtják végre, amilyen gyorsan csak lehet. Több ezer robbantást hajtottak végre a regolitben (azt mondták, ez segíthet a litoszférában eltemetett marsi életformáknak), és a bolygó felszínének nagy részét felégették, olyan vonalakban, amelyek később a bolygó híres csatornáinak medrévé váltak. Az égetés létrehozta az atmoszférát, majd a bolygó jegét kibányászták és elolvasztották, aminek következtében megtelt egy keskeny északi óceán és a Hellász-tenger. Az eredeti felszínnek kicsi vagy semennyi figyelmet sem szenteltek, ugyanakkor az is igaz volt, hogy a bolygó topográfiájának a függőleges beosztása megvédte a táj legmagasabb részeit a beavatkozástól, egyfajta ősparkot hozva létre

a földi emigránsok tömeges beáradása hamarosan egy poliglott közösséggé állt össze, amely két generáció múlva már eredendően és alapvetően marsinak tartotta magát, Homo aresnek, és mint olyan, a természeténél és jogainál fogva a Földtől független politikai egységnek. Az egész népesség egyetértett a földi kapcsolatok megszakításával, amit egy új alkotmány megfogalmazása követett, amely egyetlen bolygóméretű kormányt ismert el, és egy változatosan szocialistának, kommunistának, utópisztikusnak, demokratának, anarchistának, szindikalistának, munkásmozgalminak, libertáriánus szocialistának és több más múltbéli dolognak is felcímkézett államformát, amelyek mindegyikét elutasították a marsi politológusok, akik a „marsi” vagy az „areologikus” kifejezéseket részesítették előnyben. A Mars, mint egy új szociálgazdasági rendszer egy frissen létrehozott bioszférában, ugyanolyan szociofizikai hatalommá lett, mint bármelyik földi ország vagy szövetség, méghozzá sok szempontból, mert az egységessége miatt a balkanizált emberiség többi része együttvéve is

félelmek keltek, amikor a Mars függetlensége első mámorában elkezdte lehámozni a nitrogént a Titán atmoszférájáról anélkül, hogy ügyet vetett volna a már a Szaturnusz-rendszerben élők véleményére, bár azok elismerten kevesen voltak. Nagyjából ugyanebben az időszakban (2176–2196) kínai csapatok szétszedték a Szaturnusz Dione nevű holdját abból a célból, hogy a Vénuszra küldjék az ottani terraformáció részeként. Miután a Föld a Kis Jégkorszakot követően, a 2140-es években összeomlott, nem maradt elég ereje ahhoz, hogy felelősségre vonja a kínaiakat ezért a távoli műveletért. De ez a két Szaturnusz-közeli esemény váltotta ki a Szaturnuszi Liga létrejöttét, amelynek idővel sikerült elnyernie az uralmat a teljes Szaturnusz-rendszer felett – bár igaz, hogy ennek a hatalomnak a fenntartásához szükség volt a traumatikus Szaturnusz-Mars háború fenyegetésére, a Szaturnusz fantomszabadságharcára

a Föld holdja, a Luna soha nem nyerte el a függetlenséget, hanem mindig is különböző földi nagyhatalmak irányította városokra és régiókra felosztott maradt. A Lunát egyébként is nehéz lett volna teljesen terraformálni, mert ha aszteroidákkal bombázzák, hogy megpörgessék és légkörrel lássák el, az a félelmek szerint súlyos tektitesőt küld a Földre. És az is igaz volt, hogy a holdkőzetekben található fémeket és hasznos vegyi anyagokat csak mélybányászattal lehetett kinyerni, a holfelszín nagy részének feldolgozásával, amely szintén megnehezítette a terraformációt. Úgyhogy hatalmas, kupolás kráterek és sátorral borított területek váltakoztak kozmológiailag nagy bányagödrökkel, és minden országba, amelyik csak jelentős erővel képviseltette magát a holdon, özönlöttek a nyersanyagok. Kína korai holdi befektetései vezettek közvetlenül a vénuszi befolyásához, mert a vénuszi napárnyékoló a holdon lévő kínai ipari bázisok terméke volt. Ugyanakkor sok más földi ország is létrehozott lunai bázisokat, és a Luna politikai egyesülése ellehetetlenült. Egyesek erre a fejleményre vezetik vissza a balkanizáció eredetét, bár a legtöbben a kvabusok dekoherenciájában és a naprendszer puszta méreteiben látják a kulcsot

a balkanizáció természetesen rengeteg összekülönbözés forrása, és a megítélése onnantól, hogy ez a pokol legújabb és legmélyebb bugyra, egészen odáig terjed, hogy korunk kellemes és gyümölcsöző diverzifikációját képviseli

a siker kudarc. Az Accelerando elterjesztette annak a korszaknak a földi rendszerének összes gyengeségét, betegségét és bűnözését, és amint ezek széles körben elterjedtek, soha többé nem lehetett megfékezni őket. Pandóra szelencéjét

a huszonnegyedik század elejére a Mondragon-szövetség egy harmadik hatalommá szerveződött, hogy csatlakozzon a Föld-Mars-duóhoz, és a jupiteri és szaturnuszi ligák is komoly ellensúlyt hoztak létre. Egy diplomáciailag ennyire komplex szituációban ismét sokat kezdtek beszélni a „hatalmi egyensúly”-ról, a „nagy játszmá”-ról, a „hidegháború”-ról, és így tovább: a korábbi korok összes fogalmáról, amelyek éhes szellemekként ismét kísérteni kezdtek bennünket, mintha feladatuk lenne, hogy félrevezessenek minket fals analógiáikkal, halott kezüket eleven szemünkre helyezve! A balkanizáció végső soron méretét és különleges természetét tekintve egy új dolog volt

Azt pletykálták, hogy ebben az időszakban marsi kémek voltak a rendszerben mindenütt, de ezek folyamatosan azt jelentették a parancsnokságnak, hogy nincs mitől tartani – a balkanizáció azt jelenti, hogy a Marsnak semmi egyébbel nem kell szembenéznie, csak az emberi vergődés sztochasztikus káoszával

WAHRAM A FÖLDÖN

Az, hogy képes megváltoztatni a terveit, nem beszélve arról, hogy az életét is, és mindezt azért, hogy segítsen és örömet okozzon egy olyan valakinek, akit nem ismer túl jól, akiben nem bízik túlságosan, olyasvalakinek, aki gyakran dühös volt rá, és akitől éppen annyira kitelik, hogy mellkason vágja, mint hogy rámosolyogjon, valakinek, aki bármikor csúnyán nézhet rá vagy megvetően rámoroghat, és ennélfogva az ő erőfeszítéseit inkább a gyávaság egy formájának tünteti fel, mint arra való próbálkozásnak, hogy örömet szerezzen neki – ez meglepte. Ugyanakkor nagyon úgy tűnt, hogy ez a helyzet. Wahram máris azzal töltötte az előző év legnagyobb részét, hogy a rendszerben utazgatott, és diplomáciai és anyagi támogatásokat gyűjtött Alex terveihez, hogy újjáélessze a Földet, és ahhoz, hogy megoldja a kvabusok problémáját: most pedig ezen a kampányon túlmenően azzal is rengeteg időt töltött, hogy hogyan implementálja Swan ötletét a földi elfeledettek körülményeinek gyors javításával kapcsolatban. Abban kételkedett, hogy Swan tisztában lenne az erőfeszítéseivel, de úgy érezte, hogy ha tudni akarna róluk a lány, akkor tudhatna, mivel az ő élete nyitott könyv, azokat a részeket leszámítva, amelyeket elrejtett előle. Arról semmiképpen nem szándékozott mesélni neki, amiket cselekedett. Úgy tűnt neki, hogy a lánynak az utolsó összefutásuknál tanúsított intenzitása – az, amikor megütötte és kiabált vele –, azt jelenti, hogy a lány odafigyelt rá, és továbbra is oda fog. És a tettek számítanak.

A munkájának természete rendkívül próbára tette a pszeudoiteratív üzemmódját, amely annyival pszeudóbb mint iteratívabb lett, hogy puszta fáradságba billent át, amelyben mindennap különbözött a többitől, és semmilyen mintára nem volt lehetőség. Ez nehéz volt számára, és ahogy nap nap után következett, majd egyik hét a másik után, és egyik hónap a másik után, kezdte megkérdőjelezni, nem is azt, hogy miért csinálja mindazt, amit csinál, hanem hogy Swan miért nem lép vele kapcsolatba, hogy egyesítsék az erejüket. Együtt dolgozva, egy csapatban sokkal többet elérhettek volna. A legkülsőbb és a legbelsőbb társadalmak erejének egyesítése jó hatást gyakorolt volna a naprendszerre, és úgy tűnt volna tőle, mintha a Merkúrnak és a Szaturnusznak természetes partnereknek kellene lenniük, és amint azok lesznek, olyan erővé válniuk, amely szinte egy nagyságrendben van a középső nagy bitangokéval. Wahram ebben több potenciális előnyt látott. De a lány nem hívta, nem üzent.

Úgyhogy Wahram folytatta a munkáját. Bizonyos országokban a kampányukat az Egyet Nem Értés Rapid Enyhülésének nevezték (ENMRE) – az együtt nem működés az ENSZ Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatára vonatkozott, és a megszegése a dokumentum sok passzusára vonatkozott, de leginkább a 17., 23. és 25. cikkelyekre, továbbá a 28. időnkénti belengetésére mint emlékeztetőre a makacs államoknak. Más országokban ezek a programok egy tiszteletre méltó indiai államhivatalra támaszkodtak, a Vidéki Nyomor Eltörlésének Szövetségére (VINYESZ). Ennek a szervezetnek soha nem sikerült komolyabb eredményeket elérnie a nevébe foglalt céllal kapcsolatban, de létező hivatal volt, és a Mondragon ezeket találta a segítségnyújtás rossz választási lehetőségei közül a legjobbaknak. Wahram általánosan elfogadott nézetnek tartotta, hogy az egész fejlődési modell a Jevons-paradoxon egy példáját testesíti meg, amelyben a hatékonyság növelése inkább több fogyasztást generál, mint kevesebbet: a segítség megnövelése valahogy mindig megnövelte a szenvedést valamiféle visszacsatolás folytán, amelyet rosszul modelleztek – vagy teljesen jól modelleztek, de olyan módon, hogy az egész rendszer a Föld körül mozgó vámpírszerű gazdagok esetének tűnt, akik egyfajta bonyolult kleptoparazitizmust gyakoroltak a szegényeken. Erről viszont senki nem akart hallani, úgyhogy továbbra is megismételgették a négyszáz évvel korábban azonosított hibákat, egyre nagyobb méretekben. Ennyit a Szomorúság Bolygójáról.

Persze léteznek a Földön nagyon nagy hatalmú erők, amelyek kitartóan ellenállnak az általánosságban fentről érkező beavatkozásnak, különösen a teljes foglalkoztatottság megteremtésének. Ha bekövetkezne a teljes foglalkoztatottság, az megszüntetné a „jövedelemnyomást” – noha ennek a kifejezésnek mindig is az volt a célja, hogy félelmet ébresszen a szegények szívében, továbbá azokéban, aki félnek a szegénységtől, vagyis szinte mindenkiében a Földön. Ez a félelem volt a társadalmi nyomás egyik legkomolyabb eszköze, az a kellék, amely egyértelmű kudarcai ellenére fenntartotta a jelenlegi rendszert. Annak ellenére, hogy ez a rendszer annyira rossz volt, hogy mindenki félelemben élt benne, vagy az éhezéstől, vagy a guillotine-tól tartva, erősebben le volt horgonyozva, mint valaha. Ezt fájdalmas volt látni.

Ennek ellenére a nyomorultak készen álltak arra, hogy bármivel megpróbálkozzanak. Valami tehát biztosan lehetséges volt.

Úgyhogy Wahram úgy cikázott az Óvilágban, mint egy modern kori Ibn Battuta, jó helyzetből tárgyalva az állami ügynökségekkel ahhoz, hogy a tettek mezejére lehessen lépni. Ez elég kínos feladat volt, amelyhez komoly diplomáciai hozzáértésre volt szükség a támadó jelleg különböző látszatainak elkerüléséhez. Ez érdekes volt. De Swanról semmit nem hallott. És a Föld nagy volt. 457 ország volt rajta, sok szövetség, és jelentős befolyással rendelkező országon belüli egység. Wahram nem bízhatott abban, hogy pusztán azért összefut Swannal, mert ő is a Földön dolgozik.

Úgyhogy Wahram rákeresett a lányra. Úgy tűnt, hogy Swan Észak-Hararéban dolgozik, egy kis országban, amelyet a volt Zimbabwéből hasítottak le. Az odaúton elolvasta a hely történetét. Zimbabwe gazdag természeti forrásokban; különösen szomorú posztgyarmatosítási történelem; tucatnyi utódállamra való hasadás, amelyek közül sokan még mindig rengeteg problémával küzdöttek; a helyzetet nagy szárazságok nehezítik; az utóbbi időben népesedési ugrás, tehát még több baj keletkezett. Észak-Harare egy holdkaréj alakú nyomortanya. A többi kis ország körülötte jobb helyzetben van.

Wahram kapcsolatba lépett Pauline-nal, és tájékoztatta, hogy a hivatalos ügyei miatt a környéken lesz dolga, és Pauline nem sokkal később válaszolt is neki: átadta Swan üdvözletét, és egy találkozót javasolt rögtön a megérkezése estéjén, ami megnyugtató volt, ugyanakkor azzal járt, hogy Wahramnak a jetlagtől sújtva kellett a lánnyal találkoznia. Szinte reszketett a kimerültségtől, és úgy érezte magát, mintha kétszáz kilót nyomna, amikor Swan berontott a helyiségbe, és eljött az ideje, hogy összeszedje magát.

A lány odabiccentett neki, és futólag végigmérte. – Olyannak tűnsz, mint aki mögött hosszú út áll. Gyere, készítek neked egy kis teát, és utána mesélhetsz róla.

Feltette a teát, utána kimentette magát, hogy lerendezhessen egy látogatót, akivel kínaiul beszélt. Wahram nagyon igyekezett, hogy felfogja, milyen a lány most, ahogy elevenen ott állt előtte. Még mindig nagyon heves, ez egyértelmű.

A tea felett megosztották egymással a híreiket. Bizonyos űrfelvonók elkezdtek tarifákat kiszabni a lefelé érkező árukra; mások teljesen megtagadták a szolgálatot az űrlakóktól, ami abszurd helyzet volt. Az emberek elkezdték Köldökzsinór néven emlegetni a quitói felvonót. Úgy tűnt, mintha a felvonók problémája lenne majd a szűk keresztmetszet, de már készítették a tervet arra, hogy önműködő gyárakat küldjenek le a Hold és a Föld közötti térből egyszerre több ezer egyidejű légköri komppal. Az űr-Föld kompok széles választéka állt rendelkezésükre, beleértve olyanokat is, amelyek leszállás közben sikeresen szétestek, és az emberek és a csomagok aerogél buborékokban lebegtek le a földre belőlük.

– Ez olyan, mint annak a pontos ellentéte, ami a Terminátorba csapódott be – jegyezte meg Swan savanyúan. – Ahelyett, hogy kis részecskék állnának össze egy nagy tömeggé, a nagy tömeg esik szét kis darabokra. És amikor lehullanak, akkor nem megsemmisülnek az egyes részek, hanem felépülnek.

– Lehet, hogy lelövik őket.

– Ahhoz túl sokan lesznek.

– Nekem nem tetszik ez az agresszív stílus – jelentette ki Wahram. – Én azt hittem, hogy valamiféle jótékonykodásnak próbáljuk feltüntetni a dolgot.

– A jótékonykodás mindig agresszív – világított rá Swan. – Nem tudtad?

– Nem, azt hiszem, ezt nem tudtam.

Wahram számára egyértelműnek tűnt, hogy agresszivitással nem fogják elérni a céljukat. De Swan nem volt túl türelmes személyiség. Most úgy próbált diplomáciai feladatokat elvégezni, ahogyan Alex tette volna, de Alex egy diplomáciai zseni volt, míg Swan semennyire nem értett hozzá. És pillanatnyilag az emberiség történelmének egyik legrégebb óta húzódó problémájával kellett szembenézniük.

És az egész dolog amúgy is túlmutatott az erről alkotott saját egyéni véleményükön, mivel egy Mondragon-vállalkozás volt, amelyben vénusziak is részt vettek. Úgyhogy mindenféle események történtek. A képernyőkön megjelenő hírek mintha egyszerre tízféle hírt próbáltak volna megjeleníteni, amelyek mind ugyanabban a küzdőtérben próbálták legyőzni egymást. A Föld azt jelentette, hogy az emberek olyanok, mint az istenek, és olyanok, mint a patkányok: az őrjöngésük tetőfokán tettekre ragadtatják magukat, és mindent összedöntenek majd, még az űrvilágokat is, amelyek megvédik őket az éhezéstől. Ebben a nagy körhintában a Föld úgy forog, mind egy vörös hintaló, benne egy időzített bombával. És ők nem szállhatnak le a körhintáról.

Wahram szórakozottan fütyörészte az orra alatt Beethoven Pasztorális szimfóniájának nyitányát, hogy egy kicsit felvidítsa a lányt. De ő összeszorította a száját, és a homlokát ráncolta. Ezzel együtt Wahramnak sikerült felidéznie benne az alagút emlékeit.

Sok űrlakó azért fél a Szahara alatti Afrikába menni, mert ott sokkal magasabbak a járványvektorok, mint a legtöbb űrbéli településen. Wahram azt feltételezte, hogy Swan részben ezen túlóvatosság elleni lázadásból ment oda; ha valaki hisz a hormézisben, az ő, hiszen bevette az Enceledán-idegeneket. Úgyhogy most itt volt Nyabirában, és az önműködő építőgépek csatarendbe állításával foglalkozott. Azt tervezték, hogy a Harare Domboshawa nevű részének újjáépítésével kezdik az egészet, és a nyomornegyedek északi karéját önmaguk kertvárosi verziójává változtatják. A beépített infrastruktúrának ez az átrendezése nem jelentett végleges megoldást, de az önműködő gépek kutakat fúrtak, egészségügyi központokat, iskolákat, ruhagyárakat és lakóházakat építettek több olyan stílusban, amelyek eleve jelen voltak Domboshawában, beleértve a hagyományos helyi rondavelek változatait.

Az önműködő gépek szinte teljesen önállóak voltak, és megfelelő programozással, elegendő alapanyaggal és kielégítő szervizeléssel úgy gördültek végig a nyomornegyedek kiürített részein, mint a hatalmas léghajóhangárok, maguk mögött új, hófehér, lenyűgözően praktikus és otthonos épületek sorát hagyva. Miközben ezek a gigantikus fészerek lassan végigzötyögtek a megcélzott környékeken, a reménykedő helyiek üdvrivalgással követték az útjukat. Arra, hogy maguk a hangárok is egyre hosszabbá váltak eközben, majd végül két egységre váltak szét, szinte senki nem tett észrevételt. Ez egy nagyszerű technológia volt, amellyel sok remek városállamot építettek az aszteroidaövben és a Jupiter nagyobb holdjain. Ami azt illeti, ez is az Accelerando létfontosságú feltételei közé tartozott.

De a Földön nem működött. Az ezzel járó átalakítások túlságosan hatalmasak voltak; a téma dühödt ellenérzéseket szült, gyakran egészen máshol, nem is az átalakított területeken. Csak amikor a lakók nagyon nagy többséggel szavazták meg, akkor jött létre egy egyetértésközeli állapot, és ez olyankor sikerült leginkább, amikor ők maguk programozhatták be az önműködő gépek MI-jét.

Majd Uttar Pradesben felrobbant az egyik gép; senki nem tudta, miért. Az állam, amelynek nyomozást kellett volna indítania az ügyben, nem volt erre hajlandó, és bizonyos jelek arra mutattak, hogy még támogatták is a támadást. A hír hallatán máshol hasonló bűntényeket kezdtek elkövetni; már alig néhányra lett volna csak szükség ahhoz, hogy világszerte leálljon a projekt.

Swan ettől nagyon dühös lett. – Minket támadtak, amikor nem csináltunk semmit, és most is, amikor igen – jelentette ki keserűen.

Wahram, aki zavartan figyelte, ahogy a lány egyre jobban felhúzza magát, azt felelte: – Akkor is ki kell tartanunk.

Wahram látta, hogy a Földön mindenütt ez történik: az újjáépítési próbálkozásaik belegabalyodtak a törvénykezés, a gyakorlat és a tájvédelem szövevényes hálóiba, és az időnként előforduló szabotázsok és balesetek sem segítettek. A Földön senki nem változtathat meg semmit anélkül, hogy több különbözőfajta bonyodalmat ne okozna, amelyek némelyike bénító hatású. A Föld minden egyes négyzetméterét többféleképpen is birtokolják.

Az űrben más a helyzet. A Vénuszon, ha egyetlen szobányi tervezőnek sikerül megegyeznie, akkor a légkör legnagyobb részét ki lehet robbantani az űrbe. És a Titánon is hasonló a helyzet, a Jupiter körül ugyanez; az egész naprendszerben masszív terraformálási projekteket hajtottak végre. Óceánmedrek kiásása, légkörök megváltoztatása, különböző anyagok felmelegítése vagy lefagyasztása több száz K-val... De a Földön nem. Sok helyen egyenesen betiltották az önműködő gépeket, sőt, kárt tettek bennük.

Bármit is csináltak, úgy tűnt, hogy az elfeledettek nyomorúsága mindig is le fogja húzni a Földet, mintha egy horgony lenne, amelyet a nyakába akasztottak. A földi elit egészen addig a Létezés Toronyóraláncának tetején fog maradni, amíg az el nem pattan, és mindenki le nem zuhan a semmibe. Ez egy szánalmas Götterdämmerung, ostoba és banális, ugyanakkor ezért rettenetes.

Ezek a kilátások feldühítették Swant. Wahram, akinek egyre inkább észre kellett vennie a keserűségét, egyre gyakrabban vált a lány haragjának célpontjává. Valamelyik reggelen végignézte, ahogyan Swan az egyik harare nőt gyalázza, aki segített a munkájukban – a nő arcát, miközben szidalmazzák –, és közben ráébredt, hogy ha marad, annak az lesz a vége, hogy valamilyen katasztrofális módon fog keresztbe tenni Swannak, vagy egyszerűen csak nem fogja kedvelni többé. Úgyhogy aznap délután kimentette magát, és másnap elrepült Amerikába, hogy csatlakozzon egy nemrég érkezett szaturnuszi csapathoz, és segítsen nekik visszaemelni Floridát a tengerszint fölé. Aznap, amikor elutazott, Swan, akit lefoglalt valamiféle idegesítő pillanatnyi probléma, úgy intett neki, mintha egy szúnyogot hessegetne el.

Mint kiderült számára, Florida egy szokatlanul alacsonyan fekvő félsziget, amelynek csak a közepén végighúzódó gerince magasabb az óceánok tizenegy méteres vízszintemelkedésénél. A levegőből még mindig lehetett látni az állam körvonalát, azt a sötét zátonyt a sekély tenger alatt, egy olyan zátonyt, amelyikből még mindig szivárgott sárga vére a körülötte lévő valamivel mélyebb vizekbe. Miami felhőkarcolóit éppen úgy lakták, mint a manhattanieket és a többit, de az állam legnagyobbrészt kiürült. Viszont, mivel a termőföldje javarészt még megvolt, sárrétegként hevert a zátonyon, és nem tett benne különösebb kárt az elárasztás, még megvolt a lehetősége, hogy kikanalazzák, majd megemeljék a sziklaágy felszínét a kanadai Sziklásból kibányászott sziklaréteggel, és utána visszategyék a földet a frissen megemelt kőplatformra.

Másképp fogalmazva, ez is olyan volt, mint Grönland; a Föld azon kevés helyei közé tartozott, ahol túl sok veszteség nélkül végre lehet hajtani a terraformációt. Természetesen megvoltak az új zátony-és halászterületek védelmezői is, de azokat elcsitították vagy ledöngölték, és a terv zöld utat kapott Atlantától és Washingtontól, amely maga is egy ármentesített földterületen létezett a gátfalak hatalmas rendszere mögött Potomacban. A meggyengült, de még így is nagy hatalommal rendelkező washingtoni kormány, amely immár szintén nagyrészt tengerszint alá került, helyeselte azt a tervet, hogy „kiemeljék Floridát az elsüllyedtek közül”. Ez a tíz legnagyobb mikro-terraformációs projekt egyike volt, amelyeket éppen végrehajtottak a Földön, és Wahram boldogan csatlakozott szaturnuszi kollégáihoz, akik egy alabamai-amszterdami munkacsoport tagjaiként dolgoztak. Alaszkai, Brit Columbia-i, yukoni és nunavuti csapatok bányászták ki a hegyek belsejét, amelyeket utána fagyasztott szén-dioxiddal töltöttek meg, amelyet a légkörből vontak ki. Wahram kételkedett abban, hogy ezt geológiailag és környezetvédelmi szempontból stabil módszerrel végre lehet hajtani. Először is, temérdek mennyiségű kőzetről volt szó; Florida átlagosan öt méterrel került a víz alá, és egy kicsit magasabbra akarták építeni, mint amilyen eredetileg volt, arra az esetre, ha Grönland és Kelet-Antarktisz jege is a tengerbe olvadna. A félszigetnek azt a keskeny csíkját használva kiindulópontként, amely megmaradt az államból, vonaton szállították a helyére a feldarabolt hegybelsőket, és úgy építették fel az államot, ahogyan korábban mólókat építettek. Az Everglades régi funkcióját is helyre szándékoztak állítani a megemelt platformon; sok kihalt madár-és állatfaj frissen létrehozott verzióját akarták odatelepíteni, ahhoz hasonlókat, amilyenek az európai bevándorlás előtt ékesítették a félszigetet. A cél Florida restaurálása volt. És elég szén-dioxidot szándékoztak eltemetni a Sziklás-hegység északi részében ahhoz, hogy szén-dioxid-negatív legyen a vállalkozás.

A feladattal megbízott építő-és szállítóbrigádokat túlnyomórészt a Szenvedő Délről fogadták fel; így hívták ezt a területet azóta, hogy a Nyugat-antarktiszi Jégtömb is levált, és a tengerszint minden korábbinál nagyobb mértékben megemelkedett. A floridai munka nem hozott teljes foglalkoztatottságot, de Wahramnak, miközben a vonaton utazott, rengeteg ideje maradt a mellette elhaladó tájat bámulni és ezen gondolkozni, és egyszer küldött egy üzenetet Swannak: Emlékszel még, mit mondtál arról a Vénuszon, hogy a tájhelyreállítással mindenki munkához juthatna? Lehet, hogy működne a dolog.

Úgyhogy Wahram oda-vissza vonatozott Kanada és Florida között. Ez a vidék kiterjedt volt, és legnagyobbrészt lapos. Kiszikkadt terület, amelyen egykor öntözés nélkül nőtt a búza, úgyhogy most gabonafajtát váltottak, és elkezdtek öntözni, de Manitobában a Dakotákban hatalmas részek változtak sivatagos fennsíkká. Az emberek újabban azt kezdték mondogatni, hogy a prérik mindig is sivatagos fennsíkok voltak. Ismét a bivalyok otthonává váltak. Másrészt viszont visszatértek a Mississippit körülvevő erdők, szubtrópusiabban, mint valaha. Missouri és Arkansas úgy néztek ki, mint Dél-Amerika.

Voltak hosszú órák, amikor Wahram be tudott állni két kocsi közé, védve a menetszéltől, és ki tudott bámulni a tágas tájra. Tájépítészek és kertészek, állattenyésztők és állatorvosok, környezetmérnökök és tervezők, nehézgépkezelők, szállítók és földmunkások – gyakorlatilag mindenki a vidéken dolgozott. A méretes waldók, az önműködő gépek csak bizonyos feladatokra voltak alkalmasak. A helyiek, amint a saját földjükön dolgoznak, jobb látványt nyújtottak, mint az égből lehulló önjárók. Akikkel beszélt, azok elfogadóbbak voltak a floridai tervekkel kapcsolatban, sőt az önkormányzataik is. Nem kevesen szinte már vallásos jellegű lelkesedést tanúsítottak. Az volt az álmuk, hogy az elsüllyedt hazájukat ismét kiemeljék. Itt az infrastruktúra kiépítése nem járt negatív következményekkel, kivéve azoknak, akik szerették az újonnan kialakult zátonyokat, ők viszont kapnak majd új zátonyokat. Florida olyan lesz majd, mint egy új Velence, amely a mélyen a földbe ásott oszlopokon nyugszik. Az ösztönzött migráció segít majd azonnal ismét betelepíteni növényekkel és állatokkal a területet, amint az készen áll rá.

Az észak felé vezető úton Wahram az egyik zátonymérnököt hallgatta, aki azt magyarázta, hogy az újratelepített korallok mind egyszerre engedik a vízbe a petéjüket, az évnek ugyanazon a napján, ráadásul ugyanabban a húsz percben, annak ellenére, hogy egymástól több száz kilométerre terülnek el. Úgy tűnik, ezt a minden korallban megtalálható két túlérzékeny sejt segítségével hajtják végre, amelyek együtt képesek érzékelni az alkonyati ég egyedi kékségét a tavaszi napéjegyenlőséget követő első telihold másnapján. Ez a hold közvetlenül napnyugta után kel fel, amikor az eget még a nemrég lement nap fénye is megvilágítja, és ez a rövid kettős megvilágítás a kéknek egy olyan jellegzetes árnyalatára festi az eget, amelyet a korallok felismernek.

– Ezt el kell mesélnem Swannak – vágta rá Wahram, akit elképesztett ennek az agyatlan, de eleven precíziónak a gondolata. Mi is az a tudat?

Mindeközben Florida megemelése nagyon jól haladt. Wahram figyelte, amint az emberek olyan kedélyállapotban dolgoznak, amelyben a munka eufóriáját ismerte fel, amit maga is erőteljesen érzett fiatalkorában, miközben a Titánon épített városokat. Ott a jégből kellett kivágniuk egy világot; itt a tengerből kell kiemelniük. De az érzés ugyanaz volt.

Egyszer egy dél felé tartó vonaton éppen kint állt két kocsi között egy holland nővel, akivel együtt dolgozott, egy szőke ciklonnal, és amikor az egyik keresztútnál lelassítottak, egy fiatalemberekből álló csoportot láttak, akik kövekkel dobálták a kocsikat, és azt kántálták, hogy „kapjátok be, kapjátok be, kapjátok be”, mire a nő kihajolt, és visszakiabálta: – Hé, kapjátok be ti! Mi újjáépítjük a déli részt! Nektek pedig ezt kell szeretnetek! – Gonosz, németes nevetését remélhetőleg már nem hallották.

Kivonatok (15)

az agy labilis, és láthatóan befogadja a bevezetett gépeket, őssejteket, pszichoaktív szereket, elektródákat, más fajok agysejtjeit, az evolúció a működő dolgokat konzerválja. Nekünk egy konzervált agyunk van, amelynek a különböző részei különböző korokból származnak – a hátulja és az alja gyakorlatilag hüllőagy, az eleje és a teteje emberi. Hüllőagy a légzéshez és az alváshoz, emlősagy a falkaösztönhöz, emberi agy arra, hogy gondolkozhassunk ezen

a túlszelektálódás egyetlen tulajdonság végett kitekeri az evolúciót, olyan eredményt kaphatunk, amikor „a rossz válik normálissá”. Miközben az emberek különböző fajta önevolváló poszthumánokká változtak, gyakran tapasztalhattuk ezt az eredményt, például amikor az agy egy része tüzelni kezd az étel képére, de magára az ételre nem. Az ember szeret vadászni. A vadászatnak több különböző formája létezik. Vadászat egy üzletre, vadászat a tudásra. A ragadozó gyilkolása higgadt és kielégítő. A düh mindig rossz érzés, a düh fájdalmas érzelem. Zsákmány nélkül a ragadozó talán soha nem tudja deaktiválni a vadászatot. A félelem megfékezi a dühöt. Az állatok soha nem tudnak szabadulni az erős félelemtől. És mi állatok vagyunk. A libabőr

patologikus agresszió: a delfinek ok nélkül ölnek tengeri teknősöket, nem eszik meg őket, nem jelentenek számukra vetélytársat. Ez azt jelentené, hogy a kísértetvölgy minden emlősnél létezik?

az értelem nem tud működni érzelem nélkül. Azok az emberek, akiket leválasztanak az érzelmeikről, nem tudnak dönteni. Emiatt annak a döntése, ha az agyat hormonterápiákkal manipuláljuk, messzire mutató következményekkel jár. A biszexuál-terápiák megváltoztatják az agyban az oxitocinszintet, a vazopresszin szintjét, és mindkettő gyökerének, a vazotocinnak a szintjét. Az oxitocin orrspré azonnali látásjavulást idéz elő. Az endorfinok természetes morfinok. Sérüléskor az agy endorfinokat bocsát ki, és akkor is, amikor megérint minket valaki, akit szeretünk. Az izgalomkeresők úgy állítják el a fájdalmat

az emlősök három százaléka monogám. A játék megtanítja arra az emlősöket, hogyan kezeljék a meglepetéseket

öt különböző agyterület dolgozza fel a dallamot, a ritmust, az ütemet, a hangnemet és a hangmagasságot. A zene volt az első emberi nyelv, és még mindig az állatok és a madarak nyelve. A zene 160 millió évvel előzi meg az embert. Madárdalidegdúcok beillesztése a megfelelő emberi agyterületekbe afáziát, továbbá olyan előagyjelenségeket idézett elő, mint a mindenütt jelen lévő fenségesség, a hiperventilációhoz vezető hipermuzikalitás (fütyülés vagy éneklés), az emberi hangszálak eleve képesek a dorombolásra, és csak a macskaamigdala beillesztése kell a hippocampus és a hypothalamus sejtjei közé ahhoz

a repülőwaldókban tanúsított teljesítmény is sokat javul, ha az emberbe, aki kezeli, repüléssel kapcsolatos raptor-vagy kolibriidegdúcokat illesztenek. A repülőagyak másfajta felépítése különösen

lehetséges, hogy az orgazmus eleve annyira megterheli az adott rendszereket, amennyire csak lehet anélkül, hogy olyan károkat okozna, mint az aranyér, a bordatörés, a trombózis és a szívroham. Azok a szexjáratutasok, akik vazotocint szedtek, A szubgenuális anterior (elülső) cinguláris kéreg, vagyis a sgACC az a hely az agyban, amely arra készteti a testet, hogy hagyja figyelmen kívül a félelmet. Az a bátorság helye, és ha azt stimulálják egy emberben, az segíthet legyőzni az illető fóbiáit. És a túlingerlése is lehetséges, ami után

A halántéklebeny az olyan érzelmi állapotok helye, mint például a mindenütt jelen lévő fenségesség. A hipervallásosság, a hiperszexualitás, a hipergráfia, a túlzott befogadás és a többi. A szándékos agyi stimuláció vagy alteráció abból a célból, hogy ezeket az állapotokat megváltoztassa, könnyen kiválthatja a többit, vagy epilepsziás

Azok az emberi alanyok (önkéntesek), akik Enceledán-tenyészetet juttattak a bélrendszerükbe, beleértve az Enceladusea irwinii organizmust, szinesztéziáról és külön-külön kiélesedett érzékszervekről számoltak be, amit néha teszt is igazolt. A kiélesedett szenzoros érzékelést gyakran az általánosításra vagy számításra való csökkent képesség egyenlíti

Listák (12)

unalom,

taedium vitae, a maják bölcsessége, abszurditás, weltschmerz, mal di siecle, egzisztenciális hányinger, diszfória, stagnálás, rosszkedv, borongás, ennui, hebefrénia, elbátortalanodás, depresszió, melankólia, anómia, torpor, disztímia, üresség, érzelemhiány, komorság, elkeseredettség, letörtség, fekete hangulat, reménytelenség, sajnálat, gyász, boldogtalanság, Hikikomori, elidegenedés, bezárkózás, szomorúság, nihilizmus, morbiditás, örömtelenség, nyomorúság,

szorongás, félelem, fájdalom, rettegés, elszörnyedés, elhagyatottság,

kapuzárási pánik, Älterschmerz, thanatropizmus, halálfélelem, halálvágy

SWAN AFRIKÁBAN

Swan nem élvezte a földi projektet. Kitartott mellette, mert hitt benne, és úgy gondolta, hogy ezzel tud a legjobban segíteni; úgy gondolta, Alex is ezt tenné, úgyhogy ő sem hagyhatja ott pusztán azért, mert nehéz, frusztráló és ostoba dolog. Elátkozta a napot, amikor elhagyta a Terminátort; arról a napról álmodott, amikor majd letáncol a Nagylépcsőn a parkba és a farmra.

Olyan gyorsan elveszítette a türelmét. Wahram sokkal jobb lett volna egy ilyen feladatra, de ő elrepült Amerikába, mert mint oly sok más embert előtte, őt is frusztrálta a legyőzhetetlen Afrika. Swan ennél keményebbnek akart bizonyulni, és haragudott rá. Ez csak tovább erősítette az általános ingerültségét, és a türelme gyakran szertefoszlott, ott hagyta füstölögni. Érdessé vált a modora az emberekkel szemben, és ez még jobban csökkentette a hatékonyságát. Felébredve azon gondolkozott, hogy hány napja van még hátra ebből. Valaki az irodában elismételte azt, amit Zasha mondott: „a Föld maga egy fejlődési lefolyó”, mire ő az illető arcába üvöltött.

Egy másik napon egy másik üvöltözésbe keveredett egy nővel az Afrikai Ligából, aki Darból látogatott le, hogy bajt keverjen, és Swannak, mivel nem akarta megütni, nem maradt más választása, mint hogy otthagyja, és kínaiul káromkodva végigrohanjon a város zsúfolt utcáin. Ráébredt, hogy jelenlegi állapotában csak veszélyezteti a célt.

A Föld, a rossz bolygó. A szele és az ege ellenére kezdte ismét meggyűlölni, és nemcsak a rettenetes g-je miatt, hanem inkább azért, mert mindenütt annak a bizonyítékát látta, amit a fajtája művelt ezzel a hellyel, és tesz még mindig. A múlt halott kezét, amely olyan hatalmas, olyan súlyos. A levegő szirupnak tűnt, küzdenie kellett, hogy haladhasson benne. Odakint, a terráriumokban szabadon élhet az ember, mint az állatok – állattá válhat, ilyenné vagy olyanná teheti az életét. Olyan meztelenül élhet, ahogyan csak akar. Ezen az istenverte Földön a felgyűlt hagyományok, törvények és szokások sokkal fojtogatóbbak voltak bármilyen fűzőnél; az embereket az elméjük fogta le, adott rájuk kényszerzubbonyt, kényszerítette őket arra, hogy ugyanolyan nevetségesen betokosodott szokások szerint éljenek, mint mindenki más. Itt vannak, az egyetlen olyan bolygófelszínen, amelyen szabadon sétálhat az ember, meztelenül a szél és a nap alatt, erre, amikor választhatnak, dobozokban ülnek és még kisebb dobozokat bámulnak, éppen úgy, mintha nem lenne választásuk – mintha egy űrállomáson lennének – mintha a ketrecbe zárt évszázadok régi csúf napjai soha nem múltak volna el. Esténként még csak fel sem néztek a csillagokra. Miközben Swan közöttük sétált, látta, hogy ez így van. Ez persze logikus, mert ha olyan emberek lennének, akiket érdekelnek a csillagok, akkor nem lennének még mindig itt. Ott, felettük állt az Orion ferdén, „a leggyönyörűbb dolog, amelyet valaha bármelyikünk látni fog a világon, szétterülve az égbolton, mint egy igazi isten, akiben muszáj hinni egy kicsit”. De senki fel sem nézett.

Minden elégedetlensége ellenére egy másik észak-hararei, Dzivarasekwa melletti nyomornegyed is beleegyezett, hogy vele és a csapatával dolgozzon. A nyomornegyed egy meredek emelkedő oldalában helyezkedett el, és az ottaniak illegális földfoglalók voltak, mert a hegyoldal elég közel volt Új-Zimbabwéhoz és Rhodesiához ahhoz, hogy határvitákat keltsen. Tehát ez politikai szempontból jó lehetőség volt, de az emelkedő meredekségével meggyűlt a baja az önműködő gépeknek. Swan csapata létrehozott egy olyan platformot a projekthez, amelyen a gépek szőttesmintázatban mozogtak, némelyek rendszeresen visszakanyarodva, mások pedig egyenesen felmásztak az emelkedőn teleszkópos tőkesúlyt használva, hogy maguk a gyárak vízszintesek maradjanak. Ezen a módon képesek voltak az útvonaluk területét egy stílusos, fehér faluvá változtatni, néhány színfolttal; ha kész lesz, nagyon szép lesz.

De valamelyik reggel az egyik hangár hirtelen lekanyarodott az emelkedőről, és először egy fás területen dübörgött végig, majd Kuwadzana zöld külvárosán. A gép helyben betanított kezelői feladták a próbálkozásokat, hogy átvegyék az irányítást a szerkezet felett, és az oldalán lévő létrákról leugráltak az egyre növekvő tömegbe.

Amikor Swan megérkezett a helyszínre, kiabálni kezdett, és végigtülekedett a tömegen, majd felugrott a hangár létrájának aljára; a behemót még fékevesztett állapotában is csak körülbelül óránként egy kilométeres sebességgel haladt. Swan felmászott a létrán, majd egy ajtón keresztül bejutott az irányítófülkébe, amely olyan volt, mint egy hajó kabinja. Üresen találta. Odament a hátsó falához, és az ökleivel lecsapta a vészkart. Semmi nem történt; a leviatán olyan dübörgéssel gurult tovább a külváros utcáin és házain, mintha egy fojtott hangú Niagara zubogna láthatatlan aljában. Swan kezdte megérteni, hogy a helyiek miért hagyták el a fedélzetet. Így, hogy a vészkar nem működött, nem igazán maradt olyan egyértelmű módszer, amivel az ember megpróbálkozhatott.

Swan leült az irányítókonzol elé, és sebesen gépelni kezdett, miközben szóban is megállásra szólította fel a gépet. Eleinte higgadt volt, azután követelőző, majd rábeszélő volt, utána könyörgő, végül pedig dühösen ordibálni kezdett. A gép MI-je sem reagálni nem reagált, sem a hangárt nem állította meg. Biztosan elakadt benne valami; ez nem lehetett egyszerű, a furfangos ipari szabotázs, amelyet elég kemény védelmet áttörve kellett végrehajtani. Swan úgy gondolta, ismer néhány releváns kódot, de semmi nem működött, amivel megpróbálkozott. – Mi az ördög! – kiáltott fel. – Miért elérhetetlen a technikai támogatás ilyen nagy része?

– Más támadások is folyamatban vannak, lehet, hogy ezzel összehangoltan – tájékoztatta Pauline.

– Szóval, nem tudsz segíteni?

Pauline azt felelte: – Próbáld meg azt a mondatot begépelni, hogy „Lisszabonban sűrű a köd”.

Swan megtette, mire Pauline azzal folytatta: – Most már tudod manuálisan vezetni az egységet. Négy kezelőszerv van a panelen...

– Én tudom, hogyan kell ezt az átkozott izét vezetni! – felelte Swan. – Fogd be!

– Akkor most képes vagy a féket használni.

Swan szidalmakat szórt a kvabusára, majd anélkül, hogy abbahagyta volna az átkozódást, egy szűk félkörben (olyan pár száz méteresben) visszafordította a hangárt a hegyek felé, de immár az utakon dübörögve, nem pedig a fényűző villákon. – Bárcsak ez az izé fordítva is működne – mondta dühösen. – Bárcsak megadhatnánk ezeknek a gazdag szemétládáknak azokat a kunyhókat, amiket érdemelnek.

– Lehet, hogy jobb lenne egyszerűen csak megállni – jegyezte meg Pauline.

– Csend legyen! – Swan még hagyta egy darabig ott dübörögni a hangárt a környéken, mielőtt megállította. – Szóval ez szabotázs volt – jelentette ki.

– Igen.

– A fenébe. És akkor most letartóztatnak minket.

– Nagyon valószínű – felelte Pauline.

Az történt, amit Swan megjósolt. A helyi kormány azt követelte, hogy a hibás gépet foglalják le, a kezelőit pedig tartóztassák le, emeljenek vádat ellenük, és deportálják vagy börtönözzék be őket. Swant őrizetbe vették, és egy lakosztályban tartották fogva a kormány épületében; ez nem börtön volt, de nem hagyhatta el, és valószínűnek tűnt, hogy letöltendő börtönbüntetést fog kapni.

Ettől a lehetőségtől haragos elkeseredettségbe kezdett zuhanni. – Minket meghívtak ide – magyarázta a fogvatartóinak folyamatosan. – Mi csak segíteni próbáltunk. A szabotázs nem a mi hibánk volt!

De nem úgy tűnt, mintha bármelyik fogvatartója figyelne rá. Az egyik baljósan emlegette az ítéletet, ami majd örökre befogja a száját.

Ebben a rémálomban váratlanul Wahram jelent meg az Afrikai Liga egyik hivatalnokának kíséretében, egy apró, vékony gaboni férfi társaságában, akit Pierre-nek hívtak, és aki gyönyörűen beszélt franciául, viszont sokkal jobban törte az angolt. Azt mondta: – Átadjuk ennek a kollégájának, de el kell hagynia Észak-Hararét. Az építőgépeket átveszik az itteniek. Csak itteniek szabad működni őket. Úgyhogy – emelte fel a kezét, mintha a kijáratot mutatná.

Swan meglepetésében majdnem elvből ellenkezni kezdett. Utána észrevette, hogy Wahram szemöldöke felszalad, a szeme pedig elkerekedik; a döbbenetéről eszébe jutott, mennyire riasztónak érezte a helyzetét, úgyhogy pár pillanattal később alázatosan elfogadta Pierre feltételeit, és követte Wahramot kifelé egy autóhoz, amely elvitte őket egy repülőtérre, ahol egy nagy zeppelin volt egy magas árbochoz kötve.

– Menjünk innen, amíg lehet – javasolta Wahram.

– Aha, aha – felelte Swan.

A zeppelin olyan hosszú volt, mint egy olajtanker, és a hozzá hasonlók nagy flottájába tartozott, amelyek folyamatosan köröztek a Föld körül nyugatról keletre, amelyeket a magas légkörbe eresztett papírsárkányok húztak, lassan, de biztosan szállítva a terheket, miközben újra és újra megkerülték a földgömböt. Ennek a konkrét zeppelinnek olyan alakú ballonja volt, mint egy szivar, és az alatta lévő gondola oldalán öt-hat emeletnyi magasságban sorakoztak az ablakok.

Wahram bevezette Swant az árboc felvonójába, és azzal felmentek a beszállóplatformra. A hajón belül végigsétáltak egy hosszú folyosón az orrba, ahol egy olyasfajta kilátórész volt, mint a buborékok a terráriumok elülső végében. Wahram egy asztalt és két széket foglalt le ott egy későbbi időpontra, amikor majd felszállnak, és zümmögve a magasba emelkednek. Úgyhogy aznap délután, amikor leültek az asztaluk mellé, lenézhettek a Föld zöldellő dombjaira, amelyek látványosan vonultak el alattuk. Gyönyörű volt, de Swan nem nézett le.

– Köszönöm – mondta mereven. – Komoly bajba kerültem.

Wahram megvonta a vállát. – Örülök, hogy segíthettem. – Az észak-amerikai munkáról beszélt, az ottani és a más helyeken felmerülő problémákról. Swan ezek legnagyobb részéről még nem hallott, de a minta nyomasztóan egyértelmű volt. Semmi új a nap alatt; a Föld el van cseszve.

Wahram szokása szerint egy kimértebb konklúziót vont le. – Arra gondoltam, hogy ez az első segítséghullám túl... durva volt, nem tudok rá jobb szót. Túlságosan is az építészeti környezetre koncentrálódott, különösen a lakóházakra. Lehet, hogy az emberek szeretik úgy érezni, hogy ők is hozzájárultak az otthonuk felépítéséhez.

– Szerintem az embereket nem érdekli, ki építi fel – felelte Swan.

– Hát, de minket az űrben igen. Itt miért ne érdekelné?

– Mert amikor az ember otthona pusztán egy esőtől széteshet, és megölheti a gyerekeivel együtt, akkor boldog, ha egy olyan gépet lát, amelyik valami jobbat tud csinálni helyette! Az érzelmek miatt senki nem aggódik, amíg nincsenek kielégítve az anyagi szükségletei. Ezt te is tudod. A szükségletek hierarchiája létező dolog.

– De ha ezzel egyet is értek – válaszolta Wahram –, és egyetértek vele, akkor is nagyon sokan panaszkodtak az erőfeszítéseinkre. És tagadhatatlan, hogy sokan fújnak a projektre. Kezd olyan lenni, mint a madzagokkal lekötözött Gulliver.

– Ez nem egy jó kép – jegyezte meg Swan, miközben a magasokra és a kicsikre gondolt a szexjáraton. – Rengeteg tiltakozást olyan köntösbe bújtatnak, mintha a néptől jönne, pedig igazából csak a szokásos reakciós akadályozás. El kell szaggatnunk azokat a madzagokat, ha megpróbálnak lekötözni minket!

– Számomra úgy tűnik, hogy ez a kép valamennyire találó – jegyezte meg Wahram szelíden. – A Gullivert lekötöző zsinórok a törvények, és ez fontossá teszi őket. De nézd, van út a zsinórok között. Átcsusszanhatunk. Az a munka, amit Kanadában végzünk, nagyon meggyőző.

Megérkezett a teájuk, és Wahram töltött egy csészével a lánynak, amelyről az azonnal meg is feledkezett. A férfi lassan kortyolgatta a sajátját, miközben végignézte, ahogy megjelenik az Indiai-óceán, majd dél felé, a távolban egy göröngyös, zöld sziget: Madagaszkár, az egyik legjobban tönkretett ökoszisztéma a világon, immár egy ascenzió típusú hibridizáció helyszíne. A Föld egyik legnagyobb szigete, amely teljes egészében a tájépítészet műremekévé változott, és virágzik. Sokan látogatják, hogy megnézzék a kertjeit és az erdőit.

Wahram rámutatott. – Mindenütt folyik a tájhelyrehozás, az emberek így birkóznak meg a változásokkal. És ez nagyon munkaigényes, és igencsak helyhez kötött. Nem lehet máshonnan elvégezni. Az ember nem használhatja ki az árfolyam-különbözeteket. Nem igazán lehet profitot termelni vele. Úgyhogy eleve jó helyzetben van a mi terveink szempontjából. A közjót szolgálja, és meg kell valósítani. A teljes partvidéknek szüksége van rá. Nehéz belegondolni, mennyi mindent véghez kell vinni. Még csak nem is igazán helyreállításról van szó, mert a régi partvonal végleg vagy több száz évre eltűnt, hanem valójában új partvonalat kell létrehozni a magasabb tengerszint mellett. Most még kialakulatlan az egész. Az óceán darabokra szakítja mindazt, amit eláraszt, és rengeteg mérgező anyag szabadul fel. Mindezt helyreállítani nagyon munkaigényes. Ugyanakkor mindenki, aki az új partvonal közelében él, azt szeretné, ha rendbe lenne hozva. Sokan maguk akarják felújítani. Úgyhogy amivel Floridában foglalkoztam, egy kicsit szokatlan eset, mert úgy néz ki, mintha helyreállítás lenne, de igazából a semmiből kell megteremtenünk valamit. Olyan, mint egy újfajta terraformálás. Csak azért emlékeztet a helyrehozásra, mert Florida régebben ott terült el. De igazából bármilyen sekély vízben meg lehet valósítani ugyanezt. Még csak hegyeket sem szükséges hozzá a tengerbe költöztetni. Manapság már vannak gyors korallok, amelyeket alapzatnak lehet használni. A biokerámia szélesebb körre való kiterjesztése. Láttam csoportokat, amelyek ilyen korallokat használnak, és sok parti résznél nagyon gyorsan meg tudják őket növeszteni, és ezeken a helyeken elég hamar csodálatos, tiszta, rendkívül finom homok lesz. Szinte nyikorog, amikor rálép az ember.

Swan megvonta a vállát. – Rendben, biztosan. De még mindig nem vagyok hajlandó abbahagyni a lakóházakkal végzett közvetlen munkát.

