A VILÁGEGYETEM DIÓHÉJBAN

STEPHEN HAWKING MAGYARUL MEGJELENT TOVÁBBI MŰVEI:

AZ IDŐ RÖVID TÖRTÉNETE (Maecenas - Talentum, 1998, 2001)

EINSTEIN ÁLMA ÉS EGYÉB ÍRÁSOK (Vince, 1999, 2000, 2001)

S. HAWKING - R. PENROSE: A TÉR ÉS AZ IDŐ TERMÉSZETE (Talentum, 1999)

Stephen Hawking

A VILÁGEGYETEM DIÓHÉJBAN

Akkord Kiadó

A mű eredeti címe:

STEPHEN HAWKING

THE UNIVERSE IN A NUTSHELL

Fordította: DR. BOTH ELŐD Szaklektor: DR. ABONYI IVÁN

Copyright © 2001 Stephen Hawking Original illustrations © 2001 by Moonrunner Design Ltd. UK Hungárián translation: Dr. Both Előd, 2002

Kiadja az Akkord Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Földes Tamás Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor Műszaki szerkesztő: Hodu Pálné Tördelés: Kocsis és Szabó Grafikai Stúdió és Nyomdaipari Kft.

ISBN 978-963-252-056-8 Printed in Slovakia, by Neografia

TARTALOM

Előszó / 8

1. FEJEZET / 11

A relativitáselmélet rövid története

Miként alapozta meg Einstein a XX. század két alapvető elméletét, az általános relativitáselméletet és a kvantumelméletet?

2. FEJEZET / 36 Az idő alakja

Einstein általános relativitáselmélete formába önti az időt.

Hogyan egyeztethető ez össze a kvantumelmélettel?

3. FEJEZET / 73

A Világegyetem dióhéjban

A Világegyetemnek sokszoros története van, melyek mindegyikét egy aprócska dió határozza meg.

4. FEJEZET / 106 A jövő előrejelzése

Miért tudjuk a fekete lyukakban bekövetkező információvesztés miatt kevésbé pontosan előre jelezni a jövőt?

5. FEJEZET / 135 A múlt védelme

Lehetséges-e az időutazás? Visszautazhat-e egy fejlett civilizáció a múltba, hogy azt megváltoztassa?

6. FEJEZET / 158 Jövőnk, a Star Trek. Vagy mégsem?

Miként nő egyre fokozódó tempóban a biológiai és az elektronikus élet bonyolultsága?

7. FEJEZET / 175 Szép, új (brán)világ

Vajon egy bránon élünk, avagy csupán hologramok vagyunk?

Kislexikon 204 Irodalom 211 Köszönetnyilvánítás / 212

Mutató / 213

Stephen Hawking 2001-ben, © Stewart Coben

ELŐSZÓ

Nem gondoltam volna, hogy Az idő rövid története című ismeretterjesztő könyvem ennyire népszerű lesz. Több mint négy éven keresztül szerepelt a londoni Sunday Times sikerlistáján, hosszabb ideig, mint bármely más könyv, ami egy nem túl könnyen érthető, természettudományos mű esetében különösen figyelemreméltó. Ezt követően sokan és sokszor megkérdeztek, mikor írom meg a folytatását. Sokáig ellenálltam az efféle kéréseknek, mert nem fűlött hozzá a fogam, hogy megírjam A rövid történet gyermekét vagy Az idő valamivel hosszabb történetét, ráadásul a kutatómunkám is elfoglalt. Lassacskán ráébredtem azonban, hogy valóban lenne igény egy másfajta, még könnyebben érthető könyvre. Az idő rövid története lineáris felépítésű volt, vagyis a fejezetek láncszerűen egymásra épültek, a legtöbb fejezet logikailag az előzőeken alapult. Ez az olvasók egy részének tetszett, mások azonban elakadtak valahol az eleje táján, és soha nem jutottak el a későbbiekben tárgyalt, izgalmasabb kérdésekhez. Ezzel szemben ennek a mostani könyvemnek inkább fáéhoz hasonló a szerkezete. Az 1. és a 2. fejezet alkotja a fa törzsét, amelyhez azután a többi fejezet ágak módjára kapcsolódik.

Az ágak többé-kevésbé függetlenek egymástól, ezért miután a törzzsel megismerkedtünk, tetszés szerinti sorrendben olvashatók. Ezek a fejezetek a tudománynak lényegében azokat a területeit ölelik fel, amelyeken Az idő rövid története megjelenése óta dolgoztam, illetve mélyebben elgondolkoztam. Ezek tehát napjaink tudományos érdeklődése középpontjában álló kutatási területekkel foglalkoznak. Az egyes fejezeteken belül is megpróbáltam elkerülni az egyszerű, lineáris felépítést. Az illusztrációk és a hozzájuk tartozó képaláírások a szöveg gondolatmenetével párhuzamos, alternatív útvonalat kínálnak. A keretekbe foglalt fejtegetések a főszövegnél mélyebb elmélyedés lehetőségét kínálják egy-egy résztémában.

1988-ban, amikor Az idő rövid története először megjelent, úgy tűnt, mintha a mindenség végső elmélete már csak karnyújtásnyi távolságra lenne. Miként változott azóta a helyzet? Közelebb jutottunk-e legalább valamicskével kitűzött célunkhoz? Amint ebből a könyvemből kiderül, nagyon hosszú utat tettünk meg azóta. Az utazás azonban még most is tart, az út végét még mindig nem látjuk. A régi mondás szerint jobb reménykedve utazni, mint megérkezni. A felfedezések utáni vágy munkánk hajtóereje és alkotóerőnk forrása, nemcsak a természettudományban, hanem az élet minden területén. Ha elérünk az út végére, az emberi szellem elkorcsosul és elpusztul. Én azonban nem hiszem, hogy valaha is megállnánk, hiszen ha nem is tudásunk mélységét, de legalább a sokrétűségét örökké gyarapítani fogjuk, mert mindig a lehetőségek egyre táguló látóhatárának középpontjában fogunk állni.

Szeretném az olvasóval megosztani az elért felfedezések nyomán érzett izgalmamat és lelkesedésemet, valamint az ezek nyomán a valóságról kirajzolódó új képet. Azokra a területekre összpontosítottam figyelmemet, amelyekkel saját kutatómunkám révén magam is meghitt kapcsolatba kerültem. A munka részletei meglehetősen sok előismeretet igényelnének, úgy gondolom azonban, hogy az elképzelések nagy vonalakban a megerőltető matematikai apparátus felsorakoztatása nélkül is vázolhatók. Remélem legalábbis, hogy sikerült megtennem.

Rengeteg segítséget kaptam könyvem megírásához. Mindenekelőtt Thomas Hertog és Neel Shearer nevét említeném, akik az ábrák, a képaláírások és a keretbe foglalt szövegek összeállításában működtek közre. Ann Harris és Kitty Ferguson szerkesztette a kéziratot (pontosabban a számítógépes fájlokat, hiszen én mindent elektronikus formában írok). Az illusztrációk Philip Dunn (Book Laboratory and Moonrunner Design) alkotásai. Rajtuk kívül szeretnék köszönetet mondani mindazoknak, akik lehetővé teszik számomra a viszonylag normális emberi életet és a tudományos kutatómunka folytatását. Nélkülük ez a könyv egyáltalán nem készülhetett volna el.

Stephen Hawking Cambridge, 2001. május 2.

1. FEJEZET

A RELATIVITÁSELMÉLET RÖVID TÖRTÉNETE

Miként alapozta meg Einstein a XX. század két alapvető elméletét, az általános relativitáselméletet és a kvantumelméletet?