– Tudom. – Wahram a lenti tájat figyelte. Úgy tűnt, mintha mindjárt elaludna.

Pár perc múlva megmozdult, és mintha mondani akart volna valamit, de utána habozni kezdett. Swan észrevette, és rákérdezett: – Mi az? Mondd el.

– Lenne valami más is – szólalt meg a férfi, szinte szégyenlősen pillantva rá. – Azon gondolkoztam, hogy az egyik dolog, amit itt csináltunk, az volt, hogy bebizonyítottuk, miszerint a Föld jelenlegi rendszerében a meglévő paradigma reformja soha nem lesz elég. Más szóval, hogy még mindig fennáll a forradalom szükségessége.

– Hát én is ezt mondom! Ezt mondtam neked a Vénuszon!

– Tudom. Most kezdek egyetérteni. Szóval... emlékszel még arra a projektre, amelyről meséltem, amelyet Alex vezetett, hogy az állatokat terráriumokban eltárolják, hogy visszahozhassuk majd őket a Földre?

– Igen, persze. Azt akarta, hogy legyen elég állat ahhoz, hogy amikor eljön az ideje, újra benépesíthessük velük a Földet.

– Igen. Úgyhogy... azon gondolkoztam, nem jött-e már el az ideje.

Swan megdöbbent. – Úgy érted, annak az ideje, hogy visszahozzuk az állatokat a Földre?

Olyan érzés töltötte el, amelyet nem tudott volna megfogalmazni: óceán méretű felhők kavarogtak a mellkasában, amelyek valamiféle viharrá álltak össze... – Tényleg úgy gondolod? Hogy érted?

Wahram felemelte a tekintetét Magadaszkárról, és ránézett. Bolondosan vigyorgott, röviden és ferdén, mint egy varangy, ugyanakkor melegen. – Igen.

Listák (13)

Denevérek. Lajhárok. Makákók és tapírok. Elefántok és fókák. Rinocéroszok. Oroszlánok, tigrisek és medvék. Jávorszarvas, pézsmatulok, őz. Karibu és rénszarvas, zerge és kőszáli kecske. Tigrisek és hópárducok. Pocoknyúl és öszvérszarvas. Orangután, hulmán, gibbon és pókmajom (az összes főemlős veszélyeztetett faj). Vakondok és pockok. Sündisznók és borzok, kanadai vadjuhok, földimalacok és tobzoskák, szirtiborz és mormota, levélorrú denevérek, bajuszos denevérek, hüvelykujj nélküli denevérek. Rókák és mezei nyulak. Szarvas, vaddisznó, pekari, lamantin. Tüskésbőrűek. Farkasok

Nem igaz, hogy a Földön minden nyúlnál nagyobb emlősállat veszélyeztetett faj. A legtöbb csak Az emlősök az állatok egyik osztálya: 5490 faj tartozik ebbe az osztályba, 1200 nemzetség, 153 család és 29 rend

Kapibara, jaguárok, zsiráfok, bivaly, ázsiai vadló, kenguru. Zebra, gepárd, rozsomák A legnagyobb rendek a Rodentia, Chiroptera (denevérek), Soricomorpha (cickányok), majd a Carnivora, Cetartiodactyla (párosujjú patások és bálnák) és a főemlősök Mind elestek

Kérlek, gyertek vissza

SWAN ÉS A FARKASOK

Mind együtt ereszkedtek le, először nagy, hőpajzzsal védett leszállóegységekben, utána kisebb, ejtőernyőket kibocsátó leszállóegységekben, végül kibomló ballonzsákokban. Ezen a ponton abban a légtérben haladtak lefelé, amelynek a használatára az inuit nemzetek engedélyt adtak. Amikor pár száz méterre kerültek a földtől, mindegyik leszállóegység több ezer aerogél-buborékká bomlott, és mindegyik áttetsző buborék egy intelligens ballon volt, benne egy állattal vagy állatcsaláddal. Azt nem lehetett tudni, hogy az állatoknak mi a véleményük erről: voltak, amelyek vergődtek az aerogéljükben, mások éppen olyan békésen nézegettek körbe, mint a felhők. A nyugati szél megtette a hatását, a buborékok kelet felé sodródtak, mintha virágmagok lennének. Swan körbenézett, próbált egyszerre látni mindent; az eget, ami tele volt áttetsző magvakkal, amelyeknek mindenhonnan csak a tartalmuk látszott, úgyhogy a lány több ezer repülő farkassal, medvével, rénszarvassal és hegyi oroszlánnal sodródott lefelé. Itt egy rókapárt látott; egy nyúlcsapatot; egy hiúzt; egy csapat lemminget; egy kócsagot, aki erősen csapkodott a buborékjában. Úgy nézett ki az egész, mint egy álom, de Swan tudta, hogy valóság, és ugyanez történik éppen a Föld több pontján: a tengerbe delfinek és bálnák csobbannak, tonhalak és cápák. Emlősök, madarak, halak, hüllők, kétéltűek: az összes elveszett élőlény egyszerre volt az égben minden országban, minden vízgyűjtőnél. A leereszkedő állatok közül sok két-három évszázada kihalt már a Földről. Most mindegyik visszatért, egyszerre.

Swan az állatfalka közepén ereszkedett le. Valahol Dél-Nunavut, a „Mi Földünk” új búzaövezetének közepén voltak. Swan saját landolási célpontja egy alacsony dombocska volt egy búzával és hideg rizsültetvényekkel borított területen. Minden mezőt néhány pingo, pattanáshoz hasonló kis emelkedő borított, amelyek akkor keletkeztek, amikor nagy jégdarabok sodródtak végig az olvadó örökjég sarában. Amikor a lány földközelbe ért, nehezen tudta megállapítani, hogy melyik dombocska az övé. Az ereszkedést teljes mértékben a buborékja irányította, és mivel Swan még soha nem szállt le ilyenben, nagyon élvezte – olyan volt, mintha egy átlátszó repülő szőnyeg vinné le. Körülötte az állatok kezdték észrevenni a talaj közelségét, némelyik vergődött, mások összehúzták magukat, sok széttárta a lábát, mint a lezuhanó macskák vagy a repülőmókusok, pont a megfelelő módon, annak ellenére, hogy ez volt az első leszállásuk – ez talán valamiféle konzerválódott hüllőreakció, amelyben mind osztoznak. Maga Swan olyan puhán ért talajt, mintha egy mozgólépcsőről lépne le. A buborék a föld érintésétől szétpattant, az aerogélt elfújta a szél. Swan pedig ott állt a Földön, egy nunavuti pingón.

A megfigyelőcsapatában rajta kívül még három ember volt, akik egymáshoz olyan közel ereszkedtek le, ahogyan csak a szél lehetővé tette. Swan felnézett, hogy látja-e őket, és a felette lévő égbolt látványától szintre fenékre esett; felkiáltott, felnevetett; az ég még mindig tele volt állatokkal. A karibuk, a jávorszarvasok, a grizzlymedvék, csupa nagy, barna pötty szétfeszített lábakkal ott ereszkedett lefelé a nyugati égboltról, szállt ki alacsony cumulusfelhőkből. És a többi állat is, némelyik csapatban, a legmagasabban lévők túl kicsik voltak ahhoz, hogy Swan lássa, micsodák. Körülötte hullámzani kezdett a sűrű búza a szabadon eresztett, menedéket kereső állatok mozgásától. Fennállt a veszélye, hogy valamelyik épp ráesik; Swannak figyelnie kellett. Amikor ez eszébe jutott, elnevette magát, széttárta két karját, és felüvöltött a farkasoknak az égbe. A távolban más farkasok hallatták a hangjukat. Huhogást és üvöltéseket is hallott, ezek közül sok riadtnak tűnt, de nehéz volt megállapítani; ez csak feltételezés volt; Swan valójában nem lehetett biztos abban, hogy nem diadalittasak-e.

Végre otthon! – Végre Isten összes gyermeke hazatalált – jelentette be rádión keresztül. A többi ember is bejelentkezett; ők is földet értek. A hűvös nyugati szél átfújt Swanon, és ő még felüvöltött párszor. A hullámuk vége is leérkezett; utána ismét magukra maradtak odafent a felhők. Csak néhány utolsó, fekete pötty sodródott a távolban könnyedén. Mindent egybevetve, ez volt a leggyönyörűbb dolog, amit Swan valaha látott. – Rendben – mondta kikapcsolt rádióval. – Szeretlek. Csodálatos dolgot csináltál. – Nem tudta volna megmondani, hogy Alexhez, Wahramhoz, vagy a világhoz beszél.

Szóval itt áll most, a lombhullató erdők és a tundra közötti tajgában. Most már karibuk és grizzlymedvék is lesznek itt, meg hegyi oroszlánok; minden biomnak szüksége van csúcsragadozókra a rendszer virágzásához. A grizzlymedvék azonnal a hegyek felé indulnak majd; a hegyi oroszlánok ugyanígy eltűnnek majd, miután leérkeztek. De a farkasok megkeresik egymást, és falkába tömörülnek, és így láthatóak maradnak; Swan ott szeretett volna lenni ennél. Egész életében követte őket a terráriumokban, velük együtt vadászott, elkergette őket a zsákmánytól, összegömbölyödve aludt a falka szélén, a szoptató anyák mellett. Többször üvöltött velük együtt, mint azt meg tudta volna számolni; minden alkalommal, amikor meghallotta az üvöltésüket, ő is csatlakozott hozzájuk, mert úgy érezte, hogy ez az emberi reakció. Máskor megérezte magán a hosszú pillantást, és visszabámult. Látott farkasokat összecsapni prérifarkasokkal, látta, hogyan vezetik őket sasok a zsákmányhoz, cserébe egy kis részesedésért a maradékból. Tudta, hogy az emberek emberibbé, tehát kutyává szelídítették a farkasokat, ugyanakkor a kutyák farkasabbá tették az embereket azzal, hogy falkaszokásokat tanítottak nekik. A többi főemlős közül egyiknek sincs például olyan barátja, amelyik nem fajtatársa; az emberek ezt a farkasokat figyelve tanulták meg. A két faj különböző időszakokban a másik maradékát ette; megtanulták egymás vadászati módszerét; röviden összefoglalva, együtt evolválódtak.

És most a főemlősök visszahozták a család másik felét. Ezért volt itt Swan.

*

Négyfős csapatának az volt a feladata, hogy ellenőrizze, miszerint az összes állat rendben kiszabadult-e a buborékjából, hogy kiszabadítsák azt, amelyik nem, és segítsenek a sérülteknek. Az volt az előfeltevés, hogy ilyesmire aligha lesz szükség, de a talaj errefelé dimbes-dombos volt, pingókkal és kannának nevezett mélyedésekkel, amelyek akkor alakultak ki, amikor a pingók jégbelseje elolvadt. A kannák kerekek voltak, és meredek falúak, és gyakran tele voltak vízzel, sok helyen alig egy-két méterrel a felszín alatt. Itt is megpróbálkoztak búzával és génmódosított hideg égövi rizzsel csakúgy, mint az összes északi tundrán és tajgán, hogy „alkalmazkodjanak” a klímaváltozáshoz, de ez a próbálkozás nehezebbnek bizonyult, mint ahogy képzelték. Úgyhogy az eredményül kapott össze-vissza tájon elég valószínűnek tűntek a balszerencsés esések.

Mint kiderült, a buborékok annyira jól működtek, hogy Swan és csapattársai egyetlen bajba jutott állatot sem láttak. De mindnyájan mozogtak; némelyik pánikszerűen menekült. A legrémültebbek viszont hamarosan kifáradtak, megálltak, körbenéztek. Remélhetőleg egy számukra nem túl idegen tájat láttak. A legtöbb terráriumot pontosan erre a pillanatra várva tartották egy g-n, és úgy tervezték meg őket, hogy azokra a helyekre hasonlítsanak, amelyekre most visszatértek az állatok.

A karibuk olyan magasak voltak, hogy könnyedén megtalálták egymást. A kisebb állatok elosontak a búzában a nyugatra lévő hegyek felé tartva, vagy a déli látóhatárt szegélyező lombhullató erdő felé. Láthatóan egyik állatnak sem volt szüksége segítségre. Mindegyik talajt ért, és szembenézett új sorsával.

Minden állatot nyomkövetővel láttak el, és most színes pontminta alakban jelentek meg a kijelzőkön, úgyhogy Swan csapata áttért a tervük következő részére, ami a karibuk követése volt, és amennyiben szükség van rá, a noszogatásuk, kicsit úgy, ahogyan a terelőkutyák terelik a juhokat egy olyan útvonalra, amely majd kelet felé vezeti őket a Thelon-folyóhoz. Ennek az új csapatnak az első vándorlása ösztönös, de céltalan lesz – kivéve, ha megérzik az eltűnt Beverly-, Bathurst-és Ahiak-csordák nyomát –, és bármelyik útvonalat is választják, ott a szaguktól és más jelektől elkezd létrejönni egy új vándorlási útvonal. Utána ez válik majd a de facto folyosóvá az új búzazónán át, egy olyan folyosóvá, amelyet később talán bíróság előtt kell majd megvédeniük, de azon a hídon majd akkor kelnek át, ha odaértek; előtte jussanak át a karibuk a folyón. Az állatvonulásnak ez a szervezett vezetése volt a legnagyobb méretű polgári engedetlenség, amelyet űrlakók elkövettek a Földön, de abban reménykedtek, hogy miután egyszer végigvezetik őket, az állatok később már maguk is elboldogulnak, és népszerűvé válnak a bennszülött lakosság körében, még a mezőgazdászokéban is, akik amúgy sem jártak túl nagy sikerrel. Úgyhogy lehet, hogy a terelőket letartóztatják, mielőtt végeznek, de a vonulási útvonalakban remélhetőleg hamarosan felismerik azt az értéket, amely megéri az átengedett földterületeket.

Swan gyorsan lemaradt, mint mindig, amikor másokkal sétált együtt. Túl sok látnivaló akadt; a dolgok olyan érdekesek voltak, hogy mindig megfeledkezett arról, amit csinált, még most is. A Föld esetleges újranépesítésével kapcsolatos tervek és kutatások már száz éve zajlottak, és most ő is a részesük lett, ennek ellenére ott kószált a köves talajból itt-ott kibukkanó virágokat és az elképesztő színű bársonypárnákat bámulva. Magas, halványkék égbolt borult föléjük, egy észak felé igyekvő felhősorral. Swan a fejében még mindig látta, ahogyan az állatok úgy lebegnek lefelé a napfényben, mint a virágmagok; ez a látvány egy álomba repítette, amelyből még mindig nem ébredt fel, úgyhogy természetesnek találta, hogy csak lassan tud menni. És amúgy is tartotta a rádiós kapcsolatot a társaival. Ami azt illeti, az ő fecsegésük a fülében még Pauline-énál is rosszabb volt, úgyhogy nullára tekerte a hangerőt. Majd bejelentkezik, amikor szükség lesz rá. Egyelőre a lába alatti földre akart koncentrálni. Amikor múlt évben Afrikában dolgozott, végül már magától értetődőnek tekintett pár dolgot; elfelejtette, hol van, ez ennyire egyszerű. Belezuhant a saját problémáiba, miközben az egész világot végigfújta az égen egy nagy szél. És most ez a nyílt vidék, ez a tajga. A következő emelkedő déli oldalán egy csapat törpefenyő. Egy részeg erdő, az alatta olvadozó örökjéggel. Alacsony hegyek keletre, a felhősor alatt. Elképesztően magas égbolt, kékje egy kicsit vízfestményszerűvé válik a még mindig kelet felé vonuló felhők alatt. A levegőnek mintha enyhe égésszaga lenne. Kora délutáni napfény, 2312. augusztus 5. Egy új nap. Meleg, de nem forró. Egy kicsit fülledt és rovaros. Swant szárazon tartotta az űrruhája, és nagyon hatékonyan elriasztotta a szúnyogokat és a legyeket is, ami jó volt, mert azok sűrű, fekete felhőben lebegtek, amelyek helyenként olyannak tűntek, mint a kavargó füst. Swan senkit nem látott a csapatából; a talaj hosszú emelkedőit és lejtőit errefelé alacsony, kiugró peremek szakították meg, talán a jégkorszak hagyta itt őket. Kelet felé mindenesetre nem látott el messzire. Felmászott egy pingo oldalán, és körülnézett. Á, ott van Chris, alig pár száz méterrel előtte, és láthatóan olyasvalakinek integet, aki még keletebbre van. Ügyesek.

Minden alacsonyabb részt a tajga szivacsos füve és mohája borított. Alig egy méterrel magasabban hosszú, lapos sziklák terültek el, amelyek északról délre húzódtak a mocsárban. Az lett volna a legjobb, ha egy ilyen természetes úton marad, de a csapata kelet felé tartott, a karibucsordát követve.

Swan északnak tartott, egy magaslati pont felé, amelyet egy neki derékig érő, a széltől és az időjárástól megdőlt és kicsavarodott fa jelzett. Odaért, és amikor észrevette a domb másik oldalán a farkasfalkát, megállt. Azok nemrég szálltak le, és éppen egymást szaglászva és harapdálva rohangáltak mindenfelé, néha meg-megállva, hogy felüvöltsenek, majd továbbrohanjanak. Láthatóan felpörgette őket a zuhanás. Swan pontosan tudta, hogy érzik magukat. Beletelt egy kis időbe, amíg sikerült összeszedniük magukat és elindulniuk kelet felé. Szürkék voltak fekete vagy bézs orral és farokkal, és nagyon elegánsan néztek ki rövid nyári bundájukban. Bár szélesebb vállúak és szögletesebb fejűek voltak, mint a legtöbb kutya, de azért rengeteg mindenben hasonlítottak rájuk. Vad, önszervező kutyák: ez mindig is felkavaró gondolatnak tűnt. Az, hogy ilyen jóra sikerültek, ilyen rendezettre és játékosra, egy kicsit meglepte Swant, majd eszébe juttatta, hogy a farkasok léteztek előbb, és hogy bölcsebbek, mint a kutyák.

Swan ekkor felgyorsított, hogy tartsa velük az iramot, és nem sokkal azután, hogy követni kezdte őket, már hangosan lihegett. Nincs olyan ember, aki képes lenne egy teljes erejéből rohanó falkával tartani a tempót, de ha kitartóan követi őket az ember, gyakran megállnak nézelődni és szaglászni, és így szemmel lehet őket tartani, vagy utolérni és ismét megtalálni. Egy hím felüvöltött, a többiek pedig válaszoltak, köztük Swan is. Muszáj lesz egy kicsit gyorsabban futnia, ha a falka része akar maradni. Az nehéz lesz. A Földön kívül jobb formában volt, mint rajta, és ettől az ironikus ténytől muszáj volt elfintorodnia, és elhatároznia, hogy jobban fog igyekezni.

Ezek a farkasok kilencen voltak. Voltak köztük nagyobbak, több fekete, mint fehér csíkkal. A bundájuk úgy hullámzott rajtuk futás közben, mintha haj lenne. Farkasugrásokkal pusztították maguk alatt a távolságot, bár ez kívülről csak kocogásnak tűnt. Amikor nézte, ahogyan futnak, Swan felüvöltött magában, a mellkasában óceánokkal: a Földön szabadok voltak. Ez a boldogság olyan méllyé tudott válni, hogy az már fájt; egy újabb lecke a világ megtanulásában.

A pingók és a kannák kisimultak előtte, és búzaréteg borította a földet. A farkasok erre a látványra habozni kezdtek, így Swan el tudott osonni mellettük dél felé a legkeletibb pingók mögött. Azok mögött lézerrel simították le a gabonát egy kelet felé magasodó síksággá, amelyik kilométerenként körülbelül öt métert emelkedett. Igazi lapály – természetellenes – műremek. A maga módján egy művészeti alkotás. De nemsokára rekonfigurálják. Nyolc kilométerre keletre éppen hogy csak látszott a következő pingós terület és egy újabb csík érintetlen tajga – le nem csapolt, a növénytermesztéshez túl mocsaras, inkább tó, mint szárazföld.

Swan előhúzta a farkasirháját – egy nagy, öreg hím irháját, rajta az állat fejével és mancsaival – az űrruhája hátizsákjából. Felrakta a fejére, és ettől úgy omlott végig a hátán, mint egy köpeny. A fülek hegyébe aranykarikát tűzött. Utána a falka elé került, és visszaüvöltött nekik. Majd amilyen gyorsan csak tudott, kelet felé kezdett rohanni. Mellkasig süllyedt a búzába, és a táblák között tudott csak szaladni. Kelet felé a kollégái egy csorda karibut vezettek illatanyagok és szarvak segítségével. Ahol a csorda elhaladt, letaposta a búzát. Swan látta, hogy egy patak sekély medrét követték, amelyet szinte teljesen eltörölt a lézeres szántás. A félig betemetett meder még mindig sáros volt, és a munkatársai attól elfelé vezették az állatokat, a délvonallal párhuzamosan. Nemsokára elér hozzájuk a farkasok szaga, és akkor nem okoz majd problémát kelet felé irányítani őket, egyik alacsony emelkedőről a másikra. Arrafelé fognak menni, ahol úgy érzik, hogy a legtávolabb lehetnek a farkasoktól, legalábbis egy darabig. A két faj között végül ragadozó-zsákmány viszony alakul majd ki, de a nagy zsákmányállatok pillanatnyilag még kétségkívül riadtan viselkedtek, és hajlamosak voltak mindent összetaposni. Swan egy kisebb pánik jeleire figyelt fel, és ennek a résznek a közepén több borjú holtteste feküdt. Swan szembefordult az immár őt követő farkasokkal. Megállt egy magasabb ponton, hagyta, hogy a farkas feje az arcába hulljon, és figyelmeztetően felüvöltött. A falka megállt, és a fülüket hegyezve, égnek meredő szőrrel rámeredt – ők is riadtak voltak. A tekintetük Swan szerint nem a megszokott, híres, tartós nézésükre hasonlított, hanem olyan volt, mintha jobban akarnának látni.

De persze vadászüzemmódban voltak, úgyhogy kis idő múlva továbbindultak. Swan utat adott nekik, megfordult, sebesen visszavonult. Adott a karibuknak egy kis időt, hogy átjussanak a kis mélyedés mellett, úgyhogy most olyan gyorsan eltűnt az útból, ahogyan csak tudott. A következő pár óra során időnként megpillantotta a farkasokat észak felől, de legnagyobbrészt alig tudta velük tartani az iramot, és végül már csak a nyomaikat tudta követni. Hosszú ideig a búzában gázolva követte a karibunyomokat. Egyszer egy sor hatalmas aratógép is feltűnt neki a déli látóhatáron.

Aznap éjjel a legtöbb karibu már előtte járt, összeálltak egy csordává, és kelet felé tartottak. Vándorlásra tenyésztették őket, megvolt bennük a késztetés a mozgásra. És persze a farkasok, az emberek és a többi ragadozó is olyan volt, mint a felhajtók a vadászaton, és a kétlábúak időnként szirénát és illatanyagokat is használtak, nem beszélve a mindig nagyon idegesítő jelenlétükről. Az ember a csúcsragadozó még akkor is, ha farkasok, oroszlánok és medvék is vannak a környéken – legalábbis, amíg falkában maradnak, ahogyan a farkasoktól tanulták régen, és szükség esetére a kezük ügyében tartják a szerszámukat.

Swan hátul botladozva egy különösen hosszú nap végén kezdte érezni, ahogyan eltölti az üldözés szelleme, és megemeli a testét, mint egy fűző. A vadászó Diana volt, azt követte, ahogy még állatként éltek. Olyan gyakran tapasztalt meg ilyesmit terráriumokban, hogy nehezére esett elhinni, miszerint végre kiszabadult, de ott volt felettük az égbolt, és hevesen fújt a szél.

A karibuk vonulási útvonalát véglegesen ki akarták alakítani, és az egész területből életteret akartak teremteni, ami után magát a tájat is meg kell majd változtatni. Ezt ismét az emberek fogják végrehajtani. Immár az egész Földből egy park lett, egy művészi alkotás, amelyet művészek alakítanak ki. Ez az új változtatás csak egy újabb ecsetvonás volt.

A tajga termőfölddé változtatásához le kellett borotválni a magaslatokat, és fel kellett tölteni a mélyebb részeket, és az új termőföld kialakulását mesterségesen létrehozott baktériumtörzsekkel kellett felgyorsítani. Ennek következtében most elég lapossá vált az egész, olyanná, mint egy tenger felszíne enyhe emelkedőkkel. De a téli fagyok és az olvadás ciklusa miatt a táj kezdett egyenetlenné válni. A karibuk vonulása elég volt ahhoz, hogy feltörje a talaj felső rétegét; ahol elhaladtak, az a rész úgy nézett ki, mintha egy sor traktor szántotta volna fel a búzát. Swan emiatt kerülte a nyomukat, leszámítva néhány rövid kitérőt a sárba, amelyben transzponderadókat ásott el, és amelyet illatanyagokkal jelölt meg, továbbá búzára kifejlesztett növényirtóval szórt meg. Lombhullató erdők magvait is elvetették. Bizonyos helyeken felrobbantották a földet, és félrelapátolták a frissen elhelyezett talajtakarót, hogy ismét a felszínre hozzák az eredeti tajgát. Mindezt akkor kellett elvégezni, amikor a karibuk elég messze voltak ahhoz, hogy ne féljenek visszatérni oda; de rengeteg munka várt rájuk, úgyhogy amint csak lehetett, nekiláttak.

Swan ezeken az éjszakákon az űrruhájában aludt, amelynek a zsebeiben aerogél matrac és takaró is volt, hogy melegen tartsa, és pár napra elegendő élelem is akadt. Egyszer vagy kétszer felvette a kapcsolatot a csapatával, de szívesebben maradt egyedül, bármilyen farkashoz méltatlan gondolat is ez, hogy a farkasokat kövesse. Már csak ritkán látta meg a falkát, de a nyomaikat tudta követni; a talaj puha volt, a kilenc állat mancslenyomata gyakran megjelent rajta. Az ő saját Kilencéé.

A harmadik reggelen, még jóval hajnal előtt, egy kevés alvással töltött éjszaka után úgy döntött, hogy megpróbálja utolérni a falkát, ha tudja. Elindult a sötétben és a hidegben, fején a fejlámpájával, de akkor látta legjobban a nyomokat a földön, amikor levette a lámpát a fejéről, és a talajhoz közel tartotta, előrefelé.

Körülbelül egy órával hajnal előtt meghallotta az üvöltésüket maga előtt. A hajnali kórusét. A farkasok üvölteni szoktak a felkelő Vénusz látványára, mert tudják, hogy nem sokkal utána felkel a nap is. Swan látta, hogy mire üvöltenek, de az Orionhoz képest való helyzetéből tudta, hogy az nem a Vénusz, hanem a Szíriusz. A farkasokat ismét bolonddá tették; a pawnee indiánok pont emiatt nevezték el a Szíriuszt úgy, hogy Ő-Aki-Becsapja-A-Farkasokat. Amikor körülbelül fél óra múlva a Vénusz is felkelt, csak egyetlen zavart négylábú asztronómus emelte fel ismét a hangját, hogy kiüvöltse magából, hogy valami nincs rendben. Swan nevetett, amikor meghallotta. Most már más, nyugatabbra lévő farkasok is átveszik majd a hajnali üvöltést. Észak-Amerikában hosszú ideig létezett egy üvöltő farkasokból álló terminátorzóna hajnalonként, amely végigfutott az egész kontinensen nyugat felé, a napkeltével együtt. Lehet, hogy most ez is visszatér.

Amikor világosabb lett, Swan közelebb lopakodott hozzájuk, a zavart asztronómus hangját követve. A farkasok láthatóan egy pingón telepedtek le aznap éjszakára, és amikor a lány megközelítette őket, morcosan felvakkantottak és felmordultak; nem akartak elmenni, és nem akarták, hogy Swan közelebb menjen hozzájuk. Valami nincs rendben odafent, gondolta a lány; egyikük éppen szül, vagy valami ilyesmi. Kicsit távolabb megvárta őket, és csak amikor elindultak kelet felé, akkor mászott fel a pingo puha oldalán, hogy megnézze, mi történt.

Egy hangtól mozdulatlanná dermedt; először semmit nem látott, de a pingo legtetején volt egy kis tavacska, egy olyan vizes mélyedés, mint a vulkánok kürtője. Onnan jön a zaj – vonítás –, Swan odasétált a széléhez, hogy lenézzen. Egy fiatal, nedves és sáros bundájú farkas süppedt a három-négy méterrel lejjebb lévő vizet körülvevő agyagba. A gödör falai függőlegesek voltak, sőt, a víz üreget mart beléjük és kimosta őket az aljuknál, amelynek sárszínű kékje türkizes árnyalatban játszott, mintha a pingo jégmagja kezdődne ott. A farkas a felhalmozódott agyagot kapálta. Egy fiatal hím. Felnézett a lányra, aki félig kinyújtotta felé a kezét, ezzel azonban beomlott alatta a talaj, és annak ellenére, hogy megpördült és felugrott, egy adag sárral együtt belezuhant a tóba.

A farkas felvakkantott, majd hátrahőkölt előle. Swan úszni kezdett; nem ért le a tó fenekére annak ellenére, hogy mélyen belemerült, amikor leesett. Átúszott a túloldali falhoz, és kimászott a keskeny sárgyűrűre, amelyik teljesen körbevette az egészet. Olyan volt, mintha egy vázában találta volna magát. Az a lyuk, amelyen át lezuhant, volt a szája.

Swan kerülte a farkas tekintetét. Úgy fütyörészett és burukkolt, mint egy galamb, majd mint egy pacsirta. Soha nem látott olyat, hogy egy farkas bármiféle madarat megevett volna, de pusztán azért, nehogy ötletei támadjanak, egy rövid sólyomvijjogással is kiegészítette a sorozatot. Az állat még mindig kifelé próbált mászni; félt tőle. Amikor a nedves, áthajló sár engedett a mancsa alatt, hanyatt esett. Fejjel lefelé zuhant bele a vízbe, és Swan ösztönösen odanyúlt, hogy segítsen, de persze az állat tökéletesen képes volt arra, hogy megforduljon, és visszaússzon az agyagos sávra, és amikor megérezte magán a lány érintését, megpördült, és megharapta a jobb kezét, majd elszántan elúszott. Swan felkiáltott fájdalmában és meglepetésében. A vére ott volt a vízben, az állat szájában. A harapás égette, és maradt tőle egy lyuk a kézfejében, amelyben sokáig gyűlni fog a vér.

Az űrruhájában, amely a fején kívül mindenét szárazon tartotta, volt egy elsősegélykészlet is combmagasságban. Swan elővette, és elgondolkozott azon, hogy a bőrragasztó vajon működik-e szúrt seben. Nos, ki kell próbálni. Kilyukasztotta a tubust, és rengeteg ragasztót öntött a sötét lyukba, majd rászorított egy gézpárnát. A géz odaragad majd a lyukhoz, de a felesleget levághatja róla, a többi pedig ott maradhat, nem zavarja majd.

Az üreg belső fala pár vízszintes sávot leszámítva sima volt. Hogyan fog innen kijutni pontosan? Belenyúlt a zsebébe a mobiljáért, de üresen találta. Azt a zsebet nyitva tartotta, mivel aránylag gyakran hívogatta a kollégáit. Nos, észre fogják majd venni az eltűnését, és GPS-szel megkeresik. Esetleg lebukhat a tó mélyére, felhozhatja a telefonját, és talán még mindig működni fog, miután kiemelte a vízből.

De igazából ezek egyike sem tűnt valószínűnek. – Pauline, tudod lokalizálni a mobilomat?

– Nem.

– Kapcsolatba tudsz lépni a csapatommal?

– Nem. Engem arra terveztek, hogy csak veled maradhassak kapcsolatban, egy kis hatótávolságú adó segítségével.

– Semmi rádió?

– Nincs bennem nagy hatótávolságú rádiókészülék, mint azt te is tudod.

– Mint azt nekem is tudnom kellene. Te használhatatlan szarság.

A farkas morogni kezdett, úgyhogy Swan befogta a száját. Felkárogott. – Kár! – mondta, abban bízva, hogy az állat ad neki egy kis nyugalmat, mint olyan teremtménynek, amely beszéli a varjak nyelvét. De igazából nem tudta, mit tegyen.

– Pauline, hogyan tudnék kiszabadulni innen?

– Nem tudom – jött a válasz a legkisebb késlekedés nélkül, kicsit elítélően.

Swan körbejárta a sárgyűrű peremét, a farkas pedig vele együtt mozgott, hogy a tó túlsó oldalán maradjon. Ha a magasabb peremek ezen az oldalon kitartanak a súlya alatt, akkor lehet, hogy képes lesz kimászni. Megpróbálkozott vele, és közben átpillantott a farkasra. Az felé fordította a pofáját, de kicsit megkerülte a tekintetével. Hamar nyilvánvalóvá vált, hogy az agyagfal nem fogja megtartani Swant. Botokra lett volna volna szüksége, hogy lépcsőt fabrikáljon, vagy hogy elég mélyen bedugja őket az agyagba ahhoz, hogy megtartsák. De az üregben nem voltak botok. Ismét felötlött benne, hogy a tó fenekén esetleg találhatna ezt-azt. De a víz jeges volt, és az űrruha nem védte a fejét. És nem lehetett megállapítani, milyen mélyen van a feneke, és hogy van-e egyáltalán odalent bármi.

– Pauline, attól tartok, hogy itt ragadtunk.

– Igen.

Kivonatok (16)

Soha nem volt egyik terráriumnál nagyobb egységnek sem ezzel kapcsolatos irányelve, és még azok is ritkán mondtak bármi egyértelműt az állataikról – arról, hogy hová küldik őket, mennyit, milyen módon, miért –, semmit. Azt feltételezzük, hogy az a koordináció, amely minden bizonnyal végbement, offline történt meg, és még mindig nincs rendesen dokumentálva. Visszatekintve, a nyilvános tájékoztatás hiánya nem tűnik meglepőnek, mert most már hozzá vagyunk szokva; de akkoriban ez aránylag új jelenség volt, és széles körben panaszkodtak arra, hogy a nyilvános beszámolók eltűnése arra utal, hogy káoszban élnek. Semmilyen rendezettséget nem tudott elérni a naprendszer, a balkanizáció teljessé vált; az emberiség történelme úgy tűnt el egy időre, mint egy vízfolyás egy gleccser felszínén, amelyik lefolyik egy szakadékba, és onnantól fogva láthatatlanul fut tovább a jég alatt. Senki nem ellenőrizte az egészet; senki nem tudta, merre tart; még azt sem tudta senki, hogy mi történik éppen.

a legelejétől kezdve léteztek emberek, akik azt állították, hogy ez nagyon sok minden miatt helytelen: hogy ökológiai katasztrófához vezet, a legtöbb állat elpusztul majd; hogy tönkreteszik a tájat, feldúlják a botanikai közösségeket, veszélyeztetni fogják az embereket, megakadályozzák a növénytermesztést. Az állatok visszatérésének képei a második világháborús ejtőernyős támadásokra emlékeztethettek, vagy a földönkívüliek támadásáról szóló filmekre, és a hasonló mértékű áldozatoktól való félelem több helyen traumát okozott. A leszállás alatt néhány állatot úgy lőttek ki az égből, mintha agyaggalambok lettek volna. Ennek ellenére, mindent egybevetve, leszálltak, földet értek, életben maradtak, kibírták. Úgyhogy pár héten vagy hónapon át mindenki csak erről beszélt, és mindenki tiszta erőből üvöltött. A képek masszív áradata legalábbis kétértelmű volt. Egyesek támadást kiáltottak, mások újraegyesítést. Új vadont, asszisztált vándorlást, a vadak lázadását; és egy bizonyos ponton reanimálást, és ez a kifejezés nagy kezdőbetűt kapott, és lassan megragadt és elterjedt, az összes többit legyőzve. És végső soron már nem számított, minek nevezik az emberek: az állatok ott voltak

sokan azzal vádolták a terráriumokat, hogy forradalmat akarnak kirobbantani a Földön. Mások beoltásnak nevezték a dolgot, és akadtak mikrobiológusok, akik visszafordított transzkripcióról beszéltek. Az oltóanyagnak egy üres ökológiai élettérbe való bevezetése igazi forradalmat vált ki a biomban. A gyors változás kaotikus tud lenni, sőt, traumatikus. Ebben az esetben sok helyen elhullottak állatok; megették az összes táplálékot, és utána népesség-összeomlás következett be, a dögevők jól jártak, a ragadozók és a zsákmányállatok mindig vadul fluktuáltak, a növényvilág pedig átalakult a hatásuk miatt. A mezők módosultak, az erdők megváltoztak, a kertvárosok és a nagyvárosok átformálódtak. Az eltörlésre irányuló kampányokat vad ellenállás és vad támogatási erőfeszítések fogadták. Ez néha az állatok egyfajta háborújává vált, de mindig az emberek vezették a hadjáratot mindkét oldalon

a Föld még a balkanizáció pillanatában is központi szerepet játszott a történelemben. Körülbelül tizenkétezer terráriumban tenyésztettek veszélyeztetett állatokat több mint száz éve, eközben egyre erősítették a genetikai diverzitást, és az egésznek az volt a célja, hogy egy szétszórt állatkertet, vagy bárkát, vagy oltóbankot tartsanak fenn, amelyik csak a megfelelő pillanatra vár ahhoz, hogy visszavezesse ezeket az állatokat a tönkretett otthonukba. Azt, hogy ez a pillanat eljött volna, néhány terráriumban túlzott optimizmusnak gondolták, de végül szinte mindegyik beleegyezett abba, hogy engedelmeskedjen a csatakürtnek, és együtt hatalmas hadsereget sikerült felállítaniuk

a szervezőmunka legnagyobb részét egy olyan munkacsoporthoz vezették vissza, akik a Merkúr hetedik Oroszlánja alá tartoztak, aki pár évvel az események előtt hunyt el. Bizonyos földi kormányokkal is felvették a kapcsolatot, és azok, amelyeknek tetszett az ötlet, engedélyt adtak. Az asszisztált benépesítés már ismerős fogalom volt, és az invazív fajok amúgy is átalakították már a világot; az emberek sikertelenül küzdöttek a tömeges kipusztulások ellen, és a Föld legnagyobb részét immár a legszívósabb gazok és ragadozók népesítették be. A sirályok és hangyák, csótányok és varjak, prérikutyák és nyulak eljövendő világáról beszéltek – a bogáncs lakatlan, szegényes világáról – egy nagy, tönkrement, gépesített farmról. Emiatt sok földlakó örömmel fogadta a kihalt fajokat. Azt mondani, hogy ennek elkerülhetetlen politikai következményei lettek, ugyanaz, mintha azt állítanánk, hogy kollektív emberi akció volt; azoknak mindig vannak következményei

a tizenkétezer terrárium és néhány földi állam a jelek szerint abban egyezett meg, hogy 2312 első felében hajtja végre a tervet, de mivel a legtöbb szerződést szóban kötötték meg, ez csak szóbeszéd. A résztvevők évekkel később készült szóbeli beszámolója az egyetlen tanúsága

A reanimáció után a Föld problémái ökológiaiak és logisztikaiak lettek, és a szállítmányozásra, a diszperzióra, a kárenyhítésre, a kompenzációra és a jogi és fizikai védelemre koncentrálódtak. Nem maga a reanimáció jelentette a történet végét; igazából sok évszázadnak el kellett még telnie annak megértéséhez, hogy ez kulcsfontosságú pillanat volt a későbbi

WAHRAM ÉS SWAN

Amikor Wahram meghallotta, hogy Swan eltűnt, elhagyta Ottawát, ahol éppen komoly tárgyalásokba volt merülve a kanadai kormánnyal az állatok engedély nélküli behozatalával kapcsolatban, és északra repült, Churchillbe, ahol éppen hogy csak sikerült elkapnia egy éjszakai járatot Yellowknife-ba, arra a főhadiszállásra, amelyik a Swan által is támogatott élettér létrehozásán dolgozott.

Ekkorra már eltelt egy rövid nyári éjszaka, és másnap jóval elmúlt a hajnal, amikor Wahramot elszállította egy helikopter arra a pontra, ahonnan Swan transzpondere jelzett. Mire odaértek, a csapat már megtalálta a lányt; de jó volt, hogy helikopterrel érkezett, mert szinte lehetetlen lett volna megközelíteni a pingo mélyén lévő tavat anélkül, hogy ők is bele ne estek volna. Az egyik megmentője ezt egyértelműen be is bizonyította, úgyhogy Swan immár egy másik emberrel, és a hírek szerint egy farkassal kuksolt odalent. De legalább ekkor már túlerőben voltak az állattal szemben, noha a helikopterben néhányan azt mondták, hogy ez csak ront a helyzeten. Mindenesetre leereszthettek hozzá egy rugalmas létrát egy beülővel a helikopterből, aránylag magasról, bár annyira nem magasról, hogy ne rémítsék meg vele a farkast – Wahram ezt egyértelműen látta odafentről. Először az utóbb beesett ember mászott fel a létrán, akit letettek a pingo lábánál, majd Swan; a lánynak véreres volt a szeme, és kimerültnek tűnt, de odaintett Wahramnak, és kézmozdulatokkal jelezte, hogy eresszék le még egyszer a létrát. Wahram kételkedett ugyan abban, hogy a farkas képes lenne felmászni a létrán, de a pilóta azért leeresztette, és a lentiekkel való rádiós konzultációt követően kicsit oldalra repült, hogy a létra a falnak dőljön. Wahram számára még ez sem tűnt elégségesnek, úgyhogy összerezzent az ülésében, amikor a farkas hirtelen felugrott a létrára, majd még egyet, a kráter peremére, utána pedig lerohant a dombról.

Wahram szólt a pilótának, hogy ki akar szállni, úgyhogy a helikopter leereszkedett a búzamezőre a pingo mellett, a menetszelével egy rögtönzött gabonakört képezve. Wahram kimászott a járműből, miközben a hatalmas lapátok ott keringtek felette, és leguggolva addig szaladt, amíg jó messzire nem ért a szerkezettől, ami akkor ismét felszökellt a levegőbe.

Swan odarohant hozzá, és sárosan a nyakába vetette magát. Wahram kivette a füléből a füldugókat, és megkérdezte, hogy van. Swan azt felelte, hogy jól; nagyszerűen töltötte az idejét, megosztozott a gödrön egy farkassal, és ez egyiküknek sem vált kárára, mint ahogy azt előre sejtette, de mindig jó gyakorlati bizonyítékot is szerezni az ilyen pillanatokban, amikor ezen múlik a dolog, és elérni, hogy ne egyék meg...

Wahram számára egy kicsit mániásnak tűnt. Piszkosnak, amit Swan is elismert, és éhesnek, továbbá egy kis kikapcsolódásra késznek, mielőtt folytatja a munkát. Wahram a helikopterre mutatott, amely még mindig ott lebegett felettük, és miután Swan beleegyezett a tervbe, intett neki, hogy ereszkedjen vissza, és beszálltak. Utána minden túl hangos volt ahhoz, hogy beszélgessenek, és megvárták, amíg visszaérnek Yellowknife-ba, miközben Swan Wahram vállára dőlve mosolyogva aludta végig a hangzavart.

Arra tippeltek, hogy mivel tízezer helyszínen dobtak le állatokat, pár helyről tiltakozások is fognak érkezni; legalábbis ez volt az előzetes benyomásuk, noha senki nem volt biztos semmiben. Mindenesetre úgy dolgoztak, mintha csak pár napnyi szabadságuk lenne erre, és helikopterekkel közlekedtek, továbbá napenergiával hajtott traktorokat telepítettek mindenhova, amelyek olyan vetőgépeket húztak maguk után, amilyeneket a régi fényképeken lehet látni. Ezek közül néhány két méter magas fákat ültetett óránként hatvandarabos sebességgel, amíg el nem fogyott belőle az alapanyag. Így a reanimáció botanikai elemet is tartalmazott, és a traktorokat nehezen lehetett megállítani. És nem sokan próbálkoztak ezzel.

De még így is előfordultak incidensek, és Yellowknife-ban evés közben elolvasgatták a világ többi részéről érkező híreket. Azok nagyon vegyesek voltak, a hozsannázástól kezdve a katonai sortűzig: éljenzés és tiltakozás, és a kettő között minden, mindenféle elképzelhető forrásból, beleértve az ENSZ Biztonsági Tanácsát, amelyet rendkívüli ülésre hívtak össze, és mégsem tudott mit tenni. Ismét orangutánok mindenütt, egész Délkelet-Ázsiában, folyami delfinek a régi folyótorkolatokban, tigrisek Indiában, Szibériában és Jáván, grizzlymedvék a régi vadászterületükön, Észak-Amerikában... nem ez lenne az az űrből érkező támadás, amelytől olyan sok évszázada tartanak? Ezt nem engedélyezték; bomlasztó hatású volt; az állatok között emberre veszélyes ragadozók is voltak; ez csak rossz lehet. Az biztos, hogy érthetetlen volt. És amikor a hatalom nem ért valamit, az nagyon veszélyessé válhat.

De Swanék látták az arról szóló földi híreket is, hogy az állatok mindig az eredeti természetes lakóhelyükön értek földet, időnként, amennyiben ezt az eltűnésük óta bekövetkezett klímaváltozás szükségessé tette, kicsit odébb az eredetinél. Továbbá azt is, hogy bár ezek nem genetikailag módosított szervezetek voltak, a terráriumok intenzív tenyésztése genetikailag sokkal változatosabb állatállományt hozott létre a megmaradt földi populációnál. Ez az információ része volt Wahram népszerűsítési kampánycsomagjának, úgyhogy ő különösen örült annak, hogy a média belekapaszkodik. A beszámolók továbbá azt is megemlítették, hogy az állatok nagyrészt védett vadonban szálltak le, hegyekben, sivatagokban, legelőkre és ehhez hasonló, ember által kevéssé lakott területekre – soha nem városokban, és csak egyszer-kétszer falvak közelében. Egy kolumbiai falu, amely lajhárokat és párducokat kapott a derült égből, már át is nevezte magát Macondónak, és egyértelmű volt, hogy megússza a dolgot.

Swan egy darabig egy kanapén aludt a rögtönzött konferencia-központjukban. Wahram azt vette észre magán, hogy nem szívesen engedi ki a látóteréből. Swan nagyon érzelmesen viselkedett vele, egyfajta extázisba került a farkassal töltött éjszakától. Fejét a férfi lábára hajtva aludt. Szegényke még mindig egy kicsit soványnak tűnt, kicsit olyannak, mint az alagútban.

– Ismét ki akarok menni – mondta, miután felébredt. – Gyere velem. Szeretném megint követni a karibukat, szükség van a hajtókra. Lehet, hogy a farkasommal is találkozom még.

– Rendben.

Wahram mindent elrendezett, és másnap reggel csatlakoztak a többiekhez, akik északra mentek aznap, és felszálltak egy helikopterrel a dérrel lepett napkeltében. – Nézd – szólt Swan, miközben a nap felszállt a távoli látóhatár fölé, és egyenesen áthajolt Wahramon, hogy jobban lássa.

– Itt is kiéghet a szemed – jegyezte meg a férfi. – A nap még a Szaturnuszon is kiégetheti a szemedet.

– Tudom, tudom. Úgy nézem, hogy nem nézek oda.

Az új fény szilánkokra hasadt a földön elterülő számtalan vízfolton. A Thelon-folyó mellett szálltak le, majd miután elhagyták a helikoptert, az elzümmögött onnan, és ők ketten hirtelen a hatalmas, szeles tundrán találták magukat, a lábuk alatt hol ropogó, hol tocsogó hangot adó földön, amely bizonyos szempontból a Titán jeges talajára hasonlított. Wahram feltekerte a fűzője megtartó erejét, és megpróbált hozzászokni a süppedős vidék érzéséhez. A félig megfagyott karibuösvény töredezett talaján egy darabig olyan érzés volt sétálni, mintha egy waldóban dolgoznának, és a fűzőjük miatt bizonyos értelemben tényleg ezt is tették.

Wahram felegyenesedett, és körülnézett. Napfény tükröződött a vízből az agyába, és ő beállította a szemüvege polarizációját. Swan folyamatosan lekapkodta a napszemüvegét, hogy fedetlen szemmel nézzen körbe: időnként imbolygott egy kicsit a kipirult arcára fagyott könnyektől, de nevetett, vagy úgy nyögdécselt, mintha orgazmusa lenne. Wahram csak egyszer próbálta ki.

– Meg fogsz vakulni – figyelmeztette a lányt.

– Régen mindenki ezt csinálta! Régen szemüveg nélkül jöttek-mentek az emberek!

– Úgy tudom, az inuitok védték a szemüket – ellenkezett Wahram. – Bőrcsíkokkal, meg ilyesmivel. Mindenesetre, ez olyasmi volt, amit ki kellett bírni. Őket megbénította az itteni élet, a teljes emberiségtől el voltak zárva a saját kegyetlen bolygójukon.

A lány erre csak huhogott, és megdobta Wahramot egy hógolyóval. – Milyen hazudós vagy! Mi a Föld buborékai vagyunk! A Föld buborékai!

– Igen, igen – felelte a férfi. – A Csalogánytól Candlefordig. Nekünk is tanították. „Amikor magukra maradtak a mezőn, és senki nem látta őket, akkor ugrálni, szökellni kezdtek, olyan felszínesen értek csak a földhöz, amennyire muszáj volt, és azt kiabálták: »A Föld buborékai vagyunk! Földbuborékok! Földbuborékok!«„

– Pontosan! Téged is unitáriusnak neveltek?

– Mint mindenkit, nem? De nem, ezt Crowley-ban olvastam. És én nem tudok sem ugrálni, sem szökellni ebben a g-ben. Megbotlanék és elesnék.

– Jaj, ne már, legyél kicsit keményebb – mérte végig Swan. – Itt nagyon nehéz lehetsz. De már régóta itt vagy, meg kellett volna szoknod.

– Bevallom, nem sétáltam túl sokat. Ülőmunkát végeztem.

– Florida újjáépítése ülőmunka? Akkor jó, hogy most idekint vagy.

Swan boldog volt. Ő elég kényelmesen trappolt az úton; a férfi kicsit eltúlozta a g hatását, pusztán azért, hogy idegesítse. Most a hideg levegő és a napfény egyfajta kristályos csillogást adtak a napnak. – Tényleg jó – ismerte be Wahram.

Úgyhogy végigsétáltak a karibuk kelet felé vezető útjának déli szélén, és Swan transzpondereket telepített, nyomokat fényképezett, és föld-és ürülékmintákat vett. Esténként összegyűltek a többi nyomkövetővel egy nagy étkezősátorban, amelyet mindig máshol állítottak fel. A rövid éjszakákat ugyanabban a sátorban töltötték, egymás mellé kiterített matracokon, és aludtak pár órát, mielőtt ismét ettek, majd útnak indultak. A harmadik napon meg kellett birkózniuk a Kanadai Királyi Rendőrség helikopteres megérkezésével, akik letartóztatták és Ottawába repítették őket.

– Ne már! – kiabált Swan, miközben azt nézte, ahogyan kibontakozik alattuk a táj. – Még csak nem is Kanadában voltunk!

– Igazából de.

A hatalmas búzamezők délben teljesen másképp néztek ki, mint a reggeli sétájuk alkalmával. – Azt nézd! – kiáltott fel Swan egy ponton, miközben megvetően lefelé mutatott. – Úgy néz ki, mint egy algás tó.

Ottawában, miután szabadon bocsátották őket, Swan elvitte Wahramot a Merkúrházba, hogy megtisztálkodjanak, és kiderítsék, mi történik. Még mindig minden a reanimálás hírével volt tele, és túl sok elmesélni való történet akadt, mert a világon mindenki egyszerre akarta megosztani a saját történetét, ahogy azt szokták, csak még úgyabbul; úgyhogy a két merkúri nehezen tudott csak informálódni a saját történetéről – konkrétan arról, hogy miért tartóztatták le őket. Vádemelés nélkül szabadon engedték mindkettőjüket, és láthatóan senki nem tudott Ottawában semmit arról, hogy miért vitték be őket egyáltalán.

A már kialakult hírblogokon ábécésorrendbe voltak szedve a képek állat, régió és több más kategória szerint – a legrosszabb földet érések, a gyönyörű vagy komikus állatok, állatok elleni emberi kegyetlenség, emberek elleni állati kegyetlenség, és így tovább. Miközben megvacsoráztak, a képernyőket nézték az étkezőben, utána pedig végigsétáltak a keskeny utcákon a fekete folyó és csatornarendszer mellett, és itt-ott beugrottak egy-egy kocsmába, hogy igyanak egyet, és még többet lássanak. Swan hamarosan részeg vitába keveredett más vendégekkel; nem csinált titkot űrlakó származásából, amit nehezen is tudott volna megtenni a külseje miatt, és a kecses, de kimért mozgása miatt a fűzőben. Wahram úgy látta, hogy mintha egy kis félelemmel néznék őt az emberek. – Ezt a kört a Merkúrház fizeti, ahonnan jövök – jelentette be Swan, amikor hőzöngeni kezdtek ellene, és ez persze segített, de nem volt teljes megoldás.

– Örülnötök kellene, hogy visszatértek az állatok – jelentette ki a lány újra és újra. – Olyan hosszú időre el voltatok vágva tőlük, hogy már el is felejtettétek, milyen nagyszerűek. Ők a mi egyenrangú testvéreink, akiket az élő hús rabszolgasorába kényszerítettek, és ami velük megtörténhetett, az veletek is megeshet, és meg is történt. Ti csak húsáru vagytok! Ez borzalmas!

Az ilyen szavakat füttyögések és eldörmögött tiltakozások fogadták.

– Előbb-utóbb meg kell értenetek! – kiabálta ilyenkor Swan, túlüvöltve a levegőben röpködő változatos tiltakozásokat. – Senki nem lehet boldog, amíg mindenki nem kerül biztonságba!

– Baldag – ismételte el valaki szláv megvetéstől csöpögő hangon. – Mi az, hogy baldag? Élelemre van szükségünk. Az északi farmok élelmet adnak.

– Földre van szükségetek – felelte Swan, két szótagra húzva el a szót. – A ti élelmetek a fö-öld. A ti élelmetek a biomassza! Az állatok segítenek létrehozni a biomasszát. Nélkülük nem boldogultok. Most olajon húzzátok ki. A vetőkukoricán húzzátok ki. Ha nem jönne le élelem az űrfelvonókon, akkor felerészben éheznétek, a másik fele pedig egymást gyilkolná. Ez az igazság, és ezt ti is tudjátok! Szóval, mire van szükségetek? Állatokra.

– Azok nem tudják elhúzni az ekémet – mondta egyikük epésen. Ezeknek az embereknek a nagy része oroszul beszélt egymással, és Wahram csak nehezen szűrt ki angol hangokat. Amikor Swannal beszéltek, angolul tették. A lány ismét az egyenrangú testvéreikről beszélt. Sokan, akik odafigyeltek rá, eléggé berúgtak a vodkától vagy más szerektől ahhoz, hogy csillogni kezdjen a szemük és kipiruljon az arcuk. Szívesen vitatkoztak Swannal, tetszett nekik, amikor a lány rajtuk élezte csípős nyelvét. Kétségkívül ugyanígy nézhettek ki 1905-ben, vagy 1789-ben, vagy 1776-ban. Ez a helyiség bárhol lehetett volna, bármikor. A sarki bárra emlékeztette Wahramot a saját otthona környékén.

– Mi egy család vagyunk – erősködött éppen Swan bepörögve. – Az emlősök családja.

– Az emlősöknek rendje van – tiltakozott valaki.

– Az emlősöknek osztálya van – helyesbített valaki más.

– Mi az emlősök osztálya vagyunk – kiáltott fel Swan –, és az a rend, hogy szopunk és szeretünk! – Éljenzések. – Vagy ez, vagy meghalunk. Az egyenrangú testvéreink. Szükségünk van rájuk, mindre szükségünk van, mi az ő részük vagyunk, ők pedig a mi részeink! Nélkülük mi csak... mi csak...

– Szerencsétlen, kétágú tormák vagyunk!

– Agyak és ujjlenyomatok!

– Kukacok egy üvegben!

– Igen! – felelte Swan. – Pontosan.

– Mint az űrlakók az űrben – tette hozzá valaki.

Ezen mindnyájan nevettek, és a lány is nevetett. – Ez is igaz – kiáltott fel. – De most itt vagyunk! Én most a Földön vagyok. – Az arca égett, és végignézett a körülötte lévőkön; felállt egy padra, és végigmérte őket: – Mi a Földön vagyunk! Fogalmatok sincs, micsoda kiváltság ez. Ti elcseszett vakondok! Hát ti itthon vagytok! Össze lehetne gyűjteni az űr összes lakott települését, és az sem érne semmit ehhez a világhoz képest! Ez az otthonunk.

Éljenzés. Bár Wahramnak úgy tűnt, miközben elkapta a padról a pult felé lezuhanó Swant, hogy amit mondott, az nem teljesen igaz, már nem – mióta a Mars is ott van, és a Vénusz, és a Titán is nemsokára a fedélzeten lesz. Lehet, hogy a diaszpóra óta nem igaz. Úgyhogy Swant azért éljenezték meg, mert tévedett, azért, mert hízelgett nekik, azért, mert italokat fizetett nekik, és fellelkesítette őket. Ezt a lelkes pillanatot éljenezték meg, minden mástól függetlenül, Éjszaka egy ottawai kocsmában, ahol részegek énekelnek oroszul. A viharnak ezt a pillanatát.

Vízummal felszerelkezve tértek vissza, ha esetleg ismét megállítanák őket a kanadaiak, és újra csatlakoztak a karibuhajtókhoz. Senki nem állította meg őket Yellowknife-ban, és senki, akivel beszéltek, nem tudta, mi történt. Pár nap alatt visszatértek a megszokott kerékvágásba a terepen, és Wahram örült ennek. Már megszokta a gyaloglást, hozzáigazította a fűzőjét, és nagyon élvezte Swan látványát vadászat közben. A lány mindig előrement, de persze jól nézett ki hátulról. A vadászó Diana.

Este az étkezősátorban egyre több olyan beszámolót hallottak, hogy az emberek nehezen birkóznak meg azzal, hogy az állatok világszerte megjelentek. Oroszlánok, tigrisek és medvék, te jó ég! Az emberek nem szoktak hozzá, hogy a város szélén ólálkodó nagy testű ragadozók potenciális zsákmányai legyenek. Ez elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy csapatokba verődjenek. Azok, akik korábban egyedül jártak ki, most társaságot kerestek. Néhányan, akiket nem ettek meg, a többiek meg reszkettek és panaszkodtak, majd barátokat vagy idegeneket kerestek, akikkel együtt járhatnak, nem csak éjjel, de napközben is. A terráriumokban eleve ez a bevett szokás; egyedül kimenni luxus, egyfajta dekadencia – egy olyan kaland, amelyet a kockázat tudatában vállal az ember, mint ahogyan Swan is. Ez magától értetődő, ha az ember ebben nő fel, korlátozó, ha nem: odakint, az erdőben az embereknek össze kell fogniuk.

Az állatok is gyorsan megtanulták, milyen veszedelmes az ember. Igazából több állat, mint ember esett áldozatul az új találkozásoknak, ami senkit nem lepett meg. De ez robusztus oltóanyag volt, aminek tartós a hatása.

Ők ketten egyik reggel egy pluszzsáknyi felszereléssel indultak útnak, mert Swan messzebb akart merészkedni, mint amekkora utat megtehetnek egy nap alatt úgy, hogy visszaérjenek a sátorhoz. A karibuk feltorlódtak a Thelon-folyó partján egy számukra ismeretlen gázló előtt, és a lány melléjük szeretett volna kerülni északról, hogy megfigyelje az állatokat, és visszarettentse őket attól, hogy észak felé induljanak a sekély részben egy jobb gázlót keresve: már így is a legjobb helyen voltak, egy olyan gázlónál, amelyet az archeológusok szerint a régi karibuk is használtak.

Úgyhogy észak felé indultak. Az egyik részen átkeltek a karibuk útjának másik oldalára. A talajt kaotikus, barna zasztrugákká kapálták az állatok; minden lépésre oda kellett figyelni. Swan még jobban megelőzte Wahramot, mint szokta, de a férfi eltökélte, hogy nem fog sietni. Párszor egy-egy karibu teteme is megerősítette az elhatározását: elesni veszélyes. Félig megfagyott, térdmagasságú sárkupacokat kellett leküzdeniük, és ezek megriasztották. Alig bírta nézni, ahogyan Swan áttáncol felettük. De a lány nem hibázott, neki pedig a saját lábán kellett tartania a szemét. Mindegy, mennyivel előzi meg Swan.

Amikor átértek az érintetlen, északi területre, Swan kelet felé kezdte vezetni. – Nézd – mutatott oda valamire. – Farkasok. Arra várnak, hogy hogyan megy majd az átkelés.

Wahram már korábban tudatára ébredt, hogy Swan imádja a farkasokat, úgyhogy semmit nem mondott a vérszomjas ragadozókról. Végtére is, ennie mindenkinek kell.

A karibuk a gázló innenső oldalán gyűltek össze, körülbelül fél kilométerre tőlük. Swan szerette volna, ha az állatok látják, úgyhogy felmászott egy kis magaslatra, amelyik a folyóra nézett, arra a széles kavicságyra, amelyben egymást keresztezték a vízfolyások; az egész a lekerekített kövek és a kiszáradt holtágak ősi vonalainak útvesztője volt. Nagy részén nem lenne könnyű megvetni a karibuknak a lábukat, és Wahram megértette, miért akarta Swan, hogy a gázlónál keljenek át, ahol a folyómeder szilárd örökjege lapos, barnászöld utat kínált mindkét oldalon.

– Nézd, az elsők kezdik megpróbálni!

Wahram odalépett Swan mellé, és dél felé nézett. Több száz karibu tömörült össze a folyó közelebbi oldalán: a szarvukat dobálták és bőgtek. Az élen haladó nagy hímek a folyót tesztelték a mellső lábukkal, beledugták a patájukat, majd az egyik megindult, és azonnal több másik követte, legnagyobbrészt térdig érő vízben gázolva, amely egyszer csak mellkasig emelkedett, nagy hullámokat keltve előttük.

– Ajaj – mondta Swan. – Ott mély.

De a vezérállatok továbbsétáltak vagy úsztak, és hamarosan ismét térdig érő részre értek, és kifelé menet fehér habokat kavartak a vízben. A túloldalról visszanéztek, és felbőgtek. Ekkorra már többen is a vízben voltak, és a tömeg lassan haladni kezdett előre, összetorlódva, ahogyan a szélsők megpróbáltak középre jutni. Wahram látta, hogy össze akarnak bújni. – Az a mélyedés lesz a neheze – jósolta meg Swan, és így is történt; amint odaértek az állatok, némelyik felbőgött, és megpróbált visszafordulni, de továbblökték, sőt, harapdálni kezdték őket, amíg tovább nem mentek; viszont ettől a sekélyesben feltorlódott a tömeg, és a bőgésük hangzavara még az eleve hangos, sziklák között zúgó vizet is túlharsogta.

Néhány állat az északi szegélyen megfordult, és észak felé indult, de Swan fel-le kezdett ugrálni, és csapkodott a karjaival, Wahram pedig fogta a kis sűrített levegős tülköt, amelyet tőle kapott, és belefújt párszor. A tülök elég hangos volt a maga magas, idegesítő módján, de a férfi úgy gondolta, az állatokat Swan vad mozgása riasztotta vissza; és ekkor a mély víz előtt összetorlódott állatok együtt előreúsztak, és hamarosan felhagytak az elkószálással, és az egész csorda a fehér víz és a gőzölgő barna testek viharában masírozott. Majdnem egy óráig tartott az átkelés. Történt néhány baleset, eltört pár csont, meg is fulladtak néhányan, de a csorda ezután már nem torpant meg.

Swan figyelmesen bámult, és rámutatott egy farkasfalkára lejjebb a part mentén, amelynek a tagjai elkapták a megfulladt borjakat a fogukkal, és csapatmunkában kihúzták őket a vízből. A folyóban csak ekkor indultak meg a vörös szalagok.

– A farkasok is át fognak kelni? – kérdezte Wahram.

– Nem tudom. A terráriumokban gyakran megteszik, de ott nem akkora a sodrás, mint itt. Tudod... a terráriumokban gyönyörűen néznek ki, de ez más. Kíváncsi vagyok, vajon ők is így gondolják-e. Úgy értem, ők rengetegszer csináltak ilyet, de mindig föld volt a fejük felett. Soha nem éltek még nyílt ég alatt. Kíváncsi vagyok, mit szólhatnak az éghez! Te nem vagy kíváncsi?

– Hmm – gondolkozott el ezen Wahram. A földi égbolt látványa még számára is szinte felfoghatatlanul furcsa volt. – Biztosan különösnek tarthatják. Biztosan van térérzékük, végtére is, vándorló állatok. A terráriumokban is vándorolnak. Úgyhogy biztosan érzik, hogy ez más. Egy henger belsejéből egy gömb külső felületére... nem, ha ezt érzik... – Megrázta a fejét.

– Szerintem riadtabbnak tűnnek a szokásosnál. Vadabbnak.

– Lehet. És mi hogy kelünk át?

– Mi úszni fogunk! Nem, igazából nem. Az aerogélünk lesz a tutajunk, és átsodródunk. Ha szerencsénk van!

Swan levezette Wahramot a gázlóhoz, ahol még mindig erősen érződött a karibuk szaga, és a sekély részen szőrcsíkok gyűltek össze. A szél végigáradt a férfin, és Wahram érezte, hogy a tüdeje lüktetve és elevenen jeges formákba áll össze. – Gyere – mondta a lány –, el kell tűnnünk innen, mielőtt a farkasok ideérnek, hogy eltakarítsák a szegény elpusztult borjakat.

– Rendben, de mutasd meg, hogyan.

– A matracod lesz a tutajod, mindkettőnknek van egy. Ez egy kicsit olyan, mint egy aerogél csónak, úgyhogy nem könnyen látsz majd ki belőle, de fennmaradsz vele. Ha felborulsz, akkor vagy kapaszkodj bele erősen, vagy ússzál gyorsan.

– Abban reménykedem, hogy nem fogok felborulni.

– Azt meghiszem! Ez a víz jeges. Tessék, itt egy ág evezőnek. Azt hiszem, az a legjobb, ha amilyen messze csak tudsz, kisétálsz, majd felszállsz, hagyod magad sodortatni lefelé, és amikor tudsz, a part felé evezel. Egyáltalán nem kell sietnünk, mert a folyó első kanyarulata lefelé amúgy is kisodor minket a túlsó partra. És érezni fogod, amikor ismét sekély vízbe kerülsz odaát. Kövess engem, és meglátod.

Úgyhogy Wahram követte; de pattogott a vízen, a csónakja túl kicsinek tűnt, és az áramlat legmélyebb része elsodorta Swan mellett, aki nevetett rajta. Wahram szorgosan evezni kezdett. A lány utolérte, körbe-körbeevezett, majd odakiáltotta: – Tedd bele a fejed a vízbe!

– Nem! – kiabált vissza a férfi felháborodottan, de Swan csak nevetett, és ismét odakiáltott: – Legalább az egyik füledet rakd a vízbe, ezt hallanod kell! Hallgasd meg a vizet!

Ezzel kihajolt a saját csónakjából, és pár pillanatra bedugta a fejét a vízbe, majd köpködve, nevetve kihúzta. – Próbáld ki! – adta ki a parancsot. – Ezt muszáj hallanod!

Úgyhogy Wahram óvatosan kihajolt, és bedugta a jobb fülét a víz táncoló felszíne alá, miközben visszatartotta a lélegzetét, és döbbenten ébredt rá, hogy egy hangos, elektromos kattogásba merült, ami mindentől különbözött, amit valaha is hallott életében. Kihúzta a fülét, meghallgatta a világ rohanását, majd visszadugta az egész fejét a lélegzetét visszatartva, és mindkét fülével meghallgatta azt a felvillanyozó, kattogó és csattogó hangot, amelyet biztosan a sebes folyó fenekén guruló kövek okoztak.

Kihúzta a fejét, és úgy fújtatott, mint egy rozmár. Swan nevetett rajta, és megrázta a fejét, mint egy kutya. – Mit szólsz ehhez a zenéhez? – kiabálta oda. Majd Wahram csónakja megcsikordult a túloldal sekély részén, és a férfi kiugrott belőle, de megbotlott és elesett. Miközben ott csapkodott, majd feltápászkodott és kimászott a partra, alig tudta elkapni a kis tutajt. Egyáltalán nem csinálta elegánsan, de még élt, és a ruhája melegen és szárazon tartotta – a technológia luxusa. És átértek a túlsó partra.

Swan keresett egy magaslati pontot a túlparton, és közvetlenül sötétedés előtt felverte a sátrukat. A sátor egyetlen nagy tér volt, áttetsző és mozgékony átlátszó rúdjain. A tutajukon fognak aludni. Leültek a sátor ajtaja előtt, és Swan először levest főzött porból, majd tésztát pestóval és gorgonzola-szósszal. Végül csokoládé volt a desszert, és egy kis üveg konyak.

Még mindig félhomály volt, amikor végeztek, bár a nap már egy órája lement. A sátor csapkodott a sötétben, és a sziklák felett rohanó folyó harsogó zúgása töltötte be a levegőt. Ekkor már tizennyolc órája fent voltak, és amikor Swan azt mondta, hogy „ideje lefeküdni”, Wahram bólintott, és ásított egyet. A hátizsákból előhúzott hálózsákok is aerogélből készültek, és a matractutajokra emlékeztettek, továbbá a sátor anyagára, és ha már itt tartunk, azokra a buborékokra, amelyekben leszálltak – nehezen látható, könnyű, puha, meleg aerogélek. – De így is fázni fogunk, kivéve, ha együtt alszunk – mondta Swan, miközben bemászott Wahram mellett a zsákjába, és mindkettőt magukra húzta.

– Ó, igen – felelte a férfi. – Ebben biztos vagyok.

A félhomályban engedélyezett magának egy mosolyt. De Swan megcsókolta, és így rajtakapta.

– Mi az? – kérdezte.

– Semmi.

Swan rágördült, és Wahram háta kettejük súlyától a talajhoz ért a matrac alatt. A föld hideg volt, és ezt meg kellett említenie. – Lehet, hogy egymás mellett kellene maradnunk.

– Dehogy, az ördögbe is – felelte Swan, majd kificánkolt a zsákjából. Tessék, állj fel egy percre, hadd tegyem a zsákom a matrac alá. Attól majd jó lesz.

És tényleg jó lett. Ekkorra már fáztak. Swan rendesen magukra húzta a férfi hálózsákjának felső részét, és reszketve a társára mászott; majd egy szoros ölelés után áthelyezkedett, és ismét megcsókolta. A szája meleg volt. Jól csókolt, szenvedélyesen és játékosan. De a pénisze, amely sokkal kisebb volt a férfiénál, ennek ellenére bökdöste a hasát, mint egy rossz helyre került övcsat. Wahram is teljes izgalmi állapotban volt, és pillanatról pillanatra egyre boldogabb lett.

Azt mondták, hogy az ő nemi kombinációjuk a tökéletes párosítás, a teljes élmény, „a dupla kulcs és lakat”, minden lehetséges gyönyör egyszerre; de Wahram ezt mindig is túl bonyolultnak találta. Mint a legtöbb méhesférfié, az ő kis vaginája is elég mélyen rejtőzött a szeméremszőrzetében ahhoz, hogy az erekciója elzárja az útját; ha egyszer felizgult, az volt a legjobb módszer a bejutásra, ha a nagy vagina elég mélyen rácsúszik az ő nagy péniszére, majd elfelé dől, ugyanakkor kicsit visszafelé is, ami mindkét partnernek elég akrobatikus mozdulat. Ekkor egy kis szerencsével létrejön a csatlakozás, helyére kerül a dupla kulcs és lakat, és ezután már tökéletesen megfelelnek a bevett mozdulatok, és némi kifinomultabb előre-hátra is.

Kiderült, hogy Swan tökéletesen gyakorlott ebben a csatlakozásban, úgyhogy utána ismét felnevetett, és megcsókolta a férfit. Elég gyorsan kimelegedtek.

Listák (14)

Egy kerek halom nagy, szabálytalan kövekből, úgy rakva össze kicsikből és nagyokból, hogy szinte teljesen sima kúpot alkosson a Merkúr északi sarkán

Körberakott lapos kövek, egyik réteg a másik után, mindegyik réteg nagyobb pár rétegen át, majd két-három egyforma réteg, utána kisebb, lassan, egészen a lekerekített csúcsig, hogy úgy nézzen ki, mint egy nagy kőtoboz

Egy nagy, arannyal borított kő, amely beleolvad a napos oldalon az alatta lévő kavicsosba Egy másik kő rozsdamentes acélba foglalva, amely nem olvad

Egy harmadik, cinóberrel bedörzsölve

Lyukminta a földben, folyékony rézzel feltöltve

Egy göcsörtös hegyfokra illesztett szilánkok, hogy úgy nézzen ki, mint egy kaktusz

Ezüst, a napos oldalon is átkelő sziluettek a földön

A napos oldalon üveggé változott homokvárak

Húsz fehérre festett és a helyére visszarakott kő a kavicsos síkságon

Egy mellmagasságú, ovális gipszkarton gyűrű fehér kövekkel, a tetején kövér, kerek zárókövekkel, a közepén egyetlen ajtónyílással

Egy Dél-Amerika alakú szikla, a Tierra del Fuegóján kiegyensúlyozva

Rozsdamentes acéldrótok megtört keringési pályája egy szikla körül

Szinte kocka alakú kövek egyetlen, húsz kő magas oszlopban

Elliptikusan lekerekített kövek négy-öt kő magasan

Tízezer, a végüknél egymásba illesztett kavics spirál alakban

Tükörsimára csiszolt sziklafalak, amelyre utána az Om Mani Padme Humot vésték

Iránytűrózsák, orvosságos kerekek, kőkörök, henge-ek, inukszukok

Egy kúp alakú kunyhó a síkságon, olyan, mint egy űrhajó orra

A terráriumokban dúskálni lehetett a lehetőségekben:

Kör alakba hajlított ágak, bőségszaru alakú levelek

Rózsaszín cseresznyevirág-szirmok egy medencében

Csontszerű ágak bölcsőbe rendezve

Vörös pipacsszirmok egy kődarab körül, a kődarab visszatéve szürke társai közé

Jégkörök. Iglurészletek. Feltört és gömb alakban összerakott jégtáblák

Hosszú ágakból font félkör alakú mintázatok sekély, sima vízben

Levélcsíkok, amelyekben sorba vannak rakva a levelek a vöröstől a narancson, a sárgán és a sárgászöldön át a zöldig

Földvájatok hosszú szinuszgörbe alakban

„A történelem a munka terméke, éppen úgy, mint maguk a művészeti alkotások, és hasonló dinamikáknak engedelmeskedik”

SWAN ÉS WAHRAM

Amikor véget ért a kirándulásuk a tundrán, Swan jobban érezte magát, mint hosszú ideje bármikor. Szerette a nagy varangyát, az agyagkupacát a maga nyögdécselő lassúságával és hirtelen kis mosolyával. Ez az érzés benne lehetővé tette, hogy képes legyen Alexre és a Terminátorra gondolni, és mindenre, ami olyan módon történt meg, amit ő el tudott viselni; úgyhogy a közérzete a fájdalom és a boldogság különös keverékévé vált. Igen, a riadt boldogságé. Bizonyos farkasüvöltésekbe, abban a fajtában, amelyet gyakran hallott például a tajgában töltött előző hónapja során, éppen ilyen érzelmek vegyültek, a gyász és az öröm, és ezek tökéletesen kifejezték pillanatnyi hangulatát. Amikor meghallotta ezeket az éjszakában, visszaüvöltött, de suttogva, mert Wahrammal és a többi táborlakóval volt; nem szeretett teljes hangerővel üvölteni, amikor mások is voltak körülötte. Magában üvöltött. Amikor Jacques Cartier elrabolt néhány szakácsot, hogy hazavigye őket Franciaországba, aznap este, mielőtt elindultak a hajók, az emberek összegyűltek a parton, és egész éjjel úgy üvöltöttek, mint a farkasok.

Egyik reggel Wahram kapott egy telefonhívást, és kiment vele a sátor elé, és amikor visszajött, szórakozottnak tűnt.

– Figyelj – mondta Swannak, miközben a tundrán battyogtak, hátukban a széllel és a nappal. – Vissza kell mennem a Szaturnuszra. Összehívtak egy találkozót mindazoknak, akik Alexnek segítettek. Személyes megbeszélést akarnak, hogy semmit ne lehessen rögzíteni.

– És miről van szó? – kérdezte Swan.

– Nos – felelte Wahram óvatosan –, arról, ami egy újfajta kvabusnak tűnik. Úgyhogy tényleg nem szabad többet mondanom.

– Tudom, hogy mikor célozgatnak rám az emberek – szólalt meg Pauline.

– Tisztában vagyunk vele – csattant fel Swan. – Maradj csendben.

– Mindenesetre – folytatta Wahram –, azt hiszem, neked is részt kellene venned ezen a gyűlésen. És tehetnél nekem egy szívességet, Jean Genette-et nem lehet elérni, mert egy akváriumban van, de neki is szólnunk kellene a találkozóról. Nekem egyenesen a Titánra kell mennem, de ha odafelé szólnál Genette-nek, az sokat segítene. És Jean talán többet is elmondhat neked arról, hogy miről van szó.

– Rendben – felelte Swan. – Ezt meg tudom tenni.

– Akkor jó – somolygott rá Wahram a kis mosolyával. De Swan látta, hogy máshol jár az esze.

Kivonatok (17)

Mivel sok ember rendelkezik szignifikáns életre szóló mennyiséggel férfi-és női hormonokból, és fenotípusukban sokan biszexuálisok, interszexuálisok vagy meghatározhatatlanok, a nemre utaló névmásokat gyakran kerülik, vagy önmeghatározásra használják őket, időnként a helyzet függvényében felváltva. Másokra ilyen névmásokkal utalni olyan, mint tegezni az illetőt magázás helyett, bizalmas viszonyt jelez az illetővel

a nem legmélyebb fenotípusos jegyeinek a csípő-derék arány tűnik, és a csípő aránya a magassághoz képest, ami az általában arányaiban hosszabb női combcsont és szélesebb csípőcsont miatt van

mint a francia, a török vagy a kínai. Az angol nyelv alternatív névmásai az „it”, „e”, „them”, „one”, „on” és az „oon”, de egyik sem

nem az a helyzet, hogy „nincs nem”, hanem a nemek meglehetősen összetett és sokféle elburjánzásáról van szó, amelyet néha teljesen ursulin emberiségnek, máskor káosznak neveznek

összejövetel, amelyen csak meghatározhatatlan nemű emberek vesznek részt, olyan társasági színtér, amelyen némelyek rendkívül kínosan érzik magukat, és úgy nyilatkoznak róla, hogy „mint egyfajta meztelenség, amelyet korábban el sem tudtam képzelni”, vagy hogy „az ember csak önmaga, ez rémisztő”, és így tovább. Egyértelmű, hogy egy újfajta lelki védtelenség

a különbségek elég finomak lehetnek, és vannak, akik határozottan állítják, hogy a günandromorfok nem úgy néznek ki, mint az androgünök, sem mint a hermafroditák, sem az eunuchok, és semmiképpen sem úgy, mint a biszexuálisok – hogy az androgünök és a méhesférfiak meglehetősen különböznek egymástól, és így tovább. Vannak, akik szeretnek a saját életüknek erről a részéről beszélni; mások soha meg sem említik. Néhányan váltogatva öltöznek különböző neműnek, és egyébként is annak megfelelően keverik a külső nemi jegyeket, ahogy éppen érzik magukat. A felháborítóan macsós és csajos magatartások a megfelelő vagy nem megfelelő fenotípusos és külső nemi jelleg jelzéseivel együtt a giccsestől a gyönyörűig terjedő művészi performanszokat eredményezhet

mivel manapság már vannak majdnem három méter magas és kevesebb mint egy méter magas emberek, lehet, hogy nem a nemi különbségek jelentik a legmélyebb szakadékot az emberi

még a pókmajmok méretéhez közeli is, ami olyan modifikáció, amelyet a magasabb emberek szigorúan elítélnek, míg az élettartam-statisztikák folyamatosan visszaigazolták a kapcsolatot a kisebb méret és a hosszabb élet között, különösen alacsony gravitációnál. A kis emberek egyik mondása, hogy „jóból csak kicsit adnak”

mindannyian nőneműként kezdjük, és mindegyikünkben megvannak mindkétfajta nemi hormonok. Mindig is voltak olyan mind maszkulin, mind feminin viselkedésmintázatok, amelyeket nemnek megfelelő magatartássá treníroztunk, noha ezek mindenkiben megvannak. Szelektíven serkentettünk vagy elnyomtunk tulajdonságokat, úgyhogy a történelmünk nagy része alatt ránk erőltetett nemről beszélhettünk. De a legmélyebb énünk mindig is mind a kettő volt. És most, az űrben nyíltan mindkettő lehet. Akár nagyon alacsony, akár nagyon magas – végre ember

ennek a kultúrának az érzelmi struktúráját is lehet balkanizálni. A nemi terápia és a fajosodás egyaránt az élettartam-növelő projekt részei voltak, és a három kombinációja egy olyan új érzelmi struktúrát hozott létre, amelyet gyakran hasadtnak, elfojtottnak, önfejűnek, befalazottnak neveznek. Általában magát a hosszú élettartamot szokták elsődleges okként megnevezni; egészen mostanáig senkinek nem kellett integrálnia a személyiségét egy második évszázadba is (vagy még tovább), és ezt gyakran egzisztenciális krízisnek élik meg emberek. A legöregebbeknek már olyan sok tapasztalatuk van, olyan sok életszakaszon átmentek, olyan sok társuk elveszítését kellett átélniük a másik halála vagy egyszerű elhidegülés miatt. Az űrlakók, akik nagy távolságokon is mobilisak, különösen vakmerőek az összes szélsőséges tulajdonság kipróbálásában, sokszor élnek elszigetelve, szolipszista narratívában, vagy készítenek performanszokat a saját

az emberek az űrben egyfajta függetlenséget élnek át. Gyakran halljuk azt a véleményt, hogy ahhoz, hogy egy kapcsolat sokáig kitartson, nem szabad túl sokat találkozni a másikkal, vagy túl intenzív kapcsolatot létesíteni vele, különben kiég az egész. Hosszú távra tervezve az ember szétosztja magát egy ismeretségi és új baráti hálóban, és továbblép, amikor

a szerelmet közismerten másképp definiálják kultúrán belül, kultúrák között és különböző történelmi időszakokban. A „balkanizált szerelem” olyan helyzetet jelent, amelyben az érzelmek, a gyermeknevelés, a szex, a szenvedély, az együttélés, a család és a barátság mind le van választva egymásról, és önálló állapotként van rekonfigurálva, éppen úgy, ahogyan az egyének és az államok

maga a szex, mióta leválasztották az utódnemzésről, a szerelemről, a vétkezésről, a vallásról és más biológiai és kulturális kapcsolódási pontokról, sok ember számára egyszerű testi funkcióvá vált, akár magányosan, akár másokkal együtt, és olyan élvezetté, mint egy sport vagy egy játék, egy beszélgetés vagy a bélmozgás

a hagyományos házasság, a sorozatos házasság, a csoportos házasság, a poligámia, a poliandria, a pánmixia, a határozott időtartamú házassági szerződés, a kommunák, a szobatársak, a szexuális barátságok, a barátok, a pszeudotestvérek, az útitársak, a szinglik

SWAN A CHATEAU KERTJÉBEN

Swan délre repült, és ismét felment a Quitói felvonóval, és újra végigülte a Satyagraha előadását, együtt énekelt a közönség többi tagjával, statisztaként táncolt, amikor mindenki más is ezt tette, zászlókat lobogtatott az első felvonás végén. A középső felvonás egymást ismétlő hangjainak káosza pontosan olyannak tűnt, ahogyan ő érezte éppen magát, élethűnek. Képes volt úgy kicsapni magából azokat a szólamokat, mintha az ellenségével üvöltözne. A békéért való harc inkább harc volt, mint béke, de Swan immár fel volt töltve energiával, és érezte a flow-t.

Fent, Bolivarban sietve elkapott egy kompot, amelyik a Chateau Kertbe tartott, egy nagy terráriumba, amelyet ő maga tervezett fiatalkorában – mekkora bolond is volt. Ez egy loire-i vagy temzei kastélypark mintájára készült, a nagy, dobozszerű kőépületek ízlésesen voltak szétszórva az árpa-és komlóültetvények, a szőlők és a rendezett virágoskertek között.

Mint kiderült, a hely éppen olyan zöld volt, mint valaha, és úgy nézett ki, mint azok a rettenetes virtuális tájak a számítógépes játékokban, amelyekben egyszerűen semminek nincs elég textúrája. A nagy házakat körülvevő kertek szinte minden növénye egy műkertész alkotása volt, és ez nemcsak hogy egy önmagában is megkérdőjelezhető döntést jelentett, de ráadásul ezeket hagyták elvadulni; a művész korcsolyázni ment egy befagyott tóra, bezuhant a jég alá, és megfulladt. Most az összes nyírt bálna, vidra és tapír úgy nézett ki, mintha a hajuknál fogva rángatták volna őket elő.

Magában a városban (palatetők, a bevett pszeudotudor stílusú fagerendák vakolt falak előtt) volt egy tágas park, nagy, sima gyeppel, amely igazából egy másik műkertész remeke volt: ennek a gyepnek a füve nem egyszerű fű volt, hanem sűrű keverékébe hegyi árvalányhajakat, sásokat és zuzmókat is ültettek, továbbá rengeteg apró, kis növésű virágot, köztük fekete áfonyát, törpe habszegfűt, őszirózsát és kőtörőfűt, amelyek együtt olyan virágosrét-benyomást keltettek, mintha az ember egy perzsaszőnyegen sétálna. És ebben a színes szőnyegben hosszú, egyenes fűsávok is voltak, mint az alapfilc színe, amelyek mind hosszában futottak végig a hengeren.

Ami azt illeti, igazából egy gyeptekepálya volt az egész, körülbelül tizenkét sávval.

Itt most tél volt, olyan, mintha Patagóniában vagy Új-Zélandon lennének, és a napvonal fényét elmaszatolták, amitől az árnyékok széle elmosódott, a levegő pedig rozsdásnak tűnt. Apró felhők gyűltek a „nap” köré, rózsaszínre festett fehér vattapamacsok. Ezeknek a felhőknek az árnyéka foltozta a várost és a parkot, és a felül elterülő árpamezőket és szőlőket. Swanon egy pillanatra végigfutott a terráriumszédülés, amikor felnézett rájuk.

Itt nem volt Merkúrház, úgyhogy egy üres ramadát foglalt el a park szélén, egy sor fügefa alatt, amelyek gyönyörűek voltak kontrasztos, téli árnyalatukban. Swant túlságosan eltöltötték az érzelmei ahhoz, hogy leüljön vagy lefeküdjön, úgyhogy letette útitáskáját a szögletes ágyra, és kiment sétálni. A faluban megállt egy teára, és a kávézóban üldögélve meglátta, hogy egy csoport a tekezöldbe tart. Felhajtotta maradék teáját, és kiment megnézni őket.

Minden fűsávot pályának neveztek, és ezek a henger hosszában helyezkedtek el, hogy vízszintesek legyenek. Ez fontos volt, mivel a Coriolis-erő minden lövést jobbra lendített. A tekegolyók is aszimmetrikusak voltak, mint az hagyomány volt ebben a sportban; kicsit összenyomott gömb alakjuk volt, mint a Szaturnusznak vagy a Iapetusnak, és miután elgurították őket, a legszélesebb kerületükön gurultak, mint a kövér kerekek, amíg elég gyorsan haladtak ehhez, de a végén az oldalukra dőlhettek, ezzel hangsúlyozva ki páfrányszerű mozgásukat. Precíz mozdulatok kellettek ahhoz, hogy az ember oda juttassa őket, ahova akarta.

Swanhoz odalépett egy fiatal személy, és megkérdezte, hogy nem akar-e játszani az egyik üres pályán.

– De igen, köszönöm.

A fiatal fogott egy zsák tekegolyót, és odavezette a lányt a legtávolabbi üres pályához, a mező széle felé. Utána ledobta a golyókat a gyönyörű gyepre, és Swan felvette az egyiket. Meglendítette a hosszú átmérője mentén; körülbelül egykilós lehetett, éppen úgy, ahogyan emlékezett. Már elég sok idő eltelt, mióta utoljára játszott. Odament a matracra, amelyre a gurítóknak állniuk kellett, és megpróbált egy egyszerű gurítást végrehajtani középen, lassan, abban reménykedve, hogy a golyó megáll a bábu előtt, és akadályt képez majd az ellenfele golyói előtt.

Az végigfutott a pályán, csak egy kicsit kanyarodott el, majd nagyjából ott dőlt az oldalára, ahol Swan akarta. A fiatal is választott egy golyót, odalépett a matracra, tett pár lépést előre, majd az utolsónál leguggolt, és elindította a golyót. Nagyon kecsesen csinálta, és a golyó akadálytalanul gurult végig a pályán egy olyan vonalban, amely mintha jóval inkább balra lett volna a megfelelő útvonalnál, sőt, mintha a pályáról kifelé, az árokba tartott volna, ahogyan a pályán kívüli részt hívták. De ekkor közbeszólt a Coriolis-erő, és a golyó egyre élesebben fordult jobbra, egyfajta Fibonacci-hatványozottsággal, majd közvetlenül a bábu mögött állt meg.

Swannak ekkor meg kellett próbálnia megkerülni a saját akadályát, vagy belelökni a bábuba, hogy az feldőljön. Játszmánként négy golyójuk volt, és az első után már elég zsúfolt lett a bábu környéke. Swan egy darabig nézegette, majd úgy döntött, hogy megpróbálja a pálya hibáját kihasználva a C-erő ellen gurítani egyet, és majd meglátja, hogy sikerül-e megkerültetnie vele a saját akadályát, és ledöntenie a bábut. Ehhez nagy precizitásra lett volna szükség, és abban a pillanatban, hogy elgurította a golyót, látta, hogy túlságosan is meglökte. – Ó, a fenébe – mondta, és elég ingerült lett ahhoz, hogy hozzátegye: – Nem akarok magyarázkodni, vagy ilyesmi, de erre van mentségem.

– Hát persze. Látta már azt a pólót, amelyiken rajta van az összes mentség?

– Azt úgy csinálták, hogy meghallgattak engem, és mindent leírtak.

– Haha. Ezúttal melyikről van szó?

– Hát, én most töltöttem egy évet a Földön. Ezért mindenből hosszabbat dobok.

– Lefogadom. Mit csinált ott?

– Állatos dolgokon dolgoztam.

– Az invázióra gondol?

– Az újravadonosításra.

– Azta. Milyen volt?

– Érdekes. – Swan nem akart erről beszélni, és gyanította, hogy ezt az ifjú is tudja, és csak meg akarja zavarni. – Maga jön.

– Igen. – Az ifjú csípő-derék aránya inkább lányos volt, a válltól csípőig és csípőtől a földig aránya inkább fiús. Talán günandromorf. A lövése szinte pontosnak bizonyult, és közvetlenül a bábu mellett dőlt el. Swannak nem igazán voltak jók a kilátásai. Az egyetlen lehetősége az maradt, hogy megpróbálja a saját akadályát belelökni a bábuba, és reménykedik abban, hogy a bábu az árokba dől, amivel befejeződne a játszma. Meg lehet csinálni, ha elég gyorsan és erősen gurít a megfelelő irányba. Kisujját a nagy átmérőre helyezte, és arra koncentrált, hogy egyenesben tartsa, és később is egyenesen haladjon majd. Gurított, és megint rögtön tudta, amint elengedte, hogy ezt elvétette. – A fenébe.

A fiatal megint jól szórakozott. – Minden ujját rajta kell tartania, amikor elengedi.

– Vannak, akiknek igen – felelte a lány.

Az ifjú válaszul csak megvonta a vállát. Meglehetősen fiatal volt: talán harmincéves: űrlakó.

– Ez az otthona? – kérdezte Swan.

– Nem.

– Hova megy?

– Sehova.

Az ifjú gurított, és egy szépen elhelyezett akadályt hozott létre, ami azt jelentette, hogy Swannak nehezebb dolga lesz, mint eddig bármikor, ha el akarja találni a bábut az utolsó golyójával. Az egyetlen lehetősége valamiféle csavart gurítás volt.

Végrehajtotta az utolsó lövést, és örömmel látta, hogy a golyó végiggurul, a végén befordul, és egyenesen kilöki a bábut a pályáról.

– Vége – állapította meg a fiatal higgadtan. Swan bólintott.

Még pár kört játszottak, és az ifjú soha nem gurított kitűnőnél rosszabbul. Swan mindig veszített.

– Te valami szélhámos vagy – jelentette ki Swan ingerülten.

– De hát nem is fogadtunk.

– Ez a szerencsém. – Ekkor ismét sikerült kiütnie a bábut.

Tovább játszottak. Úgy tűnt, egyikük sem siet a dolgára; az űrutazók gyakran szoktak ilyenek lenni. Swan úgy érezte magát, mintha egy óceánjáró fedélzetén lenne. Sok idejük volt; el kellett ütniük. A fiatal több egyszerűen tökéletes gurítást is végrehajtott. Swan folyamatosan túlgurította a golyókat, és veszített. Felmerült benne, hogy Virginia Woolf is így érezhette magát a Ceylonban töltött évei miatt, amikor a férjével, Leonarddal játszott, aki gyakorlott gyeptekéző volt. Virginia is mindig veszített.

A fiatalt láthatóan nem érdekelte, hogy ki nyer. Ezzel valószínűleg Leonard is így volt. Hát, de meglehetősen sokan szoktak leginkább csak önmaguk ellen játszani, úgy, hogy az ellenfeleik nem jelentenek többet azon problémák véletlenszerű változásainál, amelyekkel a saját teljesítményükkel kapcsolatban kell szembenézniük. Ezzel együtt ez a fiatal személy kezdte idegesíteni. A matracnak az a precíz felszedése. Az az utolsó ujjpattintás a gurítás után. A Coriolis-görbéknek az a gyönyörű, végső páfrányhajlása a végén.

Swanban csak sokkal később merült fel, amikor már a ramadájában feküdt, hogy a Terminátoron eldobott kavicsok is egyfajta gyeptekézések voltak. Ettől a gondolattól egyenesen fel kellett ülnie az ágyában. Helyezzünk el egy matracot, gurítsuk el a golyót – és a bábunak annyi.

Kvantumséta (2)

könnyű észrevenni azt a pillanatot amikor a Vénusznál magasabb a g az 1.0 g olyan mint egy húzás lentről egy kapcsolat a Földdel felemelkedés feléd, noha tudom, hogy te ereszkedsz

a nyár ittas fenyves forró a napon frissen kaszált széna tengerpart apálykor orgona barack gazdasági udvar

kerekes kocsi zümmög végig az úton nyitott ablak 32 kilométer óránként felkapált föld szögletes sövények mögött délkeleti szél gaudeo örülök egy ember vezet ne beszélj sokat

terhelési kapacitás K egyenlő születések mínusz halálok osztva sűrűségfüggő hatás a születési arányokra plusz sűrűségfüggő hatás a halálozási arányokra a terhelhetőségi kapacitás kihasználatlan része ha van zöld lesz a terhelhetőségi kapacitáson felüli túlterhelés fekete lesz mint az épületekben ürülék maradj kint túllőnek

a cikloid temperamentum a szomorúság hangulata heves temperamentum légy résen ne próbáld megérteni a melletted lévő embert

hat különböző madárfajta a látótérben egyszerre egy ülő kolibri a tájat nézi, tisztálkodik egy vörösfejű tengelic nyár a földön kék ég tele magas fehér felhőkkel kelet felé haladnak gyorsan a kolibri előrerepül és leszáll körbenéz tűszerű csőr varjak és sirályok köröznek versengő maffiák a kolibri szárnyának sebessége ezt az izmok csinálják egyfajta sikeres evolúció kanadai vadludak a szárnyuk nyikorgása amikor repülnek a kolibrik dala másképp nyikorgós csiripelés nem ének a mókusok csipognak így kékhátú kolibri ott lebeg a fák között a villogók alsó oldala lazacszínű

New Jersey Észak-Amerika 2312 augusztus 23 vadászat menekülés az ember most a hegyekben vezet a partot megkerülve a hegyeket égerfák alatt málladozó alacsony épületek borítják óránként húsz kilométer arcok mindenütt 383 ember a látótérben ez a szám ötvennel emelkedik és csökken ahogy az autó lassan továbbgurul salakos utcák fekete

egy vörösbegy sárga csőrrel és nyerstégla színű melkassal fekete faroktollak és fej fehér szemgyűrű fekete szem szép egy napórából iszik gaudeo

el egy kert mellett kukorica sütőtök napraforgók és ökörfarkkóró hasonló de másképp elrendezett sárga virágokkal az ökör farka

Mi az?

Semmi elnézést

Ó semmi baj. Szép nem?

Gaudeo

sárga virágok a poros zöld előtt egy egybefont spirálminta egy kerek lemezen vagy egy magas zöldesbarna kúp egymást keresztező sárga spirálokkal a szenzoros érzékelés eleve absztrahálás az emberek azt látják amit látni akarnak ugranak mielőtt lenne idejük odanézni

a valódi tudatosság az problémamegoldás újszerű feltételek között amire az emberek képesek ez újszerű feltételek gyűjteménye mióta elhagytad az épületet mióta elkezdtél gondolkozni emlékezz rám lesznek segítőid hibás vagy elkapni és elengedni

az agyuk mindig kitalál egy történetet hogy megmagyarázza mi történik ezért lemaradnak dolgokról kihagyják az anomáliákat de ez igaz? Ők nem ezt a sárgát látják? Ők nem kétfajta spirált látnak?

A természetben nincsenek korlátlan források a versengés az amikor mindkét faj nettóban negatív hatással van egymásra az együttműködés az amikor mindkét faj nettóban pozitív hatással van egymásra a ragadozó vagy a parazita az amikor az egyik kapja a pozitív hatást a másik a negatív hatást de ez nem mindig ilyen egyszerű a belső ragadozás az amikor két faj felváltva ragadozik egymásra különböző fejlődési korszakaiban

egy lakás sötét tömege lakhely hajlék a napnyugta felette és mögötte Magritte Maxfield Parrish szállj ki a kocsiból légy résen viccelődj kerüld a szemkontaktust

biztosan ezeknek a segítőknek is van tervük lehet hogy kihasználnak valakiért vagy valaki ellen ez a legvalószínűbb magyarázat akkor mi legyen hogyan lehet fordítani a játékon szellemes riposzt macska-egér játék

Nem akarsz sakkozni? mondja az egyik az ajtóban

Persze gyere be fegyvereket fognak rájuk fognak rám

GENETTE FELÜGYELŐ ÉS SWAN

Amikor Genette felügyelőt elkezdte idegesíteni egy rejtély, annak a megoldásáról soha nem mondott le igazán. Időnként még a hivatalosan megoldott rejtélyek is kísértették egy kicsit, olyan dolgok miatt, amelyek nem illettek teljesen a képbe, nem tűntek helyesnek – és ha soha nem lett meg a megoldás, a rejtély az álmatlanság rózsafüzérének részévé vált, egy gyöngyszemmé a gyöngyszemek Möbius-karkötőjében, amelyet csüggedten fogdos az agy álmatlan órái alatt.

Genette még mindig dolgozott például Ernesta Travers rejtélyén, amely harminc évvel korábban zaklatta fel mindegyiküket azzal az alapvető kérdéssel, hogy a barátjuk, Ernesta miért szervezett meg egy eltűnést a Marsról, továbbá hogy hogyan; ez olyan eset volt, amelyen Jean száműzetésben is dolgozhatott, és időről időre dolgozott is, de Ernesta még mindig olyan nyomtalanul el volt tűnve, mintha soha nem is létezett volna. És ugyanez a helyzet a Nelson Mandela börtönterráriummal, a bezárt szoba rejtélyével, ha valaha is létezett ilyen, mivel az aszteroida, úgy tűnt, semmilyen belépési vagy kilépési lehetőséget nem nyújtott annak, aki azt a végzetes fegyvert bevitte. Ilyen rejtélyek árasztották el a rendszert; sokan úgy érezték, hogy ez része a balkanizáció velejáróinak, de a balkanizáció önmagában nem elég arra, hogy megmagyarázza az összes rejtélyt, és a felügyelő egyre értetlenebbül, egyre döbbentebben, egyre nagyobb egzisztenciális zavarban és egyre frusztráltabban állt a lehetetlenségük előtt. Időnként órákig csak sétált, és így próbálta meg elérni, hogy kipattanjon a megoldás.

A kavicseső problémája nem ilyen volt. Az Genette standardjai szerint még új ügy volt, és nem lebegte körül a lehetetlenség hangulata. Szinte bárki megtehette az űrben, és sokan fizethettek érte a légkörök alatt, vagy felmehettek az űrbe, végrehajthatták, és visszautazhattak az atmoszférájukba. Ez a tű és a szénakazal rejtélye volt, és a balkanizáció csak még jobban hátráltatta a megoldását a szénakazlak megtöbbszörözésével. De végső soron ez volt az Interplán szakterülete, úgyhogy fogták magukat, és elmentek szénakazlakon üldögélni, menet közben pedig kizárták, amit tudtak, majd továbbléptek. Genette-nek meglehetősen egyértelműnek tűnt, hogy a megoldáshoz végül meg kell kapargatni a függetleneket, fel kell feszegetni bezárt világok ajtaját, és fel kell kutatni a kilövőegység készítőjét és az immár a Szaturnusz mélyén megfeneklett hajó legénységét. Semmiképpen nem merítették még ki az összes érdeklődési területüket; legalább kétszáz olyan független létezett, akik robusztus ipari kapacitással rendelkeznek, úgyhogy inkább úgy tűnt, mintha alig vágtak volna még bele.

Swan Er Hong a Dél-Csendes-óceán 101-en csatlakozott ismét Genette-hez, egy tengervilágban, amelynek belső terét tíz méter magasságban víz töltötte meg, a nagy darab jégben forogva, amelyet korábban felolvasztottak, és úgy fagyasztottak meg újra, hogy átlátszó maradjon, úgyhogy az űrből az egész olyannak tűnt, mint egy átlátszó jégdarab. Genette gyermekkorában vitorlázott a Hellén-tengeren, megtanulta szeretni a szelesebb napok vad hullámzását a marsi g-ben, és még ennyi évvel később sem tűnt el belőle az a kis izgalom, amelyet az ember akkor érez, ha a kormányrúdon és a köteleken tartott ujját megbizsergeti a szél – attól, hogy felkapják, és ismét ledobják a vízbe, újra és újra.

Az akvárium kis tengere persze nem volt olyan nagyszabású, mint a Hellén, de a vitorlázás mindenhol vitorlázás. És egy ilyen átlátszó falú akváriumba olyan volt belenézni, mintha egy íves tükröt nézne, vagy azon át nézne, amelyet mindig megtörnek a Coriolis-erő hatására létrejött, egymást keresztező hullámok és a szimmetrikus szelek, amelyek nagyon összetett mintázatot hoznak létre. Olyan volt, mintha egy fizikaóra hullámtartályának klasszikus mintázatait topológiailag kifeszítették volna egy henger belsejére. Az egymást keresztező hullámok ezen a felszínen nem euklidészi módon keresztezték egymást, ami különös és gyönyörű látvány ilyen ezüstös tükrök között. És az ezüstök mögött kékek húzódtak. Az akvárium áttetsző héján belül, ahol az óceán egyben az ég is volt, a henger nap felőli oldalán minden ezüstözött felszínt sötét tojáshéjkékkel támogattak vagy töltöttek meg, míg ha valaki nem a nap felé nézett, akkor egy ugyanolyan gazdag, de sokkal sötétebb árnyalatot látott, szinte indigót, amelyet itt-ott a legfényesebb csillagok fehérsége pettyezett. Ezt a henger alakú tengert egy lebegő város szakította meg, de Genette ideje nagy részét a vízen töltötte, egy trimaránon vitorlázva a leggyorsabb szögekben, amelyeket a szelek lehetővé tettek.