Albert Einstein, a speciális és általános relativitáselmélet felfedezője 1879-ben, a németországi Ulmban született. A következő évben a család Münchenbe költözött, ahol apja, Hermann, és nagybátyja, Jakob egy kisebb, de nem túlságosan sikeres ipari vállalkozásba fogott. Albert nem volt csodagyerek, ám azok az állítások is túlzásnak tűnnek, melyek szerint kifejezetten rossz tanuló volt. Apja vállalkozása 1894-ben tönkrement, ezért a család Milánóba költözött. Szülei azonban úgy döntöttek, hogy ő az iskola befejezéséig maradjon Münchenben. Ám Albert nem szívelte a tekintélyelvű pedagógiai rendszert, ezért néhány hónap elteltével követte a családot Olaszországba. Később Zürichben fejezte be a tanulmányait, diplomáját 1900-ban, a komoly tekintélynek örvendő Szövetségi Műszaki Főiskolán (ETH) szerezte. Okoskodó természete és a tekintélytisztelet hiánya miatt nem tudta belopni magát az ETH professzorainak szívébe, így azok egyike sem ajánlott neki tanársegédi állást, ami akkoriban a tudományos pályafutás szokásos első állomása volt. Két évvel később Bernben, a Svájci Szabadalmi Hivatalban sikerült kezdő tisztviselői állást szereznie. Ugyanitt dolgozott még 1905-ben is, amikor megírta azt a három cikkét, amelyek egy csapásra a világ legjelentősebb tudósai sorába emelték őt, és amelyek elindították a térre, az időre és magára a valóságra vonatkozó elképzeléseinket alapvetően megváltoztató, két fogalmi forradalmat.

A XIX. század vége felé a tudósok közel érezték magukat a világ teljes leírásának megalkotásához. Úgy vélték, hogy a teret az „éternek” nevezett, folytonos közeg tölti ki. A fénysugarakat és a rádiójeleket ezen éter hullámainak tartották, éppúgy, amint a hangot a levegőben terjedő nyomáshullámnak. Az elképzelés alátámasztásához semmi egyébre nem volt szükség, mint hogy gondosan megmérjék az éter rugalmas tulajdonságait. Nos, az efféle mérésekre készülvén, a Harvard Egyetemen a Jefferson Laboratórium építéséhez egyetlen vasszeget sem használtak, nehogy a fém megzavarja az érzékeny mágneses méréseket. Arról azonban megfeledkeztek a tervezők, hogy azok a vörösesbarna téglák, amelyekből a laboratórium, és a Harvard nagy része épült, önmagukban jelentős mennyiségű vasat tartalmaznak. Az épületet még ma is használják, ám még ma sem tudják pontosan, mekkora terhet bír el a könyvtár szögek nélküli padlózata.

A század végére azonban ellentmondások láttak napvilágot a mindent átható éter elméletét illetően. Arra számítottak, hogy a

Albert Einstein 1920-ban

fény az éterhez képest állandó sebességgel halad, ezért ha mi magunk a fénnyel megegyező irányban mozgunk az éterben, akkor a fény sebességét kisebbnek észleljük, míg ha az ellenkező irányban haladunk, akkor nagyobbnak találjuk a fénysebességet (1.1. ábra).

Ám hiába végezték el a kísérletek egész sorát, egyik sem támasztotta alá ezt az elképzelést. A leggondosabban kivitelezett és legpontosabb ilyen kísérletet Albert Michelson és Edward Morley 1887-ben, Clevelandben (Ohio, USA) az Alkalmazott Tudományok Szakiskolájában hajtotta végre. Mérésük során két, egymásra merőleges irányban mozgó fénysugár sebességét hasonlították össze. A Föld tengely körüli forgása és Nap körüli keringése következtében a kísérleti berendezés változó irányú és nagyságú sebességgel mozog az éterhez képest (1.2. ábra). Michelson és Morley azonban sem napi, sem pedig éves periódusú eltérést nem talált a két fénysugár jellemzői között. Úgy tűnt, mintha a fény mindig ugyanakkora sebességgel mozgott volna a megfigyelőhöz képest, függetlenül attól, hogy az milyen gyorsan és mely irányban mozgott (1.3. ábra a 8. oldalon).

A Michelson-Morley-kísérlet eredményére alapozva George FitzGerald ír, és Hendrik Lorentz holland fizikusok felvetették, hogy az éterben mozgó testek talán összehúzódnak, az órák pedig lelassulnak. Az összehúzódás és az órák lelassulásának mértéke elgondolásuk szerint éppen akkora, hogy a kísérletezők mindig pontosan ugyanakkorának mérjék a fény sebességét, függetlenül attól, miféle mozgást végeznek az éterhez képest. (FitzGerald és Lorentz az étert még valóságosan létező közegnek tartotta.) Egy 1905 júniusában írott cikkében azonban Einstein rámutatott, hogy ha nincs módunk kimutatni, mozgunk-e a térben vagy sem, akkor az éter fogalma fölöslegessé válik. Az éter fogalmának használata helyett Einstein abból az alapfeltevésből indult ki, miszerint a tudomány törvényszerűségeinek minden szabadon mozgó

(1.1. ÁBRA, fent)

A RÖGZÍTETT ÉTER ELMÉLETE

Ha a fény az éternek nevezett rugalmas anyagban terjedő hullám lenne, akkor a fénnyel szemben haladó (a) űrhajó utasa nagyobbnak, míg a fény terjedésével azonos irányban mozgó (b) űrhajón tartózkodó megfigyelő kisebbnek érzékelné a fény sebességét.

(1.2. ÁBRA, szemközt)

Nem találtak különbséget a Föld pálya menti mozgásával egyező, illetve az arra merőleges irányba haladó fényhullámok sebessége között.

(1.3. ÁBRA) A FÉNY SEBESSÉGÉNEK MÉRÉSE

A Michelson-Morley-féle interferométerben a fényforrásból kiinduló fénysugarat egy félig áteresztő tükörrel két részre bontják. A két nyaláb egymásra merőleges irányokban halad, majd a félig áteresztő tükröt ismét elérve egyesülnek. Ha a két, egymásra merőleges irányban mozgó fénysugár sebessége eltérő lenne, akkor előfordulhatna, hogy az egyik fényhullám hullámhegyei pontosan akkor érkeznek a tükörre, amikor a másik hullám hullámvölgyei, így a két hullám kioltaná egymást.

Jobbra: A Scientific American 1887-es évfolyamában megjelent cikk alapján rekonstruált kísérleti berendezés vázlata.

megfigyelő számára ugyanolyanoknak kell látszaniuk. A fény sebessége független a megfigyelők mozgásától, és minden irányban azonos.

Ennek értelmében el kellett vetni azt az elképzelést, amely szerint létezik valamiféle univerzális, időnek nevezett fizikai mennyiség, és a világ minden órája egységesen ennek megfelelő ütemben járna. Ezzel szemben mindennek és mindenkinek saját ideje van. Két ember saját idői csak akkor egyeznek meg egymással (vagyis számukra csak akkor azonos tempójú az idő múlása - a fordító megjegyzése), ha egymáshoz képest nyugalomban vannak, ám eltérőek egymástól, ha mozognak.

(1.4. ÁBRA)

Az ikerparadoxon egyik változata (lásd az 1.5. ábrát a 10. oldalon) két, nagyon pontos óra segítségével ellenőrizhető, amelyek egymással ellentétes irányban körülrepülik a Földet.

Amikor a két óra ismét egymás közelébe ér, akkor az, amelyik kelet felé repült, egy hajszálnyival kevesebb idő elteltét jelzi.

-----

Ezt számos kísérlet igazolta, többek között az is, melyben két nagyon pontos órával ellentétes irányban körberepülték a Földet. Visszaérkezés után azt tapasztalták, hogy a két óra által mutatott idő csekély mértékben bár, de eltér egymástól (1.4. ábra). Ebből arra következtethetünk, hogy ha valaki hosszabb ideig szeretne élni, akkor állandóan kelet felé kellene repülnie, mert így a repülőgép haladási és a Föld forgási sebessége összeadódik. Ezzel a módszerrel azonban legfeljebb a másodperc parányi töredékével hosszabbíthatnánk meg az életünket, amit jócskán ellensúlyoz a fedélzeten elfogyasztott ételek hatása.