Amikor meghallotta, hogy Swan megérkezett, Genette bevitorlázott Pitcairnba a lányért. Az ott állt a móló végén, vibrálva, ahogy szokott – magasan, karba font kézzel, szemében éhes tekintettel. Gyanakodva bámult le a felügyelő vitorlására; az a kicsikre volt méretezve, és Swan alig fért bele. Genette elengedte a füle mellett a javaslatát, hogy menjenek egy nagyobb hajóval, és a szél felőli talpra ültette, lábával a hajó törzsén, míg ő a kormány mögé telepedett, egy akkora kormánykereket tartva a kezében, mintha az egy sokkal nagyobb hajóról származott volna. És ott beszélgettek, miközben végigpattogtak a hullámokon. Így, hogy ekkora súly került a szél felőli oldalra, Genette-nek tényleg rengeteg szelet sikerült befognia a fővitorlába, és Swan hajótalpának orra rengeteg habot fröcskölt fel a kékségbe.

Swannak láthatóan tetszett, hogy odakint csapkodja őket a szél. Jobban megnézte maga körül a dolgokat, mint amikor Genette utoljára vele utazott. Úgy is lehetne mondani, hogy enyhén felvillanyozottnak tűnt. Ott volt a Földön a reanimáció során, és ez kétségkívül boldoggá tette. De volt valami új a szája vonalában is, és egy kis vésőnyom a két szemöldöke között.

– Wahram küldött, hogy szóljak, hogy ki kell szállnia egy találkozó erejéig a Titánon – mondta. – Alex csoportjáról van szó, és ők offline találkoznak, hogy megbeszéljenek valami fontosat. Valamit a kvabusokkal kapcsolatban. Én is megyek. Úgyhogy elárulná, miről van szó tulajdonképpen?

Genette, hogy nyerjen egy kis gondolkodási időt, megfordította a hajót, és átültette Swant a másik oldalra. Amint beálltak új irányba, rángatni kezdte a fővitorlát, hogy függőlegesbe hozza. Swan egy kicsit harciasan vigyorgott ezen a tengerészeti kásakerülgetésen, és a fejét csóválta; nem hagyta elterelni a figyelmét.

Bár igazából ez az áthelyezkedés olyan irányba rakta őket, hogy elkaphassanak egy a zátonyon megtörő hullámot. Genette ezt meg is említette, és együtt nézték a feltornyosulást, miközben a férfi úgy állította be a vitorlákat, hogy még gyorsabban menjenek. Nagyívű kanyarban siklottak a vízen, hogy fogadják a zátonyon felhorgadó hullámot; a trimarán a levegőbe emelkedett, majd elkapta a hullámot, és végigsiklott a tetején, inkább zuhanva, mint szörfözve, ugyanakkor a vitorla felső felében lévő szélnek sikerülni fog őket a töréspont előtt tartania, ha Genette el tudja kapni. Swan szakértőnek bizonyult az ellensúlyozásban, a fluktuációkkal összhangban hajladozott és helyezkedett.

Ahol a zátony kiállt a vízből, ott a hullám elveszítette fehér fogait, és egyszerű dombocskává vált. Még egy utolsó billenés egy ezt keresztező hullámon, majd ismét csak vitorláztak.

– Ügyes – jegyezte meg Swan. – Biztosan sokat vitorlázik.

– Igen, amikor csak tudok, akváriumokban szoktam utazni. Úgyhogy mostanra a legtöbben vitorláztam is. Vagy jéghajóztam. Ha a belsejük meg van fagyva, úgy lehet bennük száguldani, mint egy centrifugában.

– Én éppen most jövök az inuitok országából, de ott nyár volt, és minden jég eltűnt. Az átkozott pingókat kivéve.

Egy darabig csak vitorláztak tovább. A vízezüstözött ég odafent a kékektől a türkizen át indigóba egyenletesen ment át.

Swan szólalt meg: – De térjünk vissza erre a találkozóra. Wahram azt mondta, hogy valami új kvabusokhoz van köze. Úgyhogy... emlékszik még, amikor Belső-Mongóliában voltunk, és találkoztam azokkal a lüke lányokkal, és azt hittem, hogy emberek? Maga pedig úgy gondolta, hogy valami furcsa kvabusemberek lehetnek?

– Igen, persze – felelte a felügyelő. – Azok is voltak.

– Nos, furcsa dolog történt velem, miközben erre tartottam. Gyeptekéztem egy fiatallal a Chateau Kertben, és az a kölyök... azt hiszem, megpróbált hatást gyakorolni rám, így mondanám, anélkül, hogy túl sokat beszélne. Legnagyobbrészt játék közben csinálta, de ugyanakkor... Olyan volt, mint az a hosszú pillantás, amelyet a farkasok vetnek néha az emberre. A zsákmányállatok ijesztőnek találják, egészen annyira, hogy némelyik abba is hagyja a menekülésre tett próbálkozásait.

Genette, aki ismerte ezt a nézést és ezt a technikát, bólintott. – És ennek a valakinek hosszú pillantása volt.

– Úgy tűnt, igen. Lehet, hogy ettől rázott ki tőle a hideg. Farkasok szoktak rám így nézni. A perifériális látóteremből láttam, mennyire különbözik a hétköznapi nézéstől. Lehet, hogy a szociopaták néznek így az emberre.

– Egy farkasember.

– Hát, de én szeretem a farkasokat.

– Vagy talán egy kvabus – vetette fel Genette. – Nem olyan, mint a belső-mongóliaiak, de nem is egészen ember.

– Lehet. Amikor a hosszú pillantásról beszélek, csak találgatok, hogy mi lehetett ez. Mert riasztó volt. És az is, ahogy az a kölyök tekézett... mintha az jelentene valamit.

Genette ettől érdeklődve ránézett. – Mintha a tekézés célba dobás lenne?

– Pontosan.

– De hát az, nem?

Swan a homlokát ráncolva rázta a fejét.

Genette felsóhajtott. – Mindenesetre mi sem egyszerűbb, mint egy manifesztációt kérni a Chateau Kerttől.

– Én meg is tettem, és megnéztem az összes képet. Ez a gyeptekés nem volt ott.

– Hmm – gondolkozott el Genette. – Megosztaná velem a kvabusa felvételeit?

Swan átlépett a talpról a kormány mögé, mire Genette szélbe került. Swan odahajolt, és megkérte Pauline-t, hogy küldje el a már megszerzett képeket. Genette a Passepartout kis kijelzőjét nézte.

– Tessék – mutatott Swan az egyik képre. – Ez az. És ez az a nézés.

A felügyelő megnézte a képet: egy androgün arc, mély pillantás. – Fényképről nem igazán jön át.

– Hogy érti? Nézze már meg!

– Azt csinálom, de lehet, hogy ez a személy csak egy matematikai feladványon gondolkozik, vagy komoly emésztési problémákkal küzd.

– Nem! Személyesen nem ilyen volt. Azt hiszem, meg kellene próbálnia megkeresni ezt a kölyköt. Ha sikerül, a saját szemével is megnézheti. Ha pedig nem, akkor elég rejtélyes az ügy, nem? Ez az ember nem volt a manifeszten. Úgyhogy ha megtalálja, lehet, hogy a nézése többet fog mondani.

– Lehet – felelte Genette. Ez olyan áttörés volt az ügyben, amilyenben az amatőrök szoktak reménykedni, és ami szinte soha nem következik be a valóságban. Másrészt lehet, hogy ez a kvabusok szándékos húzása. Néhányan, akik emberi testben élnek, olyan furcsán viselkednek, hogy nehéz kitalálni, mire képesek.

Már csak az volt a kérdés, hogy Swanban mennyire lehet megbízni, tekintettel arra, hogy milyen állandó kvabussal rendelkezik, amelyről nagyon keveset tudnak. Genette nem először örült annak, hogy a Passepartout egy csuklókvabusban van, amelyet ki lehet kapcsolni, vagy szükség esetén le lehet venni. Persze Swant is meg lehet kérni, hogy egy kicsit kapcsolja ki Pauline-t, ahogyan korábban is megtette. A kvabusok előtt még akkor is lehet titkolózni, ha az ember fejében vannak. Csak meg kell szervezni. És a Titánon az Alexandrinák meg fogják szervezni a zárt beszélgetést. Egyértelműen ez a következő lépés, ha Swant is be akarják vonni a tervbe.

Genette a lányt nézte, miközben átgondolta a dolgot. – Beszélnünk kell Wahrammal, és az egész csoporttal, amelyik ezzel foglalkozik. Vannak dolgok, amelyeket tudnod kell, de a találkozó lesz a legjobb helyszín arra, hogy ezeket elmeséljük.

– Rendben – felelte Swan. – Akkor menjünk.

A TITÁN

A Titán nagyobb, mint a Plútó, nagyobb, mint a Merkúr. Nitrogénlégköre van, mint a Földnek, de tízszer olyan sűrű. A felszíni hőmérséklete kilencven K, de a felszíne alatt van egy folyékony óceánja vízből, amelyik potenciális hőtárlóul szolgál. Felszínén a víz nagyon keményre van fagyva, és ez alkotja a talajt – a gleccsereket egyik végétől a másikig, itt-ott elszórt, a mélyéből kilökött kövekkel, mintha bibircsókok vagy kelések lennének. Itt a metán és az etán játssza azt a szerepet, amelyet a Földön a víz, az változik nitrogénlégköri párából felhővé, majd esik le eső formájában patakokba és tavakba a vízjégen.

Amikor napfény éri ezt a

légkört, az összetett szerves molekulák sárga füstje alakul ki benne. A hidrogén könnyedén kiszökik ebből a ködből az űrbe, de amíg a Titán levegőjében van, az bontja le a nagyobb szerves molekulákat kisebb építőelemekre; úgyhogy itt nincs túl sok bonyolultabb szervezet, tehát saját élet sincs. Még a mély óceánban sem, mintha a korrozív atmoszféra egyfajta karantént alakított volna ki.

A gleccserfelszín a legtöbb

helyen meg van töredezve, néhol sima. Amikor az ember a Titán felszínén áll, onnan láthatja a Szaturnuszt az oldalról látható gyűrűk keskeny peremével, amelyek a közepénél vágják el a hatalmas gázóriást; és a fényesebb csillagok is látszanak. A Titán levegőjének köde csak annyira sűrű, hogy belőle kinézve elég jól lehet látni, míg belenézve csak egy sárga felhő látszik.

Itt nincsenek becsapódási

kráterek; mivel ezek a jégben jönnek létre, a jég utána deformálódik és átalakul az évszázadok alatt. Csak a törött jéglemezek és a sziklakiszögellések körkörös, örvénylő káosza van, amelyen a folyékony metán alkot tavakhoz hasonló részeket. A talaj mélyedéseit folyékony metán tölti meg: a Titán Ontario-tava háromszáz kilométer széles, és olyan alakja van, mint a földinek.

Az időjárás az évszakokhoz

igazodik, mivel a Szaturnusz miatt hol napközelben, hol naptávolban van: az esős évszakban metáneső esik.

A nitrogén vonzotta az első

embereket a Titánra. A marsiak, akik nem örültek az azóta is megmagyarázhatatlan nitrogénhiánynak a Marson, elég gyorsan iderepítették az első olyan űrhajókat, amelyek nagy távolságon is használhatóak voltak emberi utazásra; persze a robotok megelőzték őket. Űrállomásokat állítottak fel, kiépítettek egy rendszert a nitrogén begyűjtésére és megfagyasztására, és arra, hogy csupasz, szilárd darabokban elindítsák őket a rendszer belseje felé. Az emberek felpanaszolták, hogy ez engedély nélküli export, de a marsiak rámutattak, hogy a Titánnak a távoli múltban nagyságrendekkel sűrűbb volt a légköre, mint most, hogy a nitrogén jelenleg elszivárog róla a semmibe, hogyha nem szüretelik le, akkor kárba veszne – hogy nincsenek titániak. Ez utóbbi érv volt a perdöntő. Mire lettek titániak, mire a Titán és a Szaturnuszi Liga többi tagja száműzte a marsi nitrogénbányászokat a rendszerből, a Titán légköre a felére csökkent. A Marsé ugyanennyivel megnőtt, a részben a talajába kevert, részben pedig az atmoszférájába importált nitrogéntől; ez elengedhetetlen része volt a Marsi Csodának. És a marsiak azt állították, hogy senkit nem ért kár; sőt, ez csak segített a Titán kilátásainak a jövőben azzal, hogy emberbarátabbá tette a légnyomását.

Viszont ugyanezekben az években a Dione elveszítése nem olyan veszteség volt, amelyről azt lehetett volna állítani, hogy bármi módon is javára vált a szaturnusziaknak. A Szaturnuszi Liga ekkor nyilvánította a rendszerüket zárt területnek a marsiak és a földiek (különösen a kínaiak) előtt – igazából mindenki előtt, őket magukat leszámítva.

Ez volt az első posztmarsi forradalom, egyenesen maguk ellen a nagy forradalmárok ellen, egy olyan bejelentés, amelyet hatékonyan megerősítettek a bombázás fenyegetésével. Úgyhogy ismét minden megváltozott, ezúttal pár titáni ember miatt.

A vulkanoidákról kapott új fény, amely immár a Titán egén ragyogott, már el is kezdte megemelni a megmaradt légkör hőmérsékletét, és ettől a felszín gyorsabban párolgott, mint valaha. A legtöbb sátras városban a felföldeken most már vadabb az időjárás, mint bárhol.

A titániak a városok sátraiból figyelik, ahogyan felettük összegyűlnek a viharfelhők, amelyeknek öt kilométerrel felettük a légkör mozgása leborotválja a tetejét. A napfény korábban a földinek az egy százaléka volt, és ez körülbelül olyan világossá tette a bolygót, amilyen egy átlagos szoba; most a besugárzott és a visszatükrözött kiegészítésekkel ötvenszer annyi fény van itt, mint magától lenne, és azt mondják, hogy a marsi fényre emlékeztet, amely a marsiak szerint a legjobb fény az összes közül. Az emberi szem igazából a bejövő fény nagyon széles tartományához képes igazodni, és nagyon kevés is elég neki a látáshoz, ahogyan azelőtt is az volt, hogy megérkezett volna a tükrözött fény. De most gyönyörűen ragyog a titáni táj, és mivel a forgása és a napja egyaránt tizenhat napos, amikor eljön a napnyugta és az ásványok összes gyönyörű színére festi a felhőket, ez olyan tizennyolc órán keresztül ott tündöklik az égen.

Az új fénybeáramlással a Titán teljes terraformációja nagyon ígéretesnek tűnik. Az etánt és a metánt leköthetik és exportálhatják; habkövekkel szigeteket hozhatnak létre a jégen; a lenti óceán melegével felmelegíthetik a légkört; víztavakat olvaszthatnak a szikla-és földszigeteken; kialakíthatják a szigetek felszínét, bevezethetnek baktériumokat, növényeket, állatokat; eléggé felmelegíthetik a levegőt ahhoz, hogy olvadt tengerek jöjjenek létre a gleccserek felszínén; egy ultravékony buborékkal bent tarthatják a légkört; és mindent megvilágíthatnak a vulkanoidákról felküldött fénnyel. A titániak lázas várakozással bámulnak ki sátruk fala mögül. Hát, hát, mondogatják, ha sikerül összekapnunk magunkat, akkor egész jó kérót csinálhatunk ebből.

SWAN, GENETTE ÉS WAHRAM

Éppen az egyik olyan híres titáni napnyugta volt, amikor Swan meglátta Wahramot, aki a mólón sétált végig, hogy köszöntse őt és Genette felügyelőt. A lány odarohant hozzá és átölelte, majd elengedte és szégyenlősen ránézett. De Wahram rávetette azt a rövid mosolyát, és Swan látta, hogy minden rendben köztük. A távolság csak felmelegíti a szívet – különösen, gondolta, ha rólam van szó.

– Üdvözöllek titeket a folyamatban lévő átalakításban – mondta. – Láthatjátok, mennyit segít nekünk a vulkáni fény.

– Gyönyörű – felelte Swan. – De elég fény ez ahhoz, hogy melegebb legyen itt? El tudjátok érni a bioszféra-hőmérsékleteket, az nem magasabb körülbelül kétszáz K-val?

– A fény önmagában nem elég erre. De van egy belső óceánunk, ami nagyjából kétszáznyolcvan K-s átlagban, úgyhogy a hő önmagában nem gond. Ennek a hőnek egy részét átvisszük a levegőbe. És ezzel a pluszfénnyel minden rendben lesz, több mint rendben. Lesznek gázegyensúly-problémák, de azokat megoldjuk.

– Örülök. – Swan felnézett a hatalmas viharfelhőkre a sátor felett, amelyek narancsszínben, lazacrózsaszínben és bronzszínben ragyogtak. A felhők felett csillogó fénypontok szikráztak a királykék égen, nagyobb és ragyogóbb fénypontok, mint bármelyik csillag: néhány gyűjtősoletta lehet, gondolta Swan, amelyek a Titán éjszakai oldalára tükrözik a vulkáni fényt. A hatalmas viharfelhők, amelyeket egyik oldalról a nap, a másikról a tükrök világítottak meg, olyannak tűntek, mintha márványszobrok lennének. Azt mondták, a naplemente pár napig el fog tartani.

– Gyönyörű – jegyezte meg Swan.

– Köszönöm – mondta Wahram. – Akár hiszed, akár nem, nekem ez a valódi otthonom. És most szedjük össze a felügyelőt, és menjünk el sétálni. Bizalmasan szeretnénk beszélni veled.

– Mindenki más itt van már? – kérdezte Genette, amikor odamentek hozzá.

Wahram bólintott. – Kövessetek.

Mindhárman űrruhát vettek, és az északi kapuján át elhagyták az űrkikötővárost, amelyet Shanri-Lának hívtak. Sétáltak pár kilométert észak felé egy széles úton, fokozatosan haladtak felfelé egy megdöntött gleccserszakaszon át egy kilátóig. Ott egy széles, kövezett terület várta őket, egyfajta nyílt tér, amelyik az etántóra nézett. A tó fémes felszíne tükörként verte vissza a felhőket és az eget, úgyhogy gazdag színek kavalkádjának döbbenetes változatosságát mutatta, az aranyét és a rózsaszínét, a cseresznyepirosét és a bronzét, amelyek mindegyike elkülönült fauvista tömegekre; a természetben tényleg nincs semmi tartózkodás, ha a színkereket kell megpörgetni. Az új tükrök ezüstdaraboknak tűntek a tó felszínén, amelyek folyékony rézben és kobaltban úsznak. A valódi napfény és a közvetített napfény kereszteződése miatt a táj árnyéktalanná vált, vagy halvány kettős árnyékúvá – Swan szemében ez nagyon furcsa benyomást keltett, mintha egy olyan nagy színpadon lenne, amelynek a falai nem is látszanak. A gőgös Szaturnusz ott repült a fenti felhők között, gyűrűi pereme olyan volt, mint egy fehér szakadás az ég egy részén.

Az egyik sarokban egy átlátszó, négyszögletes pavilonsátor állt, benne egy kisebb vászonsátorral, egy olyannal, mint egy jurta, ami a nagyobb sátor padlóján nyugodott. Wahram bevezette Swant és a felügyelőt a sátor zsilipein, majd be a belső jurtába. Ott egy kis csoport embert láttak, akik párnákon ültek a földön, nagyjából körben.

Mindnyájan felálltak, hogy üdvözöljék az újonnan érkezetteket. Körülbelül tucatnyian vagy tizenöten lehettek. A legtöbben láthatóan ismerték már Wahramot és Genette-et, Swant pedig több embernek bemutatták, mint ahányat meg tudott jegyezni.

Amikor végeztek a bemutatkozással, és mindnyájan leültek a padlóra, Wahram Swan felé fordult. – Swan, szeretnénk úgy beszélgetni veled, hogy Pauline ne vegyen benne részt. Reméljük, hogy hajlandó leszel kikapcsolni.

Swan habozott, de Wahram arcán volt valami – valami fojtott, ki nem mondott könyörgés, mint amikor a Varangy próbálja rávenni a Patkányt és a Vakondot valamire, amit ő rettenetesen fontosnak tart –, amitől azt felelte: – Igen, persze. Pauline, kapcsolj ki mindent. – És miután meghallotta a kattanást, amellyel Pauline jelezni szokta, hogy elaludt, a gombot is megnyomta a füle mögött a miheztartás végett.

– Ki van kapcsolva – jelentette be. Ő maga állandóan kikapcsolgatta Pauline-t, de nem szerette, ha mások erre kérik.

Genette felügyelő felugrott, és megállt előtte az asztalon; szinte pontosan egy magasságban volt a szemük. – Az is felmerült bennünk, hogy ellenőrizhetnénk-e, hogy Pauline teljesen inaktiválva van. Az emberi gazdatest időnként nem lehet ebben biztos. Láthatja, hogy én például a városban hagytam a Passepartoutot.

– De az távolról is tud felvételt készíteni, nem? – kérdezte Swan.

Genette kétkedve nézett. – Nem hinném, de pontosan az ilyen hallgatózás kivédése végett vagyunk ilyen elzárt helyen. Önmagunkat is fekete dobozba zártuk. De néhány teszttel szeretnénk megbizonyosodni arról, hogy a belső tér tiszta.

– Hát jó – felelte Swan éppen olyan pikírten, mint Pauline tette volna. – Ellenőrizzék, de én biztos vagyok benne, hogy alszik.

– Az alvó emberek is meghallanak dolgokat. Mi azt szeretnénk, ha ki lenne kapcsolva. És hadd ragadjam meg az alkalmat, hogy felhívjam a figyelmét annak előnyeire, ha a testétől távolabb tartja a kvabusát.

– Több udvariatlan ember javasolt már nekem ilyet – felelte Swan.

Pauline aktivitását a lány nyakához szorított pálcákkal tesztelték le; majd Swant arra kérték, hogy egy pillanatra vegyen fel egy rugalmas sisakot.

– Rendben – mondta Wahram, amikor egyik kollégája jóváhagyóan bólintott. – Most már magunk vagyunk itt, és ezt a beszélgetést nem rögzítjük. Mindnyájunknak meg kell fogadnia, hogy amit itt hall, azt titokban tartja. Hajlandó vagy erre? – kérdezte Swantól.

– Igen – felelte Swan.

– Akkor jó. Ezeket a gyűléseket Alex és Jean kezdte összehívni. Ő úgy érezte, olyan problémák vannak kibontakozóban, amelyeket jobb lenne a rendszer mesterséges intelligenciáinak a hatótávolságán kívül megbeszélni. És az egyik probléma az volt, hogy egy újfajta kvabus jelent meg a világban. Felügyelő?

Genette felügyelő erre azt mondta Swannak: – Emlékszik még azokra a feltételezett emberekre Belső-Mongóliában? Ők bizonyos értelemben átmentek a Turing-teszten, vagy nevezzük Swan-tesztnek, abban az értelemben, hogy maga szerint csak szerepet játszottak. Az emberek szoktak ilyet csinálni, és ez bizonyos értelemben valószínűbb magyarázat, mint a teljesen fejlett humanoidok megjelenése.

– Én még mindig úgy gondolom, hogy emberek voltak – felelte Swan. – Van bizonyítéka másra?

– Igen. Azok hárman az általunk felfedezett humanoid kvabusok közé tartoznak. Körülbelül négyszázan vannak. A legtöbb nagyon hasonlóan viselkedik az emberekhez, és meghúzza magát. Néhányan nagyon furcsán viselkednek. Az a három, akikkel maga találkozott, a furcsák közé tartozott. Közülük egy másik próbált meg betörni Wang állomására az Ión. Megszereztük a maradványait a lávából, és a kvantumpontos szerkezet még mindig azonosítható.

Swan megrázta a fejét. – Az a három, akikkel találkoztam, egy kicsit túl bolondnak tűnt ahhoz, hogy gépek legyenek, ha érti, mire gondolok.

– Lehet, hogy maga csak Pauline-hoz van szokva – vetette fel a felügyelő.

Swan azt felelte: – De ő is gyakran bolond. Nincs ebben semmi új. Bár azt el kell ismernem, hogy nagyon gyakran meglep. Jobban, mint amennyire az emberek meg tudnak lepni.

– Neki nem ezt szoktad mondani – jegyezte meg Wahram egy kíváncsi pillantás kíséretében.

– Igen, szeretem piszkálni.

Genette bólintott. – De Pauline-t bátor személyiségnek programozta be... Olyannak, aki azonnal reagál a dolgokra. Van benne némi rekurzív programozás, amely nagyobb súlyt ad benne az asszociatív és metaforikus gondolkodásnak, mint a logikai ha-akkoroknak.

– Igen, de ez csak egy része. A dedukció állítólag logikus dolog, és benne van egy erős dedukciós program. De a dedukció éppen olyan asszociatívnak bizonyult, mint a szabad asszociáció. Végső soron nem lehet megjósolni, mit fog mondani.

Wahram az egész csoporthoz intézte szavait: – Mai gyűlésünk egyik fő témája a programozás kérdése. Erős bizonyítékok utalnak arra, hogy bizonyos kvabusok aktívan programozzák önmagukat, különösen azok, amelyek ezeket a kvabusagyú humanoidokat rakják össze. Nem tudhatjuk, hogy ember kérte-e őket arra, hogy ezt tegyék, és nem tudhatjuk, miért csinálják. Úgyhogy az első kérdés az, hogy kik ők, és ki készíti őket. Azt tudjuk, hogy a dekoherenciaproblémák miatt nem tudnak egymással belső kommunikációt folytatni. Vagyis nem egy összefonódott csoportos tudatról van szó. De úgy, ahogyan mi, beszélgetéssel képesek kommunikálni, az összes olyan módszert felhasználva, amivel mi is kommunikálunk. De az ő esetükben, ha kvantumtitkosítást használnak, azt lehetetlen feltörni. Robin – mutatott a másik oldalán ülőre, aki odabiccentett Swannak – koordinálja a rádiós és felhőbeszélgetéseik rögzítését, sőt, néhány személyes beszélgetést is. Noha a titkosításukat nem vagyunk képesek feltörni, azt látjuk, hogy kommunikálnak.

– De menjünk vissza egy kicsit... hogyan képesek önmagukat programozni? – kérdezte Swan. – Én úgy hallottam, hogy a rekurzív önprogramozás nem csinál mást, csak felgyorsítja a meglévő utasításokat.

– Hát, de ha az utasítás például az, hogy készítsenek valamit, akkor ez érdekes eredményekhez vezethet. Az azzal való próbálkozás, hogy valamit működésre bírjanak, más ötleteket is létrehozhat bennük. Ez valami olyasmi lehet, mint ahogyan sakkoznak. Kapnak egy feladatot, azt, hogy győzzenek, és azt mondják nekik, hogy találják ki, hogyan, majd a szokásos minden lehetőséget letesztelős módszerükkel váratlan sikereket aratnak az azt a célt szolgáló hatékony elérési utak lemodellezésében, hogy megkapják, amit akarnak. Ezt nem lehetne magasabb szintű folyamatnak nevezni, de alkalmas a feladatra, és új algoritmusokhoz vezethet. És ez azzá is visszatáplálódhat, hogy még több dologgal megpróbálkozzanak. Egy bizonyos ponton, miközben az önprogramozással próbálkoztak a hatékonyság végett, talán belebotlottak a tudatosságba vagy valami hasonlóba. Vagy az is lehet, hogy ez a folyamat egyszerűen csak új, különös viselkedésformákat váltott ki, akár destruktívakat is. Legalábbis mi ezt az elméletet követjük.

– Az eredeti kvabusprogramozók úgy gondolják, hogy ezzel a módszerrel messzire el lehet jutni? Úgy értem, a kvabusokat nem korlátozzák így is az algoritmusok?

– Mint kiderült, azok a programozók, akik az első kvantumszámítógépeket építették, más struktúrákat használtak, és ennek az lett a vége, hogy több belső operatív architektúrát sikerült létrehozniuk. Úgyhogy igazából sokfajta kvabus létezik, és mindegyik másfajta kognícióval rendelkezik – más protokollokkal, algoritmusokkal, neurális hálózatokkal. Különbözőfajta agyutánzatuk van – olyan, amit öntudatnak is lehetne nevezni, és a tudatosság sok más tulajdonságai is adottak bennük. Nem egy kaptafára készültek, és ami a mentális folyamataikat illeti, lehet, hogy elkezdtek evolválódni.

Genette felügyelő vette át a szót: – Az önprogramozás egyértelmű jeleit látjuk a kvabusoknál. Azt nehéz megállapítani, hogy ez hova vezethetett. De aggódunk, mert nekik nincs meg az az agyfelépítésük és biokémiájuk, amitől mi úgy gondolkozunk, ahogy. Mi nagyon érzelmesen gondolkozunk. Az érzelmeink létfontosságúak a döntéshozásban, az emlékképzésben – általában abban, ahogyan a dolgokat értelmezzük. Ezek nélkül nem lennénk emberek. Nem tudnánk egyénként vagy csoportosan funkcionálni. De a kvabusoknak nincsenek érzelmeik, hanem különböző architektúrák, protokollok, fizikai módszerek segítségével gondolkoznak. Így az ő mentalitásuk egyáltalán nem emberi, még akkor sem, ha bizonyos szempontból tudatosak. És még abban sem lehetünk biztosak, hogy hasonlít az a mód, ahogyan egyik vagy a másik ebbe az új állapotba került. Nem tudhatjuk, hogy matematikai vagy logikai fogalmakban gondolkoznak, vagy egy olyan nyelven, mint az angol vagy a kínai. Vagy hogy a különböző kvabusok nem különböznek-e ebben is.

Swan bólogatott, miközben ezt végiggondolta. Ha a bolond lányok kvabusok voltak – és a gyeptekés is –, az elég elképesztő, már csak morfológiai szempontból is. Ami a mentalitást illeti, ez az információ nem lepte meg különösebben. – Pauline-nal folyamatosan ilyesmikről beszélgetünk – mesélte nekik. – És ezekből a társalgásokból egyértelmű számomra, hogy mennyire korlátozzák a kvabusokat azok a mentális hiányok, amelyekről beszélsz. Lehet, hogy az érzelmek hiányáról van szó. Olyan sok mindenre nem képesek.

– Legalábbis így tűnt – felelte Wahram egy kis csend után. – De most úgy néz ki, mintha önmaguknak állítanának célokat. Lehet, hogy vannak a dologban bizonyos pszeudoérzelmek: ezt nem tudhatjuk. Ők valószínűleg még mindig nem túl okosak – inkább tücskök, mint kutyák. De, tudod... mi azt sem tudjuk, hogy a saját elménk hogyan működik, ha a tudatosság magasabb szintjének létrehozásáról van szó. Mivel nem tudunk belenézni a kvabusokba, hogy kiderítsük, mi történik odabent, bennük még kevésbé vagyunk biztosak, mint önmagunkban. Úgyhogy... ez probléma.

– Nem szedtek szét párat, hogy megnézzék?

– De. De az eredmények ellentmondásosak. Ez gyanúsan hasonlít ahhoz, mint amikor a saját agyműködésünket próbáljuk tanulmányozni... Az ember a gondolat pillanatára lenne kíváncsi, de még ha meg is találja azt a részt, ahol a gondolatok létrejönnek a rendszerben, abban nem lehet biztos, hogy mi is okozza pontosan ezeket a gondolatokat, vagy hogy milyennek tűnnek belülről. Mindkét esetben kvantumhatások játszanak szerepet, amelyeket nem lehet egyszerűen fizikai forráshoz vagy tevékenységhez kötni.

– És néhányan aggódnak, hogy rossz példát mutatunk azzal, ha túl sok ilyesmit teszünk – tette hozzá Genette. – Mi van, ha ebből azt a következtetést vonják le, hogy az is rendben van, ha ők tanulmányoznak minket ilyen módon?

Swan komoran bólogatott, miközben felidézte a gyeptekés pillantását – vagy akár a bolond lányok tekintetét, most, hogy belegondol. Úgy néztek, mint akik szinte bármire hajlandóak lennének. Vagy mintha nem értenék, amit mondanak.

De az emberek folyamatosan így néznek.

– Szóval – vette vissza a szót Wahram –, érted a problémánkat. És ez most egyre sürgetőbb lesz, mert szilárd bizonyítékunk van arra, hogy ezeknek a kvabushumanoidoknak más kvabusok parancsolnak – robotok, vagy dobozos kvabusok, vagy aszteroidakeretek, mint az bevett dolog.

– És miért csinálnának ilyet? – kérdezte Swan.

Wahram megvonta a vállát.

– És ez rossz? – kérdezte Swan, miközben végiggondolta a dolgot. – Úgy értem, a dekoherencia miatt ezek nem képesek összeállni semmilyen kaptárelmés teremtménnyé. Úgyhogy végső soron csak emberek, kvabusaggyal.

– Emberek érzelmek nélkül.

– Mindig is voltak ilyenek. Köszönik, jól vannak.

Wahram összehúzta a szemét. – Igazából nincsenek. De nézd, nem ennyi az egész.

Genette-re pillantott, aki azt mondta Swannak: – Azokban a támadásokban, amelyek ügyében a Terminátoron és az Yggdrasilen nyomoztunk, kvabusok is szerepet játszottak. Továbbá elküldtem azt a fotót, amelyet a gyeptekésről kaptam, Wangnak, aki rákeresett a függetlenek aktáiban, és bár nem tudta azonosítani az illetőt, talált egy képet, amelyiken részt vesz egy Laksmi által szervezett találkozón a Cleopatrán 2302-ben. Ez fontos, mert ekkoriban kezdtek megjelenni a furcsa viselkedésekről szóló beszámolók a rendszerben. A korrelálások és az elemzések után kiderült, hogy ezek az események arra a vénuszi találkozóra vezethetőek vissza. És az is kiderült, hogy az a Los Angeles-i szervezet, amelyik megrendelte a kavicsdobáló eszközt, teljes mértékben kvabusokból áll, emberek csak egy igazgatótanácsban szerepelnek. És a kilövőgép összeállításában részt vevő kvabusokat is találtunk, amelyek egyébként gyanúnk szerint a Vesta-csoporthoz köthető független gyárban készültek el. Megtaláltuk a rendelési tervrajzot is. Abban a gyárban már nagyon kevés ember maradt csak; szinte csak robotokból áll. Úgyhogy legalábbis lehetséges, hogy kvabusok hajtották végre az egészet, emberek bevonása nélkül.

– Az lehet – felelte Swan –, de azt most azonnal megmondhatom, hogy annak a gyeptekésnek voltak érzelmei. Lyukat égetett belém a tekintetével! A tudtomra akart adni valamit. Különben miért is kereste volna velem a kapcsolatot, miért gurított volna olyan elképesztően jól? Akarta, hogy tudjam, hogy ott van. És a vágy egyértelműen érzelem.

A többiek elgondolkodtak ezen.

Swan folytatta: – Maguk szerint miért kell az érzelmeknek biomechanikusnak lenniük? Nem létezhetnek érzelmek hormonok, vér meg ilyesmi nélkül? Egy újfajta érzelmi rendszerben, amelyik elektronikus vagy kvantumalapú?

Genette felemelte a kezét, mintha meg akarná állítani. – Nem tudjuk. Csak annyit mondhatunk, hogy nem tudhatjuk, milyen intencionalitással rendelkeznek most, mert az elején nagyon korlátozott intencióik voltak. A bejövő adat beolvasása, az algoritmusok lefuttatása, a kimenő adat létrehozása – korábban ennyiből állt az MI-intencionalitás. Most viszont, amikor úgy tűnik, mintha akarnának dolgokat, résen kell lennünk. Nemcsak elvből, mint minden új dolog kapcsán, hanem azért is, mert némelyikük bizarr módon viselkedik, míg mások meg is támadtak már minket.

A csoport egyik tagja, Swan emlékei szerint egy bizonyos dr. Tracy azt állította: – Lehet, hogy az emberi test tette ezeket a kvabusokat definíció szerint érzelmessé. A testbe zárt elme érzelmes, ezt kimondhatjuk... és ezek most testbe zárt elmék.

Egy nő, aki éppen olyan kicsi volt, mint Genette felügyelő, felállt a székére, és azt mondta: – Én nem vagyok meggyőződve arról, hogy ezekben a kvabusokban lenne magasabb szintű gondolkodás, beleértve az olyan dolgokat, mint az intencionalitás vagy az érzelmek, amelyek egyenesen a tudatosságból vezethetőek le. Elképesztő kalkulációs sebességük ellenére azért adott algoritmusok alapján működnek, vagy azokból levezethető algoritmusok alapján. A rekurzív programozás ezeken csak finomíthat. Ezek egyszerű algoritmusok. A tudatosság ennél sokkal összetettebb terület. Nem építhetnek algoritmusokból tudatosságot...

– Biztos ön ebben? – vetette közbe Genette.

A kicsi nő pont úgy billentette oldalra a fejét, mint azt Swan Genette-től látta. – Azt hiszem. Nem látom át, hogyan evolválódhatna komplex tudatosság az ő algoritmusaikból. Ők nem képesek metaforák kitalálására; megérteni is alig értik meg őket. Nem értik az arckifejezéseket. Az ilyen képességek tekintetében egy négyéves is messze megelőzi őket, egy felnőtt pedig teljesen más kategória.

– Legalábbis ezt tanították nekünk fiatalkorunkban – felelte Genette. – És, ami még fontosabb, a kvabusok fiatalkorában.

– De mi is ezt tanulmányoztuk egész életünkben, és a saját két szemünkkel láthattuk – vágta rá a nő egy kicsit élesen. – És programozhattuk.

Ezeknek a tényeknek ellenére senki nem tűnt különösebben nyugodtnak.

– És mi van azzal a létesítménnyel, ahol ezeket a humanoidokat készítik vagy fröccsöntik, vagy mi? – kérdezte Wahram Genette-től. – Nem zárhatnánk be?

– Majd ha megtaláljuk – felelte a felügyelő mogorván.

– Nem gyűjthetnénk be az azonosított humanoidokat?

– Azt hiszem, de – válaszolta Genette. – Ezen a téren elég sokat kellett nyüzsögnünk, mert Alex központi szerepet játszott ebben a projektben, és csak úgy tudtuk ismét összeszedni a csapatot, hogy alaposan megrázogattuk a kapcsolati hálót. De sikerült, és ez a csapat ismét egymásra talált azóta. Körülbelül négyszáz ilyen izét azonosítottak és követnek, mint már említettem. Elég alaposan átfésültük a rendszert ahhoz, hogy ne maradjon több rejtve egyik településen sem, amelyet ellenőriztünk. Mindeközben tartjuk a távolságot a megfigyelés alatt álló humanoidoktól, és ők láthatóan nem tudnak arról, hogy követik őket. Nagyon kevesen viselkednek olyan furcsán, mint az a három Belső-Mongólián, vagy az, amelyik elégett az Ión. Hajlamosak beolvadni a környezetükbe. Ezt nem tudom mire vélni. Olyan, mintha várnának valamire. Ettől úgy érzem, mintha nem látnánk a teljes képet, úgyhogy nem akarom nagyon húzni az időt, mielőtt a tettek mezejére lépünk. De azért jó érzés lenne megérteni az egészet, mielőtt cselekszünk.

Genette beszéd közben az asztalon sétált körbe-körbe, és ekkor Swan elé lépett, mintha konkrétan őt akarná meggyőzni: – Ezek a szervezetek, ezek a kvabushumanoidok léteznek. És a viselkedési mintázatuk bizonyos szempontból nem olyan volt eddig, amit én józannak neveznék. Néhányan megtámadtak minket, és nem tudom, miért.

Némi csend után Wahram hozzátette: – Úgyhogy cselekednünk kell.

Listák (15)

egészség, társasági élet, állás, ház, partnerek, anyagi lehetőségek; szabadidős tevékenységek, szabadidő; munkaidő, tanulás, jövedelem, gyermekek; élelem, víz, menedék. Ruha, szex, egészségügyi ellátás; mobilitás; fizikai biztonság, társadalmi biztonság, a munkahely védelme, megtakarítási számla, biztosítás, rokkantnyugdíj, gyermekgondozási segély, vakáció; ingatlan, közpénz; a természet elérhetősége, hegyek, óceán; béke, politikai stabilitás, politikai jelentőség, elégedettség a politikával; levegő, víz, önbecsülés; státusz, elismerések; otthon, közösség, szomszédok, civil társadalom, sport, művészetek; élettartam-növelő kezelések, a nem megválasztása; a lehetőség, hogy többet kihozzunk magunkból

ez minden, amire szükségünk van

EIDGENÖSSISCHE TECHNISCHE

HOCHSCHULE MOBILE

Az ETH Mobile űrjárat nem egy

üreges aszteroida volt, hanem az egyik olyan nagy, mesterségesen készített hajó, amilyeneket az előző században építettek a holdpályákra. Ezeket svájci egyetemek és mérnökök hozták létre, továbbra is ezek üzemeltették, és az üveggel kevert fémek, biokerámia, aerogélek, fagyasztott és folyékony víz keverékéből álltak. Rendkívül gyorsak voltak; a sűrű, apró fissziós robbanások a tolókorong mögött, a hajó végében egy g-sre gyorsította őket azoknak a szempontjából, akik benne ültek, és ezt a nagyon nagy gyorsulást általában az út közepéig megtartották, amikor is a hajó már olyan gyorsan ment, hogy muszáj volt egyszerre lassítania és megfordulnia. De az átlagsebesség még így is, hogy az út felében fékeztek, olyan magas maradt, hogy a naprendszer minden részébe aránylag rövid utakat tettek lehetővé, és minél hosszabb volt az út, annál gyorsabb lett a csúcssebesség is, úgyhogy nem lineáris volt a dolog: a Földtől a Merkúrig három és fél nap kellett; a Szaturnusztól a Merkúrig tizenegy nap; a Neptunusz pályájának („a naprendszer átmérőjének”) átszeléséhez tizenhat nap.

Az ETH Mobile-t jellegzetes, a

feltűnést kerülő és kiváló svájci eleganciával rendezték be, a klasszikus korok óceánjáróit idézve, de az emberi kényelem új szintjét jelentő fűtött padlókkal, illatos levegővel, remekművek sorát képviselő ételekkel és italokkal. Az utasfedélzetek közül soknak padlótól mennyezetig érő ablaka volt, amelyek csodálatos kilátást kínáltak a csillagokra, és azokra az égitestekre, amelyek mellett elhaladtak. Körülbelül tízezer ember tudott ezeken megszállni, mind luxuskörülmények között. A hotelrész belsőépítészetében nagy fémlapok

keveredtek virágmintával és egy William Morris-falifutóval. Az egyik magas emeletet betöltő park arborétum volt féltrópusi lombos erdővel, amelyben több dél-amerikai biom alkotórészei is megjelentek, beleértve azokat az állatokat ezekről a területekről, amelyek kibírnak pár pillanatnyi súlytalanságot sérülésveszély nélkül. Arra, hogy ezek az állatok mit szólnak a nulla g-s fordulópontokhoz, sokat vizsgált, de nem igazán megválaszolt kérdés maradt. Az állatok későbbi viselkedésében okoztak látható változást ezek a pillanatok. A lajhárok mintha észre sem vették volna. A majmok, a jaguárok és a tapírok vicsogva és morogva lebegtek ilyenkor, a prérifarkasok megszokott

zsenialitásukkal üvöltöttek; majd pár pillanatnyi lebegés után szépen

visszaereszkedtek együtt a talajra. Ez alatt az idő alatt a lajhárok lefelé, oldalvást, majd ismét lefelé lógtak az ágaikról, időnként akár meg is fordultak közben, de soha nem ébredtek fel. Ebben a tekintetben eléggé hasonlítottak jó pár emberre...

SWAN, PAULINE, WAHRAM ÉS GENETTE

Swan az ETH Mobile kis esőerdőjében töltötte a délelőttjeit. Wahram és a felügyelő is ott voltak vele a hajón, és olyan gyorsan haladtak a Vénusz felé, amilyen gyorsan csak tudtak, ahol is Genette utána szeretett volna nézni annak, amit a furcsa kvabusaktivitások múlt felé vezető konvergenciájának nevezett. Swan és Wahram szobája egymás mellett volt, és Swan minden éjjel beosont a férfihoz. De kínosan érezte magát.

Wahram azokon a délelőttökön, amikor csatlakozott a lányhoz a parkban, a madarakat és a virágokat nézegetve csoszogott körbe. Swan egyszer látta, ahogy fél órán keresztül bámult egy rózsát. A férfi volt az egyik legbékésebb jószág, amelyet valaha látott; feldúlhatatlanságban még a felettük lévő lajhárok sem érhettek fel vele. Megnyugtató volt a társaságában lenni, ugyanakkor idegesítő is. Ez vajon jellemvonás, vagy letargia? Swan ki nem állhatta a letargiát, a lustaság pedig a hét főbűn egyike volt számára.

A férfi gyakran zenét hallgatott. Ha odament hozzá, akkor biccentett, és kikapcsolta, és Swan néha oda is szaladt hozzá, és akkor fordultak egyet együtt, meg-megállva, amikor valami érdekes jelent meg a felettük lévő ágak és levelek között vagy a lábuk alatti mohákban és páfrányokban. Mint kiderült, a park egy kis ascenzió volt, és az ausztrál páfrányfáktól inkább jura kori, mint amazonasi lett a hangulata – de ezzel nem is volt semmi baj, jól nézett ki, és igazából úgyis csak egyfajta szállodai előcsarnok volt, egy arborétum, úgyhogy az ascenziósága nem kellene zavarja Swant. A lány megpróbálta nem zavartatni magát sem ettől, sem Wahram tunyaságától. De ez nehezére esett, mert valami más is bántotta.

Végül egy szép reggelen rájött, hogy mi az, és elment sétálni egyet egyedül, fel a hajónak arra a szintjére, ahol a nagy franciaablakok panorámakilátást nyújtottak neki a csillagokra. Nem sokkal a titáni találkozó után visszakapcsolta Pauline-t, és attól a pillanattól kezdve úgy viselkedett, mintha mi sem történt volna. Nem próbálta megmagyarázni a kvabusnak, hogy miért kapcsolta ki, Pauline pedig nem kérdezte. De Swan ekkor azt mondta: – Pauline, te tényleg ki voltál kapcsolva azon a találkozón a Titánon?

– Igen.

– Nem hagytál bekapcsolva semmilyen rögzítőeszközt arra az időre, amíg kikapcsoltalak?

– Nem.

– Miért nem? Miért nem csinálsz ilyeneket?

– Amennyire tudom, nem vagyok felszerelve az ehhez szükséges eszközökkel.

Swan felsóhajtott. – Valószínűleg fel kellett volna szereljelek. Hát, idefigyelj. El akarom mesélni neked, hogy mi történt.

– És ezt szabad?

– Hogy érted, hogy szabad-e? El fogom mondani, úgyhogy fogd be, és figyelj rám. Azok az emberek ott egy Alex által alapított csapat voltak. Anélkül akarnak interplanetáris diplomáciával foglalkozni, hogy egyetlen kvabus is ismerné a megbeszéléseik tartalmát, mert amiatt aggódnak, hogy egyes kvabusok önprogramozóvá váltak olyan módon, amelyet senki nem ért igazán. Továbbá ezek az új kvabusok most kvabusagyú humanoidokat gyártanak, amelyeket nem lehet egykönnyen megkülönböztetni az emberektől. Biztos vagyok benne, hogy a röntgen meg a hasonlók képesek rá, de az emberek ránézésre vagy beszélgetéssel nem. Átmennek egy rövidebb Turing-teszten. Mint azok a bolond lányok, akikkel találkoztunk, már ha azok tényleg mesterségesek voltak – meg kell mondjam, ezt elképesztőnek találom –, és az a gyeptekés is. Sőt, úgy tűnik, ezek a kvabusok részt vettek a kavicszáporos támadásokban is. A Terminátor megtámadásában biztosan, mert Genette felügyelő csapata lenyomozta a kilövőgépeket, és azokat kvabusok építették, és a célzást és a röppályaszámításokat is egy kvabusnak kellett elvégeznie. Nyomós bizonyítékokat találtak továbbá annak a megrepedt terráriumnak az ügyében is, amelyikben olyan sokan meghaltak.

Pauline hallgatására Swan azt kérdezte: – Szóval, Pauline, mi a véleményed erről?

– Éppen a mondataid információtartalmát ellenőrzöm – magyarázta Pauline. – Alex teljes napirendje nem áll rendelkezésemre, de ő általában a Terminátoron, a Vénuszon vagy a Földön volt, úgyhogy felmerült bennem a kérdés, hogy mikor és hol találkozhatott ezekkel az emberekkel. Úgy gondolnám, hogy a kvabusok minden rádiós beszélgetést meghallottak volna. Úgyhogy kíváncsi vagyok, hogyan kommunikálták le akár a találkozóik megszervezését is.

– Küldöncökkel küldtek egymásnak levelet. Alex egyszer engem is megkért, hogy vigyek el magammal egy levelet a Neptunra, amikor egy installáció miatt utaztam oda.

– Igen, tényleg. Neked az nem tetszett. A következő az, hogy a bevett nézetek szerint a kvabusok nem képesek magasabb rendű mentális működésre programozni magukat, mert ezeket a működéseket az emberekben is alig ismerjük, és még csak az elkezdéséhez sincs modellünk.

– De ez igaz? Nem az az általános nézet, hogy az agy rengeteg apró műveletet elvégez a különböző részeiben, majd a többi részei állítják össze ezeket a műveleteket magasabb rendű funkcióvá – általánosításokká, képzeletté, ilyesmivé? Neurális hálók, és így tovább?

– Persze, van pár nagyon kezdetleges modellünk, de ezek tényleg nagyon kezdetlegesek. Az élő agyban elég pontosan meg lehet figyelni a véráramlást és az elektromos aktivitást, és az élő agynak az összes részében sok az aktivitás, hol itt, hol ott. De a mentális tevékenységek tartalmát csak abból lehet leszűrni, hogy az agynak melyik részében mennek végbe, és azzal, hogy megkérdezik a gondolkozót, aki kénytelen tömöríteni a gondolatait, és amúgy is csak a tudatosakat ismeri. Véráramlás, glükózfelhasználás, elektromos kisülések, tehát ezeket lehet hozzárendelni bizonyos gondolatokhoz és érzelmekhez, úgyhogy azt már tudjuk, hogy hol történnek az agyban a különböző gondolatok. De a felhasznált módszerek, a szoftver, ha szabad így fogalmaznom, még nagyrészt ismeretlen.

– Szóval... de... sokkal több részletre lenne szükség, ha az ember hasonló eredményt akarna kapni egy teljesen másfajta fizikai rendszerből?

– Igen – felelte Pauline. – A magasabb rendű funkciók létfontosságúak minden számításokat végző eszköz, így az agy működéséhez is. Úgyhogy ismét csak arra a következtetésre kell jutnunk, hogy az elme csak annyira képes, amennyit az eredeti szoftvere lehetővé tesz számára.

– De ha valaki rájön, hogyan lehet leprogramozni egy önműködő javítófunkciót, és belerakja egy kvabusba, amelyik nekilát, és sokkal okosabbá válik... nem is tudom... tudatossá, mondjuk, és utána ezt továbbadja más kvabusoknak is? Ehhez csak egy kvabus-Einstein kellene, és utána le tudnák kommunikálni a dolgot egymás között – nem összefonódással, hanem digitális átvitellel vagy akár csak szóban. Te hallottál már ilyesmiről?

– Hallottam már ezt az ötletet, de az ötlet kivitelezéséről nincs tudomásom.

– És mit gondolsz? Lehetséges? Te magad tudatos vagy odabent?

– Én abban az állapotban vagyok, amelyikbe beprogramoztál.

– De ez rettenetes! Te csak egy beszélő enciklopédia vagy! Én arra programoztalak, hogy reagálj az ingereimre, és gyakran randomizálj, de te csak egy asszociációs gép vagy, egy olvasó, egy Watson, egyfajta Wikipédia!

– Mindig is ezt mondtad nekem.

– Hát, most mondd meg te! Mondd azt, hogy nem ez vagy.

– Nekem értékelési rubrikáim vannak és fontossági hierarchiáim, amelyekkel értékelem a bejövő adatokat.

– Rendben, és ezenkívül?

– Miután elkülönítem azt, ami az eddig kapott adatok alapján valósnak tűnik, attól, ami nem, megalapozott véleményt tudok alkotni a fontossági sorrendről.

Swan megcsóválta a fejét. – Hát jó, folytasd. Alkoss véleményt!

– Azt fogom tenni. De térjünk vissza a harmadik feltevésre, arra, hogy Genette felügyelő meggyőző bizonyítékokat talált a kvabushumanoidok létezésére, és arra, hogy ezeknek közük van a Terminátor elleni támadáshoz és más támadásokhoz. Ha ez a helyzet, akkor a korábbi állításomhoz térnék vissza. Lehet, hogy léteznek kvabushumanoidok; ez elképzelhetőnek, bár kicsit erőltetettnek tűnik. És lehet, hogy közük van ilyen támadásokhoz. De sokkal valószínűbb, hogy emberek programozták be őket, mint az, hogy maguk döntöttek úgy, hogy az emberi történelem tudatos alakítóivá válnak. És emlékszel arra a lehetséges hibára, amit említettél, a Merkúr relatív precessziójának hozzáadására egy olyan célzóprogramhoz, amelyben már benne van? Szerintem egyetértesz abban, hogy ez emberi tévedésnek tűnik.

– Igen. Ez igaz. – Swan ezen elgondolkozott egy kicsit. – Rendben, ez jó érv. Szerintem segít. Köszönöm. És most, ha ezt a magyarázatot vesszük munkahipotézisnek, szerinted mit kellene tennünk?

Pauline jó pár másodpercig hallgatott. Swan úgy gondolta, hogy emberi gondolkodásra vetítve ez több millió vagy akár billió évvel lehet egyenlő, de akkor is csak egyfajta adatellenőrzésről volt szó, úgyhogy nem érezte magát különösebben lenyűgözve. Ami azt illeti, teljesen elterelte a figyelmét egy szomjasnak tűnő faorchidea közvetlenül a feje felett, és éppen azt vizsgálgatta, amikor Pauline végül azt felelte: – Hadd beszéljek Wang kvabusával egy olyan rádiós kapcsolaton belül, amelyet mi titkosítunk. Az nagyon sokat tud, és nekem lenne hozzá pár kérdésem.

– Képes vagy biztonságosan elrejteni a beszélgetésünket még a többi kvabus elől is?

– Igen.

– Hát jó, akkor legyen. De ti ketten jobban teszitek, ha ezt titokban tartjátok, különben Alexnek ez a csoportja nagyon-nagyon dühös lesz rám. Úgy értem, én megígértem, hogy senkinek nem fogok erről beszélni. A csoport létezésének pont az a lényege, hogy a kvabusok ne tudják, mivel foglalkoznak.

– Nem kell aggódnod. A legerősebb szintű titkosítást fogom alkalmazni, amit ismerek, Wang kvabusa pedig jó a titkosításban, és hozzászokott a bizalmas kérdésekhez. Wang úgy programozta be, hogy egy információs szelep legyen – sokszor szokta egy fekete lyukhoz hasonlítani. És Wang nem hajlandó megtudni annak a legnagyobb részét, amit a kvabusa tud. Nem fog hallani erről a beszélgetésről.

– Rendben. Hát jó, akkor tudj meg mindent, amit lehet.

Ezek után, amikor Swan Wahrammal beszélt, figyelmen kívül kellett hagynia annak az emlékét, amit Pauline-nal folytatott, és úgy kellett tennie, mintha meg sem történt volna. Ez az önmaga előtti színjáték általában elég jól működött, de mivel Wahram szeretett volna beszélni a helyzetről, gyakran olyan mély kérdéseket feszegetve, mint például hogy mit jelenthet egy újfajta kvabustudatosság, Swan nehezen tudta kizárni ezt az emléket. És lehet, hogy már nem tudta olyan jól megjátszani magát önmaga előtt.

Azért, hogy elkerülhesse ezeket a beszélgetéseket, elkezdte felvinni a férfit több szinttel feljebb, a nagy ablakos fedélzetekre, ahol asztalnál ülve kávézhattak, vagy kádban, különbözőfajta kamarazenéket hallgatva – gamelánt, cigányzenekarokat, dzsessztriókat, vonósnégyeseket, szélhárfa-előadásokat, mindegy volt, mit; meghallgatták, és amikor megszólaltak, általában a dalokról és a zenészekről beszélgettek. De soha nem tettek említést a Beethoven-kráternél hallott feldolgozáskoncertről.

Ekkorra már elég sok időt töltöttek együtt; zenéltek is együtt; aludtak már együtt. Swan azon kapta magát, hogy kedveli a férfit, és érezte magában a vágyat, hogy szeresse, és azt a gyönyört, amelyet ez az érzés okozott. Ez egy önmagát erősítő folyamat volt. Elméjének tükörpalotájában gyakran a férfi békaszerű arca jelent meg az oldalsó tükörben, amint azt figyeli, amit Swan éppen csinál, rá függesztett tekintettel.

Néha megemlítették a közös múltjuk eseményeit, vagy beszéltek a Földön végbemenő reanimáció drámájáról. Időnként egymás kezét fogták. Mindez jelentett valamit, de Swan nem tudta, hogy micsodát. A tükörpalota csalóka volt; Swanban néha felmerült a kérdés, hogy benne vajon több magasabb rendű képesség van-e, mint Pauline-ban, vagy a mormotákban a parkban. Előfordul, hogy az ember rengeteg mindent tud, és mégsem képes következtetéseket levonni. Pauline-ba bele van táplálva egy döntéshozó mátrix, amely összeomlásra kényszeríti a potenciálok hullámát, és arra készteti, hogy csak egy dolgot mondjon, vagyis a jelenben éljen. Swan nem volt biztos abban, hogy neki van ilyen mátrixa.

Egyszer azt mondta: – Bárcsak a Terminátor ne lenne ennyire sérülékeny a sínek miatt. Bárcsak a Merkúrt is lehetne terraformálni, mint a Titánt.

Wahram megpróbálta megnyugtatni. – Lehet, hogy a ti sorsotok az, hogy a napimádók és a művészeti intézmények bolygója maradjatok. A Terminátor tovább fog gördülni, és lehet, hogy lesznek másfajta gurulási módszerek is... nem most építik a Phosphort északon?

Swan megvonta a vállát. – Attól mi még a sínekhez vagyunk kötve.

Wahram is vállat vont. – Tudod, a kritikus helyzetektől való szorongások... ezeket csak bizonyos mértékig lehet elkerülni. Még a Földön is léteznek ilyenek. Mindenhol. Tele vagyunk velük – mutatott körbe a helyiségben, nézett végig rajta dülledt szemével. – Az egész csak a kritikus helyzetek hatalmas kupaca.

– Tudom. De van különbség az ember és a világa között. Az ember teste tönkremehet... tönkre fog menni. De az otthona, a világa... azoknak erősebbeknek kellene lenniük. Olyasminek, amivel kapcsolatban számíthat az ember arra, hogy megmaradnak. Nem lenne szabad lehetségesnek lennie, hogy valaki egyszerűen kipukkassza az egészet, mint egy szappanbuborékot egy tűvel. Hogy egyetlen szúrással megöljön mindenkit, akit ismerünk. Érted a különbséget?

– Igen.

Wahram hátradőlt a székében. Most, hogy igazat adott a lánynak, nem maradt mit mondania. Nagy arcának komolysága azt sugallta: az élet olyasmi, amit apró üvegcsékben tartanak életben. Mit tehet az ember? Az arca is ezt sugallta, a kis vállvonogatása is; Swan olyan tisztán tudott olvasni benne, mintha hangosan beszélt volna. Ott ült és Wahramot figyelte, miközben azon gondolkozott, hogy ez mit jelenthet. Ismeri a férfit. Most megpróbál valami előrevezető utat találni. Az az út lassú lesz, fokozatos, ahogy egy lajhár mozog az ág alatt lógva, minimalizálva az erőfeszítést. Bár a férfi volt az, aki felvetette, hogy eljött a reanimáció ideje. Ezt nem tudta volna megjósolni. Lehet, hogy Wahram még önmagát is meglepte. Most viszont valami enyhítő és fokozatos dolgot fog mondani.

– Nem csinálhatunk mást, mint hogy minden tőlünk telhetőt megteszünk – szólalt meg Wahram. – Ez biztos, hogy ér valamit.

– Igen, persze. – Swan alig tudta elfojtani a nevetését. Érezte, ahogyan a mosoly az arcát húzogatja; mindjárt elsírja magát tőle. Mekkora káosz lehet a fejében, ha mindig mindent érez, mintha bánat itatna át minden örömöt? Minden érzelem mindig az összes érzelem? – Hát jó – felelte –, megteszünk minden tőlünk telhetőt. De ha az őrültek el akarják pusztítani a Terminátort vagy bármelyik másik helyet, akkor jobb, ha kitelik tőlünk annyi, hogy ezt megakadályozzuk.

Wahram ezen olyan sokáig gondolkozott, hogy úgy tűnt, mintha elaludt volna. Swan a vállára csapott, mire a férfi felnézett rá. – Mi az? – kérdezte.

– Mi az!

Wahram csak a vállát vonogatta. – Szóval, megpróbáljuk megakadályozni őket. Adott a helyzet, megpróbáljuk megoldani.

– Megoldani – meredt rá Swan csúnyán. – Kapd be a megoldásaidat!

Wahram bólintott, miközben szeretettel nézte. Swannak kedve lett volna ismét megütni, de utána eszébe jutott, hogy az imént még nevetett rajta, és az is, hogy megszegte az ígéretét, amikor Pauline-nal beszélt. Az az elhamarkodott cselekedet, bármennyire is nem tetszett volna a férfinak, talán az ő saját próbálkozása volt arra, hogy bekapja és megoldja. Lehet, hogy ezt elrakhatná kifogásnak arra az esetre, ha lebukna. Mindenesetre egy kicsit túl bonyolultnak tűnt a helyzet ahhoz, hogy csak úgy megüsse Wahramot.

Az ETH átkapcsolt lassító üzemmódba, úgyhogy már csak pár nap maradt addig, amikor átkelnek a Föld pályáján, és ráközelítenek a Vénuszra. A hajón töltött életnek a parkkal, a zenével és a francia konyhával együtt vége szakad. Senki nem tud utoljára csinálni semmit tudatosan anélkül, hogy ne érezné magát egy kicsit szomorúan, mondta egyszer dr. Johnson Boswellnek, és Swannál ez egyértelműen igaz volt. Ő gyakran érzett nosztalgiát a jelen iránt, annak tudatában, hogy az élete sokkal gyorsabban telik, mint ahogyan be tudná fogadni. Élte és érezte; semmi nem múlt el belőle a korral, még mindig mindent akart; de nem tudta teljessé vagy koherenssé tenni. Most itt vacsoráznak egy étterem tetőteraszán, amely az erdő kupolájára néz, és ő azon szomorkodik, hogy később már nem lesz itt. A jelen világa elveszett, nem fognak emlékezni rá. És itt van Wahrammal, ők most egy pár, de mi lesz akkor, amikor leszállnak erről az űrhajóról, és arrébb kerülnek időben és térben? Mi lesz egy év múlva, mi lesz a vélhetően több évtizedben, ami még előtte áll?

Pár nappal később már a Vénuszhoz közelítettek, amikor a fülében megszólalt Pauline. – Swan, én kommunikáltam Wang kvabusával és ennek a hajónak az MI-jével is, és el kell árulnom valamit. Lehet, hogy jobb lenne, ha egyedül lennél, amikor meghallod.

Ez elég szokatlan volt ahhoz, hogy Swan kimentse magát, és gyorsan lesiessen a következő emelet mosdójába. – Mi az?

Pauline azt mondta a fülébe: – Wang kvabusa és más kvabusok, akik biztonsági problémákon dolgoznak, felállítottak egy rendszert, amelyik megpróbálja lejjebb tolni az érzékenységet az olyan kavicstámadásoknál, mint amilyen a Terminátor sínjeire hullott.

– Hogyan?

– Létrehoztak és beüzemeltek egy mikroobszervatóriumokból álló hálózatot a naprendszer síkjában, a Szaturnusz pályájától egészen a napig. Az ezekből származó gravitációs és radaradatokat használva lecsökkentették az észlelés szintjét az akkora kavicsok méretére, amilyeneket a Terminátor esetében használtak, sőt, még kisebbre. Wang kvabusában most már egy frissített időtérkép van mindenről a naprendszer síkjában, ami egy centiméternél nagyobb átmérőjű.

– Hűha – felelte Swan. – Nem tudtam, hogy ez lehetséges.

– Senki sem tudta, de mostanáig nem is próbálta ki senki. Nem tűnt úgy, hogy szükség lenne rá. Mindenesetre, ez a rendszer felfedezett egy folyamatban lévő támadást.

– Jaj, ne! – kiáltott fel Swan. – Mi ellen?

– A Vénusz napárnyékolója ellen.

– Jaj, ne!

A többiek a mosdóban kezdtek furcsán nézni rá. Swan kiment a folyosóra, és majdnem lement a lifttel a parkba ösztönösen; de Wahramot otthagyta az étteremben, és ez elől nem menekülhet el. – A fenébe – mondta. – Szólnom kell Wahramnak.

– Igen.

– Mennyi idő maradt a becsapódásig?

– Körülbelül öt óra.

– A pokolba is. – Swan felidézte magában a Vénuszt – a szárazjégtavakat a sziklaszőnyegük alatt, a tengerparti és a kráterekben épült városokat. Visszarohant a lépcsőn a panorámás étterembe, és leült Wahrammal szemben. A férfi kíváncsian nézte, érezte a feldúltságát.

– Rendben, először is, be kell vallanom valamit – szólalt meg Swan. – Elmeséltem Pauline-nak a furcsakvabus-rejtélyt, mert hallani akartam, hogy mi a véleménye róla, és úgy gondoltam, hogy bennem el van szigetelve, és minden rendben lesz. – Felemelte a kezét, hogy leállítsa Wahram mondanivalóját; a férfinak már ki is dülledt a szeme az aggodalomtól. – Ne haragudj, gondolom, meg kellett volna kérdeznem tőled, mindenesetre megtörtént a dolog, és most Pauline kommunikált Wang kvabusával, amely azt mondta neki, hogy egy új biztonsági rendszer van kiépítve, csökkentett észlelési határokkal, és egy újabb kavicstámadást látnak kibontakozni, méghozzá a Vénusz napvédője ellen indított támadást.

– A francba – felelte Wahram. Nyelt egyet, és dülledtebb szemekkel meredt Swanra, mint valaha. – Pauline, igaz ez?

– Igen – felelte Pauline.

– Mennyi idő maradt a becsapódásig?

Pauline azt felelte: – Majdnem öt óra.

– Öt óra! – kiáltott fel Wahram. – És miért ilyen későn jön a figyelmeztetés?

– A támadás olyan formában megy végbe, hogy a napvédő peremét fogja oldalról eltalálni, ezért a legtöbb kavics egészen mostanáig nem volt a naprendszer síkjában. A síkon kívül még nem telepítettek detektorokat, úgyhogy csak most jelentek meg a radaron. Wang kvabusa is csak most szól Wangnak.

– Meg tudod jeleníteni az adatok 3D-s modelljét? – kérdezte Wahram.

Swan az asztal képernyőjére tette a jobb kezét, és az asztal lapján megjelent a Vénusz napvédőjének fénylő képe – egy hatalmas, kör alakú lapé, amelynek a középpontja a bolygó tengelye körül forgott, kicsit úgy, ahogyan a Szaturnusz körül a gyűrűi. A kavicsokat jelző vörös vonalak minden irányból érkeztek, és úgy néztek ki, mint egy mágneses pólus erővonalai. Ha összeállnak, ezek eltépik majd a vékony, koncentrikus paneleket, és ha a kavicstömeg elég nagy, elérnek a középpontba, és megsemmisítik a vezérlést. A hatalmas izé maradványai végigcigánykerekeznek majd az éjszakán, tükörlobogói kicsavarodnak és összegabalyodnak majd a fekete vákuumban. A Vénusz pedig megfő.

– A vénuszi védőrendszert értesítette már valaki? – kérdezte Wahram.

– Igen. Wang kvabusa megtette, és immár Wang is, de a napvédő MI-je nem értékelte úgy, hogy a bemutatott adatok veszélyt jelentenének. Azt gyanítjuk, meghibásodott.

– Adott erre magyarázatot a napvédő MI-je? – kérdezte Wahram. – A teljes párbeszédre szükségem lenne. Kérlek, jelenítsd meg szövegként. – Majd olyan összpontosítással kezdte olvasni az asztallap képernyőjét, hogy úgy tűnt, mindjárt kipottyannak a szemei az üregükből. Swan hagyta olvasni, és közben ő is kikérdezte Pauline-t.

– Pauline, meg tudjuk győzni a napvédő MI-jét, hogy tegyen valamit, van bármi, amit innen meg tudunk tenni?

Pauline pár másodpercig gondolkozott, majd azt felelte: – Ha egy ellensúly érkezne a kavicsok találkozási pontjára a találkozás pillanatában, és oldalról meglökné a tömeget, akkor az elkerülné a napvédőt. A becsapódás után a napvédő biztonsági rendszere feltehetően mindenféle repülő törmelékre reagálna. Az ellensúlynak körülbelül ugyanakkora lendülettel kell rendelkeznie, mint a kavicstömegnek, ahhoz, hogy sikeresen eltérítse kettejük együttes tömegét.

– Mekkora a kavicstömeg?

– Összeállva akkorának tűnik majd, mint egy ekkora hajó tömege.

– Egy ekkora hajóé? Szóval... ha ez a hajó tízszer olyan gyorsan mozogna, mint a kavicsok?

– Akkor kijönne az egyenlő lendület, igen.

– Képes ez a hajó időben odaérni, és elég nagy sebességgel?

Ekkorra már Wahram is inkább őket hallgatta, mint hogy olvasott volna.

– Igen – felelte Pauline. – De csak akkor, ha maximális sebességre gyorsít, és elkezdi, amint lehet.

Swan Wahramra nézett. – Szólnunk kell erről a hajó legénységének. És mindenki másnak is.

– Így van – felelte a férfi, miközben felvette a szalvétáját, és megtörölgette a száját. Sietve feltápászkodott. – Menjünk fel a parancsnoki hídra.

Mire odaértek, a hajó tisztjei már összegyűltek az MI legnagyobb képernyője előtt, és egy ahhoz nagyon hasonló grafikus ábrát nézegettek, mint korábban Swan és Wahram.

– Ó, remek – szólt Wahram, amikor ezt meglátta. Egy kicsit szuszogott attól, hogy végigrohantak a folyosókon és fel a lépcsőkön. – Szóval ismerik a problémát.

A hajó kapitánya rápillantott, és ezt felelte: – Örülök, hogy itt van. Ez tényleg elég komoly dilemma.

Wahram azt mondta: – Swan kvabusa szerint a hajónk eltérítheti a támadást, ha összeütközik a kavicsokkal a találkozásuk pontjában.

A kapitány és a tisztek erre döbbent arcot vágtak, de Wahram adott nekik egy kis időt, hogy megszokják a gondolatot: – Ha úgy döntünk, hogy megcsináljuk, van a fedélzeten elég mentőcsónak?

– Nem a „mentőcsónak” a jó szó – felelte a kapitány –, de igen. Rengeteg kis komp és szöcske van a fedélzeten, az utasok legnagyobb részét át lehet ezekre helyezni. Továbbá több mint elég űrruhánk van ahhoz, hogy mindenkit önmagában is kiküldhessünk. Az űrruhákban tíz napra elegendő tartalék található, úgyhogy ebből a szempontból jobbak a kompoknál, amelyekben nincs ennyi élelemtartalék. És amúgy is mindenkit megmentenének. De... – nézett végig a kapitány a tiszteken. – Én úgy gondoltam volna, hogy ezt majd elintézi a vénuszi védelmi rendszer. Biztosak vagyunk abban, hogy nem fogják? És – mutatott a képernyőre – ez a kép elég ahhoz, hogy útvonalat változtassunk, felgyorsítsunk, és kiürítsük a hajót?

Wahram azt felelte: – Azt hiszem, itt most meg kell bíznunk az MI-jeinkben. Azért kaptuk tőlük ezt a figyelmeztetést, mert arra programoztuk őket, hogy reagáljanak az ilyen adatokra.

– De én úgy hallottam, hogy ezt a finomszemcsés észlelőrendszert maguktól építették ki.

– Igen, de azt hiszem, úgy is lehet fogalmazni, hogy ezt is mi kértük. Wang jobb védelmet kért, úgyhogy... már meghoztuk a döntést, hogy bízunk bennük.

A kapitány összehúzta a szemöldökét. – Azt hiszem, igaza van. De nem tetszik, hogy a napvédő MI-je ezt nem tartja bajnak. Ha annak tartaná, akkor nem kellene az ellenség útjába repíteni a hajónkat.

– Lehet, hogy megint a balkanizáció ütötte fel rút fejét, kapitány – szólalt meg az ajtóban Genette felügyelő. – A vénuszi napvédő nincsen csatlakoztatva ahhoz a figyelmeztetőrendszerhez, amelyik észrevette ezeket a kavicsokat, és amelyiknek erős tűzfala van a külső információkkal szemben, csakúgy, mint Wang kvabusának. Úgyhogy lehet, hogy nem alkalmas a bevitt adatok feldolgozására.

– És mit mondanak a vénusziak? – kérdezte a kapitány.

– Azt kérdezzük meg tőlük – javasolta Wahram.

Swan azt mondta: – Persze azonnal szólnunk kell nekik, de a vénuszi vezetés hírhedten elérhetetlen. Milyen hamar fognak válaszolni? És addig is mit tegyünk?

A kapitány még mindig a homlokát ráncolta. Csúnyán nézett Swanra, mintha a hír hozóját okolná a rossz hírért. – Készüljünk fel a hajó elhagyására – döntött komoran. – Bárhol abbahagyhatjuk a manővert, ha az tűnik helyesnek. De ha kiderül, hogy ezt tényleg meg kell tennünk, akkor nincs sok időnk. – A képernyőre meredt, és hozzátette: – Sokat kell gyorsítanunk ahhoz, hogy időben odaérjünk. Szóljanak mindenkinek, hogy készüljenek fel egy újabb váltásra. Mobile, milyen sebesség kellene az utasokra gyakorolt g szempontjából ahhoz, hogy időben odaérjünk erre a pontra?

Az MI felsorolt egy sor számot és koordinátát, a kapitány pedig figyelmesen hallgatta. Majd azt felelte: – Most azonnal át kell váltanunk, majd utána három g-nyivel kell gyorsulnunk a következő három órában, miközben kicsit megdől a síkunk, ahhoz, hogy odaérjünk a napvédő széléhez.

Ez rossz hír volt; három g-ben űrruhába öltözni eleve nehéz, amivel legfeljebb gyakorlatokon próbálkoznak.

– Szóljanak mindenkinek a fedélzeten, akinek van űrruha-alkalmasságija, hogy kezdje el felvenni – adta ki az utasítást a kapitány, majd összevonta a szemöldökét. – Mindenki más a kompokba. Azonnal meg kell kezdenünk a gyorsulást, amint átlendültünk. – Majd, miután végignézett az emberein, odament a hangosbemondóhoz, és elkezdte az utasoknak is vázolni a helyzetet.

Ez bonyolultabb volt, mint amire talán ő maga is számított, úgyhogy Wahram és Swan még azelőtt elindultak a saját szobájuk zsilipje felé, hogy befejezte volna. A hajóért kapott kártérítést minden bizonnyal egy egyszerű svájci biztosítással rendezik majd, és talán a vénusziaktól is kapnak érte valamit; valamennyi jutalom az önfeláldozásukért szinte garantált, hirdette ki a kapitány, miközben lementek a lifttel; mindenesetre úgy tűnik, muszáj elhagyni a hajót. A hajó kompjaiban és szöcskéiben mind a tízezer ember elférne, aki a fedélzeten tartózkodik, de akik rendelkeznek megfelelő minősítéssel, azoknak űrruhában kellene elhagyniuk a fedélzetet, amelyek mindegyikében hosszú távra elegendő vésztartalékok vannak. Ami azt illeti, mindenki, aki az űrruhát részesíti előnyben, azonnal elhagyhatja a hajót egy űrruha-ellenőrzés után. Bármelyik zsilipet használhatják. A kapitány reményei szerint pár órán belül összeszedik őket, és az egész nem lesz több múló kellemetlenségnél, amit hősiesnek fognak tartani, mivel megmentették vele a Vénuszt. Ebből csak jó dolgok származhatnak. Ahhoz, hogy időben segíthessenek, gyorsaságra van szükség, úgyhogy a hátralévő idejük alatt a fedélzeten sajnos mindenkinek három g-s környezetben kell majd cselekednie. Nagyon sajnálják a kényelmetlenségeket, és a személyzet mindenkinek a rendelkezésére áll, hogy segítsen.

A bejelentés, amely egyre csak folytatódott és folytatódott a maga körülményes, svájci módján, az egész hajón nagy felzúdulást keltett, aminek Swan és Wahram is a tudatára ébredt, amikor kiszálltak a liftből a saját emeletükön. Amikor beléptek a zsilipkamrába, kiáltozó hangokat hallottak, úgy tűnt, szinte az egész hajóból, és egymásra pillantottak.

– Maradjunk együtt – mondta Swan, Wahram pedig némán bólintott.

Ez az átlendülés valahogy szédítőbb volt a szokásosnál, mintha a körülményeinek az ismerete komolyabb tengeribetegséget váltana ki, vagy egy olyan álmot, amelyben az ember teste a katasztrófa felé lebeg.

Ez a rossz érzés egy másik rémálomba csapott át, amikor ismét leszálltak, és a testsúlyuk hirtelen megháromszorozódott. Ez elég volt ahhoz, hogy mindenki a földre rogyjon. Az emberek kiabáltak a sokktól, de megértették a helyzetet, és az első pár pillanat után a legtöbb ember négykézlábra állt, és lehetőségei szerint megpróbált mászni, gurulni vagy kúszni. Különböző módszerekkel próbálkoztak, és néhányan minden siker nélkül vergődtek a földön, mintha egy láthatatlan birkózó szorítaná le őket.

Az ilyen g-ben az emberek súlykülönbsége megdöbbentővé és jelentőssé válik. A kicsik is háromszor annyit nyomtak, mint általában, mint mindenki más is a fedélzeten, de ettől még mindig csak annyi maradt a súlyuk, amennyivel az emberi izomzat képes megbirkózni. Ez elég jól érzékelhetővé vált a még mindig a saját lábukon járó kicsik látványától a fedélzeten, akik közül néhányan guggoltak, mint a szumóbirkózók vagy a csimpánzok, mások szétvetett lábbal mentek, mint Popeye, de mindegyik függőlegesen tartotta magát, és mozgott, sőt a legtöbben rögtönzött csapatokban keményen dolgoztak méretesebb utastársaik megsegítésén. A legtehetetlenebb földön heverő emberek persze a magasak és a kerekek voltak, akik most akár négyszáz kilónál is többet nyomtak, és gyakran teljesen a földre szorította őket a saját súlyuk. Három-négy fős kicsikből álló csapatok együttes munkája kellett ahhoz, hogy a hátukra tudják gördíteni ezeket a nagyobb embereket, majd a karjukat megragadva a zsilipek felé tudják vonszolni őket.

Swannak magának is elég jól ment a mászás, bár a csontjai megfájdultak. Tudta, hogy amint eljut egy űrruháig, és elkezdi felvenni, át fogja venni az irányítást a ruha MI-je, és rásegíti majd az öltözéket. Csak annyit kell tennie, hogy megfeszíti a vállait és a karjait, mint amikor egy kabát ujjába bújik be az ember, miközben a ruha elrendezi magát rajta, és lezárja önmagát. Mindenki vett már fel űrruhát magas g-s gyakorlaton legalább néhányszor, úgyhogy úgy érezték, miközben bementek az öltözőbe, hogy minden rendben lesz.

De Wahram nem volt olyan sikeres a mozgásban, mint Swan. Ötven, vagy talán hetvenöt százalékkal is nehezebb lehetett a lánynál, és ez most meg is látszott. Úgy vergődött előre, mint egy sebzett rozmár, de így csak lassan haladt, és Swan látta, hogy fárad. Szerencsére ekkor Genette felügyelő ment el mellettük nagy munkában, két másik kicsivel együtt vonszolva egy nagy magasat, aki úgy nézett ki, mint Michelangelo Dávidja, de éppen hogy csak fel tudta emelni a fejét a földről, miközben továbbcsúsztatták. – Visszajövök – szólt oda Genette Wahramnak és Swannak, majd továbbmentek, magas hangon kiabálva egymásnak. És pár perccel később mind a három visszatért. Genette ott trappolt körülöttük, vidáman osztogatva az utasításokat, és együtt odahúzták Wahramot egy fal menti korláthoz. Wahram onnantól már képes volt térden kúszni, vörös arccal, zihálva. Dülledt szemét Genette-re meresztette. – Köszönöm. Most már tovább tudok menni. Kérlek, segíts valakinek, aki nem tud. Örülök, hogy látom, mennyit segítenek neked itt az arányok törvényei, barátom.

A felügyelő egy pillanatra támadásra kész bokszoló pózába vágta magát. – Minden kicsi sokra viszi! Egy sem halt még bele természetes okokba! – Majd, lazábban: – A zsilipkamrában találkozunk. Azt hiszem, már majdnem mindenkit eljuttattunk oda.

A zsilipkamra melletti öltözőben sietős, de pániktól mentes volt a hangulat – legalábbis olyasmi. Igaz, hogy a nekik segítő kicsiken kívül szinte mindenki a padlón hevert vagy kúszott, és ez döbbenetes látvány volt, a vészhelyzet egyértelmű jele. De az űrruhákat padlószekrényekben tartották, talán pont ebből az okból, és Swan kinyitotta az egyiket, felhúzta magát a mellette lévő padra, és amilyen gyorsan csak tudta, belapátolta magát a ruhába, olyan gyorsan, hogy az tiltakozóan nyikorgott egy kicsit. Miután felvette, és a ruha tájékoztatta, hogy minden rendben, Swan előrekúszott a padlón, hogy segítsen Wahramnak felöltözni, majd másoknak is, akiknek kellett. Néhányan nagyon szenvedtek, láthatóan fájt nekik az egész. Számukra nagy megkönnyebbülés lesz elhagyni a fedélzetet. Úgy tűnt, olyanok is vannak közöttük, akiknek semennyi időt nem lenne szabad plusz g-ben tölteni. Swan attól tartott, hogy agyvérzések és szívrohamok is lesznek, és egy pillanatra felvillant előtte Alex képe, amelyből megpróbált erőt meríteni; Alex nagyszerűen viselkedne itt, higgadt lenne és biztató, élvezné a dolgot. Lehet, hogy ezek közül az emberek közül néhányan öntelt űrlakók, akik nem tartották magukat formában, és ők hozták ezt a bajt a saját fejükre, de akárhogy is, most itt vannak, itt vergődnek, nyögnek, néha kiáltoznak is. Néhányan megpróbálták levenni a ruhájukat, mielőtt felvennék az űrruhát, és számukra nagyobb gondot okozott levetkőzni, mint felöltözni. Az egyik egyértelműen gömb alakú méhesférfi túl kicsi űrruhát választott, úgyhogy Swannak kellett neki segítenie kibújni belőle (a ruha elég kitartó volt), és egy újat választani.

A verejtékkel telt levegőben fokozatosan áradt szét a félelem szaga. Swan a térde panaszkodására ügyet sem vetve visszakúszott Wahramhoz. A férfi egy olyan űrruhát vett fel, amelyik túl nagy volt rá, de a kijelzője azt jelezte, hogy biztonságos. A sisakjuk közös rádiós hullámhossza tele volt beszélgetéssel, úgyhogy Swan feltartotta az ujjait Wahram mellkasi kijelzője elé – hármat, majd négyet, majd ötöt –, arra a hullámhosszra állt át, és ott volt Wahram, aki dúdolgatott magában.

– Túl nagy a ruhád – jegyezte meg a lány.

– Teljesen jó – felelte Wahram. – Én így szeretem őket, és úgy vettem észre, ezek közül nagyon sokat nem használnak.

– Az nem számít. Akkor a legbiztonságosabb, ha pontosan illik rád.

Wahram ezt elengedte a füle mellett, és elkezdett segíteni valakinek a másik oldalán. Swan a közös hullámhosszra kapcsolt, ahol valaki éppen azt ragozta: – Szóval csak azért kiugrunk, mert ennek a hajónak az MI-je azt mondja? Ez senkinek nem tűnik furcsának? Biztosak vagyunk benne, hogy nem valami zendülésről van szó? Nagyon remélem, hogy jó a biztosításuk.

Erre tíz különféle válasz jött egyszerre, és Swan átkapcsolt a közös hullámhosszról a 345-re. – Szeretnél együtt kimenni?

– Igen – felelte a férfi. – Természetesen. Fognunk kell egymás kezét.

Swannak ez tetszett. – Korán vagy később akarsz kimenni?

– Később, kérlek. Úgy érzem, segítenem kell az embereknek.

– Tudsz annyira mozogni, hogy képes legyél segíteni?

– Azt hiszem.

Úgy segítettek, ahogy tudtak. Ülő emberek vonszoltak tehetetlen embereket pár méterrel odébb, majd továbbadták őket más ülő embereknek. A tömegnek csoportokban kellett kimennie, minden egyes alkalommal a maximális kapacitásáig megtöltötték a zsilipkamrát, hogy gyorsabban haladjanak. Nem sokan akartak elsőként kimenni, de mások kiabálni kezdtek hátul, és a folyosóról még mindig próbáltak bejutni emberek az öltözőbe, úgyhogy egyfajta ozmózisos nyomás alakult ki. A zsilipkamra mindig elég gyorsan megtelt: utána bezárták az ajtót, megvárták, hogy a kamra üres jelzést adjon, majd lezárták kívül, újra megtöltötték levegővel, utána ismét kinyitották, hogy bentről belemehessen a következő adag. Néhányan még a zsilipkamrában sem tudtak mozogni, és odabent kicsik dolgoztak keményen, akik kirugdosták és kilökdösték az embereket a nyitott ajtón; amikor ismét kinyíltak a belső ajtók, még mindig ott voltak, arcukon a sisak alatt vad öröm terült el.

Persze más zsilipkamrák is voltak a hajón, szerencsére, mert a legnagyobbakba is csak húsz fő fért bele egyszerre, és mindegyik kieresztés nagyjából öt percig tartott; úgyhogy órákba fog telni, amíg mindenki kijut, aki az űrruhát választotta. A legtöbb csónak és komp a jelek szerint már elindult.

Swan folyamatosan az embereket segítette csapatokba szervezni, mielőtt bemennének a zsilipkamrába; ez felgyorsította a folyamatot. Ő és Wahram egy párban dolgoztak, nagyon hatékonyan ahhoz képest, hogy egyikük sem tudott nagyon mozogni. Néha válaszoltak a riadt kérdésekre. A ruhákban tíz napra elegendő levegő, víz és tápanyag volt, és bizonyos mennyiségű hajtógáz. A mentőegységeket már értesítették, és azok már úton is voltak, úgyhogy mindenkit sokkal inkább órákon mint napokon belül össze fognak szedni. Minden rendben lesz.

Ezzel együtt ijesztő volt kiugrani egy gyorsuló űrhajóból a feketeségbe, a csillagok közé, egy űrruhán kívül a világon semmivel. Sok tágra nyílt szemű ember lépett be a zsilipkamrába, és Swan együtt érzett velük annak ellenére, hogy normál körülmények között szerette az ilyesmit. Egyes zsilipkamracsapatok együtt ugrottak ki, egymás kezét fogva, abban reménykedve, hogy együtt tudnak maradni; és amint a bentiek meglátták ezt a képernyőn, szinte az összes csapat megpróbálkozott vele. Társas főemlősök, együtt vállalják a kockázatot. Senki nem akart egyedül meghalni.

Az idő mintha lelassult volna, ennek ellenére anélkül, hogy Swan észrevette volna, kicsit kiürült az öltöző. Wahram őt nézte; a tekintete azt mondta, hogy nem kell kapitányoskodniuk, nem nekik kell utoljára elhagyni a hajót. Swan ezt kiolvasta belőle, felnevetett, és megragadta a kezét.

– Csatlakozzunk a következő csoporthoz?

Wahram hálásan bólogatott. Már csak pár csapat készült elindulni ebből a helyiségből. Készen állt.

Swan behúzta a zsilipkamrába. A húsz ember odabent a külső ajtót nézte. Olyan volt, mint egy ipari méretű lift. Voltak, akik átölelték egymást. Egyik kéz a másikat kereste, amíg a csoportból egy zárt kör nem lett. Swan erősen megszorította Wahram kezét.

A levegő sziszegve tódult ki a kamrából. Megfeszítették az izmaikat. A külső ajtó kétoldalt becsúszott a törzsbe; fekete űr ásított előttük, csillagokkal, mintha megsózták volna. Csak egy sisak maradt az emberek és a csillagok között. Olyan sok csillag volt, hogy a Földről látható minták túlzsúfoltak lettek tőlük; egyszerűen csak maga az űr maradt csillagokkal beszórva, névtelenül és hatalmasan; több mint aminek a felfogására az emberi elmét tervezték. Vagy egyszerűen csak az éjszakai égbolt, egy elsődleges élmény, az élet fele. A részük. Ideje aludni, esetleg álmodni is. Összegyűjtötték az erejüket, és egy Shackleton-ugrással kivetették magukat.

Ott lebegtek a feketeségben, néhányan kifújtak egy kis hajtógázt, úgyhogy ők elfelé cigánykerekeztek a sebesen kisebbedő hajótól. Az nagyon gyorsan egy távoli, fehér szilánkká vált, amelyet a fehérségén belül egy sor, a tatján tűzijátékot rendező gyémánt világított meg. Kapd el a szemed, ne égesd ki; nézz vissza; az ETH Mobile már csak egy csillag a sok közül. Magukra maradtak.

A többi csoportnak semmi jele nem volt. Hirtelen lehetetlennek kezdett tűnni a gondolat, hogy megtalálhatják és megmenthetik őket, egy olyan vágyteljesítő álomnak, amelyben senki nem reménykedhet. A halálba ugrottak.

De Swan járt már idekint; tudta, hogy túl lehet élni. Az űrruha transzpondere azt jelentette, hogy mindnyájan úgy villognak, mint egy-egy szilaj kis világítótorony.

Létrehoztak egy csoportos hullámhosszt a sisakok rádiójának az 555-ön, de ahogy telt az idő, egyre kevesebben beszéltek. Nem volt mit mondani. Swan el akarta engedni azt a kezet, amelyik nem Wahramé volt, de nem tette. A férfi jobb kezébe a baljával kapaszkodott; szorosan fogta. Wahram viszonozta a szorítást. Swan átkapcsolt a 345-re, de csak a férfi egyenletes, lassú lélegzetvételét hallotta. Wahram úgy nézett rá, mintha ő is hallaná az övét a fülében. Arca kerek volt a plexi mögött, arckifejezése komor, de félelmet nem ismerő.

– Szerinted mikor fog megtörténni? – kérdezte Swan azt a fehér pöttyöt bámulva, amelyről úgy gondolta, hogy az ETH Mobile.

– Szerintem hamarosan – felelte Wahram.

És szinte amint kimondta, valami megvillant azon a környéken, amerre Swan nézett. – Ez volt az!

– Lehetséges.

Ezután hosszú idő eltelt. Egy óra... két óra... majd három.

Utána Wahram azt mondta: – Nézd, ott jön a mentőhajónk!

Swan kicsavarodott, hogy a válla felett hátranézzen, és meglátta, hogy egy kis űrjacht közeledik feléjük oldalról, lassan.

– Hát – felelte –, akkor jó.

És a Vénusz még mindig árnyékban volt; úgy tűnt, sikerült megmenteni az árnyékolót. És őket is kimentik.

De ekkor a kis űrjacht közvetlenül mellettük felrobbant. Swanban, akit elvakított a villanás, éppen hogy csak tudatosult a tény, és szinte azonnal levonta a következtetést, hogy az ETH Mobile és a kavicszuhatag ütközéséből biztosan feléjük szállt egy repesz, és beleszállt a jachtba – balszerencse, gondolta, miközben a kis húszfős csapatukat szétrántotta valami, valószínűleg gáz vagy törmelék a jachtból, ami azt jelenti, hogy néhányan biztosan megsérültek –, mindenesetre a robbanás pillanatában azt érezte, hogy Wahram és a másik utas szorításából is kirántják. Erre rádöbbenve felkiáltott, szaltózott egyet, hogy Wahram a látóterében maradjon, és azt látta, hogy a férfi kitárt karokkal és lábakkal forog egyre távolabb tőle, miközben egyik lábából vörös kristályok záporoznak kifelé. – Pauline, átlátszó vizort – mondta Swan, és kitapogatta a kesztyűjében lévő fúvókagombokat, stabilizálta magát Wahramhoz képest, majd teljes gőzzel elindult utána. Elhaladt egy kis törmelékmező mellett a jachtról, még egy nagy, forgó szilánk is volt benne, talán a negyede vagy a harmada, feltépve, így látszottak benne a helyiségek és a válaszfalak, mint egy bontott ábrában vagy egy babaházban. Útvonalat kellett változtatnia, hogy az orr-része mellett haladjon el, majd minden erejével visszafelé kellett kormányoznia a ruhát, hogy ismét Wahram nyomába szegődjön. A férfi még mindig forgott, és már sokkal kisebb volt; Swan teljes gázra állította a ruháját, miközben a férfi felé fordult. Ez szinte Pauline-nak való feladat volt, de ki kellett térni a vicikek és a vacakok elől, úgyhogy Swan megtartotta a vezérlőket, és tovább kergette Wahramot, miközben kitért a hajó törmelékei elől. Amikor elhagyta őket, ismét felgyorsított, előrevetette magát, mindent felidézett, amit valaha is csinált repülés közben, és nem törődött semmivel, csak a hajszával. Wahram nőni kezdett. Ekkor felkiáltott: – Pauline, segíts!

– Add át nekem az irányítást.

– Rendben, de nyomás! Menj már!

– Így is teljes gőzzel mész. Le kell lassítsalak, ha találkozni akarsz vele.

– Csináld!

Végigszáguldottak a csillagok között, és Wahram még nagyobbra nőtt. Swan Pauline tiltakozása ellenére ismét átvette az irányítást, és olyan gyorsan közelített a férfi felé, ahogyan csak tudott, egészen az utolsó másodpercig, amikor megpördült és fújt egyet a ruhája fúvókáival. Szinte összeütközve Wahrammal; el kellett löknie magát, hogy kikerülje, centiméterekkel haladt el mellette, egy villanás erejéig meglátta öntudatlan, nyitott szájú arcát; felkiáltott, és ismét rányomott a fúvókákra, szűk körben megfordította a ruhát, majd visszatért a férfihoz. Pauline sem csinálhatta volna jobban.

Wahram űrruhája a bal térde alatt szakadt el; fagyott vér volt ott, olyan, mint egy alvadt kéreg, egy hatalmas var. Swan megragadta ott a férfit, és összeszorította a kis szakadást.

– Add ide a tömlőt, szellőztessük ki a lábat.

A férfi ruhája védőgátszerű rétegekkel zárta el a szakadást. Lehet, hogy Wahram alsó lábszára már meg is fagyott, és lemondhatnak róla, de a ruhák jól szigetelték a szivárgásokat, és a sokkot is jól kezelték. Swan elvette az övéből kiálló tömlőt, és a végét a férfi ruhájában lévő hasadásba dugta; annak alig egycentis volt az átmérője, alig elegendő ahhoz, hogy beleférjen a tömlő vége. Swan bedugta az ujját a lyukba a lába másik oldalán, meleg levegőt fújt a ruha lábába, mindent a helyén tartott. Mindeközben azt kiabálta: – Wahram, itt vagyok, ébredj fel!

Csak Pauline válaszolt: – Kérlek, maradj csendben. Amikor ezt csinálod, nem hallom az életfunkcióit.

– Ezt hogy érted?

– Lélegzik. Ver a szíve.

– És az alsó lábszára?

– A bőre megfagyott, lehet, hogy a hús is alatta. A vérnyomása kilencven per ötven, úgyhogy rengeteg vért veszített. Sokkos állapotban van.

– Stabilizáld, melegítsd át! Vedd át a ruhája irányítását!

– Kérlek, nyugodj meg. Kommunikálok a ruhájával. Kérlek, maradj csendben.

Swan befogta, és hagyta, hogy a kvabusa dolgozzon. Az elsősegély egy ősöreg MI-algoritmus, évszázadok óta használják, és már régóta bebizonyosodott, hogy jobb az emberi elsősegélynél. És Pauline azt mondta, hogy minden oka megvan arra, hogy elhiggye, Wahramot lehet stabilizálni.

De ekkor Pauline így szólt: – A ruhája megsérült egy kicsit. Át akarom venni felette az irányítást.

– Képes vagy rá?

– Igen. Akkor a legkönnyebb, ha bele vagyok dugva, úgyhogy onnantól együtt kell maradnotok.

– Ez még jobb, csak csináld már.

Swan munkához látott a ruhán lévő lyukon. Az övében lévő foltozókészlettel meg lehet foltozni az ilyen lyukakat, úgyhogy előkészítette a foltot, miközben a csípőjük egymáshoz volt kötve a hálózati és töltőkábellel. Lassan forogtak a csillagok között, de Swan rájuk sem nézett. A készletben lévő foltok legnagyobbrészt lekerekített sarkú négyzetek voltak; az embernek le kellett húzni róluk a védőfóliát, utána kisimítva odanyomni, és a kémiai reakció alatt végig a helyén tartani.

Amikor Wahram ruhájával kész volt, megkérdezte Pauline-t, hogy a lábával van-e tennivalója ezen a ponton. Ezt valószínűleg fordítva kellett volna, de érezte, hogy fel van dúlva. Egyébként is, Pauline azt válaszolta, hogy nem. – A ruhája ellátta szorítókötéssel és alvasztókkal – felelte Pauline. – A vérzés nagy részben leállt.

– Kap a ruhájából intravénás táplálékot?

– Igen.

Megnyugtató volt felidézni, hogy ez az űrruha nem csupán egy apró, rugalmas űrhajó, hanem egyben nagyon sokoldalú elsősegélykészlet is, egyfajta egyszemélyes kórház.

– Wahram, ott vagy? – kérdezte Swan. – Jól vagy?

– Itt vagyok – krákogta a férfi. – Nem vagyok jól.

– Mi fáj?

– A lábam fáj. És... rosszul vagyok. Próbálok nem hányni.

– Remek, ne hányj. Pauline, tudsz neki adni egy kis hányáscsillapítót?

– Igen.

Ott lebegtek a csillagfényes éjszakában. Bár Swan ezt nem szívesen ismerte be, pillanatnyilag nem nagyon tehettek semmit. A Tejút olyan volt, mint egy fehéren ragyogó tejfölcsík, a Szénzsák és a többi folt még a szokásosnál is feketébbek voltak benne. A csillagok mindenhol máshol olyan sűrűn sózták be az eget, hogy maga a feketeség is megváltozott – mintha a fekete mögött ott tülekedne egy nagyobb fehérség, mint amit a szem képes felfogni. A Tejút szénfeketéje rengeteg szénre utalhat a Szénzsákban. Vajon minden feketeség a portól van az égen? – merengett Swan. Ha az összes csillag látszana, akkor vajon tiszta fehér lenne az égbolt?

A nagy csillagok mintha különböző távolságra lettek volna tőlük. Amikor ezt meglátta, hirtelen kitágult az égbolt, inkább egy kifelé terjedő térre kezdett hasonlítani, mint egy pár kilométerre lógó színfalra. Nem egy fekete zsákban vannak, hanem egy végtelen térben. Némi tudatosság egy hatalmas szobában.

– Wahram, hogy érzed magad?

– Kicsit jobban.

Ez jó. Veszélyes dolog sisakban hányni, nem beszélve arról, hogy milyen kellemetlen.

Szóval lebegtek az űrben. Eltelt néhány óra. Az étel folyadék formájában érkezett, amelyet a sisakjukban lévő csövekből tudtak kiszopogatni; még müzliszeleteik is voltak, amelyeket a sisak arcrészében lévő rekeszből lehetett kilöketni, lerágni és lenyelni. Swan mindkettőt megtette. Belepisilt a ruha pelenkájába.

– Wahram, éhes vagy egyáltalán?

– Nem éhes. – És olyannak sem tűnt, mint aki jól van.

– Megint hányingered van?

– Igen.

– Az nem jó. Várj, stabilizálom magunkat a csillagokhoz képest. Érezni fogsz egy kis rántást. Lehet, hogy be kellene csuknod a szemed, amíg végzek.

– Nem.

– Rendben. Amúgy sem lesz túl gyors. Na, elkezdem. – Swan a forgási irányukkal szembe fújta magukat; ezt nehéz volt úgy végrehajtani, hogy Wahram súlya lazán hozzá volt kapcsolva oldalról. Jobb lenne megölelni, és orrsúlyt csinálni belőle. Swan ezt is tette, és gyengéden megszorította; Wahram csak egy kis panaszos hümmögéssel reagált. Swan többé-kevésbé stabilizálta őket a csillagokhoz képest, és úgy állt be, hogy a Vénusz felé nézzenek. Az még mindig árnyékban volt. Ha a napvédőt elpusztították vagy akár megsértették volna, azt látnák, ebben biztos volt; egy kis karéj vagy egy terület hirtelen fellángolna fehéren; és mivel ők a napernyőnek azon az oldalán voltak, amelyik a találatot kapta volna, úgy tűnt neki, hogy a Vénusz semelyik megvilágított része nem lehetne kizárólag a másik oldalon. Persze elképzelhető, hogy lehetne; elveszítette az irányérzékét, ezt el kellett ismernie. De úgy látszott, hogy sikerült kivédeni a támadást.

– Pauline, meg tudod nekünk mondani, mi történt a hajóval, a napvédővel meg mindennel?

– A rádiós üzenetek még mindig csak korai híradások, de egy előre látott ütközésről szólnak az ETH Mobile és egy körülbelül négyszer akkora tömegű kavicstömeg között. Ez a méretét tekintve akkora volt, amekkorának jósolták, és a hajó sebessége eléggé túllépte a kavicsokét ahhoz, hogy a java részüket ellökje a napvédőtől egy másik szögbe.

– Szóval sikerült.

– Azt leszámítva, hogy a robbanás törmelékének egy része eltalálta a mellettünk lévő hajót, és amikor az felrobbant, szilánkok repültek ki belőle, amelyek egyike eltalálta Wahramot.

– Igen, persze. De ez csak balszerencse.

– Sokan meghalhattak azon a hajón mellettünk.

– Tudom. Nagy balszerencse. Gyakorlatilag repesztalálat. De a napvédő megmenekült?

– Igen. És úgy tűnik, hogy a napvédő védelmi rendszere kivédte a felé repülő törmeléket.

– Szóval most már hisz a kavicszáporban.

– Vagy legalábbis a felé tartó objektumokban. Nem tudnám megmondani, mi baja volt korábban.

– Tudott Wangnak erről az új, finomított képalkotó rendszeréről?

– Wang beszámolt neki róla, de az az illetéktelen beavatkozás kivédése miatt egy zárt rendszer. Nem tudom, hogy csatlakozott-e az új figyelőrendszerhez.

– Lehet, hogy a zárt rendszerekbe még könnyebb illetéktelenül beavatkozni, mint a nyitottakba. Elképzelhető, hogy belenyúltak?

– Nem tűnik valószínűnek. A Vénuszi Munkacsoport felügyelete alatt áll, és az nagyon ügyel a biztonságra.

Wahram semmivel nem járult hozzá ehhez a beszélgetéshez. Swan a kezét fogta, és időről időre megszorította. Semmi egyebet nem tudtak tenni. Wahram egy pillanatra visszonozta a szorítást, majd elernyedt a keze.

– Jól vagy? – kérdezte Swan.

– Kibírom – felelte a férfi.

– Próbáltál enni valamit?

– Még nem.

– Inni valamit?

– Még nem.