A relativitáselmélet alappillére Einstein azon állítása, amely szerint a természet törvényeinek minden szabadon mozgó

megfigyelő számára ugyanolyannak kell látszaniuk. Az elméletet azért nevezik relativitáselméletnek, mert következményeképpen csak a relatív, azaz a viszonylagos mozgás fontos. Az elmélet szépsége és egyszerűsége sok gondolkodót meggyőzött, bár jócskán maradtak ellenzői is. Einstein elvetette a XIX. századi természettudomány két abszolút fogalmát: az éterrel azonosított abszolút nyugalmat, valamint a minden óra által egységesen mutatott abszolút, vagy univerzális időt. Sokan nyugtalanítónak érezték ezt a fogalmat. Vajon az következik ebből, tették fel a kérdést, hogy minden relatív, tehát még az erkölcsben sem léteznek abszolút viszonyítási pontok? Ez a kényelmetlen érzés az 1920-as és 30-as években is megmaradt. Amikor Einstein 1921-ben megkapta a Nobel-díjat, az indoklásban az egyik fontos, de saját mércéjével mérve kisebb jelentőségű, ugyancsak 1905-ben közreadott munkájára hivatkoztak. A relativitáselméletet meg sem említették, mert még mindig túlságosan ellentmondásosnak találták a megítélését. (Még mostanában is hetente két-három levelet kapok, amelyek szerzői azt állítják, hogy Einstein tévedett.) Mindamellett a tudományos közösség ma már teljes mértékben elfogadja a relativitáselméletet. Az elmélet előrejelzéseit számtalan alkalmazás során sikerült igazolni.

(1.5. ÁBRA, balra)

AZ IKERPARADOXON

A relativitáselmélet értelmében minden megfigyelő számára más tempóban múlik az idő. Ennek következtében áll elő az úgynevezett ikerparadoxon. Egy ikerpár egyik tagja (a) űrutazásra indul, melynek során a fénysebességhez közeli tempóban száguld (c), mialatt testvére (b) a Földön marad.

Az ikrek közül (a) számára -mozgása következtében - az űrhajóban sokkal lassabban telik az idő, mint a Földön maradt ikertestvére számára. Az űrutazó testvér a Földre történő visszatérését követően (a2) azt tapasztalja, hogy testvére (b2) sokkal többet öregedett, mint ő maga. Bár a jelenség ellentmondani látszik hétköznapi tapasztalatainknak, számos

kísérlettel sikerült igazolni, hogy ebben az esetben az utazó ikertestvér valóban fiatalabb maradna.

(1.6. ÁBRA, jobbra)

A Föld mellett űrhajó halad el, a fénysebesség négyötödével. A kabin egyik végében fényjelet bocsátanak ki, amely a kabin másik végében elhelyezett tükörről visszaverődik (a). A fényjel futását az űrhajó személyzete és a Földön álló megfigyelők egyaránt észlelik. Az űrhajó mozgása következtében azonban a visszaverődő fényjel által megtett út hosszára vonatkozó méréseik eredményei nem egyeznek meg (b). Ennek következtében abban sem értenek egyet, mennyi ideig tartott a fényjel útja, hiszen Einstein alapelve értelmében a fény sebessége minden szabadon mozgó megfigyelő számára ugyanakkora.

A relativitáselmélet nagyon fontos következménye a tömeg és az energia közötti kapcsolat. Einstein azon állításából, amely szerint a fény sebessége minden megfigyelő számára ugyanakkora, az következik, hogy semmi sem mozoghat a fénynél gyorsabban. Ha mégis fel akarnánk valamit gyorsítani ilyen nagy sebességre, a test tömege - akár csak egy elemi részecskéről, akár egy egész űrhajóról van szó - megnő, miáltal egyre nehezebb lesz tovább gyorsítani. Még egy elemi részecskét sem lehet fénysebességre felgyorsítani, mert ehhez végtelenül sok energiára lenne szükség. A tömeg és az energia egyenértékű egymással, amit Einstein híres, E=mc^2 alakban felírt képlete fejez ki (1.7. ábra). Valószínűleg ez a fizika egyetlen olyan formulája, amelyről az átlagemberek is hallottak már. Egyik következménye annak felismerése, hogy ha az urán atommagját két olyan atommagra hasítjuk fel, amelyek együttes tömege kisebb az uránmag tömegénél, akkor hatalmas mennyiségű energia szabadul fel (lásd az 1.8. ábrát a 14-15. oldalon).

Amikor 1939-ben előrevetült az újabb világháború réme, a tudósok egy csoportja, akik felismerték ezt a lehetőséget, rávette Einsteint, hogy tegye túl magát megrögzött pacifista nézetein, és

adja a tekintélyt parancsoló nevét egy olyan levélhez, amelyben sürgetik Roosevelt elnököt, hogy indíttasson az Egyesült Államokban nukleáris kutatási programot.

Ez a lépés vezetett el a Manhattan-tervhez, végső soron pedig ahhoz a két bombához, amelyek 1945-ben Hirosima és Nagaszaki fölött felrobbantak. Egyesek Einsteint vádolták az atombomba létrehozása miatt, minthogy ő fedezte fel a tömeg és az energia közötti kapcsolatot. Olyan ez, mintha Newtont okolnánk a repülőgépek lezuhanása miatt, hiszen ő fedezte fel a gravitáció törvényét. Személy szerint Einstein egyáltalán nem is vett részt a Manhattan-tervben, sőt elborzadt, amikor a bombát bevetették.

Alapvető áttörést jelentő, 1905-ös cikkeivel Einstein megalapozta tudományos hírnevét. Ennek ellenére 1909-ig kellett várnia, mire a Zürichi Egyetemen állást ajánlottak neki, és elhagyhatta a Svájci Szabadalmi Hivatalt. Két évvel később a prágai Német Egyetemre ment, 1912-ben azonban visszatért Zürichbe, de akkor már az ETH-ra. Az Európa nagy részén, még az egyetemeken is elterjedt antiszemitizmus ellenére ekkorra már végérvényesen a tudományos karrier útjára lépett. Bécsből és Utrechtből is kapott ajánlatokat, de végül a berlini Porosz Tudományos Akadémián felkínált kutatói állást fogadta el, mert ott mentesítették a tanítási kötelezettségek alól.

EINSTEIN 1939-BEN ROOSEVELT ELNÖKHÖZ ÍROTT, PROFETIKUS LEVELE (RÉSZLET)

„Az elmúlt négy hónap során - Joliot Franciaországban, valamint Fermi és Szilárd Amerikában végzett kutatásai nyomán - valószínűvé vált, hogy egy nagy urántömegben láncreakció hozható létre, amelynek során roppant mennyiségű energia szabadul fel, és nagy mennyiségben keletkeznek új, a rádiumhoz hasonló elemek. Csaknem bizonyosnak látszik, hogy mindez a nagyon közeli jövőben megvalósulhat. Ezen új jelenség alapján bombák is készíthetők. Elképzelhető tehát -bár sokkal kevésbé bizonyos -, hogy esetleg el is fognak készülni ilyen, új típusú, rendkívüli hatóerejű bombák."

1914 áprilisában költözött Berlinbe, ahová hamarosan követte őt felesége és két fia is. Házassága azonban már egy ideje válságban volt, ezért családja hamarosan visszatért Zürichbe. Bár alkalmanként meglátogatta őket, végül elváltak egymástól. Einstein később feleségül vette Elsa nevű unokatestvérét, aki Berlinben élt. Talán részben azért volt ebben az időszakban tudományos szempontból oly termékeny, mert a háborús években agglegényként, a családi kötelezettségektől mentesen élt.

Bár a relativitáselmélet jól illeszkedett az elektromosságot és a mágnességet leíró törvényekhez, egyáltalán nem állt összhangban Newton gravitációs törvényével. Ez utóbbi értelmében, ha a tér egy tartományában megváltoztatjuk az anyag eloszlását, akkor a gravitációs tér emiatt fellépő megváltozása abban a pillanatban, a Világegyetemben mindenütt azonnal érzékelhetővé válik. Ez nemcsak azt jelentené, hogy a fénysebességnél gyorsabban tudnánk jeleket küldeni (holott ezt a relativitáselmélet nem engedi meg), hanem azt is, hogy ha értelmezni akarjuk, mit jelent a pillanatszerű változás, akkor szükségünk van az abszolút, vagyis univerzális idő létezésére, amelyet viszont a relativitáselmélet megszüntetett és a személyes idővel helyettesített.