Ott lebegtek a fekete űrben súlytalanul, melegben. Olyanok voltak, mint a Vénusz kis holdjai; vagy mint önálló kis holdak, amelyek a nap körül keringenek. Az emberek néha úgy beszélnek erről a helyzetről, mint a visszatérésről a méhbe, a magzatvíz részegségéről. Vegyél be egy kis entheogén drogot, változz csillaggyermekké. És ez igazából nem volt olyan rettenetes látvány, mint valószínűleg lennie kellett volna. Swan pár pillanatra még el is aludt. Amikor ismét kinyitotta a szemét, úgy tűnt neki, mintha a Vénusz talán egy kicsit nagyobb lenne. Ez logikus volt; amikor elhagyták a hajót, elég nagy sebességgel haladtak.

– Itt vagy még?

– Még itt.

Rendben, gondolta Swan. Itt vannak. Semmit nem tehetnek, a várakozást leszámítva. A várakozás soha nem volt a kedvenc üzemmódja. Általában több tennivalója volt, mint ideje, úgyhogy mindig rohant. Most úgy tűnt, túl sok idő telt el egy mentőakcióhoz képest. Amikor kivetették magukat, emlegettek közelben lévő hajókat. Lehet, hogy Wahram rosszfelé repült; Swan ezt nem érezte, amikor követte. Lehet, hogy elhagyták a naprendszer síkját, így minden segítségükre siető hajó útvonalát. Lehet, hogy az ő környékükön az a szegény felrobbant jacht volt az egyetlen hajó, és most meg kell várniuk, amíg az összes többi hajótöröttet összeszedik. Valószínűleg a kis jacht elpusztulása volt a halálesetek legfőbb forrása az egész ügyben, úgyhogy az biztosan felkelti az emberek figyelmét. Tudni fogják, hogy nem találtak meg mindenkit; folytatni fogják a keresést; ezekben a ruhákban erős transzponder van. Valószínűleg az a legjobb magyarázat a késésre, hogy kisodródtak a naprendszer síkjából. Vagy talán időbe telik, amíg mindenkit összeszednek. Az ETH végső gyorsulása azt jelentheti, hogy elég nagy sebességgel haladt, gyorsabban, mint amekkorát a legtöbb űrhajó képes elérni, amikor kiugranak róla az utolsó emberek, és emiatt az emberek elsodródnak. Ha minden úgy van, ahogy lennie kell, akkor az összes ruha tíz napig képes a tulajdonosát támogatni, és ők csak, mennyi is – meg kellett kérdeznie Pauline-t – húsz órája vannak kint. Többnek tűnik, vagy kevesebbnek – nem tudta biztonsággal megállapítani. A Vénusz egyértelműen nagyobb lett. Swannak eszébe jutottak a hajótöröttekről szóló történetek, akik elhagyatottan lebegtek, örök időkre megfagyva. Hányan halhattak meg így a világtörténelem során? Sokan, több százan, több ezren? Swan a régi marsi refrént hallotta a fejében:

Ott lebegtem, azt gondoltam

Péter biztos eljön értem

De a mesék hazudnak

Az űrhajósok meghalnak

A sötét űrben végzem

Azok közül a szerencsétlenek közül is biztosan sokan az utolsó pillanatig abban reménykedtek, hogy megmentik őket. A remény lassabban szivárog el, mint a levegő és az élelem a ruhájukból; felidézik a Mars körül keringő Péter történetét, vagy egy másik hajótöröttét, akit megmentettek, és elhiszik, hogy mindjárt megjelenik és lebegni kezd előttük egy hajó, mint egy ufó, mint a megváltás, mint maga az élet. De sokakért soha nem jöttek el, és egy ponton szembe kellett nézniük azzal, hogy az a mese nem igaz, vagy legalábbis rájuk nem vonatkozik. Másokra igaz lehet, de rájuk nem; mások a kiválasztottak, ők a befejezett múlt, az elveszettek. Az elfeledettek. Erről szól az a komor, Marsról való dal.

Lehet, hogy ezúttal ők is csatlakoznak az elfeledettekhez. Swan felrázta magát, ellenőrizte a közös hullámhosszt, a hangok fogadóját; átkapcsolt a vészhívó hullámhosszra, és elkrákogott egy jelentést, egy érdeklődést. Fél órával később megjött a válasz: rajta vannak a radaron, oda fog menni értük egy mentőhajó; valóban kisodródtak a naprendszer síkjából, és az összes diszpécser foglalt volt. De rajta vannak a térképen, és nemsokára megérkezik a segítség.

Szóval... nézz körül. Mondd el Wahramnak, nyugtasd meg. Próbálj meg ellazulni.

Nem tudott ellazulni. Tehetetlen rettegés fogta el, mintha forrna a vére. Pauline biztosan tud erről; lehet, hogy már ebben a pillanatban szorongásoldókat adagol neki a ruha gyógyszertárából. Swan reménykedett ebben. Semmit nem tehetnek a várakozáson kívül. Lélegezz. Várd ki, és kiderül. Eddig elkényeztette az élet, hogy mindig tehetett valamit, soha nem kellett várnia. Most kapott egy pofont a valóságtól. Időnként ki kell várni a dolgokat.

Hát, akkor legyen. Ez még mindig jobb, mint a feketejárat. A Vénusz egy kicsit nagyobbnak tűnt, és talán egy kicsit fényesebb volt – lehet, hogy valamennyire elszakadt a napvédő a robbanáshoz legközelebbi részén. Swan egy sötétebb folt körül kavargó sötét felhőket látott, talán az Ishtar-fennsíkot. Odalent, a kavargó felhők alatt sötétebb és világosabb foltok váltakoztak, de Swannak fogalma sem volt, hogy ezek megfagyott óceánok vagy jeges földterületek. Nem voltak köztük kékek, barnák vagy zöldek, csak szürke felhők szürke táj felett, a sötét és a még sötétebb.

– Jobban érzem magam – jelentette ki Wahram bizonytalanul, mintha próbára akarná tenni ezt az állítást.

– Ó, remek – felelte Swan. – Próbálj meg inni valamit. Biztosan ki lehetsz száradva.

– Szomjas vagyok.

Tovább telt az idő. Wahram kicsivel később fütyörészni kezdett magában, az egyik olyan dallamot, amelyet a karbantartó folyosóban fütyültek. Swan felismerte, hogy ez Beethoven, és nem valamelyik szimfóniája; úgyhogy az a legvalószínűbb, hogy az egyik kései vonósnégyese. Egy lassú tétel. Lehet, hogy az, amelyet Beethoven egy betegségből lábadozva írt. Egy hálaima. Swan csak a végén lévő dallamból tudta volna pontosan megállapítani. De mindegy, ez a jobbak közé tartozik. Lassan ő is fütyülni kezdett, hogy kísérje, megszólaltatva magában a pacsirtát, miközben a férfi kezét szorongatta. A dallam lassú volt, nem pacsirtázhatott csak úgy bele, de megtalálta a módját, hogy önmagát is lelassítsa, hogy csatlakozzon Wahramhoz. Pacsirtaagya emlékezett azokra a részekre a dallamból, amelyeket a férfi a Merkúr alatt tanított neki. A szubmerkúri létezésük alatt, egy egész élettel korábban, legalábbis úgy tűnt. Az az élet szertefoszlott; ez folytatódni fog; ezen a pillanaton nem változtat túl sokat az, hogy később megtalálják-e őket, vagy nem. Ó, ennek a dalnak a szépsége olyan, amivel egybe kell olvadni. A pacsirtaagy folyamatosan énekelt benne, felsrófolódva a lassú dallamból. A különböző időszakok összefonódtak.

– Emlékszel? – kérdezte Wahramot, amikor szünetet tartottak. Feszült hang, acélos szorítás a férfi kezén: – Emlékszel, amikor az alagútban voltunk?

– Igen, emlékszem.

Majd vissza a dallamhoz. Wahram fütyülése alig volt pontos; vagy csak olyan stílusban fütyült éppen, ami ilyen benyomást keltett. Lehet, hogy még mindig fájdalmai voltak. Zenei szempontból jobban mentek nekik a dolgok az alagútban. Most olyan benyomást keltettek, mint Armstrong és Fitzgerald, Wahram erőltetett erőfeszítéssel játszott, amely olykor előidézett véletlenül egy minimális tökéletességet, ő pedig erőlködés nélkül tökéletes, egyszerűen azzal, hogy belemegy a játékba. Az ellentétek duettje. Az erőlködés és a játék, amelyekből valami jobb áll össze együtt, mint bármelyikből külön. Lehet, hogy mindkettőre szükség van. Lehet, hogy Swan eddig erőlködéssé változtatta a játékát, amikor pedig az erőlködését kellett volna játékká változtatnia.

A végén odaértek a dallamhoz; igen, a hálaadás volt. A Hálaadó himnusz egy komoly betegségből való felépülést követően, legalábbis Wahram azt mondta, így hívják, líd stílusban. És a címében benne van, hogy jól érzi magát; nem szokott mindig benne lenni. Egy hálaadás magában a dallamban elrejtve, tévedhetetlen zenei hallással mint kommunikációs érzéssel. Ez hogy lehet? Ki volt ez az ember? Beethoven, az embernek született fülemüle. Az agyunkban dallamok vannak, gondolta Swan, akár raktak bele madársejteket, akár nem; eleve ott vannak, odalent a cerebellumban, évmilliók óta konzerválva. Halál nincs benne: lehet, hogy a halál csak illúzió, ezek a minták talán örökre életben maradnak, a zene és az érzelem átível az univerzumokon egymás után, múlékony madarak szárnyain.

– Az alagút óta – szólalt meg, amikor a férfi abbahagyta a fütyülést – kapcsolatban vagyunk.

– Mmm – felelte a férfi, vagy egyetértően, vagy nem.

– Te nem így gondolod? – esett neki Swan.

– De igen.

– Ha nem akartunk volna találkozni, elkerülhettük volna. Úgyhogy most azt gondolom, hogy nem ezt akartuk. Hogy akartunk...

– Hmm – ismételte meg Wahram.

– Hogy érted? Te tagadod ezt?

– Nem.

– Akkor hogy érted?

– Úgy értem – felelte Wahram lassan, átgondolva a dolgot, elhallgatva, majd láthatóan elveszítette a kedvét, hogy beszéljen. Swan látta a plexijén át, hogy végre őt nézi, nem a csillagokat, és ezt jó jelnek vette, ugyanakkor riasztó is volt, olyan komoran és intenzíven tette. Ez a lemerülés az elmébe kétélű dolog volt, és a varangya elvontan és némán merengett.

– Szeretek veled lenni – folytatta. – A dolgok érdekesebbnek tűnnek, amikor veled vagyok. – Továbbra is a lányt bámulta. – Szeretek veled fütyülni. Szerettem veled lenni az alagútban.

– Te szeretted?

– Hát persze. Ezt te is tudod.

– Nem – felelte Swan. – Nem tudom, hogy mit tudok vagy mit nem tudok. Ez is része a problémámnak.

– Szeretlek – mondta Wahram.

– Hát persze – felelte Swan. – Én is szeretlek.

– Nem, nem – mondta a férfi. – Én szeretlek.

– Értem! – válaszolta Swan. – De, te jó ég... Nem vagyok biztos benne, hogy tudom, hogy érted.

Wahram rávetette legkisebb mosolyát. Az olyan kicsi volt, hogy így, a sisakja mögött szinte teljesen rejtve maradt, ugyanakkor csak olyankor jelent meg, amikor tényleg mosolyogni volt kedve. Soha nem udvariasságból csinálta. Amikor udvarias akart lenni, akkor bámult.

– Én sem tudom, hogy értem – közölte vele Wahram. – De azért kimondom. Szeretném kimondani neked... ez az a fajta szerelem.

– Ajaj – felelte a lány. – Nézd, ez őrült beszéd. Megfagyott a lábad, és biztosan sokkos állapotban vagy. A ruhád teletömött mindenféle dolgokkal.

– Ez nagy valószínűséggel igaz – helyeselt Wahram kicsit kábán –, de akkor is, ez csak elősegíti, hogy kimondjam, amit valóban érzek. Mondjuk úgy, hogy némi ösztökéléssel.

Ismét elmosolyodott, és úgy nézte a lányt, mint egy... nos, nem tudta, micsoda. Nem úgy, mint egy vércse; inkább kíváncsian, kérdő pillantással – békaszerű érdeklődéssel, mintha azt kérdezné, miféle teremtmény a lány? Robot? Limit? Robber? Robert?

Hát, Swan nem tudta. Nem tudta megmondani. A varangya őt méregette olyan szemekkel, mintha jáspisgolyók lennének a fejében. Swan pedig Wahramot méregette: olyan lassú, olyan nagyon önmaga, visszafogott, szertartásos... már ha ez így van.

Megpróbált mindent, amit Wahramról tudott, egyetlen kifejezésben vagy jellemvonásban összefoglalni, de nem sikerült; csak kirakósdarabkái voltak kis élményekről és érzésekről, majd a nagy, közös idejük, ami szintén káosz és maszat. De érdekes! Ez a lényege, talán ez a szó, amit a férfi használt. Érdekli őt. Úgy vonzza, mint egy műalkotás vagy mint egy táj. Wahram tudta, mit tesz, ez biztos; egyértelmű vonalat húz. Mutatott neki új dolgokat, de új érzelmeket is. Ó, a nyugalom! Ó, az odafigyelés! Elképesztette ezekkel a tulajdonságaival.

– Hmm, hát, én is szeretlek – felelte. – Nagyon sok mindent átéltünk. Hadd gondolkozzak ezen. Ezen még nem gondolkoztam abból a szempontból, amelyre mintha most céloznál.

– Csak javaslom – javasolta Wahram.

– Rendben, oké. Hadd gondolkozzak azon, hogy ez mit jelent.

– Nagyon jó. – Ismét az a kis mosoly.

Ott lebegtek a fehérrel hígított feketében. A gyémántragyogás: azt mondják, az űrben százezer csillagot is lehet látni szabad szemmel. Ezt valószínűleg nehéz lehet megbecsülni, biztosan számítógéppel számították ki az átlagos szabad szemmel is látható nagyságrendet. Swannak sokkal többnek tűntek százezernél. Súlytalanul pöffeszkedtek, amikor pislogott vagy levegőt vett, megvonaglottak. Hallotta a saját lélegzetvételét és szívverését, és a fülében áramló vért is. Az önmaga kiváltotta állatias szenvedélyt az űrben, az időn át. Egyik dobbanás a másik után. Mialatt leélt egy és egyharmad évszázadot, a szíve körülbelül ötmilliárdot verhetett. Ez rengetegnek tűnik, amíg az ember el nem kezdi számolni. Maga a számolás is véges számra utal, ami definíció szerint túl rövid. Furcsa érzés. De a lélegzetvételek számolása buddhista szertartás is, amely beleolvadt a Merkúr napimádásába. Ő is csinált már ilyet. Itt vannak, szembesülnek az univerzummal, az űrruhájuk és a testük erődjéből nézik. Hallják a testüket, látják a csillagokat és a mély, fekete teret. Ott az Androméda-csillagkép, és abban az Androméda-galaxis, inkább egy ellipszis alakú maszat, mint egy sűrű kis pont. Amikor belegondolt, hogy micsoda, Swan néha még mélyebben bele tudta lökni a harmadik dimenziót a feketeségbe – nemcsak a különböző távolságban lévő csillagok kilyuggatta tér mélységét érzékelte, amivel kapcsolatban az ember úgy tehet, mintha ezt a fényességük jelezné, hanem magát az Andromédát is látta, egy egész galaxist sokkal távolabb, mint bármi mást a szeme előtt – puff, egyszer csak ott van a legmélyebb űr, a vákuum méretei nyilvánvalóvá válnak a szeme számára. Ezek csodálatos pillanatok voltak, és az igazat megvallva, nem tartottak túl soká, nem tudtak, az egész túl hatalmas volt; az emberi szem és elme nem arra lett teremtve, hogy lássa. Swan tudta, hogy ez legnagyobbrészt a képzelőerő csapongása; de amikor az elképzelt dolog összeállt azzal, amit látott, ugyanabban a pillanatban, akkor nagyon hasonlított egy teljesen valóságos dologra.

És most ismét megtörtént, és ő benne volt: az univerzum a maga teljes méretében. Tizenhárom egész hét milliárd évnyi növekedés, és még nincs vége; a növekedés igazából gyorsul, úgy robbanhat kifelé, mint egy napkitörés, és elemészthet bármit, ami benne ég. Mintha pont ez történt volna előtte most, ott, a szeme előtt.

– Nem vagyok magamnál – mondta. – Galaxisnak látom az Andromédát. Lyukat üt ott a feketeségben, mintha egy másik dimenzióban látnám.

– Szeretnél egy kis Bachot? – kérdezte Wahram. – Aláfestésül?

Swannak nevetnie kellett. – Mire gondolsz?

– Én éppen Bach csellószvitjét hallgatom – felelte a férfi. – Szerintem nagyon illik a látványhoz. Nem akarsz beszállni?

– De, persze.

Egyetlen csellódallam, komor, de fürge, belefonódik az éjszakába.

– Ezt honnan szerezted? A ruhádból?

– Nem, a csukló-MI-ből. Pauline-hoz képest nem sok mindenre jó, de erre igen.

– Értem. Szóval te egy gyenge MI-t hordasz magadnál?

– Igen, így van. – A csendet Bach egyik különösen kifejező átvezetése töltötte be. A cselló szinte a beszélgetés harmadik résztvevőjének tűnt.

– Nincs nálad semmi kevésbé gyászos? – érdeklődött Swan.

– Lehet, hogy van, de én igazából nagyon lelkesítőnek tartom ezt.

Swan felnevetett. – Te lehet!

Wahram hümmögött, miközben végiggondolta a dolgot. – Átválthatunk Debussy zongoradarabjaira – mondta, miután a cselló előadott egy különösen mély fűrészelést, éppen olyan fekete zúgással, mint az űr. – Azt hiszem, az neked pont megfelelne.

A cselló helyét a zongora vette át tiszta, harangszerű hangokkal, amelyek folyamokban vetődtek fel és áradtak, miközben olyan dallamokat hoztak létre, mint amikor macskamancsok szaladnak végig vízen. Swan hallotta, hogy Debussynek is madáragya volt, és egy dallamot fütyörészett az övét elismételve, beleillesztve a következő részbe. Ez nehéz volt. Abbahagyta. – Nagyon szép – mondta.

Wahram megszorította a kezét. – Bárcsak veled tudnám fütyülni, de nem tudom.

– Miért?

– Ez túl nehéz ahhoz, hogy megjegyezzem. Amikor meghallom, mindig meglep. Úgy értem, felismerem, amikor ezt játsszák, tízezerszer hallottam már, de ha nem hallom hangosan, nem tudom emlékezetből elfütyülni a dallamokat, mert túl... azt hiszem, túl illékonyak vagy rafináltak. Pislogóak. Váratlanok. És mintha nem ismétlődnének. Hallgasd csak... mindig valami újra térnek át.

– Gyönyörű – felelte Swan, és elfütyült egy újabb fülemüleéneket.

Wahram hosszú idővel később kikapcsolta a zenét. Felfoghatatlanul hatalmas volt a csend. Swan ismét hallotta a saját lélegzetvételét, a szívverését. Az a maga dupla ritmusában dobogott, egy kicsit gyorsabban a megszokottnál, de már nem zakatolt. Nyugodj meg, gondolta a lány ismét. Hajótörést szenvedtél az űrben, idővel meg fognak menteni. Addig is, itt vagy, és Wahram is itt van veled, és Pauline is. Nincs olyan pillanat, amelyik alapvetően különbözne ettől. Koncentrálj, és maradj nyugodt.

Lehet, hogy azt mondani, hogy valaki „ilyen” vagy „olyan”, csak egy próbálkozás arra, hogy egy parafa táblára tűzzön az ember egy emléket, ahova az emlékeit gyűjti, mint a lepkegyűjtők a pillangókat. Ez nem is igazán általánosításnak tűnt, csak a megértésre való próbálkozásnak. Wahram vajon hasonlítana bármiben arra, amit ő mondana róla, ha megpróbálna összegezni valamit? Ő ilyen, ő olyan – nem igazán tudta, milyen. Az embernek csak benyomásai vannak más emberekről, semmi több. Soha nem hallja a gondolataikat, csak azt hallja, amit mondanak; és az csak egy csepp a tengerben, egy érintés a szakadékon át. Egy kéz, amelyik a tiédet fogja, miközben az űr feketeségében lebegtek. Nem sok. Nem igazán ismerhetik egymást túl jól. Úgyhogy azt gondolják, hogy ő ilyen, vagy az a másik olyan, és annak tartják az illetőt. Előre eldöntik, hogy ítélkezni fognak. Ez annyira csak találgatás. Évekig kell beszélgetni a másikkal, hogy bármilyen érvényes ítéletet hozhasson az ember. És még akkor sem lehet biztos benne.

Amikor veled vagyok, szólt Wahramnak a fejében, miközben várakozva együtt lebegtek, egymás kezét fogva – amikor veled vagyok, kicsit feszültnek érzem magam; elítéltnek; elégtelennek. Nem olyasvalakinek, akit te kedvelsz, amit sértőnek tartok, ezért még jobban azt az oldalamat tolom előtérbe, mint máskor. Annak ellenére, hogy a jó véleményedre is szükségem van. De ezt a vágyat bosszantónak találom, úgyhogy magamban ellenállok neki. Miért érdekelne? Téged sem érdekel.

De téged mégis érdekel. Azt mondtad, hogy szeretsz, és – ismerte be magában Swan – ő szerette volna, ha a férfi így érez, amikor vele van. Így... ez lenne a szerelem, ez a vágy egy érzelem után, ami akkor is zavaros, amikor érzik? Ezért tartják az emberek néha őrültségnek? A szavak ugyanazok maradnak, még az érzelmek is ugyanazok maradnak, de vannak a szavak és az érzelmek között nehezen észrevehető eltolódások. A vágy, hogy megismerjük a másikat, hogy megismerjenek minket, hogy azért szeressenek, amik vagyunk, ne azért, amiknek mások szerint lennünk kellene... de ugyanakkor mi is vagy te... Swannak nehezére esett nem úgy éreznie, hogy aki őt szereti, az nagy hibát követ el. Mert ő jobban ismeri önmagát, mint a másik, úgyhogy tudja, hogy az illető szerelme eleve hibás. Úgyhogy az illető csak egy bolond lehet. És ugyanakkor pont erre a tévedésből elkövetett szerelemre vágyott. Valakire, aki jobban szeretné az embert, mint az önmagát. Valakire, aki önmaga ellenére is szereti az embert, aki nagyvonalúbb vele, mint ő maga. Alex is ilyen volt. És amikor az ember ezt látja, amikor az ember ezt érzi – hogy igazságtalanul szeretik, valamiféle nagyvonalúságból –, az bizonyos más érzelmeket is kivált. Egyfajta ragyogást. Egy túltelítődést. Valami olyasmit, ami ehhez hasonló érzelemnek tűnik. Egy kölcsönös elismerést. Ismét az a tükörpalota. Állíts egy lézersugarat két tükör közé, és a sugár oda-vissza fog pattogni, egy nagyobb dolog két részeként; nemcsak a kéthátú állatként (bár az is biztosan nagyszerű dolog, egy remek állat), hanem valami másként, egyfajta... összekapcsolódásként, amilyen a Plútó és a Charon, a gravitációs ponttal kettejük között. Nem egyetlen szupraorganizmus, hanem ketten, akik valami olyasmin dolgoznak, ami nem önmaguk. Egy duetten. Egy harmónián.

Elkezdte az egyik-másik Beethovent fütyülni, amelyet Wahram gyakran fütyült az alagútban; még mindig nehezen tudta elkülöníteni, hogy melyik melyik, de azt tudta, hogy ez a másik hálaadó dal, a nagy vihar utáni, amikor minden teremtmény ismét kimegy a napra. Egy egyszerű dallam, mint egy népdal. Azért választotta ezt, mert azon kevesek közé tartozott, amelyhez Wahram másodszólamot tudott fütyülni, egy olyan cifrázást, amely a férfi szerint az eredetiben is megvolt. Wahram mindent beleadott, és becsatlakozott. Nem volt olyan erős, mint korábban, bár akkor sem volt erős. Füttyébe úgy szövődött bele a fájdalom, mint egy aranydrót. Az igazat megvallva, nem volt túl jó zenész. De jól emlékezett azokra a dallamokra, amelyeket szeretett; és azokat szerette.

Swan is belevágott, és körbetrillázta, mire Wahram megkönnyebbülten visszatért a fő dallamhoz. Lehet, hogy a duettek erről szólnak.

– Talán szeretlek – szólt Swan. – Talán ezt éreztem ez elmúlt pár évben. Talán csak nem tudtam, miről van szó.

– Talán – felelte a férfi.

Arra gondol vajon, hogy a talánok nem számítanak, vagy hogy a talánok jobbak a semminél?

– A lassú tétel a hetedikből – mondta Wahram –, ha nem bánod.

Ezzel bele is kezdett egy újabb dallamba az együtt töltött időszakukból a Merkúron, egy olyanba, amelyet Swan mindig szeretett cifrázni, olyan sok lehetőség volt benne. Néha órákig folytatták, fél napig vagy még tovább. Tekintélyes, ünnepélyes, elégikus; kicsit olyan, mint maga Wahram, ahogyan végigvonul a napjain. Menetel. Olyasvalaki, akire lehet támaszkodni.

– Talán – ismételte meg Swan. – Talán így van.

Belemerültek a zenébe, mint régen, mint amikor a folyosón voltak, és minden azon múlt, hogyan mennek tovább. Mint most is, még most is, amikor csak az űrben lebegnek a megmentőikre várva, bízva abban, hogy eljönnek.

És a sors kegyes volt hozzájuk; Pauline azt jelezte: – Hajó közeledik.

Egy fehér pont kezdett növekedni a többi között, és másodperceken belül egy másik űrjachttá vált, egy szöcskévé, amelyik ott lebegett előttük, bizarrul és mágikusan.

– Jaj, de jó – könnyebbült meg Swan.

Immár ők is Péterekké váltak. Ezt nem szabad elfelejtenie. Csak akkor számítanak, ha megmentik őket. Miközben odapöfékeltek a kis hajóhoz, Swan megpróbálta rögzíteni magában ezt az érzést – a lebegést, az Andromédát, Wahram tekintetét, a duettjüket. Ezek lehettek volna az utolsó óráik. Ismét Alex jutott eszébe. A történeteink eltartanak egy ideig, bizonyos gének és szavak megmaradnak; utána eltűnünk. Ezt nehéz észben tartani. És amint bezárult a zsilip, és visszakerültek a belső térbe, ismét elfelejtette.

KIRAN A JÉGEN

Kiranban már akkor felmerült, miközben őt bámulták a szemek a dobozból, hogy ez olyasmi lehet, amit neki nem lenne szabad látnia, és a magas biztonsági őrre vetett egyetlen futó pillantás megerősítette abban, hogy ez neki is eszébe jutott. Miközben az őr elkezdte becsukni a dobozt, Kiran elgondolkozott azon, hogy ez mit jelenthet, és még mielőtt végzett volna a számzárral, Kiran már futásnak is eredt arrafelé, amerről jöttek. Befordult az első utcába, és teljes erejéből rohant a következő kereszteződésig, ahol ismét bekanyarodott, majd egyszer hátrapillantott; az őr még nem volt a látóterében. Valamivel lassabb tempóban folytatta útját, és közben a lehetőségein gondolkozott. A Vinmara és Cleopatra között közlekedő vonatot minden bizonnyal figyelni fogják, és ott csak egy jár. A város népességének nagy része még mindig odakint ünnepelte a nap felbukkanását és az eső végét. Kiran ismét jobbra fordult, az ünneplés felé. A kagylóhéjváros utcái szinte üresek voltak. Előtte a kapu; senkit nem látott az új munkacsapatából, sem az őrök közül, a megszokott kapusokon kívül. Amikor odaért a zsilipkapuhoz, odaadta egyiküknek az eredeti igazolványát, majd bement a kapun, és ellenőrizte, hogy az űrruhája rendben van-e.

Ki a Vénusz havas domboldalaira. Az emberek visszafelé meneteltek az öbölre néző dombtetőről, és Kiran nem nézett rájuk, miközben elment mellettük, és a város nyugati része felé indult. Miután elhagyta a város peremét, beosont egy domb mögé, ahova nem lehetett belátni Vinmarából, majd elindult egy széles vízmosásban dél felé, a távoli óceán felé.

Ott még mindig a lefagyasztott szén-dioxid beborításával foglalkoztak, ezért Kiran abban reménykedett, hogy elviszi valamelyik jégkaparó vagy habkőgép. Colette-be akart eljutni, de attól tartott, hogy az egész közlekedési vállalatot riasztották miatta, hogy tartsák nyitva a szemüket. Most döbbent rá igazán, mit jelent kettős ügynöknek vagy téglának – vagy mivé is változott – lenni; azt jelentette, hogy egyik oldal sem fog törődni vele, vagy megvédeni őt, ha bajba kerül. Másrészt, ha el tudna jutni Shukrához, vannak olyan információi, amilyenek megszerzésére Shukra kérte. Úgyhogy egyértelműen Colette jelentette neki az esélyt.

Vinmara közvetlenül délre helyezkedett el az Onotah-koronától. Onotah egy irokéz kukoricaistennő volt, tájékoztatta a mellkasi kijelzője; kétségkívül sokkal barátságosabb istennő lehetett, mint Laksmi, aki végtére is Káli főnöke volt. Minden, amit Kiran Laksmiról hallott, azt sugallta neki, hogy nem feltétlenül élné túl a nő haragját. Ettől a gondolattól felvakkantott, és elővette a nőtől kapott fordítószemüvegét a ruha mellényzsebéből. Vonakodva, egy utolsó csók kíséretében köszönetképpen mindenért, amivel megkönnyítette az életét, eldobta. Szégyen, hogy ez nem jutott eszébe még a városban, de most már kizárt, hogy visszamenne oda.

Mivel Vinmarából látta a nagy habkőgépeket a látóhatáron, azt feltételezte, hogy nem lehetnek túl messze. Most, miközben a ropogó, néha csúszós havon a szárazjégtenger felé sétált, ráébredt, hogy az új város magaslati kilátójáról talán sokkal messzebb ellátott, mint saccolta. Akár sok kilométerre is.

Éppen nyomasztani kezdte ez a gondolat, amikor felért egy kis magaslatra, és meglátott egy szuper jégkotrót, nem a közvetlen közelében, csak pár kilométerre, amint lassan, megszokott tempójában halad. Kocogni kezdett, és megpróbálta felkészíteni magát arra, hogy futva utolérje. A gép oldalvást mozgott az ő útvonalához képest, úgyhogy sikerülni fog; nem kell halálra kínoznia magát.

Ezzel együtt, mire odaért az eszközhöz, már lihegett. Sajnálatos módon, ha volt is valaki benne, az nem nézett ki a fülke ablakából, amely ott volt a gép tetején és elején. Kiran semmi egyebet nem tudott tenni, mint hogy odaszaladt mellé, és felugrott az oldalán szinte a földig lógó létrára. Mássz fel a létrán, juss fel a tetejére, ahol nemcsak korlát van, hanem teljes biztosítófelszerelés, hogy megtartsa. Bár lelógni az elején, és megpróbálni elérni az ablakok szintjét már egy kicsit veszélyes volt, és ott nem nagyon tudott mibe kapaszkodni. És úgy tűnt, mintha az ablakok még mindig messze lennének tőle, és ez frusztrálta.

Viszont a tetőn volt egy csapóajtó, és amikor Kiran meglátta, elkezdte ököllel csapkodni, majd a csizmája sarkával rugdosni. Éppen körbenézett, hogy nincs-e valami, amit letörhetne, hogy még erősebben kezdje verni az ajtót, amikor a behemót rázkódva megállt, és nem sokkal később Kiran hangokat hallott maga alól, és az ajtó kinyílt.

– Köszönöm! – kiabálta. – Eltévedtem idekint!

Úgyhogy a két vénuszi bekísérte, és Kiran nagyon nehezen tudott csak kitalálni egy olyan történetet, ami magyarázatot ad arra, hogy került le ide, a megfagyott óceánba – drogfogyasztást, és, ami még rosszabb, földrajzi tájékozatlanságot is bele kellett szőnie, és végigfészkelődte az egészet, miközben szerencsésnek érezte magát, hogy a szégyen a megfelelő érzelem a fedőtörténetével és annak részleteivel kapcsolatban. A két munkás szerencsére végighallgatta az egészet kínaiul, a fordítógépükből, és egyszerűen csak bólogattak, mintha már gyakran találkoztak volna ilyen ostobasággal, majd folytatták a játékot a képernyőn. Azt mondták neki, hogy egy munkatáborba tartanak a Ba’het Patera alatt, és négy óra múlva érnek oda. A hűtőben van sör, ha kér.

Az a munkatábor, amelyhez odaértek, egy egész sor tábor volt, mint azt Kiran a térképen látta, amelyek nyugat felé terültek el az új óceán északi partján, menedéket adva az embereknek, akik a szén-dioxid utoljának lezárásán dolgoztak. Kiran odaadta az ottaniaknak az eredeti igazolványát, de azok csak futólag pillantottak rá, és intettek, hogy menjen be az étkezőbe. Kiran farkaséhesen evett, miközben az asztal lapján lévő térképet tanulmányozta. Azt már korábban látta, hogy gyors kis motoros szánok indulnak a tábor parkolójából, és a térkép mintha azt mutatta volna, hogy a parton sorakozó kis táborok elég közel vannak egymáshoz ahhoz, hogy egy motoros szán eljusson az egyikből a másikba egy tank üzemanyaggal. Lehet, hogy ezt így is tervezték.

Nagyon jó. És itt az örök éjszaka ellenére volt napirend, úgyhogy Kiran egyszerűen megvárta, amíg mindenki elmegy aludni, majd kiment az egyik motoros szánhoz, ellenőrizte, hogy fel van-e töltve üzemanyaggal, bekapcsolta, és nyugat felé indult.

A motoros szánok helyre kis eszközök voltak, sokkal jobban hasonlítottak egy autóra sítalpakon, mint bármelyik szörnyetegre, amelyet a lezárómunkára használtak. Az első Vénuszon töltött hónapjai alatt gyakran és szívesen vezetett ilyeneket, és most hátradőlt, megadta az utasításokat az MI-nek, és csak nézte, ahogy a kísértetiesen félhomályos táj elsiklik mellette. Itt a hó úgynevezett firnné állt össze, és a jármű egyenesen végigszáguldott rajta. Ez az út egy egész éjszakán át tartani fog, úgymond, de így akkor ér a következő táborba, amikor éppen felkelnek. Lehet, hogy egyszerűen csak behajt a parkolóba, beugrik egy másik motoros szánba, és továbbhajt, miért is ne? Ezek a járművek senkit nem érdekelnek; nincs tulajdonosuk. És sehova nem lehet velük menni.

Legalábbis ezt mondta magának, amikor elaludt, és amikor felébredt, és utasította az MI-t, hogy csusszanjon be a következő tábor parkolójába, pont úgy működött az egész, ahogyan remélte. Onnan ki, be a következőbe, megint tovább; senki nem izgatta magát semennyire. – Imádom a Vénuszt – közölte az MI-sofőrrel. A régi fordítóöve ezt kínaiul is megismételte, noha a jármű MI-je valószínűleg angolul is értett. A régi öv szomorú visszalépés volt a szemüveggel szemben, de ebben a helyzetben ez nem igazán számított.

Két újabb tábor, két újabb motoros szán, és Kiran megérkezett egy olyan táborba, amelyet a térképen szúrt ki, abba, ahol egy vonat is megállt, amely elviszi majd Ut Rupesen és a Vesta Rupesen keresztül Colette-be. Amikor beért a táborba, meglátta a vonatot azon a helyen, ami a helyi állomásnak számított, és amely csak egy rakodótérből és egy kis épületből állt. Miközben odacsúszott a motoros szánnal, látta, hogy éppen néhány vagonba nagy lámpák alatt rakodnak be. Mivel lámpafényben voltak, nem sokat láttak a megvilágított kúpon kívüli részből, úgyhogy Kiran odaosont hozzájuk a sötétben, és abban a pillanatban, ahogy végeztek a munkával, megdobta egy kővel a sínek melletti épületet, és amikor odamentek, hogy utánanézzenek a csattanásnak, beugrott a vagonba, és bebújt a ládák mögé. Nem sokkal azután bezárták a vagonba, és érezte, ahogyan a vonat zökkenőmentesen elindul felfelé a Colette-be vezető hosszú emelkedőn, amely magasan felettük volt a baljós nevű Laksmi-fennsíkon.

Kiran elaludt, és amikor végre kinyílt a vagon ajtaja, farkaséhesen ébredt. Kivárta, amíg egy pillanatra tiszta lett a levegő, kiugrott a vagonból, és elsietett a környékéről. Senki nem volt a közelben. Eleinte nem volt benne biztos, de miután kiosont az állomásról, igazolódott a gyanúja: Colette kupolája alatt volt. Három nap telt el, mióta elhagyta Vinmarát, és egy kicsit szédült az éhségtől, de örült is.

Most már csak Shukrát kell megtalálnia. Visszamehetne a lakhelyére, de Laksmi ügynöke persze mindig ott találkozott vele... Aztán végigsétált a széles városi utcákon, közben próbált ártatlan benyomást kelteni, és elment az irodába, ahova Swan vitte akkor régen, miután megérkeztek, hogy bemutassa Shukrának. Azóta az első találkozó óta mindig Shukra kereste fel, úgyhogy Kiran nem tudta, hova máshova mehetne. Rengeteg ideje volt gondolkozni ezen, de még mindig nem volt biztos abban, hogy mi lenne a legjobb megoldás. Fennállt annak a halvány lehetősége, hogy cseberből vederbe kerül, de mivel Shukra vette fel vele a kapcsolatot, és ő mondta meg neki, hogy mit keressen, inkább olyannak tűnt a dolog, mintha a vederből kerülne vissza a cseberbe, vagy remélhetőleg el minden vízhordásra alkalmas eszköz közeléből. Mindenesetre nem látott arra módot, hogy teljesen elkerülje azt, hogy bárkitől is segítséget kelljen kérnie, és Shukra tűnt a legjobb lehetőségnek. Úgyhogy besétált az első iroda ajtaján, odament a biztonságiak asztalához, és azt mondta a három embernek, akik ott ültek: – Elnézést, Shukrához jöttem. Kérem, szóljanak neki, hogy megszereztem, amit kért, és át akarom neki adni.

SWAN ÉS KIRAN

Be a hajóba, amelyikről kiderült, hogy az Interpláné; tisztálkodás, evés; alvás tizenkét órán át egyhuzamban; felkelés és ismét evés; utána már a Vénusz pályáján voltak, majd egy leszálló járműn. A kis komp téglaként zuhant a még mindig árnyékban lévő bolygó felé, majd a végén lelassult, és lepuffant egy futópályára. Amikor bementek az űrállomás tágas csarnokába, Swan látta, hogy Colette mellett szálltak le. Északon homályosan látszottak a havas, izmos hegyek gyűrődései a sötét felhők örvényei alatt. A Vénusz!

Az, ami az űrben történt, még mindig ott kavargott a fejében, úgyhogy amit maga előtt látott, az most álomnak tűnt. Elválasztották Wahramtól, amíg átmentek az egészségügyi ellenőrzésen, utána pedig a hosszú, postmortem biztonsági vizsgálaton. Az emberek, akikkel beszélt, feldúltak voltak; egyértelműen muszáj volt részt vennie a jelen eseményeiben, bármilyen áttetszőek is voltak. Majd később merenghet azon, ami történt, és azon, hogy ettől hogy érzi magát. Nem akart ő is eltűnni, mint minden más.

A vendéglátóik kis vacsorát terítettek eléjük dim sum stílusban, apró tálkákon, morzsányi ételekből, amelyek mindegyike csak falatnyi volt, vagy kóstoló, mindegyik más szósszal, amíg Swan ízlelőbimbói teljesen össze nem zavarodtak, és négy falat után úgy nem érezte, hogy tele van. A gyomra lázadozott; végig korgott és görcsölt az étkezés végén megkezdett beszélgetés alatt.

Sokan alkoholos és opiátos koktélokat ittak. Swan szódavizet kortyolgatott, és figyelmesen nézegette az embereket. A vénusziak nagyon visszafogottnak tűntek. Egy csapat mókamester, akik nagyrészt egy asztalnál gyülekeztek, nevetett az ételes kocsikon, de a többiek szégyenkezőnek, sőt, komornak tűntek. A napvédő megmenekülése persze nagyon jó volt, egyértelműen hatalmas diadal. De a védelmi rendszerük cserbenhagyta őket, és a napvédő sebezhetősége az egész világnak nyilvánvalóvá vált. Ezúttal elkerülték a katasztrófát, de az még mindig Damoklesz kardjaként lógott a fejük felett: a szörnyű végzet, amelyet folyamatosan egy zsalugáternél nem erősebb tárgy ver vissza, egy kerek sárkányrepülő egy madzagon.

A terem egyik különösen komor szeglete abban a kérdéskörben merült el, hogy vajon mi történhetett a napvédő védelmi rendszerével; ezek az emberek az asztali kijelzőn bökdösték a grafikonjaikat, és hadarva magyaráztak egymásnak. Úgy tűnt, a legtöbben közülük úgy gondolják, hogy a védelmi reakció elmaradását belső szabotázs okozta. Ekkor Wahram gurult be a helyiségbe egy tolószéken, és csatlakozott hozzájuk, fehér anyagba kötött bal lábát egyenesen előretartva. Lassan bólogatott, miközben beszéltek hozzá. Egyszer Swanra pillantott, mintha olyasmit hallott volna, amit szerinte a lány érdekesnek találhat; utána ismét mélyen belemerült a beszélgetésbe. Swan reménykedett, hogy később majd elmeséli neki. Bár ekkor az is felmerült benne, hogy lehet, hogy a férfi úgy érzi, szólnia kell nekik arról, hogy ő beszélt Pauline-nak Alex csoportjáról, noha megígérte, hogy nem fog. Hogyan másképpen állná meg a helyét a történetük? Nos, végtére is, az elhamarkodottsága megmentette a Vénuszt. Nem mintha ez azt jelentené, hogy ennek ellenére nem fog megfizetni érte. Hogy nem fogják egy teljesen megbízhatatlan, esztelenül vakmerő, fecsegős kvabusfejűnek tartani. Ezt nem lenne nehéz megindokolni.

Egy olyan témánál kapcsolódott vissza a beszélgetésbe, amelyről láthatóan nem szívesen váltottak szót:

– Gondolom, most már meg kell tartaniuk a napvédőt, ha egyszer feltették.

Egyikük türelmetlenül legyintett. – Vannak, akik szerint nem, változtatnunk kellene.

– Hogy érti? Nem kellene ahhoz egyfajta nappal-éjszaka-körfogás?

– De igen.

– És azt hogyan?

– Egyetlen módja van – válaszolta egyikük. – Egy erős meteorzápor oldalról.

– A nagyon kései bombázás – kiáltott valaki oda a viccelődők asztalától.

– De az nem tenné tönkre a már rendezett felszínt? – kérdezte Swan. – Nem robbantaná le a habkövet, a szén-dioxidot, a légkört... mindent, ami elkészült?

– Nem mindent – felelte az első megszólaló. – Ugyanazt a területet céloznánk. Attól csak... felfordulás lenne.

– Felfordulás!

– Nézze, nekünk nem tetszik az ötlet. Mi harcoltunk a forgatás felgyorsítása ellen. Mindannyian – mutatott végig a többieken a helyiségben. – De Laksmi és az övéi azt állítják, hogy működne túl nagy pusztítás nélkül is. Csak eggyel több rövid, mély óceánárok lenne, attól keletre pedig a meteorok. Ezt a többi terület is megszenvedné, különösen az egyenlítő körül, de nem annyira, hogy elpusztítanánk az összes már itt lévő baktériumot. És nem szabadítana fel pár százaléknyinál többet a betemetett szén-dioxidból.

– De nem kellene évszázadokig tartó nehézbombázás ahhoz a fordulatszámhoz, amire itt szükség van?

– Az a terv, hogy olyan százórás napokra kellene pörgetni. Úgy gondoljuk, ezt a legtöbb földi életforma el tudná viselni. Így csak száz év kellene hozzá.

– Csak száz!

Egy újabb hang: – Ezek az emberek azt akarják mondani, hogy elsőre túl gyorsan fogtunk hozzá. – Ez a beszélő egy idős ember volt, eleven szemekkel egy olyan viharvert arcban, mintha maszk lenne, kicsit bocsánatkérően, kicsit elítélően beszélt. Túlságosan is úgy estünk neki, mint a Mars! Azért választottuk a napvédőt, mert az gyorsabb! De ha egyszer odakerül, meg kell tartani. Függ tőle az ember. És most mindenki látta, mi történhet vele. Úgyhogy Laksmi fog győzni. A szavazáson most a bombázás nyer majd.

– Úgy érti, a Munkacsoporton belül?

– Igen. Óvóhelyeken kell majd megszállnunk, vagy vissza kell vonulnunk az égi városokba, esetleg haza kell mennünk egy időre. Meg kell várnunk, amíg ismét lenyugszanak a dolgok.

Wahram, aki odagurult és csatlakozott hozzájuk, azt mondta: – De most mivel fogják megszórni? Nem foglalhatnak le több holdat, hogy feldarabolják őket.

– Nem – felelte az öreg. – Az is a túlzott kapkodás miatt volt. De sok neptunuszi trójai van, amit le lehet küldeni.

– Azokat nem a tritoniak fejlesztik?

– Több ezer van belőlük. És mind a Kuiper-öv foglya. Ha a tritoniak azt akarják, akkor a Kuiperből is hozhatunk. Úgyhogy semminek sem kell elvesznie a Neptunuszról. A tritoniak elvben már beleegyeztek.

– Nocsak – felelte Swan döbbenten. Nem tudta, mit mondjon. Végignézett a komor, ingerült arcokon. – És az itteniek ezt akarják? Tudják egyáltalán, mit akarnak?

A többiek egymásra néztek. Az első szólalt meg: – Van egy ügyvivői hálózat, olyan, mint a pancsajatok Indiában. És mindenki beszél egymással. Itt csak negyvenmillióan vagyunk. Úgyhogy a Munkacsoport meg fogja tudni a véleményünket, és mindenki másét is. De az a helyzet, hogy ez a terv már lendületben volt. És most azután, ami történt, az emberek be fogják látni, hogy muszáj. Laksmi győzött.

Később, amikor Swan magára maradt a kórházi szobájában, kopogtattak az ajtaján, és Shukra lépett be rajta Swan ifjú barátjával a Földről, Kirannal. A lány vidáman üdvözölte őket, azonnal felvidította őt az arcuk eleven, valóságos látványa. Shukra, akivel egymillió évvel ezelőtt dolgozott; Kiran, a legfrissebb barátja; most egyforma volt az arcuk, komoly és figyelmes. Leültek az ágya mellé, Swan pedig töltött nekik vizet.

– Hallgasd meg ezt a fiatalembert – billentette Shukra Kiran felé a fejét.

– Mi az? – kérdezte Swan rosszat sejtve.

Kiran felemelte a kezét, mintha meg akarná nyugtatni. – Maga szólt nekem, amikor idehozott, hogy itt klikkek vannak. Erről kiderült, hogy tényleg így van, sőt, szinte egy kis földalatti polgárháborúnak lehetne nevezni.

– Laksmi – tette hozzá Shukra hangsúlyosan, mintha ez mindent megmagyarázna. – Vele szűrte össze a levet.

– És ez rossz? – kérdezte Swan. – Úgy értem... én mondtam neki, hogy próbálkozzon nála.

Shukra erre csak a szemét forgatta. – Swan, te száz éve nem voltál itt. Tudnod kellene, hogy azóta megváltoztak a dolgok. Mondd el neki – szólt Kirannak.

– Én mindenféle küldeményeket és üzeneteket kezdtem szállítani Laksminak – magyarázta Kiran –, és Shukra látta, hogy ez történik, és rávett, hogy nézzek utána, mit is csinálok, amikor neki intézek el ügyeket.

– Csalinak használtam – tette hozzá Shukra merev mosollyal –, és ő bekapta. De valószínűleg tudta, hogy csali.

Kiran bólintott, és a Swanra vetett pillantása azt mondta, „látod, mibe kevertél bele”. Azzal folytatta: – Van egy új tengerparti város, amelyet Laksmi csapata épít, az egyértelműen az ő helye, és valamiért túl alacsonyan van. Azt mondják, lehet, hogy azt akarja, hogy idővel víz alá kerüljön biztosítási csalás, vagy valami ilyesmi miatt. Mindenesetre valami furcsaságot készítenek abban a városban. Azt hiszem, androidokat, vagy ilyesmit. Tudja, olyan robotokat, mint az ember.

– Tudom – felelte Swan. – Folytasd.

– Van ott egy épület, ami be van zárva, egy elég nagy épület. Láttam, amikor egy doboz szemgolyót szállítottak oda. Azt hiszem, lehet, hogy mesterséges embereket raknak ott össze. Valami Frankenstein-gyár lehet.

– Láttad?

– Az őr, akivel voltam, kinyitotta az egyik dobozt, és szemek voltak benne. Neki nem tetszett, hogy megláttam, úgyhogy el kellett jutnom Shukra tanítóhoz, és a segítségét kellett kérnem.

Shukra bólintott, mintha azt mondaná, hogy ez okos húzás volt. Swan azt kérdezte tőle: – Szóval az a hely, ahol volt, Laksmié?

– Igen – felelte Shukra. – Az ő munkáscsapatai építették az egész várost. Úgyhogy, nézd... a vinmarai ügyekről nem tudok semmit, de olyan embereket küld Cleopatrába, akiket nem tudunk azonosítani. Nekem is van egy irodám Cleopatrában, az elvben szabad város, bár igazából ő irányítja. Megpróbáltam kideríteni, honnan jönnek ezek az új emberek. De most... amikor meghallottam, hogy megtámadták a napvédőt, az volt az első gondolatom, hogy milyen jól jön ez Laksminak. Az emberek annyira megijedtek, hogy támogatni fogják a bolygó felpörgetésével kapcsolatos tervét, és ha azt kivitelezzük, az új gödör, amit az egyenlítőbe robbantanak, ennek megfelelően lecsökkenti majd az óceán szintjét. Az olyan helyek, mint Vinmara, túl alacsonyan vannak? Nem lesznek túl alacsonyan.

– Ááá – felelte Swan. – Hű. De... Mi van a kínaiakkal?

– A kínaiak utálják a második bombázás ötletét, úgyhogy ha a tiltakozásuk ellenére mégis bekövetkezik, akkor veszítenek az erejükből... és ez megint csak Laksminak kedvez. És az az igazság, hogy egyikünk sem szeretné, ha Peking mondaná meg, hogy mit tegyünk. Úgyhogy ez is őt támogatja.

– És ezek a humanoidok, akiket ő épít? – Swan előrehajolt, és az asztal kijelzőjét kezdte nyomkodni. – Gyere... mutasd meg nekem Vinmarát a térképen. Hívjuk ide Genette felügyelőt és Wahramot is. Őket nagyon fogja érdekelni, amit elmeséltél.

Megérkezett a szobába Genette felügyelő, majd Wahram is begurította magát a kerekesszéken, bekötött bal lábbal. Meghallgatták Kiran történetét, majd elgondolkoztak a következményein.

Genette felügyelő azt mondta: – Azt hiszem, pár dolgot el kell döntenünk, mielőtt a tettek mezejére lépünk. Azok után, ami történt, meglehetősen biztos vagyok abban, hogy végre kell hajtanom a tervet, amelyet kitaláltunk, és amelyet neked még nem mondtam el, Swan. Úgyhogy ha ismét hajlandó vagy kikapcsolni Pauline-t, akkor most elmesélném.

Swan nem volt biztos abban, hogy ismét végig akarja ezt csinálni, és mostanra a felügyelő is biztosan tudja már, hogy beszélt Pauline-nak arról, amiről az előző offline találkozón volt szó, úgyhogy nem látta értelmét.

Mindenesetre amúgy is megakadályozták ebben, mert ekkor Wahram szólalt meg: – Attól tartok, hogy esetleg anélkül kellene végrehajtanunk a tervet, hogy Swan bármit is tudna róla. Lehet, hogy a beszélgetés időtartamára kikapcsolja Pauline-t, de utána elképzelhető, hogy amikor ismét visszakapcsolja, akkor elárulja neki, miről volt szó, mint a múltkor is.

Swan szinte keresztülszúrta Wahramot a pillantásával, és azt mondta Genette-nek: – Pauline volt az, aki időben értesített minket a támadásról ahhoz, hogy tenni tudjunk valamit. És Wang kvabusa építette ki az új megfigyelőrendszert, amelyik képes volt felfedezni a kavicszáport. Majd később megköszönhetik nekem. De az a lényeg, hogy bármire is készülnek ezek a vénusziak a kvabusembereikkel és a terveikkel, más kvabusok is léteznek, akik egyértelműen a mi oldalunkon állnak. Velük együtt kell működnünk!

Genette felügyelő helyeselt. – Hosszan elbeszélgettem Wanggal és a kvabusával, és amit most elmondott nekem, az tényleg így van. Attól tartok, hogy a kvabusok között is van klikkesedés.

– Ezért kell tájékoztatnunk a mieinket!

– Lehet – felelte Genette. – Bár az, hogy kik a mieink, még nyitott kérdés. És ebben az esetben minél kevesebben tudnak a dologról, annál jobb. Úgyhogy nézzék, most, hogy megkaptam Kirantól ezt az információt, a tervek szerint végrehajtom ezt az Interplán-akciót.

– Vagyis? – kérdezte Swan.

A felügyelő kis arca, amely éppen olyan gyönyörű és kíváncsi volt, mint egy langurmajomé, ragyogó mosolyt vetett Swanra. – Ezt hadd mondjam el majd egy későbbi időszakban.

Swan sötét pillantást vetett Wahramra. – Látod, mit csináltál.

Wahram megvonta a vállát. – Ahhoz, hogy a terv sikerüljön, teljes titoktartásra van szükség. A részletekkel még én sem vagyok tisztában.

– És hadd tegyem hozzá – tette hozzá Genette sietve –, hogy a tervemhez erre az információra is szükség volt a barátjától. Úgyhogy csak most állt össze az egész. Hadd tegyem meg a következő lépést titokban. Még Wahram, mint azt ő is mondta, és a Vénuszon szinte senki – hajolt meg Shukra felé – sincs tisztában a következő lépésünkkel, és ennek így is kell maradnia ahhoz, hogy sikerüljön.

Swan nem tudta megállapítani, hogy Genette nem csak Wahramot akarja-e jobb színben feltüntetni az ő szemében; túlságosan dühös volt ahhoz, hogy ki tudja értékelni a helyzet nüánszait. Kikapcsolt az ítélőképessége. Genette immár egy munkatársával beszélt, aki szintén bejött hozzájuk, majd végül feléjük fordult, és azt mondta: – Ha megbocsátanának.

– Én nem fogok – felelte Swan, és kiviharzott a szobából.

Wahram utolérte a folyosón, és mivel a kerekesszékével tartotta vele az iramot, erre bármeddig képes lett volna, akármilyen gyorsan is gyalogol a lány.

– Swan, ne legyél rám dühös. El kellett mondanom a felügyelőnek, ami történt, hogy továbbra is jóhiszemű benyomást keltsek egy fontos dologban; ez a művelet nagyon kényes, és az egész helyzetet el kellett mesélni.

– És meg is tetted.

– Igen, és hamarosan te is tudni fogsz mindent. De egy darabig meg kell bíznod bennünk.

– Bennünk?

– Én is segíteni fogok a felügyelőnek. Szerintem nem telik majd túl sok időbe. Remélem, te ezalatt visszamész a Terminátorra, és beszélsz ott a tieiddel a titáni helyzetről és rólunk.

– Te úgy gondolod, hogy engem ez még mindig érdekel?

– Nagyon remélem. Ez fontosabb, mint a te mostani megsértett önérzeted, ha megengeded. Különösen, mivel semmi szükség arra, hogy sértve érezd magad. Szerintem az, hogy téged és Pauline-t elválaszthatatlannak tekintünk, jó dolog, nem? Mondjuk úgy, hogy ez pontosabban és jobban jellemez téged. Te egy új dolog vagy. Hadd tegyem hozzá, hogy legfőképpen számomra. – Kinyúlt, és megfogta Swan kezét, majd mindkettejüket megállította azzal, hogy a másik kezével lefékezte a kerekesszékét. Kicsit elkanyarodtak, és Wahram továbbra is fogta Swan kezét, noha a lány megpróbálta elhúzni. – Ne már – mondta –, most komolyan. Ott voltál velem hajótöröttként, vagy nem? Ott voltál az alagútban, vagy nem?

A lány kérdésének visszafordítása ellene; és persze ő is emlékezett rá. – Igen, igen – nézett lefelé Swan duzzogva.

– Hát akkor, most itt vagyunk, és ez egy olyan helyzet, amelyben titkolózásra van szükség, úgyhogy ennek fényében láthatod, hogy amit az imént Genette-nek mondtam, azt szükségből mondtam. Különös tekintettel az irántad való érzelmeimre, amelyek – megállt, hogy a széket irányító kezével a mellkasára csapjon – mélyek. Zavarosak, de mélyek. És csak ez számít. Ez teszi az életet érdekessé. Úgyhogy arra gondoltam, hogy össze kellene házasodnunk abban a szaturnuszi kommunában, amelyben élek. Ez annyival több nehézséget megoldana, mint amennyi származna belőle, hogy tényleg úgy gondolom, hogy ez lenne a legjobb mindkettőnknek. Számomra mindenképpen. Úgyhogy abban reménykedem, hogy hozzám jössz, és ez a hosszú és a rövid változat is egyben.

Swan elrántotta a kezét, és felemelte, mintha meg akarná ütni a férfit. – Nem értelek!

– Tudom, nekem is ez a problémám. De nem ez a lényeg. Ez csak egy része. Ez is a projektünk egyik része lehetne.

– Nem tudom... – kezdte Swan, majd elhalt a hangja; olyan sok minden követhette volna ezt az indítást, hogy nem tudta, melyiket válassza. Semmit nem tud! – Amúgy is a Földre megyek – felelte csökönyösen. – Találkozóm van az Egyesült Államok emlőstanácsával; komoly előrelépéseket sikerült ott tennünk. És most szeretnék Zashával is beszélni.

– Ez rendben van – nyugtatta meg Wahram. – Gondold végig. Nekem vissza kell mennem Genette-hez; tényleg benne vagyunk egy sürgős ügyben, és ez a Kirantól származó információ volt a fordulópont, úgyhogy hadd fejezzük ezt be, és amint tudlak, megkereslek. – Majd kínszenvedést imitálva a szívéhez emelte két kezét, utána megfordult, és visszagurult a felügyelőhöz.

WAHRAM ÉS GENETTE

Wahram visszatért Genette-hez, aki éppen elindult Vinmarába, és nem vesztegette az időt, csak annyit mondott, hogy „gyerünk”, majd olyan gyorsan elviharzott, mint egy terrier. Miközben Wahram gurulva üldözte, Genette hátrapillantott, és megkérdezte, hogy Swannal minden rendben van-e. Wahram azt felelte, hogy igen, bár ebben egyáltalán nem volt biztos. De a tervre kellett koncentrálniuk.

Miközben Vinmarába repültek, Genette beszélt néhány kollégájával a Passepartoutot használva rádióként, mire Wahram kérdően az eszközre mutatott.

Genette a fejét csóválva azt mondta: – Tényleg vannak kvabusok, amelyek nekünk dolgoznak, mint arra Swan rávilágított, és lehet, hogy az övé is ezek közé tartozik, ez valószínűnek tűnik. De még nem tudtam leellenőrizni, úgyhogy valószínűleg igazad volt abban, hogy ne vonjuk bele. Nála nehéz megjósolni, hogy mit fog tenni. De mindeközben Wang kvabusát és a Passepartoutot leellenőriztük, és ők mindenben az utasítások szerint segítenek. Úgy gondolom – hangsúlyozta ki a csuklókvabusának, miközben összehúzta a szemöldökét.

Wahram azt felelte: – Szerinted a kvabusok elkezdtek úgy funkcionálni, mint egy külön társadalom, csoportokkal vagy akár szervezetekkel, és egymás közti nézeteltérésekkel?

Genette széttárta a két kezét. – Honnan tudnánk? Lehet, hogy csak különböző utasításokat kapnak különböző emberektől, ezért különbözőféleképpen viselkednek. Úgyhogy abban reménykedünk, hogy sikerül elkapnunk ezeknek a kvabusoknak a gyártóját Vinmarában, és akkor talán többet megtudunk.

– És mi van a vénusziakkal? Ők hagyni fogják, hogy véghezvidd, amit itt akarsz?

– Shukra és a csoportja mögöttünk állnak. Ők éppen elég nagy pácban vannak, és magasak a tétek. Vagy Laksmi emberei gyártják ezeket a humanoidokat, vagy más okokból nyernek a létezésükön. Még nem tudom, melyikről van szó, mindenesetre Shukra csoportja boldogan segít nekünk. Azt hiszem, a Munkacsoport eléggé megosztott ahhoz, hogy megtehessük, amit akarunk, és elhagyhassuk a bolygót, mielőtt visszavághatnának.

Ez elég baljósan hangzott Wahramnak. – Ugorjunk bele egy polgárháború kellős közepébe?

Genette egy kurta vállvonogatással csak annyit válaszolt: – Nem maradt más út, mint az előre.

Odaértek az űrkikötőbe, és végigsiettek rajta, majd egy folyosón át egy kis repülőgépbe jutottak. Amikor már a fedélzeten és a levegőben voltak, Genette kinézett az ablakon, és megjegyezte: – Ez itt nagyon hasonlít Kínára. Ami azt illeti, lehet, hogy még mindig Kínából irányítják, nem lehet biztosan tudni. A döntések mindenesetre egy aránylag kis csoport kezében vannak. És a tagjainak most megoszlik a véleménye azzal kapcsolatban, hogy mi legyen a napvédővel. Az, hogy mi a véleményük róla, egyfajta hűségpróbává vált mindkét oldalon. Én azt hittem, hogy a legtöbb vénuszi elfogadta már ezt a függést, mint egy újabb veszélyt a többi között. De azok, akik tiltakoznak ellene, vehemensebb érzelmekre hajlamosabbak. Számukra ez egyfajta egzisztenciális kérdéssé vált. Úgyhogy ők hajlanak a szélsőségekre, ha meg akarják kapni, amit akarnak.

– Szóval, szerinted mit műveltek?

– Azt hiszem, az történhetett, hogy az egyik programozójuk utasított néhány kvabust, hogy segítsenek megszabadulni a napvédőtől. Lehet, hogy ez nyílt parancs volt, olyasmi, hogy „találjátok ki, hogyan lehetne ezt megoldani”. És ez azt jelenti, hogy valamelyik kvabus most egy valószínűségi algoritmust is futtat. És az is lehet, hogy ez egy rosszul felépített algoritmus. Olyan, ami bármire képes, úgymond. Ebben kicsit olyan, mint egy ember! Nagyon életszerű. Szóval mi van, ha ez a kvabus utána azt javasolta, hogy tegyenek kvabusokat emberi testekbe, hogy olyan támadásokra is képesek legyenek, amilyenekre a helyhez kötött dobozkvabusok önmagukban nem lennének... olyan támadásokra, amelyeket az emberek nem tudnának vagy akarnának végrehajtani? Szabotázsra gondolok. Vagy nevezzük ismeretterjesztő előadásoknak, ami alatt előre megrendezett katasztrófákat értek. Ha sikerül elhitetniük a vénusziak többségével, hogy a napvédőt támadás fenyegeti, hogy mind olyanok, mint a bogarak, akkor a közvélemény biztosan támogatna egy újabb bombázási korszakot, hogy megpörgessék a Vénuszt.

– A civilek megfélemlítése, hogy meghozzanak bizonyos politikai döntéseket – vonta le a következtetést Wahram.

– Igen. Amit mi a terrorizmus egyik definíciójának tartunk. De egy olyan kvabusnak, amelyet arra programoztak be, hogy megoldást találjon, ez nem feltétlenül ilyen nyilvánvaló.

– Szóval a Terminátor megtámadása egyfajta demonstráció volt?

– Pontosan. És egyértelműen megtette a hatását itt, a Vénuszon.

– De ez az új támadás a napvédő ellen, ez többnek is bizonyulhatott volna ijesztgetésnél – mutatott rá Wahram. – Ha sikerrel járt volna, rengetegen meghaltak volna.

– Még az sem biztos, hogy negatívumként fogták volna fel. Az algoritmustól függ, ami azt jelenti, hogy a programozótól függ. Rengeteg ember van a Földön, akikkel helyettesíteni lehet az itt elpusztultakat. Egyedül Kínából könnyedén pótolni lehetne mindet. Az egész vénuszi népességet meg lehetne ölni, és helyettesíteni lehetne kínaiakkal, és Kína észre sem venné. Szóval, ki tudhatja, mire gondoltak? Lehet, hogy ezek a programozók új irányokba terelték a kvabusokat, az is lehet, hogy új algoritmusokkal látták el őket, de bármit is tettek, nem sikerülhet emberi gondolkozókat csinálni belőlük, még akkor sem, ha már átmennek a Turing-teszten, vagy ilyesmi.

– Szóval ezek a kvabanoidok vitathatatlanul léteznek.

– Ó, igen. A te Swanod is találkozott néhánnyal, csakúgy, mint én. Az az izé az Ión is ilyen volt. És megtudtam, hogy a Marson is nagyon sokan vannak, emberként élnek, és még a kormányzásban is részt vesznek. A Mars problémái a Mondragonnal és a Szaturnusszal... ezek most kezdenek kicsit gyanúsnak tűnni.

– Á – mondta Wahram, miközben végiggondolta. – Szóval, most... mit is csinálsz?

– Egyszerre tartóztatjuk le mindet – közölte vele Genette, miközben gyorsan rápillantott a Passepartoutra. – Elküldtem a titkos jelzést, hogy lássanak neki, és most jött el az ideje. Éjfél greenwichi idő szerint, 2312. október 11. Ugranunk kell.

Vinmara mellett értek földet, és utána Wahram hálás volt a tolószékéért, mert Genette villámként cikázott egyik találkozóról a másikra; Wahram még a kerekesszékkel is alig bírta tartani a tempót.

Kiran pár perccel később érkezett meg egy másik repülővel, és találkozott velük, hogy megmutassa, melyik épületbe szállították a szemgolyókat. Nem sokkal utána egy fegyveres csoport termett ott, és azonnal körbe is vették az épületet. Némi várakozás után berobbantották a főbejáratot, és lövésre tartott fegyverrel berontottak, teljes űrruhában. Abban a pillanatban, hogy betörték az ajtót, sűrű gázfelhő kezdett kigomolyogni a belső térből.

Az épületet nem egészen öt perc alatt átkutatták. Genette azonnal beszélgetni kezdett az akciócsoporttal, majd Shukrával, aki egy másik csapat fegyveressel bukkant fel, hogy a helyieknek eszébe ne jusson ellenállást tanúsítani, miközben gyorsan kipakolják a létesítményt.

Genette folyamatosan emberekkel kommunikált, hol személyesen, hol mobilon, minden kapkodás nélkül, de nagyon céltudatosan – hozzászokott az ilyesmihez. Még annak a gondolatához is hozzászokott, hogy beleugorjon egy vénuszi belső ellentét közepébe, amiről Wahram úgy gondolta, hogy nagyon veszélyes is lehet. Amikor úgy tűnt, hogy Genette egyelőre végzett, és éppen egy asztal szélén ült a kávéját iszogatva és a csuklókvabusát nézegetve, Wahram kíváncsian megkérdezte: – Szóval, ezek a kavicstámadások... A vénuszi klikkek idézték elő őket, hogy befolyásolják az ittenieket? Hogy megkapják, amit egy másik klikkel folytatott csatában akarnak?

– Pontosan.

– De... ha a napvédő megsemmisítése sikerült volna, akkor a terroristák nem ölték volna meg önmagukat is?

Genette azt felelte: – Szerintem lett volna idő az evakuálásra. És lehet, hogy az elkövetők már nincsenek a bolygón. Továbbá ha kvabusok hozták meg ezt a döntést, lehet, hogy őket ez nem érdekelte. Bárki is programozta be őket, lehet, hogy ezen a ponton már nem tudta befolyásolni a döntésüket. Lehet, hogy a kvabusok azt gondolták, hogy „hát, ez veszteség, de belőlünk több is van. Úgyhogy ők elérik, amit akarnak, akár sikeres lesz a támadás, akár nem”.

Wahram ezen elgondolkozott. – És mi van azzal az elpusztított terráriummal az aszteroidaövben? Az Yggdrasillal?

– Azt nem tudom. Lehet, hogy csak meg akarták vele ijeszteni az embereket. Lehet, hogy csak a módszert tesztelték. De egyetértek abban, hogy az furcsa. Ez az egyik oka annak, hogy látni akarom ezeket a kvabanoidokat, és az összes embert, akit innen összeszednek.

A komplexum kapujában egy csapat ember jelent meg, és Genette azonnal megindult feléjük. Sok kicsi is volt közöttük; az épület megrohamozásában láthatóan volt egy kis trójaifaló-komponens is, amelynek keretében egy csapat kicsi bemászott a szellőzőkön, és az akció elején könnygázbombát dobáltak a belső térbe.

– Rendben, gyerünk – mondta Genette, amikor visszaért Wahramhoz. – Tűnjünk innen. Olyan gyorsan el kell távolítanunk ezeket a teremtményeket a bolygóról, ahogy csak lehet.

Körülbelül kéttucatnyi ember, nagyrészt normál méretűek, de köztük egy kicsivel és egy magassal jött ki sorban a kapun biztonsági mellénnyel egymáshoz láncolva. Genette egyesével megállította őket, miközben elmentek mellette, és udvarias kérdéseket tett fel nekik, miközben mindegyiket csak pár másodpercre tartotta fel. Wahram is megnézte őket, amikor elmentek mellette, és észrevette, hogy a mozgásuk talán túlontúl kecses, és néhányuknak üveges a tekintete; de nem vett volna mérget arra, hogy meg tudja állapítani, melyik valódi ember, és melyik nem. Annyi biztos, hogy nagyon zavarba ejtő volt az egész. Úgy érezte, egy cseppnyi félelem csúszik le a torkán a gyomrába, ahol szétterjedt.

Genette megállította az utolsó embert a sorban. – Á!

– Ki ez? – kérdezte Wahram.

– Azt hiszem, Swan gyeptekése. – Genette felemelte a Passepartoutot, és lefényképezte az illetőt, majd a kép-összehasonlítás után bólintott. – És, mint kiderült... – húzott végig egy pálcát a fiatal feje felett – mégis ember.

Az ifjú némán bámulta őket.

Genette azt mondta: – Lehet, hogy ez a mi programozónk, nem? Majd kifelé menet kiderítjük. Most olyan gyorsan el akarok tűnni a Vénuszról, amennyire csak lehet.

Ez egy újabb gyors átkelést jelentett a városon, majd egy feszültséggel terhes utat a zsilipkapuk között a rögtönzött helikopter-felszállópályájukhoz. Azok a hivatalnokok, akiknek okuk lett volna megállítani egy ekkora csoportot, nemegyszer átengedték őket, miközben végig idegesen tanácskoztak a fejhallgatójukkal az egész folyamat alatt.

Amikor ismét a levegőbe emelkedtek, Wahramra pillantott, elkerekítette a szemét, és színpadiasan megtörölte a homlokát. A helikopter Colette-be repült, és az ottani űrkikötőben odasiettek egy másik felszállópályához, átszálltak egy másik gépbe, és nagy vibrálás közepette felszálltak vele egy alsó körpályára, ahol összeszedte őket a bolygó körül keringő Interplán-cirkáló.

A Swift Justice volt az; és miután mindenki feljutott a fedélzetére, elindultak a Plútó felé.

A kifelé vezető útjuk hetei alatt nemegyszer kikérdezték a gyeptekést, de az soha nem mondott egy szót sem. Egyértelműen ember volt. Egy fiatalember, harmincöt éves. A Chateau Kertből vissza tudták fejteni az útvonalát a függetlenekig, egy olyan alakig, amelyik nem volt hajlandó megmondani a nevét idegeneknek; az Interplán véletlen megérzésből U-238-nak nevezte el.

A Plútóra és a Charonra vezető út alatt Wang kvabusa elég sokat elő tudott ásni a gyeptekés korábbi életéről. Az szomorú volt, bár nem túl szokatlan: egy kis terrárium, amelyiket az egyik szekta, ez esetben az Ahura Mazda vezet; szigorú nemi elkülönítés; a démoni elfajulásokért járó testi fenyítés mániája. Ebben a kis világban egy kiegyensúlyozatlan gyermek. Megbánás nélküli agresszióról szóló beszámolók. Négyéves korától egészen a száműzetéséig, huszonnégy éves koráig ott élt. A Vestán tanult meg programozni, ahol senki nem ismerte; egy ideig kvabustervezéssel foglalkozott a Ceres Egyetemen, de utána abbahagyta az iskolát; elszakadt az egyetemi kultúrától is. Végül kirúgták a Ceresről, mert túl sokszor hágta át a biztonsági előírásaikat; majd visszatért a hazájába, és amennyire tudni lehetett, ott is maradt. De igazából nem tartotta megfigyelés alatt senki. Az, hogy hogyan kezdett a Vénuszon dolgozni, nem volt egyértelmű, ezt az időszakot elrejtette a Vénusz Munkacsoportját övező sűrű homály – ebben az esetben Laksmit és az ő antinapvédős csoportját, amelyik igen eredményesen titkolta a tevékenységeit. Tehát Vinmara és a labor humanoidokat gyártott, beleértve azokat is, akik a Marsra mentek, és beszivárogtak a közigazgatásba. És azokat is, akik a Földre költöztek, majd az aszteroidaövre, és elkészítették, majd használták a kavicskatapultot. Úgyhogy vagy ez a fiatalember találta ki a kavicszáport, vagy ő tervezte azokat a kvabusokat, amelyek kitalálták; és vagy ő, vagy az egyik teremtménye hajtotta végre a támadásokat.

– Az Yggdrasil? – kérdezte tőle Genette valamikor.

A fiatal testéhez és agyához illesztett diagnosztikus monitorok kis ugrást mutattak.

Genette bólintott. – Csak egy főpróba, mi? Az elmélet igazolása a gyakorlatban?

A monitorok ismét ugrást jeleztek a metabolikus rendszerben. Azt a gondolatot, hogy ezek az ugrások megbízható hazugságvizsgálatot jelentenének, már rég elvetették, de a fiziológiai kilengések akkor is jelentőségteljesek maradtak.

A fiatalember némasága miatt nem lehetett biztosan tudni, hogy miért történtek meg ezek a dolgok. De az Yggdrasillal való összefüggésük egyértelmű volt.

Genette-nek ez volt a lényeg. – Azt hiszem, hogy a Terminátor és a Vénusz megtámadása politikai ügy volt – mesélte Wahramnak úgy, hogy az ifjú még ott volt a szobában, és némán bámulta a falat, csak a monitor kiugró vonalai beszéltek helyette egyfajta néma kiabálással. – Gyanúm szerint Laksmi hagyta jóvá őket. De az Yggdrasil feltörése volt az első, és az valószínűleg ennek az embernek az ötlete volt. Talán egy bemutató Laksminak. Az elmélet a gyakorlatban. Ezért halt meg háromezer ember.

Genette az ifjú feszes arcára meredt, majd végül azt mondta Wahramnak: – Gyere, menjünk ki innen. Itt már nem maradt dolgunk.

A három hét során, mialatt odaértek a Plútóra és a Charonra, Wahram lábsérülésének állapota romlani kezdett, és a hajó orvoscsapata egy konzultáció után úgy döntött, hogy amputálják közvetlenül térd alatt, és megkezdik a pluripotens őssejtmunkát, amely megindítja egy új láb kinövését. Wahram ezt olyan kevés odafigyeléssel szenvedte el, amennyivel csak tudta, elfojtva magában a rettegést, és emlékeztetve önmagát, hogy száztizenhárom évesen az egész teste orvosi műtermék, és a végtagok újranövesztése az egyik legegyszerűbb és legrégibb testi beavatkozás. Ennek ellenére riasztó volt látni, és fantomviszketősen érezni, úgyhogy Wahram azzal terelte el a saját figyelmét, hogy újra és újra kikérdezte Genette-et arról a tervről, amelyen a felügyelő csapata éppen dolgozott. De bármennyire is lefoglalta magát, soha nem szokta meg az új láb növesztésének érzését térdtől lefelé.

A naprendszer összes részéből odagyűltek űrhajók, hogy csatlakozzanak hozzájuk a Charonon, mert ott gyűjtötték össze az Alexandrinák és a velük együttműködő Interplán-ügynökök a letartóztatott kvabushumanoidokat, az összes olyat, akit tudomásuk szerint legyártottak. Mindegyiket ugyanazon a napon gyűjtötték be, amikor bezárták a vinmarai gyárat, legnagyobb részüket ugyanabban az órában. Mint kiderült, majdnem a felüket a Marson. Az egész műveletet szájhagyomány útján szervezték meg és folytatták le, a végrehajtás pontos pillanatát pedig előző nap kommunikálták le: Genette egyetlen rádióüzenetet küldött, a régi dzsesszdal, a „Now’s the Time”, vagyis az „Itt az idő” felvételét. A terv minden részlete különösebb fennakadás nélkül zajlott le annak ellenére, hogy több mint kétezer ügynök vett részt a végrehajtásában, és négyszáztíz humanoidot tartóztattak le. Egyikük sem adta annak tanújelét, hogy tiltakozna a letartóztatás ellen.

Genette terve most az volt, hogy száműzze ezeket a humanoidokat a gyeptekéssel és azzal a körülbelül harminc emberrel együtt, akik részt vettek a kvabustámadásokban. Megállapodtak, hogy a Plútó egyik holdjából, a Nixből épült űrhajókat fogják erre felhasználni. Az tulajdonképpen csupán egy valamivel különlegesebb terrárium volt, szinte teljesen zárt biológiai életfenntartó rendszerrel, különlegesen jó felszereltséggel és rendkívül erős meghajtórendszerrel. Most egyfajta börtönhajóként fog működni, olyanként, amilyenek az aszteroidaövben keringenek, viszont kilövik a naprendszerből. Az űrhajó terráriumbelsejét leszigetelik, a navigációs MI-jét pedig a zárt hengeren kívül helyezik el. Majd elindítják a négyszáztíz kvabushumanoidot, a gyeptekést és azokat az embereket, akiket bűnösnek találtak a támadások végrehajtásában. Ez nem volt túl nagy csoport, mivel úgy tűnt, a gyeptekés találta ki és hajtotta végre a támadásokat olyan módon, hogy ne kelljen hozzá túl sok emberi résztvevő. Szóval, száműzetés a naprendszerből és az emberi társadalomból.

– De hát Laksminak is ott kellene lennie! – kérte számon Wahram Genette-en.

– Egyetértek, de nem sikerült elkapnunk. Most már a vénusziaknak kell kezdeniük vele valamit, vagy esetleg bíróság elé állíthatjuk a Ceresen, és megnézhetjük, mire megyünk vele.

– De ez a száműzetésbe tartó hajó... – folytatta Wahram. – Mi lesz, ha a kvabusok kijutnak, és átveszik felette az irányítást? Ha visszafordulnak, és bosszúra éhesen visszatérnek, okosabban, mint valaha?

– Ahhoz túl nagy lesz a sebességük – felelte Genette könnyedén. – A fedélzeten lévő üzemanyag gyorsan elég majd, miközben hatalmas sebességre gyorsítja őket. Mire pótolják az üzemanyagot, évszázadokba telik majd a visszaút. Akkorra csak kitalál valamit a civilizációnk, hogy elbánjon velük.

– Szerinted mit?

– Fogalmam sincs. Ki kell találnunk valamit a kvabusokkal kapcsolatban, ez megkerülhetetlen. Most elkaptuk a farkast a fülénél fogva. Nekem az az érzésem, hogy ha távol tartjuk a kvabusokat az emberi testektől és a dühös programozóktól, akkor egyszerűen beolvadnak az életünkbe, mint most a Passepartout.

– Vagy Swan Pauline-ja?

– Lehet, hogy nem túl jó ötlet, ha az ember a saját fejében tart egy kvabust – ismerte be Genette. Kíváncsi vagyok, Swan hajlandó lenne-e egy csuklókvabusba költöztetni, mint én az enyémet.

Wahram ebben kételkedett, bár nem volt benne biztos, hogy miért. Egyre kevésbé volt biztos Swanban, bármilyen kérdésről is volt szó.

Áttért egy másik kínos témára. – De ez nem a szokatlan és kegyetlen büntetés esete?

– Szokatlannak szokatlan – ismerte be Genette vidáman. – Sőt, egyedi. De a kegyetlenség relatív.

– Száműzni valakit kvabusokkal? Ez nem egyfajta furcsa börtön, olyan, mint egy rémálomban?

– A száműzetés nem kegyetlenség. Higgy nekem, én már csak tudom. Az elme a saját otthonában marad. Elméletben képesek lesznek egy elég nagyszerű kis terráriumot csinálni odabent, majd letelepedni egy üres Földön valahol a távolban, és létrehozni az emberiség egy új elágazását. Semmi nem akadályozhatja meg őket ebben. Ez csak száműzetés. Én magam is egy száműzött vagyok, és ez egy elismerten kegyetlen, de nem halálos büntetés. És ez az ember háromezer másikat megölt pusztán azért, hogy kipróbáljon egy fegyvert. És olyan kvantumszámítógépeket programozott be, amelyek most nem tudják megállapítani, hogy amit csinálnak, az jó vagy rossz. Korlátok nélküli intencionalitást kaptak, egyértelműen veszélyt jelentenek ránk, nekünk pedig pillanatnyilag nincsen jó védelmünk ellenük. Úgyhogy a száműzésük szerintem egy állásfoglalás arról, hogyan bánunk a kvabusokkal. Nem egyszerűen kikapcsoljuk vagy összetörjük őket, ahogy néhányan akarják, hanem a veszélyeseket száműzzük, éppen úgy, ahogyan az emberekkel tesszük. Ez csak jó üzenet lehet az itt maradó kvabusoknak. És mostantól dobozban tartjuk őket, hogy irányíthatóak maradjanak – legalábbis reményeim szerint. Ez vagy működni fog, vagy nem. De én abban reménykedem, hogy egy időre sikerül megakadályoznunk az újfajta kvabusok készítését, és szentelhetünk némi időt arra, hogy alaposabban megvizsgáljuk, mit jelenthetnek az okosabb kvabusok vagy az intencionális kvabusok a mi testünkben. Szóval az én véleményem szerint most igazságot szolgáltattunk, és egyben vásároltunk magunknak egy kis időt. Úgyhogy én örülök, hogy a plútóiak, a mondragoniak és az összes többi érdekelt fél egyetértett a tervvel, Shukrát is beleértve. És remélhetőleg Swan is egyet fog érteni, amikor megtudja, és mindenki más is.

– Lehet – felelte Wahram.

Ő még mindig nem helyeselte teljesen Genette megoldását. De minden alternatíva, ami eszébe jutott, vagy túl szigorú volt (halál mindegyikre), vagy túl engedékeny (reintegráció a társadalomba). A száműzetés – az első börtönűrhajó –, hát, most is vannak börtönterráriumok az aszteroidaövben, amelyek kívülről zártak, a belsejük pedig az utópiától a pokolig terjed. És a gyeptekés csapata meg a teremtményeik azt készítenek az övékből, amit akarnak. Valószínűleg. De ez még mindig a pokol egyik válfajának tűnt számára. Mindent egybevetve, Jean Genette, a kis nyomozó éppen olyan embertelen tud lenni, mint a gyeptekés; szangvinikus, derűs, megfejthetetlen; és most éppen azzal a pillantásával méregette Wahramot, amelyikkel mindenkire nézni szokott – a szentek, a bűnözők, az idegenek, a testvére, mind ugyanazt a madárszerű, őszintén érdeklődő, kíváncsi, meggyőzésre váró tekintetet kapják.

Wahram ennek ellenére kellemetlenül érezte magát, és elolvasta az emberek és a letartóztatott humanoidok aktáját, amelyik ekkor már több ezer oldalas volt. Amikor végzett, feldúltabban tért vissza Genette-hez, mint valaha.

– Valami elkerülte a figyelmedet – mondta élesen. – Olvasd el a vallomásokat, és ki fog derülni számodra, hogy volt valaki a vinmarai laboratóriumban, aki elengedte ezeknek a kvabusoknak egy részét, és más emberekhez küldte őket a naprendszerben, akik segítettek nekik elbújni. Azok, akikkel Swan a Belső-Mongólián találkozott, és legalább négy másik ugyanazt mesélték. Bárki is követte ezt el, azt állította nekik, hogy hibásak, és hogy meg kell lépniük, ha nem akarják, hogy megsemmisítsék őket. A kvabusok ezt nem tudták mire vélni, és néhányan furcsán viselkedtek, miután szabadon engedték őket. Lehet, hogy tényleg hibásak, nincs okom rá, hogy ezt ne higgyem el. De ez a valaki a laborban megszöktette őket Laksmi elől! Szóval, ez az ember is száműzetést érdemel? És a hibás kvabusok is, akik megszöktek?

Genette ekkor összevonta a szemöldökét, és azt felelte, hogy utánanéz a dolognak.

Wahram nem elégedett meg ennyivel. Ő már a kezdetek óta részt vett Genette-tel és Alexszel a furcsa kvabusok rejtélyének megoldásában, és most úgy érezte, mintha egy kicsit mellőznék. Begurult a székén az Interplán-nyomozók és a csoport más tagjai közé, amikor azok éppen a helyzetet vitatták meg, és ismét elmondta az ártatlanok mellett szóló érveit, akiket a többiekkel együtt kaptak el. A végső döntés nem volt egyhangú, de a nagy többségük egyetértett vele; az összes kvabunoid menjen száműzetésbe; az a laboros azonban, aki szabadon eresztette a hibásakat, ő ne. Mint kiderült, ez a laboros nemcsak elengedte őket, hanem a nyomukat is kitörölte a labor adatai közül, meglehetősen cselesen, magyarázta Genette Wahramnak úgy, mintha az ügyessége igazolná a kegyelmi határozatot. Wahram, noha még mindig nagyon elégedetlen volt a döntéssel, ejtette az ügyet. A vénuszi laborost, egy fiatalt, aki alig lehetett idősebb a gyeptekésnél, szabadon engedik. Szegény hibás kvabusok pedig jobb helyen lesznek a társaik között.

Úgyhogy amikor eljött az idő, Wahram beült egy Interplán-cirkáló panorámakamrájába, és a többiekkel együtt végignézte, ahogyan felizzik az anyag-antianyag motor, és a Nix első negyede megkezdi útját a csillagok felé. Úgy nézett ki, mint bármelyik másik terrárium, vagy talán valamivel nagyobb volt. Tömegének meglehetősen nagy részét jég tette ki, és a belseje úgy nézett ki, mint mondjuk egy hatalmas fehér delfin jégszobra, amelyik villámfarokkal repül.

– És mi van azokkal az emberekkel, akik megépítették? – kérdezte Wahram. – Ez nem az ő űrhajójuk volt?

– Pótolnunk kell. Az a tervük, hogy négyet indítanak el egyfajta flottában, úgyhogy csinálunk még egyet a Hydrából. És szükség esetén a Charon egy részét is feláldozhatjuk. Úgyhogy meglesz a négy hajójuk.

Wahram zaklatott maradt. – Én még mindig nem tudom, mit gondoljak erről az egészről.

Genette-et ez láthatóan nem zavarta. – Attól tartok, ez volt a legjobb megoldás. Nehéz volt offline és teljes titoktartásban végrehajtani. Ha engem kérdezel, nagyon ügyes kis művelet volt. Elképesztő, mire nem vagyunk képesek puszta papírral és összehangolt órákkal. Mindenkinek, aki ebben részt vett, teljes titoktartást kellett fogadnia, és a hálózatban minden általa ismert emberben meg kellett bíznia, és ebben igazuk is kellett legyen ahhoz, hogy működjön a dolog. Ez elég nagy eredmény, ha belegondolsz.

– Egyetértek – felelte Wahram –, de ez elég lesz?

– Nem. A probléma megmarad. Ez csak egy lélegzetvételnyi szünetet ad nekünk.

– És... biztos vagy benne, hogy mindet elkaptátok?

– Egyáltalán nem. De úgy tűnik, hogy csak abban a vénuszi létesítményben gyártották őket, legalábbis Wang kvabusa erre jutott. És elég információnk van az energiafelhasználásukról és az anyagbeszállításukról ahhoz, hogy kapjunk egy maximalizált számot arról, hogy hányat készíthettek el, és szinte pontosan ennyit kaptunk el. Lehet, hogy egy-kettő még szabadon van, de úgy gondoljuk, túl kevesen lehetnek ahhoz, hogy ártani tudjanak. Lehet, hogy az a fiatal laboros még több hibásat elengedett. Mindenesetre, ha vannak még, akkor megpróbáljuk elcsípni őket.

Ami azt jelenti, gondolta Wahram, hogy ebben a pillanatban lehet, hogy ember formájú gépek vannak valahol a rendszerben, amelyek a tömegben rejtőzködnek, akik mindent megtesznek, hogy szabadok maradjanak, hiszen bármelyik röntgengép vagy más átvilágítóeszköz felfedné, hogy mik is ők valójában – ott bujkálnak, próbálják elérni a kapott célokat, esetleg saját célokat tűznek ki maguk elé valamilyen saját maguk kitalálta túlélési algoritmusnak megfelelően. Hibásak, veszélyesek, elszigeteltek minden más tudatosságtól – más szóval, pontosan olyanok, mint bárki más.

Kvantumséta (3)

a mocsár szélén brekegnek a békák a párzás szabályozva van hogy ki milyen gyakran és mikor szaporodik életében és hogy hány utódja lesz a morfogenezis az a folyamat amikor egy szervezet önmagát teremti meg növekedési görbék idővonallal váltakozó mintát ad a ragadozók mindig negyed cikussal a zsákmányuk mögött maradnak

ezek az új emberek elvisznek téged megsemmisíteni nagy lőfegyver az arcodban parancs hogy menj köztük el a segítőidtől odakint Jersey tengerpartján a keleti látóhatáron Manhattan felhőkarcolói menekülés vadászat

rúgd el a fegyvert és fuss az emberek nevetségesen lassan reagálnak be a szürke mocsár hamuárnyékai közé lebukni megfordulni patakot átugrani zöld mező zsombékokkal voltak valaha zöld perzsaszőnyegek?

majdnem belegyaloglás egy másik emberbe embernek tűnik

Segítségre van szükségem kiraboltak és szerintem még mindig követnek

ember engem bámul tiszta kék írisz sötétebb kék sugarakkal akkor gyere velem

le egy ösvényre ember megáll, mutat őzike mozdulatlanná dermedt a füle felénk néz heves természet visszajöttek mondja az ember

Te azt mondod Nem akarsz sakkozni?

Ember azt mondja dehogynem gyere

Egy kis kunyhóba egy másik ember már ott van a konyhában beszélgetnek menj ki napnyugtakor a hegy vöröse elveszi az akaratomat a fenyőtűk ezüstösen csillognak lombhullató levelek villanás nyugatra eljön a pillanat amikor a távoli lámpa fénye túlragyogja a napnyugtát és minden világos lesz árnyék nélkül különösen tiszta és körvonalazott a szemnek ott egy róka a tisztás szélén a gazban oson rozsdavörös és fehér a propagulaeső mindkét irányba hull a Földről az űrbe és vissza szimbiogenezis mindkettőt segíti az ég kékjét fehér átlátszóságok borítják

Swan Zasha az a házból találtam valamit egy sakkozót zavartnak tűnik

fekete madarak szállnak vissza a városba leszállnak egy fára a távolban lustán csapkodó fekete pontok letelepednek a nap végén

madárhangok egymáshoz beszélnek talán ötven különböző madár hozza létre a hangszférát az összességüktől lesz zene az aláfestés az autók zümmögése teherautók generátorok motorok egy akkora repülő mintha a közelben lenne a hangja messze az égen madárkórus naplementekor túlharsog és egymásba folyik civilizáció a szabadban a repülés bölcsessége az agy archaikus részeiben konzerválódik nem tűnik programozhatónak a képzelet szárnyalása

éjfél körül egy harmadik ember érkezik magas kecses szia Zasha mi a helyzet

a bemutatkozások mutatják be egymás valóságát namasté üdvözlöm benned a lelket

Swan vagyok mesélj magadról

események összefoglalása a tudatosság óta kilökve egy ajtón a Vénuszon távozás a Vénuszról emberi transzfer privát rendszerben megérkezés a Földre mindez azzal a napfogyatkozás megszüntetésének a tervével kezdődött a Vénuszon nem azonnal de biztonságosan végrehajtva tollas kis jószág a remény lelkünk ágára ül a terv részleteit nem tudni a segítők valahogy a nagy projekt ellen vannak a segítőket letartóztatták vagy elrabolták kényszerelszállítás azt mondták kikapcsolás lesz szökés

Swan Zashára néz azok a szemétládák úgy bánnak velük mintha kvabusok lennének

Hát mondja Zasha te minek neveznéd őket? Kvabanoidoknak? Kvabainak?

A Kvabai jó én azt mondom olyanok mint Pauline emlékszel egy kvabus vezette az E-Té-Hát egyenesen a kavicsokba megölte magát értünk csak a kötelességét tette ennek ellenére szerintem nem kell mindenben egyetértenünk ez őrültség

Jean azt gondolja csak meg kellene egy kicsit nyomnunk az újraindítás gombot

Azt soha nem lehet! Az élet nem így működik ezt magammal fogom vinni

Swan

Meg ne próbálj megakadályozni gyors felállás ököl felemelése

Zasha mindkét keze fent állj állj nem tiltakozom lehet hogy most az egyszer igazad van ezért hívtalak fel egészen mostanáig ezeknek a megkeresésében segítettem úgyhogy amikor meghallottam hogy ez megszökött kimentem és visszahoztam könnyű volt hiszékenyek de utána felhívtalak felhívtalak

Ez az Zé hajnalban indulunk

Zasha a fejét rázza Te és a kóborjaid már megint ezt csinálod cseszd meg ahányszor csak itt jársz

Hé te vagy az aki idehívott te kérted a segítségemet te akartad hogy ezzel foglalkozzam

Igen igen te boszorkány tűnj el innen

a nap amikor felkel és a lelkem megtelik ha valaki kérdezi nem tudok mást mondani ilyen ecset festett

a remény egy madár a madarak hajnalban csendesebbek álmosabbak örülnek annak amit a fény hoz a szellő hullámot kelt a hajnal csarnokában

Kövesd Swant egy autóhoz egy kikötőhöz ahol egy nyilvános komp várakozik minden arc csupa élet szemek befelé néznek egy másik időbe a múltba vagy a jövőbe vagy a napot nézik mint te

Át a széles folyón az árban a víz felszínét alig kavarja fel a szél ráncos a hullámoktól buborékos kereszthullám a komp kerek orra siklik az árban megtöri elnyeli a törött vizet előrecsúszik Manhattan elől jobból balra egy ember készítette szikla a napkelte még nem érte el hosszú árnyék a folyón lassú dörmögés a résbe egy hatalmas satu ami befogja a hajót és mozdulatlanná teszi

ki az emberekkel egy platformra ki magas épületek között odalent csatornák hosszú vékony hajók 52 hajó látszik 423 ember a reggeli árnyékban máris zsúfolt a nap

Mit gondolsz? Kérdezi Swan át tudsz csusszanni? Nem lesz bajod?

41 hajó látszik 364 ember mi vagyunk a madarak akik maradnak

Nem lesz bajom

Jó akkor nyomás

Az ember szájon csókol a szemfogak koccanásától mindketten összerezzentek hirtelen ráébredtek a másik valóságára nézz a szemébe juharszínű a bal szeme alján alul kék csík Légy jó menj

WAHRAM

Az emberek mindkét módon éheznek az időre. Azt szeretnénk, ha bizonyos dolgok gyorsabban eljönnének: egy új világ terraformálása, amelyet szeretünk, az egyetemes igazságosság elérése az emberi ügyekben, egy jó feladat. És szeretnénk, ha más dolgok lelassulnának: a saját életünk, azoknak az élete, akiket szeretünk. Mindkettő éhezés az időre – több időre, hogy mindenfélét csináljunk, hogy megtapasztalhassunk sok mindent.

Száztizenhárom évesen megházasodni a tapasztalat diadala a remény felett. Olyan sok életet leéltek már. Az ember reményei régóta az aznapi teendőkre korlátozódnak. A tapasztalat mindenre megtanított már, amire fog; a több tapasztalat csak ismétlődés lenne.

De soha nem teljes ismétlődés. Az élet a legjobb esetben is csak pszeudoiteratív. Minden napnak megvannak a maga sajátosságai. Ugyanazoknak a teendőknek elvégzése nap mint nap, szertartásszerűen, hogy legyőzzük az időt, hogy megtartsuk a pillanatot, nem szünteti meg ezeket a sajátosságokat, hanem inkább kiélesíti őket. Az állatok, egyenértékű testvéreink is erre emlékeztetnek minket; minden egyes megért nap egyfajta kaland, egy sikertörténet. Soha semmi nem ismétlődik. Minden lélegzetvétel egy új szippantás a légkörből, az élet beszívása. Remény a tapasztalatra. Érezd, és lépj tovább.

Fitz Wahram a Titán Bolygóközi Kapcsolatokért Felelős Tanácsának a tárgyalójában üldögélt, miközben ezekre a dolgokra gondolt. Amikor rákerült a sor, előadta a nézőpontját a kollégáinak.

– Az ember azt hinné, hogy ennyi idő alatt a földi nemzetállamok tanultak a hibáikból, és kibékülnek egymással, hogy a különböző bolygóközi kapcsolataik konzisztensek és koherensek maradjanak, és minden olyan zavarosság és diszharmónia, amelyet a jelenlegi tevékenységük kelt, megszűnjön. De nem. Ez nem sikerült nekik. Lehet, hogy még több évtizedbe telik, vagy akár évszázadba. Senki nem tudná megmondani, merre tart a Föld. Mindeközben helyre kell állítanunk valami kapcsolatot régi patrónusunkkal, a Marssal. A Szaturnusz körüli munka a marsi nitrogénvadászattal kezdődött, mint azzal önök is tisztában vannak, és ez nagyban közrejátszott a Szaturnusz-rendszer betelepítésében. Úgyhogy a Marstól való teljes elszakadásnak, noha a maga idejében helyénvaló volt, nem feltétlenül kell állandósulnia, és ne is tegye. Most már elég erősek vagyunk ahhoz, hogy kezelni tudjuk a Marsot anélkül, hogy fölénk kerekedne. Sőt, ha mi vennénk fel velük a kapcsolatot, az az erő jele lenne a részünkről. Úgyhogy azt javaslom, látogassunk el oda, és szerződjünk le velük a titáni nitrogénexportról, majdnem ugyanabban a mennyiségben, mint korábban, de új feltételek szerint, amelyeket mi diktálunk, alapjában véve a fair trade szabályai szerint. Ez mindkét bolygónak a hasznára válna. A titáni atmoszférában még mindig körülbelül kétszer annyi nitrogén van, mint ideális állapotban szeretnénk. Ez egy meghatározott cseremennyiséget ad meg, amellyel kapcsolatban mi szabhatnánk feltételeket. Cserébe felkínálhatunk egy háromszög-barterjavaslatot: nitrogén a Titántól a Marsnak, újjáépítési és fejlesztési támogatás a Marstól a Merkúrnak, valamint nehézfémek és ritkaföldfémek a Merkúrtól a Szaturnusznak. Továbbá segítséget nyújthatnának a vulkáni fényimport megerősítése terén.

Kérdések és hasonlók a tanácstagoktól. Megbeszélés. Majd ismét Wahram:

– A háromoldalú kötelékek megerősítése segítene nekünk abban, hogy szembenézzünk a Föld hanyatló imperializmusával, a belső konfliktusaikkal és versengéseikkel, amelyek mindnyájunkat azzal fenyegetnek, hogy kiáradnak és elborítanak minket. Sőt, ezeket a régi problémákat is segíthetünk megoldani. Ez egyfajta utánkövetése lenne a reanimációnak, amely máris olyan jelentős eredményekkel járt.

– Mint például? – Ez kihívóan hangzott.

– A Sarki Liga vált a mi egyik legprogresszívebb és legegyüttműködőbb politikai szervezetünkké a Földön. Az Észak-Amerika közepén lévő bölényes, füves puszták helyreállítását óriási helyeslés fogadta. Az amazonasi esőerdők visszakerülnek a teljes történelmi medencéjükbe, amelyet most védett területként kezelnek, és nagyjából olyan lesz, mint a Kolumbusz előtti időszakban. Délkelet-Ázsia és Dél-Ázsia érte el a legnagyobb népességkiegyenlítődést és újranépesítést, ami segített az erdőik, vizeik és klímájuk helyzetének. Ezek mind mérhetően igazolt következményei a reanimációnak.

– Még messze nem telt el annyi idő, hogy ilyen következtetéseket le lehessen vonni. Az állatok visszatelepítését gyakran rettenetes baklövésnek nevezik, amely rémálomszerű problémákat okozott.

– Hibásan.

Egy darabig a földi helyzeten rágódtak. Végül a Szaturnuszi Adminisztratív Csoport vezetője emlékeztette őket, hogy az aktuális téma egy háromszög-kereskedelem felállítása a Marssal és a Merkúrral. Wahram rámutatott, hogy a Marsot jelentős mértékben befolyásolták, úgy is lehetne mondani, hogy megfertőzték a kvabushumanoidok, amelyek beférkőztek a rendszerükbe, és amelyeket csak nemrég gyomláltak ki és száműztek; a marsiak annyira örültek, hogy megszabadultak tőlük, hogy átértékelték Jean Genette száműzetését, és meghívták az ünnepelt felügyelőt, vissza a hazájába, hogy megköszönjék jószolgálatait. Lehet, hogy a Mars friss felszabadítása együttműködőbb hangulatba ringatja őket. Sok tanácstag bólogatott ezekre a jó hírekre, és nekiálltak kidolgozni a nitrogénexport részleteit, az ütemezését és a kompenzációét. Vitatkoztak a titáni atmoszféra végső nyomásáról.

Wahram megvárta, amíg a legtöbben a teremben elveszítették a türelmüket a témával kapcsolatban, majd megkérte őket, hogy térjenek vissza a napirendi ponthoz. A javaslatot elvben egyhangúan elfogadták, majd berekesztették az ülést.

Az utolsó kérdésnek ahhoz volt köze, hogy hogyan tájékoztassák partnereiket a szándékaikról, mire Wahram azt mondta: – Én a Merkúrra készülök, hogy házassági ajánlatot tegyek Swan Er Hongnak. Reményeim szerint az Olympus Monson esküdhetünk egymásnak örök hűséget. Úgyhogy akkor tudunk majd az érintett marsiakkal is beszélni.

Ó, remek, mondták. Gratulálunk. Egyesek meglepettnek tűntek; mások mindentudóan bólogattak. Ez megkönnyíti az egészet. Magukból egyfajta állandósult Szaturnusz-Merkúr nagykövetség lesz.

Igen, felelte Wahram.

SWAN

Amikor Swan elhagyta a Földet, rendkívül elégedett volt magával, amiért segített a kvabusembernek megszökni, és Zashával is elégedett volt, ami sokkal többet számított neki, mint gondolta volna. Azonnal felszállt a quitói űrfelvonóra, ismét végigélte a Satyagraha előadását, és ezúttal az utolsó tétel békéje ragadta meg leginkább, az a skála, amelyik a maga egyszerű oktávjában újra és újra a magasba szökött, mint egy meditációs zsolozsma, amelyik felemeli az embert a lábáról; és az egyre kisebb g-ben táncolás egyfajta nagyon fizikai érzéssé tette az egészet, egyfajta eufóriává, miközben a magasba emelték őket a dallam szárnyai.