Einstein már 1907-ben tisztában volt ezzel a nehézséggel, amikor még Bernben, a Szabadalmi Hivatalban dolgozott, ám csak 1911-ben Prágában kezdett komolyan gondolkodni a kérdésen.

(1.8. ÁBRA)

NUKLEÁRIS KÖTÉSI ENERGIA

Az atommagok protonokból és neutronokból állnak, amelyeket az erős nukleáris kölcsönhatás tart össze. Az atommag tömege azonban mindig kisebb az őt alkotó protonok és neutronok egyenkénti tömegének összegénél. A különbség jelenti az atommagot egybetartó, nukleáris kötési energiát. A kötési energia nagysága az Einstein-féle összefüggés alapján számítható ki: a kötési energia = Amc^2, ahol Am az atommag tömege és az azt felépítő részecskék tömegének összege közötti különbség.

Ennek a potenciális energiának a felszabadulása okozza az atomfegyverek felrobbanásakor fellépő, pusztító erőt.

LÁNCREAKCIÓ

Az eredeti U-235 mag hasadásábóJ szármaó neutron eltalál egy másiik atommagot. Enrek hatására az a mag is kettéhasad. és megindul a további ütközések láncreakciója.

Ha a reakció önfenntartóvá válik, akkor a helyzetet "kritikusnak" nevezzük, az ehhez szükséges urán tömege az úgynevezett "kritikus tömeg."

Rájött, hogy szoros kapcsolat áll fenn a gyorsulás és a gravitációs tér között. Ha valakit bezárunk egy dobozba, mondjuk egy lift kabinjába, akkor ez a személy nem tudja eldönteni, hogy a kabin nyugalomban van a Föld gravitációs terében, vagy egy rakéta gyorsítja, valahol a szabad világűrben. (Természetesen ez még jóval a Star Trek kora előtt történt, ezért Einstein inkább liftekbe, mintsem űrhajókba zárt emberekre gondolt.) A lift kabinjában azonban katasztrofális következményekkel jár, ha túlságosan hosszú ideig akarunk gyorsulni vagy szabadon esni (1.9. ábra).

Ha a Föld lapos lenne, akkor egyformán helyes lenne azt állítani, hogy az alma a gravitáció következtében esett Newton fejére, vagy azt, hogy a Föld felszíne felfelé gyorsul (1.10. ábra).

(1.9. ÁBRA)

A dobozba zárt megfigyelő nem képes megkülönböztetni a Földön álló liftszekrényt (a) attól a helyzettől, amikor a szekrényt a szabad térben egy rakéta gyorsítja (b).

Ha a rakéta motorját kikapcsoljuk (c), akkor az ember ugyanazt érzi, mintha a lift szabadon esne az akna alja felé (d).

A gravitáció és a gyorsulás ezen egyenértékűsége (ekvivalenciája) azonban a gömb alakú Földön látszólag nem működik, hiszen a Föld átellenes oldalain lakóknak egymással ellentétes irányban kellene gyorsulniuk, eközben viszont mégis állandó távolságra kellene maradniuk egymástól (1.11. ábra).

Miután 1912-ben visszatért Zürichbe, Einsteinnek ragyogó ötlete támadt, rájött ugyanis, hogy ha a téridő geometriája nem sík, amint azt addig feltételezték, hanem görbült, akkor az ekvivalencia működik. Ötlete értelmében a tömeg és az energia valamilyen módon, aminek a részleteit még meg kell határozni, meggörbíti a téridőt. A különféle tárgyak, mondjuk a repülőgépek, vagy az almák a téridőben egyenes vonalak mentén próbálnak

Ha a Föld lapos lenne (1.10. ábra), akkor valaki azt állíthatná, hogy az alma vagy a gravitáció következtében esik Newton fejére, vagy pedig azért, mert a Föld Newtonnal együtt fölfelé gyorsul. Gömb alakú Földön (1.11. ábra) azonban nem helytálló ez a hasonlat, mert a Föld átellenes oldalain tartózkodó emberek egyre távolabbra kerülnének egymástól. Einstein úgy győzte le ezt a nehézséget, hogy görbültté tette a teret és az időt.

mozogni, ám mégis úgy érzékeljük, mintha a gravitációs térben elgörbülne a pályájuk, mert maga a tér görbült (1.12. ábra).

Barátja, Marcel Grossmann segítségével Einstein tanulmányozni kezdte a görbült terek és felületek geometriáját, amit korábban Bernhardt Riemann dolgozott ki. Riemann azonban arra gondolt, hogy csupán a tér görbült. Einstein ismerte fel, hogy nem a tér, hanem a téridő az, ami elgörbül. Einstein és Grossmann 1913-ban közösen írtak egy cikket, amelyben kifejtették azon elgondolásukat, hogy az, amit gravitációs erőnek tekintünk nem más, mint a téridő görbületének kifejeződése. Einstein azonban elkövetett egy számítási hibát (hiszen ő is csak esendő ember volt), ezért nem tudták megtalálni a téridő görbülete, illetve a benne jelen lévő tömeg és energia közötti kapcsolatot leíró egyenletet. Einstein Berlinben tovább dolgozott a problémán. Nem zavarták a családi ügyek és a háborútól is függetleníteni tudta

(1.12. ÁBRA)

MEGGÖRBÜL A TÉRIDŐ

A gyorsulás csak akkor lehet ekvivalens a gravitációval, ha egy nagy tömegű test meggörbíti a téridőt. Ennek következtében a közelében elhaladó testek pályája elhajlik.

magát, így végül 1915 novemberében megtalálta a helyes egyenleteket. Elgondolásait 1915 nyarán, a Göttingeni Egyetemen tett látogatása során megvitatta a matematikus David Hilberttel. Hilbert tőle függetlenül, néhány nappal korábban megtalálta ugyanazokat az egyenleteket. Mindamellett, amint azt maga Hilbert is elismerte, az új elmélet dicsősége mindenképpen Einsteiné. Az ő ötlete volt ugyanis a gravitáció és a téridő görbülete közötti kapcsolat. A civilizált Németország érdeme volt, hogy még a háborús időkben is nyugodt körülmények között lehetett efféle tudományos vitákat folytatni. Mindez éles ellentétben állt a húsz évvel későbbi náci korszakkal.

A görbült téridőre vonatkozó új elméletet általános relativitáselméletnek nevezték el, hogy megkülönböztessék az eredeti, a gravitációt nem tartalmazó elmélettől, amely speciális relativitáselmélet néven vált ismertté. Az elméletet látványos módon igazolta egy Nyugat-Afrikában dolgozó brit expedíció, amely egy 1919-ben bekövetkezett teljes napfogyatkozáskor megfigyelte egy távoli csillagból jövő fénysugár csekély mértékű elgörbülését (1.13. ábra). Közvetlen bizonyítékot sikerült szerezni tehát arra, hogy a tér és az idő görbült, aminek nyomán oly gyökeresen meg kellett változtatni a világról alkotott képünket, amilyenre nem volt példa, mióta Euklidész Kr. e. 300 körül megírta Elemek című könyvét.

(1.13. ÁBRA) A FÉNYSUGÁR ELGÖRBÜLÉSE

Ha a csillagok fénye elhalad a Nap közelében, akkor a fénysugár elgörbül, annak megfelelően, ahogy a Nap meggörbíti maga körül a téridőt (a). Ennek következtében a Földről nézve a csillag égbolton látszó helyzete kissé megváltozik (b). A jelenség teljes napfogyatkozás idején figyelhető meg.

Einstein általános relativitáselmélete átalakította a tér és az idő szerepét, amelyek attól kezdve már nem a világban lejátszódó események passzív hátteréül szolgáltak, hanem a Világegyetem mozgalmas folyamatainak aktív részeseivé váltak. Mindez azonban egy olyan súlyos kérdést vetett fel, amely még a XXI. század fizikájának is kulcsfontosságú problémája maradt. A Világegyetem tele van anyaggal, és ez az anyag oly módon görbíti meg a téridő szerkezetét, hogy a testek egymás felé akarnak esni. Einstein megállapította, hogy egyenleteinek nincs olyan megoldása, amelyek egy statikus, tehát az időben változatlan állapotú Világegyetemet írnának le. Ahelyett, hogy felhagyott volna az örökké változatlan világ elképzelésével, amelyben sok más emberrel együtt ő is hitt, Einstein egy kozmológiai állandónak nevezett tényező hozzáadásával próbálta meg toldozni-foldozni az egyenleteket. Ez az állandó a tömeggel ellentétes irányban görbítette meg a téridőt, úgy, hogy a testek távolodjanak egymástól. A kozmológiai állandóval leírt taszító hatás kiegyenlítette az anyag gravitációs vonzását, lehetővé téve ezáltal a Világegyetem statikus megoldását. Ez volt az elméleti fizika egyik legnagyobb, elszalasztott lehetősége. Ha Einstein ragaszkodott volna az eredeti egyenleteihez, akkor megjósolhatta volna, hogy a Világegyetemnek vagy tágulnia kell, vagy pedig össze kell húzódnia. Amint azonban az lenni szokott, az időben változó Világegyetem lehetőségét senki sem vette komolyan, mindaddig, amíg az 1920-as években el nem kezdődtek a Wilson-hegyen a 100 inches (254 cm-es) távcsővel az észlelések.

Ezek a megfigyelések kiderítették, hogy minél messzebb vannak tőlünk a galaxisok, annál gyorsabban távolodnak. A Világegyetem tehát tágul, azaz bármely két galaxis közötti távolság az idővel arányosan nő (1.14. ábra a 22. oldalon). E felfedezés következtében immár nem volt szükség többé az egyenletekben a statikus megoldás érdekében bevezetett kozmológiai állandóra. Később Einstein a kozmológiai állandót élete legnagyobb tévedésének nevezte. Mindamellett ma úgy tűnik, mintha ez egyáltalán nem lett volna tévedés, a 3. fejezetben leírt, legújabb megfigyelések ugyanis arra engednek következtetni, hogy valóban létezhet egy kis értékű kozmológiai állandó.

Az általános relativitáselmélet alapjaiban változtatta meg a Világegyetem eredetéről és sorsáról folyó vitát. A statikus Világegyetem örökkön-örökké létezhetett volna, vagy valaki bármikor a múltban, mai formájában megteremthette volna. Ha viszont most a galaxisok távolodnak egymástól, akkor ez azt jelenti, hogy valamikor nagyon régen közelebb kellett lenniük egymáshoz. Mintegy tizenötmilliárd évvel ezelőtt egymás hegyén-hátán kellett lenniük, a sűrűségnek pedig nagyon nagynak kellett lennie. Ezt az állapotot „ősi atomnak” nevezte el Georges Lemaitre katolikus pap, aki elsőként vizsgálta a Világegyetem ma Ősrobbanásnak nevezett eredetét.

Úgy tűnik, Einstein soha nem vette komolyan az Ősrobbanásra vonatkozó elgondolásokat. Nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy a Világegyetem homogén tágulása előbb-utóbb biztosan elromlik, ha az időben visszafelé nyomon követjük a galaxisok mozgását, és a galaxisok kis, oldalirányú sebessége azt eredményezi, hogy elkerülik egymást. Arra gondolt, hogy a Világegyetemnek egykor lehetett egy összehúzódó szakasza, amelyből meglehetősen mérsékelt sűrűségeknél lökődött át a jelenlegi tágulásba. Ma már azonban tudjuk, hogy a korai Világegyetemben a körülöttünk megfigyelhető könnyű kémiai elemek létrehozásához olyan

(1.14. ÁBRA)

A galaxisok megfigyelése a Világegyetem tágulására utal: csaknem bármely két galaxis közötti távolság folyamatosan nő.

magreakcióknak kellett végbemenniük, amelyekhez legalább köbcentiméterenként egy tonna sűrűségre és tízmilliárd fokos hőmérsékletre volt szükség. A mikrohullámú háttérsugárzás részletes vizsgálatából arra lehetett következtetni, hogy a sűrűség valószínűleg százmilliárd billió billió billió billió billió (azaz 10^71, ebben a számban az egyes után 71 nulla következik) tonna volt köbcentiméterenként. Azt is tudjuk, hogy Einstein általános relativitáselmélete nem engedi meg a Világegyetem átmenetét az összehúzódó fázisból a mostani tágulásba. Amint a 2. fejezetben tárgyalni fogjuk, Roger Penrose-zal együtt be tudtuk bizonyítani, hogy az általános relativitáselméletből a Világegyetem Ősrobbanással történő keletkezése következik. E szerint tehát Einstein elméletéből az is következik, hogy az időnek volt kezdete, bár Einsteint magát soha nem töltötte el örömmel ez az elgondolás.

Einstein még inkább vonakodott azt elfogadni, hogy az általános relativitáselmélet jóslata szerint a nagy tömegű csillagok számára véget ér az idő, amikor elérik életük végét és nem képesek több hőt termelni, ami ellenállna saját gravitációjuknak, ezért összezsugorodnak. Einstein úgy gondolta, hogy ezek a csillagok valamilyen végállapotba ülepednek le. Ma már azonban tudjuk, hogy a Napénál legalább kétszer nagyobb tömegű

A 100 inches (254 cm-es) Hooker-távcsö a Wilson-hegyi Obszervatóriumban.

csillagok számára nem létezik semmiféle végállapot. Az ilyen csillagok mindaddig zsugorodnak, amíg fekete lyukká nem válnak, vagyis a téridő oly mértékben görbült tartományaivá, ahonnan még a fénysugár sem képes kijutni (1.15. ábra).

Penrose-zal együtt kimutattuk, hogy az általános relativitáselmélet előrejelzése szerint a fekete lyuk belsejében véget ér az idő, a csillag számára éppúgy, mint ama balszerencsés űrhajós számára, aki véletlenül éppen egy fekete lyukba esik bele. Az idő kezdete és vége azonban egyaránt olyan hely, ahol az általános relativitáselmélet egyenletei nem definiálhatók. Ezért az elmélet nem képes annak megjóslására, mi alakul ki az Ősrobbanás nyomán. Egyesek ezt Isten szabadságaként értelmezik, amellyel élve a Teremtő olyan Világegyetemet indíthatott útjára, amilyent Ő akart. Ezzel szemben mások (velem együtt) úgy érzik, hogy a Világegyetem kezdetét ugyanazoknak a törvényeknek kellett irányítaniuk, amelyek további története során is érvényesek maradtak. Sikerült ebben az irányban jelent ős előrehaladást elérnünk, amelyr ől majd a 3. fejezetben számolunk be, mindamellett, ennek ellenére még nem teljesen értjük a Világegyetem eredetét.

Az általános relativitáselmélet azért mondja fel a szolgálatot az Ősrobbanás közelében, mert nem egyeztethető össze a kvantumelmélettel, a XX. század első felének másik nagy fogalmi forradalmát hozó elmélettel. A kvantumelmélet felé Max Planck tette meg az első lépést, amikor 1900-ban, Berlinben felfedezte, hogy a vörösen izzó testek sugárzása csak azon feltevés alapján magyarázható meg, miszerint a fény csak a kvantumoknak nevezett, diszkrét (azaz meghatározott nagyságú) energiacsomagok formájában sugározható ki vagy nyelhető el. Az 1905-ben, a Szabadalmi Hivatal munkatársaként írott három, világrengető cikke egyikében Einstein bebizonyította, hogy Planck kvantumelmélete magyarázatot tud adni az úgynevezett fényelektromos hatásra is, vagyis arra, hogy bizonyos fémekből megvilágítás hatására elektronok lépnek ki. Ez a fizikai jelenség a korszerű fényérzékelők és tévékamerák működésének alapja, és erre a felfedezésére kapta meg Einstein a fizikai Nobel-díjat.