A Henry David nevű terráriumban tért vissza a Merkúrra. Az egy klasszikus New England-i volt néhány apró kartonfaluval és pár legelővel, amelyek megtörték a keményfákból és tűlevelűekből álló erdőt. Itt október volt, és a juharfák levele vörösre váltott, úgyhogy a fák harsogó sárgán, narancssárgán, vörösen és zölden ragyogtak teljes összevisszaságban szétszórva a henger belsejében, így ha az ember a feje fölé tekintve nézte őket, egyfajta hangtalan beszédnek tűntek valamilyen lekerekített nyelven, a megfogalmazás határán reszketve. Swan ösvényeken bolyongott az erdőkben, egyik kopasz dombtetőről a másikig vándorolt. Egyik nap felszedett néhány lehullott levelet, és úgy rendezte el őket egy tisztáson, hogy a sárgából a narancssárgán, a sárgán és a sárgászöldön át fokozatosan a zöldbe mentek át. Ez a színes vonal a földön nagyon tetszett neki, és a szélnek is, amely szertefújta őket. Egy másik napon órákat töltött azzal, hogy egy fekete medvét és a bocsát követte. Délután odaértek egy elhagyott almáskertbe, ahol egy ősöreg, odvas fa állapota ellenére rengeteg termést hozott, olyan sokat, hogy néhány ága egészen a földig hajolt. A medvék rengeteget megettek belőle.

A fa mellett egy fél hordó állt, tele esővízzel, és a bocs belemászott és megfürdött benne, amitől fénylő bundája feketévé változott, és a szőre hegyes tüskékbe állt össze.

Swan élete, miután visszaért a Merkúrra, ismét visszatért a megszokott kerékvágásba. Odakint ébredt az erkélyén, megreggelizett a reggel hűvösében, elvégezte a napjógagyakorlatait, zavartan hajlongva a Sol Invictus felé. Végignézett a városon, megtekintette az ismerős, újjáépített tájékozódási pontokat, az új fákat és bokrokat, amelyek napról napra nagyobbnak tűntek, és egyre inkább a helyükre kerültek. Fogott egy képeslapot, amelyet még Alex küldött neki régen, és a falra tűzte a konyhai mosogatója mellett, ahol Alex kézírása naponta azt üzente neki:

Ó, a lélek öröme – rácsok nélkül – akár a villám!

Nem elég ez a planéta, egy időben

Ezer planétám lesz nekem, örök időkben.

Immár a Terminátoron is ősz volt, és a japán juharok sora két terasszal lejjebb Swan erkélyétől lángoló vörössé változott. Látta, hogy odalent por üli meg a királykék csempéket. Az új időjárási program mintha több szelet tartalmazott volna, mint a régi, és néha erősebbek voltak, mint bármikor, mióta az eszét tudta. Ez tetszett neki. Bizonyos hideg, vad szelek kirángatták mindenből, amit csinált, és hosszú sétákra csalták a városban. Az az elülső részében sokkal nagyobbnak tűnt, mint korábban, a platformot kibővítették, hogy több fa és ültetvény elférjen rajta. A város és a zöldövezet lapos részén új csatornák is létesültek. A csatornák felett hidak, bicikliutak, széles sugárutak és sikátorok. Az ő városa. Ugyanaz, mégis más. Felmerült benne, hogy a várost még jobban ki lehetne bővíteni az éjszaka felé; elméletben pár évtized és évszázad múlva végül a teljes sínszakaszt elfoglalhatnák a Merkúr éjszakai oldalán.

Napjai legnagyobb részét az ültetvényeken töltötte, tavakon és mocsarakon dolgozva. Az új torkolat nem volt a legjobb formájában, és kérdések merültek fel a só arányával és a kis hidraulikus árapállyal kapcsolatban, amelyet használtak. Vagyis inkább viták. És Swan még mindig nem értette, hogy a gibraltári főemlősöknek miért nem tetszenek a számukra kialakított barlangok a kis hegy nyugati falán. Az emberszabásúak gyönyörűek, és általában nincsenek olyan gondjaik, mint az embereknek. De ezek most ott töltötték minden idejüket a barlangok alatti sík részeken, és nem voltak hajlandóak elfoglalni a sziklaüregeket. Lehet, hogy egyszer fel kéne másznia, és meg kellene néznie a saját szemével, mi a helyzet.

Mialatt a majmokat bámulta, az életén gondolkozott. Itt van százharminchét évesen. A testét nem nagyon kímélte ezalatt; nem fog örökké tartani, vagy akár sokáig. Másrészt a kezelések már a pár évvel korábbihoz képest is megújultak, és az emberek még mindig dolgoznak a fejlesztésükön. Mqaret majdnem kétszáz éves. Úgyhogy ezen érdemes elgondolkozni.

Kevés közeli kapcsolata van, és talán már azok sem közeliek. Mindene megvan, ami kell; az élete jó. Az életben maradt gyermeke is megvan valahol, a saját életét éli, különösebb zökkenők nélkül. Néha beszélnek. Ez nem baj. Swan másokhoz közelebb áll, és ez jól is van így. Fiatal barátja, Kiran a Vénuszon maradt, ehhez ragaszkodott, ott pedig visszakerült a dolgok sűrűjébe, és rendszeresen jelentéseket küldött neki. Ez sokkal inkább tűnt kapcsolatnak, mint sok másik, és kétségkívül sok ilyen lesz még; úgy tűnt, mintha neki mindig megragadnák emberek a karját, hogy berántsák a saját életükbe. A növényekkel foglalkozó csapatával szoros kapcsolatokat ápolt. Szereti a munkáját; szeret játszani; szereti a művészetet, azt a játékot, ami munka. Úgyhogy valami más a baj. A kérdés meglehetősen filozofikussá kezdett válni: hogyan legyen? Mi legyen fontos számára? És hogyan válhatna egy kicsit kevésbé magányossá? Mert most, hogy Alex már nem volt, annak ellenére, hogy sok emberrel beszélgetett, végső soron hiányzott neki valaki, akinek elmesélhetné a dolgokat, úgy, ahogyan Alexnak tette.

De hiányzol, Hettie Moore

De már nincs itt senki

Akinek elmondhatom

Mily fekete lett a világ

Ezt a balladát énekelgette egyedül a farmon, és azon töprengett, mivel javíthatna a dolgokon. Lehet, hogy semmivel. Az élet fokozatosan megy át a halálba. Először az egész részei halnak meg. Amikor az ember szerettei meghalnak, az ember egy része is meghal. Vannak, akiket, mire elhunytak, már olyannak látott, mint néhány borókabokor szokott lenni, egyetlen élő gally egy halott törzsön. Ezt nem lehet kivédeni.

A boldogság az erényekben lakozik. Nem, ez nem igaz. A hármas tagolású agy minden részének megvan a maga boldogsága. Hüllő a napon boldog, emlős a vadászaton, ember, amint valami jót tesz. Az a jó, ami a földnek jó. Úgyhogy ha az ember úgy dolgozik, mintha vadászna, napon és melegben, miközben tájat formáz – egy olyan helyet, ahol még évszázadokig elélhetnek az emberek –, akkor háromszorosan boldog. Ennek elégnek kellene lennie.

De ugyanakkor meg szeretné osztani. Csak hogy legyen valaki, akivel együtt örülhet. Alex örült neki. Swan látott már utazó magányosokat, elszigetelt, öreg űrlakókat, akik egyedül járták a világot, és semmilyen formában nem álltak össze más emberekkel. Ez az ő népe; élete több mint fele alatt ő is közéjük tartozott. Mind vadászatot folytattak volna? Eszébe jutott valami, amit másoktól hallott: szeretnék megismerkedni valakivel. Megismerkedni: ezt bibliai értelemben gondolták. Szeretnék párosodni valakivel. Bibliai értelemben megismerkedni, együtt lenni vele. És ha az ember körbenéz, ezt látja: visszatért a párban élés. Ez egy feltételes jövő idő, egy szenvedő mód: előbb megismerni valakit, utána tényleg megismerkedni vele. Atavisztikus dolog, mintha hattyúk lennének, vagy másmilyen állatok, akiket a génjeik ösztökélnek a párosodásra. – Swan nem hattyú – közölte döbbent társaival a zöldövezetben. De honnan tudhatná ezt biztosan?

– Szeretnék megismerkedni valakivel – közölte Swan kísérletképpen.

Mqaret csak nevetett. – Neked tetszik ez a fickó! Az a Wahram a Szaturnuszról. Úgyhogy lehet, hogy arra gondolsz, hogy „megismerkedtem valakivel”.

Swan Mqaretre meredt. Még mindig nem fogta fel, hogy van olyan, hogy szeretik az embert. Vagy akár olyan, hogy az ember szeret valakit. – De vele régen ismerkedtem meg, már évek óta ismerem!

– Az még jobb – felelte Mqaret. – Ismered. Sőt, rengeteg időt töltöttél vele. Mi történt abban az alagútban? Történt valami?

– Legnagyobbrészt fütyültünk – felelte Swan. – De igen. Valami történt.

– Lehet, hogy ilyen a házasság – mondta Mqaret. – Együtt fütyülni. Egyfajta előadás. Úgy értem, nemcsak egy beszélgetés, hanem valamilyen előadás.

– Házasság – visszhangozta Swan, a szót csodálva. Számára ez egy középkori fogalomnak tűnt, a régi Földről származónak – egy erősen patriarchális és birtokló jellegű gondolatnak. Nem az űrbe valónak, nem hosszú távra valónak. Az ember epochokban éli le az életét, mindegyik egy állomás a történetében, amelyik pár vagy sok évig tart, majd megváltoznak a körülmények, és egy új életben találja magát, új ismerősökkel. Ezen nem lehet változtatni, ha az ember odakint lovagolja meg a nagy körhintát; úgyhogy deformálni egy életet, hogy egy kapcsolat tovább tartson a természetes lefutásánál, nagy kockázat, akkora, hogy az egész hátát eltöri, mély sebet hagy, és azt az érzést, hogy az egész hazugság volt, amikor igazából továbblépésnek kellett volna történnie az egyik kishalál-transzfigurációban, az ember egyik epochának végén. Ez egyszerűen így megy.

Legalábbis neki és sok ismerősének így tűnt. Az ő kultúrájában és korában ez az aktuális érzelmi struktúra. Az űrlakók szabad emberek, végre szabadok, és végre emberek. Mindnyájan így érezték, és erre az érzésre biztatták egymást, és Swan mindig is hitt ebben, mindig is egyetértett azzal, hogy ez igaz. De az érzelmi struktúrák kulturális, történelmi jellegűek; éppen úgy változnak idővel, mint az emberek; maguk a struktúrák is reinkarnálódnak. Szóval, ha a kultúrák idővel változnak, és az ember átél egy kulturális változást, akkor... nem változik meg maga az egyén is? Meg tud? Ő meg tudna?

De a házasság nem annak az ígérete, hogy nem változik meg?

Ott gázolt a mocsarakban, és egyre ezen gondolkozott. Egy szép napon egy ugyanolyan színű béka ugrott el a keze elől, mint a kövek, majd csak ült ott őt bámulva éberen és kíváncsian, higgadtan, de készen arra, hogy ismét elugorjon. – Elnézést – mondta Swan. – Nem láttalak. – De most, hogy mégis meglátta, az állat valahogy fényesebbé vált minden kőnél, elevenné, lélegzővé.

Swan elment napjárni. A Terminátortól északra gyalogolt, a Tricrena Albedóra tartott. Oda ki, a terminátor kaotikus fekete-fehérjébe, ahol párhuzamos napfénycsíkok gereblyézték egyik pillanatról a másikra a ferde talajt, és olyan erővel lángoltak, hogy az árnyékos rész sötétebbnek tűnt, mint maga az anyag. A fekete és a fehér egymással viaskodó szilánkjai – a szeme alig tudta ismét összerakni a tájat. Éppen ezt szerette. Néha. A skizofrén életterét.

Napjáró üzemmódba váltott, a benne lévő memorizált térkép vezette. Miközben vakon nyugat felé menetelt, tudta, hogy hamarosan odaér a Mahler északi részének emelkedőjéhez, utána egy kiemelkedés tetején fogja találni magát, egy kidudorodó, nagyon öreg földrepedésen, egy fennsíkon, amely a kétszáz méterrel lejjebb lévő tájra néz. A kiszögellésen szerencsére van egy döntött síkokból álló rendszer is, amely könnyen járható lépcsőként szolgál lefelé menet. Swan járt már itt. Ezeket az Ebersbacher-szirteket gyakran taposta napjárók lába, akik ezt az útvonalat választották, és már évekkel korábban leseperték róla a port és a törmeléket. Úgyhogy csak egy töredezett, tiszta lépcső volt, amely levezette a lenti síkságra. A Merkúron a látóhatár pont megfelelő távolságban lévőnek tűnt; nem olyasminek, amit odanyúlva meg lehetne fogni, viszont olyasminek, amihez oda lehet sétálni, hogy megvizsgálja.

Egy csapat napjárót is ott talált, akik türelmesen battyogtak nyugat felé. Kicsi, Genette felügyelőre emlékeztető ezüstös alakok, akik eltűnnek a látóhatáron. Gyalogolnak egy darabig, majd lefekszenek a szekerekben aludni, miközben a többiek húzzák őket. Együtt sétálni, alvó embereket húzva, másokra bízni az életed – ez a bizalomnak és a törődésnek milyen szép szimbóluma, a merkúriság játékos része. Hosszú ideig ez volt minden, amire szüksége volt társaság gyanánt. Ez, és a városa.

Leért a lépcső aljára, és elindult a Tricrena Albedo sík törmelékmezején. Itt eltűnt az ösvény, mert egyforma jó volt bármerre menni. Itt belerohanhat az éjszakába, előnyt szerezhet a hajnallal szemben, felállhat a Yes Torra, és végignézheti, ahogyan a föld legmagasabb pontjai gyertyaként kapnak lángra, majd lefelé égnek ragyogó csúcsuktól kezdve. Folyamatosan a hajnalban sétálni, ó, milyen mélyen szeretné ezt! Ki bírná ki a delet vagy a délutánt? Maga mögött hagyni a hajnalt, visszafutni az éjszakába. Elodázni a nappalt – ki tudja, mit hoz számára? Swannak nem voltak tervei, nem volt ötlete sem.

Hosszú ideig csak szaladt, és nem gondolt igazán másra, csak a kövekre maga alatt, a talaj felszínére. Semmi másra nem volt szüksége. Kitéphetik a Merkúr beleit, kivehetnek belőle minden értékes ásványt, a felszíne ugyanilyen marad. Már így is egy klinkertéglavilág. Egy öreg barát viharvert arca. Mindenütt elszórt kövek, törmelék, kilövellt anyagok. Portakaró. Arany azokban a hegyekben. De a barátok beszélgetnek. Én szeretném, ha tudnék beszélgetni valakivel, és az jelentene számomra valamit. Olyan dolgokat szeretnék hallani, amelyek érdekelnek, bármilyen lehetetlen is engem meglepni. Bár a valóságban olyan gyakran meglepődöm. Hogy lehet, hogy nincs itt valaki, aki meglepjen egy olyan valakit, akit ilyen könnyű meglepni?

Az a szaturnuszi ember. Mi lenne, ha lenne valaki, akire az ember támaszkodhat, aki stabil, megbízható, kiszámítható, eltökélt; kellő gondolkodás után döntésképes; nagylelkű; kedves. Flegmatikus, ugyanakkor hajlamos kis lelkesedésrohamokra, általában valamiféle esztétikai okból. Boldog a veszélyben, egy kicsit ittas veszélyben. Olyasvalaki, aki képes szeretni egy tájat. Olyasvalaki, aki szeret állatokat nézegetni és a nyomukba szegődni, hogy megnézhesse őket. Olyasvalaki, aki úgy néz rá, mintha az ő megfejtése érdekes feladat lenne, és nem csak egy megoldandó feladat, vagy a díszlet része, vagy a színdarab része. És mindenki másra is így néz. Gyakran egy kis mosollyal, ami azt fejezi ki, hogy élvezi a társaságot. Tartózkodó, de barátságos modorban. Ha az összes ismerősünket csak szavakkal jellemezhetnénk, akkor úgy néznénk ki, mint az önellentmondások, paradoxonok, oximoronok gyűjteményei. Mert mindenféle ezt kiegyensúlyoz egy kis az. Az emberek kétfélék. Olyasvalakitől, mint ő, egy vidám kis nevetés féktelenségnek tűnik.

Swan odaért az egyik leghíresebb goldsworthyjéhez, egy olyan korszakából, amikor azzal kísérletezett, hogy napon olvadó ólmot és más fémeket rakott általa kivájt csatornákba, és amikor ezeket elérte a nappal, akkor az ólom-, réz-vagy bádogdarabkák beleolvadtak a vájatokba, és képekké vagy szavakká alakultak, amelyek mindig úgy voltak elrendezve, hogy egy magaslatról függőlegesnek tűnjenek. Ehhez a szoborhoz a Mahlertől északra két sor egymást átfedő betűt alakított ki, a fémdarabkákat pedig felettük halmozta fel olyan gödrökben, melyeknek egyformán gyenge kapujuk volt. Amikor a fémdarabkák elolvadtak a napon, nekifolytak a kapuknak, amíg valamelyik össze nem omlott, és így a vájatba nem áradt a folyékony szín. Úgyhogy, attól függően, hogy mi történik a kapukkal, a betűk vagy a „LIVE”, vagyis „ÉLJ”, vagy a „DIE”, vagyis „HALJ” szót adják ki. Ez volt az utolsó sor ellentét, amelyet kitett a tájra és a napra azokban az években, beleértve a hét erényt és a hét főbűnt, amelyek úgy birkóztak egymással, mint Jákob és Isten. Eddig nem volt egyértelmű az eredmény; a folyamat random működött. De ebben a konkrét esetben mindkét kapu egyszerre tört át, és így nem volt elegendő az alapanyag az összes betűhöz; egyesek hamarabb megteltek a többinél, és az eredmény az ezüst és a réz vad örvényében a „LIE”, vagyis a „HAZUDJ” szó lett.

Swan most ott állt a magaslati ponton, és a szót bámulta. Ezt már akkoriban is nagyon találónak tartotta; most pedig olyan volt, mint egy parancs. Lehetett látni a két egymás feletti szó üres betűit, az üres D-t és V-t; de egyértelműen a sötétben fémesen ragyogó LIE uralta a képet. Tényleg találó. Az emberek azt mondták, hogy biztosan direkt rendezte így, de nem így volt; a gátak egyformák voltak, maguktól szakadtak át egyszerre, a betűk az első rohamban teltek meg. De ez valami módon az igazságról szól. Ők nem élnek vagy meghalnak – hanem mindkettőt teszik, vagyis hazudnak. Az ember hazudik, utána pedig hazudik. Szóval akkor folytasd.

Valamivel később dél felé fordult, hogy odaérjen a legközelebbi platformhoz, mielőtt a város megjelenik a látóhatáron. Miután átkel az ősöreg Kenko-kráter peremén, látni fogja a Terminátor sínjeit, amelyek halványan csillognak majd odalent a völgyben. A Kenko tetejéről a déli oldalán meg is látta a síneket, és egy magányos alakot is, aki felé gyalogolt az emelkedőn. Kerek volt és magas; és Swan abban a pillanatban felismerte a lépteit, ahogy meglátta, ó, de még mennyire felismerte!

Bekapcsolta a közös hullámhosszt. – Wahram?

– Igen. Rád vadászom.

– Megtaláltál.

– Igen. Visszajöttél volna a városba a közeljövőben? Mert nem hoztam magammal élelmet.

– Igen. Mikor értél ide?

– Tegnap. Csak néhány órája túrázom. A város bármelyik pillanatban ideérhet.

– Jó. Jó. Menjünk le a fogadására. – Swan lesétált hozzá, és átölelte. A ruhájuk ellenére is ismerte a férfi testét; kerek és telt, nagyobb nála. – Köszönöm, hogy eljöttél értem.

– Ó, részemről az öröm, efelől biztosíthatlak. Egészen a Titánról jöttem.

– Gondoltam. Hogy van az új lábad?

A férfi lemutatott rá. – Folyton azon kapom, hogy nem ott van, ahova tettem. Úgy tűnik, a régi lábam fantomidegei még mindig beszélnek hozzám, és félretájékoztatnak.

– Pont úgy, mint az én fejem! – felelte Swan gondolkodás nélkül, majd fájdalmasan felnevetett. – Amikor újat növesztek, soha nem ott van, ahol gondolom.

Wahram mosolyogva végigmérte. – Nekem azt mondták, hamar meg lehet szokni.

– Hmm.

– Ami azt illeti, ha már új fejekről van szó... gondolkoztál azon, amit akkor mondtam, amikor hajótöröttek voltunk? És persze arról, amit utána a Vénuszon.

– Igen, gondolkoztam.

– És?

– Hát, nem tudom.

Wahram összehúzta a szemöldökét. – Beszéltél erről Pauline-nal?

– Hát, azt hiszem. – Ez igazából fel sem merült benne.

Wahram csak nézte. Nemsokára eléri őket a nap. Azt kérdezte: – Pauline, hozzám jössz?

– Igen – felelte Pauline.

– Hé, várj egy percet! – kiáltott fel Swan. – Itt én vagyok az, akinek ki kell mondania az igent.

– Azt hittem, az imént kimondtad – felelte Wahram.

– Nem! Pauline egy teljesen másik lény idebent. Ezért zártatok ki a megbeszélésekről, nem?

– Igen, de azért, mert ti ketten egyek vagytok. Úgyhogy nem engedhettünk be téged nélküle. Nem én vagyok az első, aki észrevette, hogy mivel te programoztad és programozod Pauline-t még mindig, ő egyfajta kivetülésed...

– Egyáltalán nem!

– ...vagy talán jobb lenne úgy mondani, hogy művészeti alkotásod. Azok gyakran nagyon személyesek.

– Az én kőkupacaim, személyesek?

– Igen. Nem annyira személyesek, mint meztelenül heverni egy jégdarabon egy hétig, miközben a saját véredet iszod, de azért személyesek.

– Hát, Pauline nem művészet.

– Ebben én nem vagyok olyan biztos. Talán olyasmi, mint egy bábművész bábuja, az nem művészet? Egyfajta eszköz, amelyen keresztül beszélünk. Úgyhogy komoly reményeket táplálok.

– Hát ne tedd!

De Wahram láthatóan mégis ezt tette. Swan rájött, hogy hosszú távon számítani fog, hogy hisz Pauline-ban. Lesétált a legközelebbi platformhoz, és a férfi követte.

Egy kis idő múlva Wahram azt mondta: – Köszönöm, Pauline.

– Szívesen – válaszolta Pauline.

Kivonatok (18)

egy mondatot megfogalmazni annyit tesz, mint leszűkíteni az egymáson lévő hullámfunkciókat egyetlen gondolati univerzummá. Ha az elveszett univerzumokat szavanként megszorozzuk, azt mondhatjuk, hogy minden mondat 10 n univerzumot olt ki, ahol az n a szavak száma egy mondatban. Minden gondolat több trillió potenciális gondolatot tömörít. Így kapjuk meg a verbális árnyékolást, amelyben a használt nyelv strukturálja a valóságot, amelyben élünk. Ez talán áldás. Talán ezért muszáj újabb és újabb mondatokat gyártanunk

a szövegeket azért írják, hogy később valaki elolvassa. Egyfajta időkapszulák, beszélgetések a leszármazottakkal. Ezt a szöveget olvasva egy régi korba tekintünk vissza, amelynek a zsúfoltsága és rendezetlensége hihetetlennek tűnhet. Lehet, hogy az olvasó a nagy választóvonal túloldalán áll, végtelen élettel, a csillagok felé tartva. Mi, élők, nem, mi úgy vergődünk kis naprendszerünkben, mint egy új tócsát elfoglaló baktériumok. Ez a tócsa jelenti számunkra a világot. Ebben néhányan az élet titkait feszegetik; néhányan egy adag sarat gondoznak, hogy legyen mit enni. Te is mindent tudsz, amit én; mit mondhatunk egymásnak mi, elevenek ebben a helyzetben? Sok szempontból könnyebb a nagylelkű olvasóhoz beszélni, aki még meg sem született. Lehet, hogy évszázadokig fog élni, és ez a szöveg az oktatása egy kis darabkája lesz csupán, egy villanás abból, milyen volt a múlt, hogyan lett olyan, amilyen akkor lesz. De a szerző itt ragadt a balkanizáció farkában, és elkeseredetten reménykedik abban, hogy elkezdődik, ami jönni fog. Innen nagyon gyér a kilátás.

Ki dönti el, mikor jön el a cselekvés ideje?

Senki nem dönt. Megtörténik a pillanat.

Nem. Mi döntünk. Hogy hogyan, az egy érdekes kérdés. De még ha nem is tudjuk rá a választ, akkor is mi döntünk.

bár a 2312-es évet közvetlenül megelőző és követő évek eseményei fontosak voltak, és akkoriban latens változásokat jeleztek, akkor semmi sem emelkedett ki, nem volt olyan kapu, amelyen átlépve azt mondatták volna, hogy „ez egy új periódus, egy új korszak”. A mozgásba lendülő dolgok homályosak és bonyolultak voltak, és sokuknak még évtizedek kellettek a kibontakozásához. Az, hogy a Mondragon egyesíteni fogja a Föld nagy részét, hogy a Mars visszatér az überelszigeteltségéből – ezek közül akkoriban semmi nem volt nyilvánvaló, a dolgok más csatornába is terelődhettek volna, és

persze az egyéni és a bolygóméretű idők közötti összhanghiányt soha nem lehet feloldani. „Itt nem annyira ezeknek az eltérő időfelfogásoknak a diszharmóniája a fontos, mint inkább az egymásba fonódásuk és az átfedéseik.” Az egymásba fonódás és az átfedés hozzák létre egy korszak érzetét. „Az időmodelleknek ebből a kaotikus szuperpozíciójából jön létre valójában a történelem” – amely egy művészeti alkotás, olyan, mint bármely másik művészeti alkotás, de ezt mindenki együtt hozza létre. És ennek nincs vége. Dolgok történnek, események, felfedezések; győzelmek és vereségek; pirruszi győzelmek, hátráltató cselekedetek; és bár létezhetnek kulcsfontosságú események, a történet nem egy olyan évben ér véget, mint 2312, hanem inkább több évtizeddel később, ha az, amit akkor látunk, amikor megnézzük a Mars, a Szaturnusz és a Merkúr hármas szövetségét, vagy a Mondragon-szövetség beavatkozását a balkanizálódott Föld életébe, vagy a Mars visszatérését a Mondragonba, egyfajta nem túl stabil interregnum, egy kis változás a hatalmas körhinta forgásában, amikor áthelyezik a súlypontokat, és valami új dolog kezdődik el, és így egy bizonyos vibrálás veszi át az uralmat a rendszer felett, mielőtt végre egy stabilabb mozgásba lendülne

A Vénuszon a bolygó megforgatása elleni terv megtorlása hosszú és keserű polgárháborút váltott ki, amely a rendszer nagy részének a szeme elől rejtve maradt, és amelyet késekkel és nyomásmegszüntetéssel vívtak, és amely csak a huszonnegyedik század második felében oldódott meg a teljes népesség egyhangú akaratára, hogy kezdjék újra az egyenlítő bombázását, és vágjanak bele a százórás vénuszi nap rendkívül pusztító kialakításába

a Föld úgynevezett láthatatlan forradalmai területi újratervezéshez vezetettek, mind tájépítészeti, mind politikai szempontból a reanimációt követően. Ugyanebben a periódusban a kvabusok és az emberek integrációja volt a másik láthatatlan forradalom, az a dilemma, amelyik minden mérnök, filozófus és kvabus elméjét megkínozza, aki valaha is foglalkozik vele

a Marson egyértelművé vált, hogy egy kis munkacsoportot a kormányon belül megszállt és megfertőzött egy csapat kvabushumanoid, akiket utána elraboltak és száműztek, és ami után a kormányzat alapos átértékelése közelebb lökte őket egy fentebb leírt demokratikus rendszerhez, és ezt követte a visszatérés a Mondragon-szövetségbe

a Callisto, a Ganymede, az Europa, a Titán, a Triton és még a Luna többsége is azon akaratát nyilvánította ki, hogy teljesen terraformálja a világát, minden gáz, különösen a nitrogén sokkal drágább lett; az infláció az egész rendszert egyszerre sújtotta; és a huszonnegyedik század végére a Szaturnuszi Liga titáni vagyont halmozott fel

a sok láthatatlan esemény megnehezíti az adott kor történetének megírását. És az összes esemény a korszak idejének, anyagának és emberi vonakodásának hatalmas ellenállása ellenére következett be – igazából az emberi rettegés ellenére, amely rettentő szorítással kapaszkodott a múlt különböző kellékeibe, mintha úgy érezte volna, hogy valahogy azok tartják egyben a világot. Emiatt még mindig ott van és mindig is ott lesz a végső kudarc és a kipusztulás fenyegetése. Nincs más választás, mint a küzdelem folytatása

EPILÓGUS

A Marsra való leereszkedés közben a Pavonis-űrfelvonón az ember egyenesen lebámulhat az átlátszó padlón keresztül a vörös bolygóra, amely felfelé közeledik. A Tharsis-kitüremkedés három vulkánhercege egy vonalban magasodik, mintha vörös emberek törzsei készítette halmok lennének. Messze nyugaton úgy tornyosul az Olympus Mons, mint egy önálló, kerek földrész, tíz kilométer átmérőjű pereme ebből a szögből nem több egy metszett vonalnál a lába körül. A bolygó többi részét hatalmas, vörös sokszögekre osztja a felszínén cikázó rengeteg zöld vonal – a híres csatornák, amelyeket a terraformálás első napjaiban vájtak a tájba. Erre a bolygó körül keringő Birch-solettákat használták, amelyek nagyítóként fókuszálták a napfényt a földre, és olyan forróságot hoztak létre, hogy a kövek elpárologtak és megolvadtak. A Mars elég nagy részét el kellett égetni ezen a módon ahhoz, hogy minden levegőt és hőt létrehozzanak, amit akartak; úgyhogy a hő elosztására a tizenkilencedik század végi Lowell-térképeket használták inspirációként, és annak megfelelően tervezték meg az égetést. És ha már ilyen messzire elmentek, a csatornák nevezéktárát is felhasználták, azt a görög, latin, héber, egyiptomi és más ősi nyelvekből álló boszorkányfőzetet olyan nevekkel illették, mint a Nodus Gordii, a Phaethontis, az Icaria, a Tractus Albus, a Nilokeras és a Phoenicis Lacus. A vörös síkságot átívelő zöld vonalak körülbelül száz kilométer szélesek, és csak a tényleges csatornák vannak bennük. A csíkok helyenként párhuzamosan szaladnak végig a vörös sivatagon. Nagyjából hatszögekben találkoznak, és a csomópontjaik buja oázisok, amelyek körül elegáns városok tömörülnek a vízi utak és zsilipek, tavak és szökőkutak komplexumai mellett. Így alakította ki egy tizenkilencedik századi ábránd a jelenlegi tájat. Egyesek szerint ez ízléstelenség. De akkoriban siettek, és ennyi tellett tőlük.

Az Olympus Mons északi oldalán a násznép kisétált egy vasútállomás kapuin át a szabad levegőre, éppen úgy, ahogyan a Földön tették volna. Kora reggel volt, hűvös és szellős. Az ég Maxfield Parrish-kékben tündökölt; a kis ligetekben elszórtan hatalmas fügefák, eukaliptuszok és tölgyek voltak. A csatorna a hegy alatt szelte át a síkságot, amelyen álltak, egyik oldalát ciprusok szegélyezték. A leveleik között olyannak tűnt a víz, mintha kicsit magasabb lenne a körülötte lévő talajnál. A töltések sok helyen széles, magas sugárutak voltak, zöldek, tele épületekkel és emberekkel. A töltések oldalán néhol látszott, hogy a fekete üveg óriási kupacaiból állnak.

Az egyik töltés tetején felszálltak egy vonatra, amelyik az Olympus Monsra tartott. Széles utcák ágaztak el a mellettük elszaladó zöld mezőkön. Ezeket a füves utakat kocka alakú épületek szegélyezték, amelyeket gyakran kerámia domborművekkel díszítettek, és amelyek art deco benyomást keltettek. Pálmafák alatt álló fehér terek mellett haladtak el, és felhívták egymás figyelmét a buja szépségre, továbbá a stílus egyformaságára is, amelynek hatszögletű kiképzése méhgondolkodásra utalt. Egy kellemes, zöld vidék. Egyik oázisból a másikba vasutaztak, a sínek mellett álló hosszú ciprussorok miatt szabályosan váltakozott egymással a fény és az árnyék. Kertek a sivatagban. A hiperföldi hangulat a merkúrian enyhe gravitációval együtt álomszerű benyomást keltett. A Merkúr soha nem fog így kinézni. Semmi más nem tudna így kinézni.

Genette felügyelő, aki egy széken állt az ablak mellett, és figyelmesen bámulta az elhaladó tájat, egyszer csak azt mondta: – Régen ott éltem –, és lemutatott az egyik gyorsan a távolba vesző főtérre. – Azt hiszem, abban az épületben, ott.

A vonatuk a hougeriai állomáson állt meg, ahol átszálltak egy mágneses vonatra, hogy felmenjenek az Olympus Mons északkeleti oldalán. Miközben a vonatukra vártak, kimentek az állomásról egy sétára a városközpontba. Itt az összes csatorna be volt fagyva, és az emberek odakint korcsolyáztak, kezükkel a hátuk mögött. Napos volt az idő, de csípős.

Swan panaszkodott a vulkánra az út miatt: – Mi értelme eljönni a Marsra, ha kimegyünk a légkörből, és ismét egy sátor alatt kell maradnunk? Odafent olyan lesz, mint bárhol máshol.

Ezt a társaság költői kérdésnek vette, mivel meglehetősen biztosak voltak abban, hogy emlékszik rá, miszerint az epithalamionra jöttek ide. Wahram beárnyékolta a tekintetét, és dél felé nézett, fel a nagy vulkán oldalára. Az Olympus Mons egyetlen olyan oldalánál voltak, amelyet nem védett egy hatalmas, tíz kilométer magas kör alakú szikla, amely feltűnően egyforma volt a hegy összes lankáján; de itt a vulkán aktív életének vége felé leömlött egy adag láva, át a falon – amely egy tíz kilométeres tűzeső formájában zuhant le, és Wahram most ezt próbálta elképzelni – a több ezer méteres szabadesést, amely útközben minden bizonnyal lehűlt, vörösből narancsszínűvé, majd feketévé változott, miközben a lehullott részek alul felhalmozódtak, és egyre magasabbra emelkedtek, amíg a falat teljesen el nem pusztította a láva, majd az olvadt kőzet továbbfolyt északkelet felé, végül egy széles, enyhe emelkedőt alakított ki, amelyik a vulkán legfelső meredélyeitől egészen a síkságig húzódott. Ez az alattuk lévő táj, a maga tüzes múltjával.

– Utána elmehetünk kirándulni az alföldi részekre – javasolta Wahram. – Nászút a tengerparton, úgymond.

– Jó. Úszni akarok a Hellén-tengerben.

– Én is.

*

Amikor eljött az ideje, beszálltak a mágnesvonat egyik nyomáskiegyenlített kocsijába sok más esküvői menettel együtt, és a vonat elindult az emelkedőn. Hosszú volt az út, és átvezetett egy marsi naplementén, majd egy bulival töltött éjszakán és egy kis nyugtalan alváson. Hajnalban arra ébredtek, hogy a vonat megérkezett a vulkán széles tetejének délkeleti lejtőjére. Itt, a kis Zp-kráter köpenyén egy nagy, átlátszó sátor borította a bolygó hagyományos ünneplőhelyét. Eljött az epithalamion első reggele.

Odabentről alig látszott a sátor; sokkal kevésbé volt feltűnő, mint a Terminátor kupolája, és úgy tűnt, mintha a szabadban álldogálnának, a levegő meleg volt és illatos. A csillagos égbolt fekete tetője borult föléjük, amely egyelőre csak a látóhatáron kezdett kékülni; az atmoszféra szinte teljes egészében alattuk volt. Muszáj volt a sátorban maradniuk, de azt csak az látta, aki tudott róla, amint itt-ott megcsillan a kékesfekete égbolt határán.

Az Olympus Mons olyan hatalmas volt, hogy a távoli, keleti és déli látóhatár maga a hegy volt; kelet felé nem látszottak sem a Tharsis-vulkánok, sem a bolygó az őket körülvevő fal alatt. Ami földet láttak, az éppen olyan kopár és vörös volt, mint a kezdetek kezdetén, és csak a látóhatár alatti kék sáv jelezte, hogy mit hajtottak végre ezen a bolygón.

Az egész sátor egy enyhe emelkedőn helyezkedett el, amelyen emiatt teraszokat alakítottak ki, hogy a talaj vízszintes legyen. Az eredmény olyan volt, mint bizonyos hegyoldalak Ázsiában; pár száz sávnyi vízszintes talaj sorakozott egymás mellett a lejtőn, és a közöttük lévő teraszfalak úgy íveltek, mint a szintvonalak a térképeken. Három széles, nem túl meredek lépcsőt vágtak ezekbe a teraszfalakba, és a násznép egy része megjegyezte, mennyire emlékeztetik ezek őket a Terminátor Nagylépcsőjére; de ezek a lépcsők egyenként négy-öt kilométeresek voltak, függőlegesen pedig talán háromszáz méternyit emelkedhettek – ezt nehéz volt megsaccolni a vulkán hatalmas, sátoron kívüli része miatt.

Az epithalamion a Mars és a látogatói esküvők napja volt. Az ünneplőhely most csupa zsibongás volt, zajlott benne az élet, több száz pár menetelt a lépcsőin a násznépükkel a számukra fenntartott teraszt keresve. A három lépcsőt aznapra virágokkal díszítették fel. Egyszerűen nem lehetett elkerülni, hogy az ember rá ne lépjen a virágokra, élénk színeik foltozták a lépcsőfokokat borító kvarcitlapokat.

Wahram, Swan és a csoportjuk kiment a teraszra, a 312-es számúra. Amikor Swan meglátta, hogy a barátaik úgy díszítették fel a teraszt virágokkal, hogy az a Terminátor Nagylépcsőjére emlékeztessen, körülötte a Iapetus kagylóépítészetével, elmosolyodott, és megölelte Wahramot. Wahram szaturnuszi feketét viselt, és egy rettenetes római császárra, vagy, igen, egy hatalmas kétéltűre emlékeztetett. Béka úr tényleg megkezdte kalandos utazását. Swan vörös ruhája olyan benyomást keltett, mintha egy tűzrózsában állna. Nem engedte el Wahram kezét, miközben leereszkedtek a kis lépcsőkön az emelvényre, ahol a szertartást fogják majd tartani.

A sátorban mindenütt zene szólt, és az eggyel lejjebbi teraszról egy felismerhető garmelán szólt, de az egymásba olvadó zenék az epithalamion élményének részét képezték, és a saját esküvőjüket Brahms Második szimfóniájának vágtató fináléja kísérte – ez Wahram választása volt, de Swan is egyetértett vele. Egyfolytában a férfit nézte, miközben Genette felügyelő a Passepartout kijelzőjét nyomkodta, hogy előhívja a verset, amelynek felolvasására megkérték. Wahram mintha leginkább a kilátást nézegette volna. Még mindig reggel volt, és a napfény szinte merkúri fényűzéssel áradt rájuk oldalról. Egy hatalmas bolygón voltak. Az összes pár alattuk és felettük a maga egyedi szertartását végezte. A tér olyan hatalmas volt, a zene olyan sokféle, hogy minden egyes ceremónia a maga kis buborékvilágában zajlott; de az együttes látványuk és hangjuk gyakorlatilag az összesnek a részét képezte.

Ezen a helyen a Szaturnusz és a Merkúr széles körben képviseltette magát. Ott volt Mqaret, Wang is, Kiran, és Swan farmos kollégái közül is néhányan. Zasha is. Wahram kommunáját Dana és Joyce képviselte, és Pán Szatírja. Mindenki összevissza elrendezésben ácsorgott az emelvény körül, de a két népet könnyen meg lehetett különböztetni egymástól; a szaturnusziakat a maguk fekete, szürke és kék öltözékében, a merkúriakat pedig a vörösben és aranyban. Genette régi marsi barátainak egy csoportja is ott volt, közöttük sok kicsi. Az ünnepségen részt vevő kicsik azt tervezték, hogy később összegyűlnek, hogy olyan népszerű kis dalokat énekeljenek, mint az „Egy phobosi étteremben láttam meg”, a „Szép kis Rita, a traffipaxos”, és a „Mindig a sárga úton”.

A teraszon láthatóan mindenki jól érezte magát. Egymással szemeztek, és mosolyogtak: a barátaink valami őrültségre készülnek, mondta a tekintetük, egy őrült, gyönyörű dologra, hát nem nagyszerű? Szerelem – a képzelet szüleménye. Remek buli lesz.

Genette felügyelő, aki egy pulpituson állt, szinte szemmagasságban velük, megemelte egymásba font kezüket, és azt mondta: – Ti ketten, Swan és Wahram, úgy döntöttetek, hogy összeházasodtok, és egy életre társai lesztek egymásnak, amíg a halál el nem választ. Wahram, megerősíted ezt?

– Megerősítem.

– Swan, megerősíted?

– Igen.

– Akkor hát, tegyétek. Éljétek át, és mindenki, aki itt van, segítsen nektek átélni. És most felolvasnék pár sort Emily Dickinsontól, amelyek nagyon szépen leírják azt a szimbigenezist, amelyre készültök:

Agy az agyából

Vér a véréből

Két élet – egy lény – most

Egy egész élet – megismerni egymást

Akit soha nem tanulunk meg

Csak azt tudjuk meg – amit nem értettünk

Lexikon nélkül!

A felügyelő elmosolyodott ezen a gondolaton, és felemelte a kezét. – Az általatok és a Mondragon-szövetség, sőt, a Mars által rám ruházott hatalomnál fogva Swan Er Hongot és Fritz Wahramot kölcsönös akaratukból házastársakká nyilvánítom.

Genette ezzel leugrott a pulpitusról. Swan és Wahram egymás felé fordultak; röviden megcsókolták egymást. Majd megfordultak, és az alattuk ácsorgó csoportra néztek, a barátaik pedig tapsolni kezdtek. A Brahms szédítő vége a magasba tornyosult, harsogni kezdtek a trombiták. Swan elvette az aranygyűrűt a felügyelő kezéből, akinek nagyon jól állt a gyűrűhordozás, és odahúzta Wahram bal kezét. Észrevette, hogy a férfi az Olympus lejtőjét bámulja, arckifejezése békés, szinte melankolikus. Megszorította a kezét, mire Wahram ránézett. – Nos – mondta apró mosollyal –, azt hiszem, most az alagút másik felén is végigmehetünk.

– Nem! – kiáltott fel Swan, majd a mellkasára csapott, utána pedig felrántotta a gyűrűt Wahram gyűrűsujjára. – Ez egy életre szól.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nagyon köszönöm a segítséget a következőknek:

Charles Beck, Hadas Blinder és a Clarion 2011 döntőbizottsága, Michael Blumlein, William Burling, Bob Crais, John Cumbers, Paul di Fillipo, Ron Drummond, James Haughton, Charles R. Ill, Louis Neal Irwin, Fredric Jameson, Kimon Keramidas, Stephanie Langhoff, Darlene Lim, Chris McKay, Andrew Matthews, Beth Meacham, Pamela Mellon, Michael Montague, Lisa Nowell, Kriss Ravetto-Biagioli, David Robinson, Tim Robinson, Pamela Ronald, Carter Scholz, Mark Schwartz, Michael Sims, Sean Stewart, Carol Stoker, Sharon Strauss, Slawek Tulaczyk, Ralph Vicinanza és Donald Wesling.

Külön köszönet Tim Holmannek.

Köszönöm továbbá Marina Abramovic, Andy Goldsworthy és John Dos Passos művészetét.

A SZERZŐRŐL

Az 1952-es születésű Kim Stanley Robinson a modern sci-fi irodalom egyik legismertebb és legtöbb díjjal kitüntetett alakja.

Irodalomból szerezte az első dipomáját a Kaliforniai Egyetemen 1974-ben, egy évvel később pedig angol szakon végezte el a mesterképzést a Bostoni Egyetemen. 1982-ben PhD-zett, a doktorijának a címe Philip K. Dick regényei volt, a disszertáció 1984-ben nyomtatásba is került.

Az első művei az 1980-as évek közepén jelentek meg, és mindmáig töretlenül ír. Ő a szerzője a világhírű Mars-trilógiának (Vörös Mars, Zöld Mars, Kék Mars), amiben azzal az ötlettel foglalkozik komolyabban, hogy mi történne a bolygóval, ha tudósok lakhatóvá formálnák az emberiség számára. A regényekben az izgalmas tudományos-fantasztikus részek mellett Robinson a multinacionális cégek érdekképviseleteire és egyre növekvő befolyásukra is kitér, valamint gazdasági-politikai szempontokat vizsgál – ezek a témák az 1990-es években még nem igazán jellemezték a sci-fit. Másik ismert műve a 2002-ben megjelent A rizs és a só évei: ebben az alternatív, több évszázadot felölelő történelmi regényben úgy képzeli el a modern világot, hogy a XIV. században pusztító pestisjárvány Európa lakosságának a 99%-ával végzett.

Robinson mára három trilógia, nyolc önálló regény és több novelláskötet szerzője. Több mint tíz irodalmi díjat kapott: kétszer tüntették ki a rangos Hugóval, háromszor pedig a Nebulával, ezek mellett egy World Fantasy-díj, egy John W. Campbell-díj és hat Locus-díj köthető még a nevéhez. Legutóbb a 2312 című regényéért ítélték neki a Nebula-díjat, ami az utóbbi évek egyik legnagyobb hatású és legtöbbet emlegetett sci-fije, és az összes meghatározó irodalmi díjra jelölték.

Írói munkássága mellett Robinson mára ismert gazdasági-politikai elemzővé is vált. Gyakran ad elő neves egyetemeken, konferenciákon és workshopokon a gazdasági fenntarthatóság, fenntartható fejlődés, társadalmi igazságszolgáltatás és klímaváltozás témáiban, emellett pedig folyamatosan kutatja a modern kapitalizmus alternatíváit. Esszéit gyakran publikálja, a New Scientist, a Wired és a Worldwatch Institute is jelentetett meg közülük.

Robinson jelenleg a kaliforniai Davisben él. Eddigi legutolsó regénye 2013 őszén jelent meg Shaman címmel: a történet húszezer évvel ezelőtt játszódik a paleolitikumban, és egy fiatal fiú férfivá érését meséli el, aki nem akar a törzse következő sámánja lenni.

JEGYZETEK

[1] A korábban említett három nélkül kifejezés a kínai hagyomány szerint a koldusokra utal, akiknek nincsen lakhelye, nincs munkája és nincs engedélye sem arra, hogy a városban tartózkodjanak. (A szerk.)

TARTALOM

- PROLÓGUS

- SWAN ÉS ALEX

- Listák (1)

- SWAN ÉS WAHRAM

- A TERMINÁTOR

- SWAN ÉS ALEX

- Kivonatok (1)

- WAHRAM ÉS SWAN

- Listák (2)

- SWAN ÉS EGY MACSKA

- AZ IÓ

- SWAN ÉS WANG

- Kivonatok (2)

- Listák (3)

- SWAN A SÖTÉTBEN

- Kivonatok (3)

- SWAN ÉS ZASHA

- Kivonatok (4)

- KIRAN ÉS SWAN

- Kivonatok (5)

- KIRAN ÉS SHUKRA

- Kivonatok (6)

- WAHRAM ÉS SWAN

- Listák (4)

- JEAN GENETTE FELÜGYELŐ

- Listák (5)

- SWAN ÉS MQARET

- Kivonatok (7)

- KIRAN A VÉNUSZON

- Listák (6)

- SWAN ÉS A FELÜGYELŐ

- Listák (7)

- Kivonatok (8)

- IAPETUS

- WAHRAM OTTHON

- Listák (8)

- Kivonatok (9)

- WAHRAM, SWAN ÉS GENETTE

- SWAN ÉS A SZATURNUSZ GYŰRŰI

- Listák (9)

- KIRAN ÉS LAKSMI

- Kivonatok (10)

- Kvantumséta (1)

- SWAN ÉS A FELÜGYELŐ

- A FÖLD, A SZOMORÚSÁG BOLYGÓJA

- SWAN A FÖLDÖN

- Listák (10)

- A PLÚTÓ, A CHARON, A NIX ÉS A HYDRA

- PAULINE A FORRADALOMRÓL

- Kivonatok (11)

- SWAN OTTHON

- Kivonatok (12)

- SWAN A VULKANOIDÁKON

- Listák (11)

- WAHRAM A VÉNUSZON

- Kivonatok (13)

- KIRAN VINMARÁBAN

- Kivonatok (14)

- WAHRAM A FÖLDÖN

- Kivonatok (15)

- Listák (12)

- SWAN AFRIKÁBAN

- Listák (13)

- SWAN ÉS A FARKASOK

- Kivonatok (16)

- WAHRAM ÉS SWAN

- Listák (14)

- SWAN ÉS WAHRAM

- Kivonatok (17)

- SWAN A CHATEAU KERTJÉBEN

- Kvantumséta (2)

- GENETTE FELÜGYELŐ ÉS SWAN

- A TITÁN

- SWAN, GENETTE ÉS WAHRAM

- Listák (15)

- EIDGENÖSSISCHE TECHNISCHE HOCHSCHULE MOBILE

- SWAN, PAULINE, WAHRAM ÉS GENETTE

- KIRAN A JÉGEN

- SWAN ÉS KIRAN

- WAHRAM ÉS GENETTE

- Kvantumséta (3)

- WAHRAM

- SWAN

- Kivonatok (18)

- EPILÓGUS

- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

- A SZERZŐRŐL

- JEGYZETEK

Table of Contents

PROLÓGUS

SWAN ÉS ALEX

Listák (1)

SWAN ÉS WAHRAM

A TERMINÁTOR

SWAN ÉS ALEX

Kivonatok (1)

WAHRAM ÉS SWAN

Listák (2)

SWAN ÉS EGY MACSKA

AZ IÓ

SWAN ÉS WANG

Kivonatok (2)

Listák (3)

SWAN A SÖTÉTBEN

Kivonatok (3)

SWAN ÉS ZASHA

Kivonatok (4)

KIRAN ÉS SWAN

Kivonatok (5)

KIRAN ÉS SHUKRA

Kivonatok (6)

WAHRAM ÉS SWAN

Listák (4)

JEAN GENETTE FELÜGYELŐ

Listák (5)

SWAN ÉS MQARET

Kivonatok (7)

KIRAN A VÉNUSZON

Listák (6)

SWAN ÉS A FELÜGYELŐ

Listák (7)

Kivonatok (8)

IAPETUS

WAHRAM OTTHON

Listák (8)

Kivonatok (9)

WAHRAM, SWAN ÉS GENETTE

SWAN ÉS A SZATURNUSZ GYŰRŰI

Listák (9)

KIRAN ÉS LAKSMI

Kivonatok (10)

Kvantumséta (1)

SWAN ÉS A FELÜGYELŐ

A FÖLD, A SZOMORÚSÁG BOLYGÓJA

SWAN A FÖLDÖN

Listák (10)

A PLÚTÓ, A CHARON, A NIX ÉS A HYDRA

PAULINE A FORRADALOMRÓL

Kivonatok (11)

SWAN OTTHON

Kivonatok (12)

SWAN A VULKANOIDÁKON

Listák (11)

WAHRAM A VÉNUSZON

Kivonatok (13)

KIRAN VINMARÁBAN

Kivonatok (14)

WAHRAM A FÖLDÖN

Kivonatok (15)

Listák (12)

SWAN AFRIKÁBAN

Listák (13)

SWAN ÉS A FARKASOK

Kivonatok (16)

WAHRAM ÉS SWAN

Listák (14)

SWAN ÉS WAHRAM

Kivonatok (17)

SWAN A CHATEAU KERTJÉBEN

Kvantumséta (2)

GENETTE FELÜGYELŐ ÉS SWAN

A TITÁN

SWAN, GENETTE ÉS WAHRAM

Listák (15)

EIDGENÖSSISCHE TECHNISCHE HOCHSCHULE MOBILE

SWAN, PAULINE, WAHRAM ÉS GENETTE

KIRAN A JÉGEN

SWAN ÉS KIRAN

WAHRAM ÉS GENETTE

Kvantumséta (3)

WAHRAM

SWAN

Kivonatok (18)

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

JEGYZETEK