Einstein az 1920-as években tovább dolgozott a kvantumelméleten, ám roppant nagy hatással volt rá Werner Heisenberg koppenhágai, Paul Dirac cambridge-i és Erwin Schrödinger zürichi munkássága, e három tudós ugyanis kidolgozta a valóság mer őben új, kvantummechanikának nevezett

(1.15. ÁBRA)

Amikor egy nagy tömegű csillagnak kimerül a nukleáris üzemanyaga, hőt veszít és összehúzódik. A téridő görbülete olyan erős lesz, hogy fekete lyuk jön létre, amelyből még a fény sem tud megszökni. A fekete lyuk belsejében megszűnik az idő.

képét. A parányi részecskéknek eszerint nincs pontosan meghatározható helye és sebessége. Minél pontosabban határozzuk meg a helyüket, annál pontatlanabbul ismerjük csak a sebességüket és megfordítva. Einsteint megrémítette az alapvető fizikai törvényeknek ez a véletlenszerű, kiszámíthatatlan jellege, ezért sohasem fogadta el teljesen a kvantummechanikát. Érzéseit legtalálóbban híressé vált mondása fejezi ki: „Isten nem vet kockát.” A tudósok legtöbbje azonban elfogadta az új, kvantummechanikai törvények érvényességét, elsősorban azért, mert azok magyarázatot tudtak adni számos, addig megmagyarázhatatlan jelenségre, és előrejelzéseik kitűnő egyezést mutattak a megfigyelésekkel. Ezek a törvények jelentik a kémia, a molekuláris biológia és az elektronika legkorszerűbb eredményeinek az alapjait, és ezeken alapul az egész műszaki fejlődés, amely az elmúlt ötven év alatt oly gyökeresen átalakította világunkat.

1932 decemberében, amikor már tisztában volt azzal, hogy Hitler és a nácik hatalomra fognak kerülni, Einstein elhagyta Németországot. Négy hónappal később lemondott német állampolgárságáról és élete utolsó húsz évét a New Jersey állambeli (USA) Princetonban, az Institute for Advanced Studyban töltötte.

Németországban a nácik kampányt indítottak az úgynevezett „zsidó tudomány” és a sok, zsidó származású német tudós ellen. Ez volt az egyik oka annak, hogy Németország nem volt képes megépíteni saját atombombáját. Einstein és a relativitáselmélet mindvégig a támadások egyik fő célpontja volt. Amikor szóba került a 100 szerző Einstein ellen című könyv megjelentetése, így reagált: „Miért száz? Ha nem lenne igazam, egy is elég lenne.” A második világháború után sürgette a Szövetségeseket, állítsanak fel az atombomba ellenőrzésére egy világkormányt. 1948-ban felajánlották neki az újonnan létrehozott Izrael államfői posztját, ezt a felkérést azonban visszautasította.

Erről így vélekedett: „A politika a pillanatról szól, az egyenletek az örökkévalóságról.” Az általános relativitáselmélet Einstein-egyenletei az ő legszebb sírfelirata és síremléke. Ezek mindaddig érvényesek maradnak, ameddig csak a Világegyetem létezik.

A világ többet változott az elmúlt száz évben, mint bármely ezt megelőző évszázadban. Ez nem valamiféle új politikai vagy gazdasági tanok megjelenésére vezethető vissza, hanem arra az óriási műszaki fejlődésre, amelyet az alaptudományok eredményei tettek lehetővé. Kinek a neve jelképezhetné jobban ezt a fejlődést, mint Albert Einsteiné?

Albert Einstein egy saját magát ábrázoló babával, nem sokkal azután, amikor véglegesen Amerikába érkezett.

2. FEJEZET

AZ IDŐ ALAKJA

Einstein általános relativitáselmélete formába önti az időt. Hogyan egyeztethető ez össze a kvantumelmélettel?

(2.1. ÁBRA) AZ IDŐ MODELLJE, MINT VASÚTI PÁLYA

Ez egy olyan vasúti fővonal, amelyiken csak egyirányú forgalom van -mindig a jövő irányába. Vagy talán mégis előfordulhatnak hurkok, amelyeken keresztül egy korábbi csatlakozónál visszatérhetünk a fővonalra?

Mi az idő? Soha meg nem szűnő áramlás, amely tovasodorja minden álmunkat, amint az ősi himnusz tartja? Vagy inkább vasúti pályára hasonlít? Talán hurkok és elágazások teszik bonyolultabbá, és így mindig előre tartva elérhetjük a már elhagyott állomást (2.1. ábra).

Charles Lamb XIX. századi író így vélekedett err ől: „Nincs titokzatosabb rejtély a számomra, mint a tér és az idő. Ugyanakkor semmi sem zavar kevésbé, mint a tér és az idő, hiszen sohasem gondolok rájuk.” Legtöbbünk szinte soha nem törődik az idővel és a térrel, bármi is legyen az, néha azonban rácsodálkozunk, mi az idő, hogyan kezdődött és hová vezet bennünket.

Véleményem szerint bármely természettudományos elméletnek, akár az időre vonatkozik, akár valamely más fogalomra, a természettudomány leggyakorlatiasabb megközelítésén kell alapulnia: nevezetesen Karl Popper és mások pozitivista megközelítésén. E szerint a természettudományos elmélet az általunk végzett megfigyelések eredményeit leíró és rendszerbe foglaló matematikai modell. A jó elmélet néhány egyszerű alapfeltevésből kiindulva a jelenségek széles körére vonatkozik, és határozott, ellenőrizhető előrejelzéseket tesz. Ha az elmélet előrejelzései megegyeznek a megfigyelések eredményeivel, akkor az elmélet kiállja a megfigyelés próbáját, bár mindenre kiterjedő helyessége sohasem bizonyítható be végérvényesen. Másrészt viszont, ha a megfigyelések ellentmondanak az elmélet jóslatainak, akkor az elméletet el kell vetni, vagy módosítani szükséges. (Legalábbis ennek kellene történnie. A gyakorlatban először általában megkérdőjelezik a megfigyelések pontosságát vagy a megfigyelést végzők megbízhatóságát és erkölcsi tartását.) Ha valaki - hozzám hasonlóan - elfogadja a pozitivista álláspontot, akkor nem tudja megmondani, valójában mi is az idő. Semmi mást nem tehetünk, mint leírjuk azt, ami az idő nagyon jó matematikai modelljének bizonyult, és elmondjuk, milyen előrejelzéseket ad ez a modell.

Isaac Newton adta az idő és a tér első matematikai modelljét, 1687-ben megjelent Principia Matbematica című művében. Newton annak idején Cambridge-ben ugyanazt a Lucas-féle tanszéket vezette, amelynek most én vagyok a vezetője, bár

akkoriban a tanszéket még nem lehetett elektronikusan irányítani. Newton modelljében az idő és a tér a benne folyó események olyan hátteréül szolgált, amelyet maguk az események azonban egyáltalán nem befolyásoltak. Az idő független volt a tértől, egyetlen vonalnak tartották, akár egy vasúti pálya, amelyik mindkét irányban a végtelenig nyúlik (2.2. ábra). Magát az időt örökkévalónak tartották, abban az értelemben, hogy örökt ől fogva és az örökkévalóságig létezik. Ugyanakkor viszont a legtöbb ember hitte, hogy a fizikailag létező Világegyetem - többé-kevésbé a mai állapotában - mindössze néhány ezer évvel ezelőtt teremtődött. Ez aggodalommal töltötte el a filozófusokat, például Immanuel Kant német gondolkodót. Ha valóban valaki teremtette a világot, akkor miért kellett erre a teremtést megelőzően végtelenül hosszú ideig várakozni? Másrészt viszont, ha a Világegyetem öröktől fogva létezett, akkor miért nem történt már meg minden, aminek meg kellett történnie, vagyis miért nem értünk már a történet végére? Nevezetesen, miért nem érte már el a Világegyetem a hőmérsékleti egyensúly állapotát, amely állapotban minden testnek ugyanakkora a hőmérséklete?

Kant ezt a problémát a „tiszta ész ellentmondásának (antinómiájának)” nevezte, mert logikai ellentmondásnak látszott, amelynek nincs megoldása. Ez azonban csak a Newton-féle matematikai modell keretein belül volt ellentmondás, mert ebben a

(2.2. ÁBRA) Newtonnál az idő elhatárolódott a tértől, mintha olyan, egyenes vasúti pálya lenne, amely mindkét irányban a végtelenbe nyúlik.

Isaac Newton több mint 300 évvel ezelőtt jelentette meg az idő és a tér matematikai modelljét.

(2.3. ÁBRA) AZ IDŐ ALAKJA ÉS IRÁNYA

Einstein nagyszámú kísérlettel alátámasztott relativitáselmélete szerint az idő és a tér elválaszthatatlanul összefonódik egymással. Nem lehet meggörbíteni a teret anélkül, hogy ez hatással legyen az időre is.

E szerint tehát az időnek is van alakja. Emellett úgy tűnik, hogy az idő egyirányú, amint azt a rajzon látható mozdonyok azonos haladási iránya szemlélteti.

modellben az idő végtelen, és a Világegyetem történéseitől független vonal volt. Amint azonban az 1. fejezetben láttuk, Einstein 1915-ben gyökeresen új matematikai modellel állt elő: az általános relativitáselmélettel. Az Einstein cikkének megjelenése óta eltelt években számos helyen kicifráztuk az eredeti modellt, azonban az időről és a térről alkotott mai modellünk változatlanul az Einstein által felvázolt képen alapul. Ebben és a további fejezetekben bemutatjuk, miként változtak elképzeléseink Einstein forradalmi jelentőségű dolgozatának megjelenése óta. Mindez számos kutató munkájának a sikere, és büszke vagyok rá, hogy én is hozzájárulhattam a történethez.

Az általános relativitáselmélet egyesíti egymással az idő egy, és a tér három dimenzióját, megalkotva ezzel az úgynevezett téridőt (lásd a 2.3. ábrát a 33. oldalon). Az elmélet a gravitáció hatását is tartalmazza, azt állítja ugyanis, hogy a tömeg és az energia eloszlása a Világegyetemben meggörbíti, torzítja a téridőt, ezért az nem sík. A testek a téridőben egyenes vonalak mentén igyekeznek mozogni, ám a téridő görbült, ezért a testek pályája ívesnek

(2.4. ÁBRA)

A GUMILEPEDŐ-ANALÓGIA

A kép közepén látható nagy golyó egy nagy tömegű testet, mondjuk egy csillagot jelképez.

Súlya hatására a közelében a lepedő besüpped. A lepedőn guruló csapágygolyókat ez a görbület eltéríti, ezért a nagy golyó körül mozognak, hasonlóan ahhoz, ahogy a bolygók keringenek egy csillag körül, annak gravitációs terében

.

látszik. Úgy mozognak, mintha a gravitációs tér hatására alakulna ki a pályájuk.

Durva hasonlatként, amelyet azonban semmiképpen sem szabad szó szerint érteni, képzeljünk el egy gumilepedőt. Helyezzünk a lepedő közepére egy, a Napot jelképező, nagy golyót. A golyó súlya hatására a lepedő benyomódik, a Nap közelében tehát görbült lesz a felület. Ha ezután apró csapágygolyókat gurítunk a lepedőre, akkor azok nem fognak egyenes vonalban a túlsó széléig gurulni, hanem a nagy súly körül kezdenek keringeni, éppen úgy, ahogy a bolygók körüljárják a Napot (2.4. ábra).

A hasonlat persze kicsit sántít, mert a meggörbülő gumilepedő csak a tér kétdimenziós része, az időt pedig egyáltalán nem befolyásolja a gumilepedő meghajlása, amint az a newtoni mechanikában magától értetődő. A kísérletek sokaságának az eredményével jó egyezést mutató relativitáselméletben azonban a tér és az idő elválaszthatatlanul összekapcsolódik. Nem görbíthetjük meg a teret úgy, hogy az időt kihagyjuk a műveletből. E szerint tehát az időnek is van alakja. Az általános relativitáselmélet a teret és az időt - azok meggörbítésével - az események passzív hátteréből a történések aktív, dinamikus részesévé teszi. A newtoni elmélet keretein belül, ahol az idő minden mástól függetlenül létezett, volt értelme feltenni a kérdést: „Mit csinált Isten, mielőtt megteremtette a világot?” Amint Szent Ágoston megjegyezte, ezzel nem szabad tréfálni, nem úgy, amint az az ember tette, aki szerint „előkészítette a Poklot azok számára, akik túl sokat kíváncsiskodnak”. Fontos kérdés, amelyen az emberek évszázadokon keresztül töprengtek. Szent Ágoston szerint Isten, mielőtt megteremtette volna a mennyet és a Földet, egyáltalán nem csinált semmit. Nos, ez a vélekedés meglehetősen közel áll a modern elképzeléseinkhez.

Az általános relativitáselméletben viszont a tér és az idő nem független sem a Világegyetemtől, sem egymástól. Mindkét fogalmat a Világegyetemen belül végzett mérésekkel definiáljuk, például az órában lévő kvarckristály rezgéseinek számával vagy egy méterrúd hosszával. Elég meggyőzőnek látszik, hogy az ily módon, a Világegyetemen belül definiált időnek fel kell vennie egy minimális és maximális értéket, vagy más szavakkal kifejezve, az időnek kezdete és vége kell, hogy legyen. Nem lenne értelme megkérdezni, mi történt a kezdet előtt vagy a vég után, mert sem az egyik, sem a másik esetre nem definiáltuk az időt.

Szent Ágoston, az V. századi gondolkodó, aki szerint a világ kezdete előtt az idő sem létezett. A De Civitate Dei című

munka egyik oldala, XII. század, Biblioteca

Laurenziana, Firenze

Nyilvánvalóan roppant fontos volt eldönteni, hogy az általános relativitáselmélet matematikai modellje előre jelzi-e, hogy a Világegyetemnek, és ezáltal magának az időnek is kezdete és vége kell, hogy legyen. Az elméleti fizikusok körében, Einsteint is beleértve, az az általános előítélet terjedt el, hogy az időnek mindkét irányban végtelennek kell lennie. Ugyanakkor viszont kényelmetlen kérdések merültek fel a Világegyetem teremtésére vonatkozóan, amely esemény nyilvánvalóan kívül esett a természettudomány hatókörén. Az Einstein-egyenleteknek ismertek voltak olyan megoldásai, amelyekben az időnek kezdete és vége volt, ezek azonban nagyon speciális, erősen szimmetrikus esetekre vonatkoztak. Úgy gondolták, hogy egy valóságos, a saját gravitációja alatt összeroppanó testben a nyomás, vagy az oldalirányú sebességek elejét veszik annak, hogy az egész anyag belezuhanjon egyetlen pontba, és ezáltal ott a sűrűség végtelenül naggyá váljék. Hasonlóképpen, ha az időben visszafelé haladva követjük a Világegyetem történetét, akkor azt tapasztaljuk, hogy a Világegyetem anyaga korántsem egyetlen, végtelen sűrűségű pontból ered. Az ilyen, szingularitásnak nevezett, végtelen s űrűségű pont lenne az idő kezdete vagy a vége.

Két orosz tudós, Jevgenyij Lifsic és Izsak Kalatnyikov 1963-ban azt állították, hogy az Einstein-egyenletek szingularitást tartalmazó megoldásainak mindegyikében valamilyen szempontból speciális az anyag és a sebességek elrendeződése. Gyakorlatilag nulla azonban annak az esélye, hogy a létező Világegyetemnek megfelelő megoldás éppen eleget tegyen ezeknek a speciális feltételeknek. A Világegyetem leírására képes megoldások csaknem mindegyike elkerüli a végtelen sűrűségű szingularitások előfordulását. A Világegyetem táguló korszakát megelőzően léteznie kellett egy összehúzódó időszaknak, amikor az anyag összehúzódott ugyan, de elkerülte az önmagával történő ütközést, és részecskéi a mostani, táguló korszakban távolodni kezdtek egymástól. Ha valóban így történt, akkor az idő mindörökké tarthat, a végtelen múlttól a szintúgy végtelen jövőig.

Nem mindenkit győzött azonban meg Lifsic és Kalatnyikov érvelése. Roger Penrose-zal együtt mi más megközelítésből indultunk ki, amely nem a megoldások, hanem a téridő globális szerkezetének részletes vizsgálatán alapult. Az általános relativitáselmélet értelmében a téridő görbületét nemcsak a nagy tömegű objektumok okozzák, hanem görbület létrejöttében a téridőben jelen lévő energia is közrejátszik. Az energia mindig pozitív, ezért a téridőnek mindig olyan görbületet ad, amelyik egymás felé igyekszik téríteni a fénysugarakat.

(2.5. ÁBRA) MÚLTBELI IDŐKÚPUNK

Ha a távoli galaxisokat szemléljük, akkor a Világegyetem régmúltját látjuk, mert a fény véges sebességgel terjed. Ha az időt a függőleges tengelyen ábrázoljuk, a tér három dimenziója közül kettőt pedig a vízszintes tengelyeken, akkor a minket most, az ábra csúcspontjában elérő fény egy kúppalást mentén érkezett.

Vegyük most szemügyre a múltbeli fénykúpunkat (2.5. ábra), azaz olyan fénysugarak útvonalait a téridőben, amelyek nagyon távoli galaxisokból kiindulva éppen most érnek el bennünket. A rajzon az időt fölfelé, a teret pedig vízszintesen ábrázoltuk. Így olyan kúpot kapunk, amelyiknek a csúcspontjában, vagyis a hegyén mi magunk helyezkedünk el. Amint visszamegyünk a múltba, vagyis a csúcsból kiindulva lefelé haladunk a kúpban, egyre korábbi állapotukban figyelhetjük meg a galaxisokat. Minthogy a Világegyetem tágul, tehát régebben mindennek közelebb kellett lennie egymáshoz, ezért az időben visszafelé pillantva egyre nagyobb átlagsűrűségű tartományokat figyelünk meg. Észrevesszük azt a halvány, mikrohullámú háttérsugárzást, amelyik múltbeli fénykúpunk mentén terjed felénk, egy sokkal ősibb időszakból kiindulva, amikor a Világegyetem még sokkal sűrűbb és forróbb volt, mint ma. Ha vevőkészülékünket különböző mikrohullámú hullámhosszakra hangoljuk, akkor kimérhetjük ennek a sugárzásnak a spektrumát (vagyis a teljesítmény eloszlását

(2.6. ÁBRA) A MIKROHULLÁMÚ HÁTTÉRSUGÁRZÁS SPEKTRUMÁNAK MÉRÉSE

A kozmikus mikrohullámú háttérsugárzás spektruma - az intenzitás eloszlása a frekvencia függvényében - a sugárzást kibocsátó forró testre jellemző. A sugárzás akkor van hőmérsékleti egyensúlyban, ha sokszorosan szóródott valamilyen anyagon. A görbe arról tanúskodik, hogy a múltbeli fénykúpunkon belül elegendő mennyiségű anyagnak kellett jelen lenni ahhoz, hogy az a fénysugarakat elhajlítsa.

a frekvencia függvényében). A kapott spektrum olyan test sugárzására jellemző, amelynek hőmérséklete csak 2,7 fokkal magasabb az abszolút nulla foknál. Ez a mikrohullámú sugárzás nem különösebben alkalmas a mélyhűtött pizza felolvasztására, mindamellett az a tény, hogy spektruma ily pontosan egyezik a 2,7 fokos test sugárzásával, arról árulkodik, hogy a sugárzásnak valamilyen, a mikrohullámok számára átlátszatlan tartományból kell érkeznie (2.6. ábra).

Arra a következtetésre jutunk tehát, hogy múltbeli fénykúpunknak át kellett haladnia bizonyos mennyiségű anyagon. Ez az anyagmennyiség elegendő volt a téridő meggörbítéséhez, e szerint viszont a múltban a fénykúpunkat alkotó fénysugaraknak egymás felé kellett görbülniük (2.7 ábra). Ha tehát visszamegyünk az időben, azt látjuk, hogy múltbeli fénykúpunk keresztmetszete valamikor elér egy maximális kiterjedést, majd ismét egyre kisebbé válik. Múltunk e szerint körte alakú (2.8. ábra).

(2.7. ÁBRA) A TÉRIDŐ GÖRBÜLETE

Minthogy a gravitáció vonzó kölcsönhatás, az anyag mindig úgy görbíti meg a téridőt, hogy a fénysugarak egymás felé hajlanak el.

Ha még tovább követjük a múlt irányába fénykúpunkat, akkor az anyag pozitív energiasűrűsége miatt a fénysugarak egyre erőteljesebben hajlanak egymás felé. A fénykúp keresztmetszete véges időtartamon belül nullára zsugorodik. Ez azt jelenti, hogy a fénykúpunk belsejében lévő összes anyagot a tér egy olyan tartománya zárja magába, amelynek kiterjedése a nulla felé tart. Ezek után nem túl meglepő, hogy Penrose-zal közösen bebizonyítottuk: az általános relativitáselmélet matematikai modellje értelmében az időnek az Ősrobbanásnak nevezett eseménnyel kellett kezdetét vennie. Hasonló érveléssel az is belátható, hogy az időnek véget is kell érnie, amikor a csillagok és a galaxisok saját gravitációjuk hatására fekete lyukakká omlanak össze. Ügyesen kitértünk tehát a tiszta ész Kant-féle ellentmondása elől, mert elvetettük azt a ki nem mondott feltevést, miszerint az idő fogalma független a Világegyetemtől. Az idő kezdetének szükségességét bizonyító cikkünkkel elnyertük a Gravitációs Kutatások Alapítványa által 1968-ban szponzorált pályázat második díját, így aztán Rogerrel csinos kis összegen, nem kevesebb, mint 300 dolláron osztozhattunk meg. Nem hiszem, hogy abban az évben lett volna még egy pályamű, amely ilyen maradandó értékű eredményt tartalmazott volna.

Munkánk különböző reakciókat váltott ki. Sok fizikust elkeserített, ám örömmel töltötte azokat az egyházi vezetőket, akik hisznek a teremtés megtörténtében, mert ezzel a teremtés mellett szóló természettudományos bizonyítékot kaptak. Időközben Lifsic és Kalatnyikov kínos helyzetbe került. Nem tudtak vitába szállni az általunk bebizonyított matematikai tétellel, ám a szovjet rendszerben nem ismerhették el, hogy ők tévedtek, a nyugati tudománynak pedig igaza lett. Végül sikerült kimászniuk szorult helyzetükből, mert találtak egy szingularitást tartalmazó, általánosabb megoldáscsaládot, amely nem volt olyan értelemben speciális, mint a korábbi megoldások. Ezek után már joggal állíthatták, hogy a szingularitásokat, és ezzel együtt az idő kezdetét és végét, szovjet tudósok fedezték fel.

(2.8. ÁBRA) AZ IDŐ KÖRTE ALAKÚ

Ha az időben visszafelé követjük múltbeli fénykúpunkat, azt vesszük észre, hogy a Világegyetem korai szakaszában az anyag visszagörbítette a kúp palástját. Az általunk megfigyelt egész Világegyetemet egy olyan térrész tartalmazza, amelynek kiterjedése az Ősrobbanás pillanatában nullára zsugorodik. Ezt a pontot szingularitásnak nevezzük, itt az anyag sűrűsége végtelenül nagy, a klasszikus általános relativitáselmélet pedig érvényét veszti.

A kvantumelmélet kifejlődése felé vezető út jelentős lépése volt, amikor 1900-ban Max Planck felvetette, hogy a fény mindig csak az általa kvantumoknak nevezett, kis energiacsomagok formájában terjedhet. Bár Planck kvantumhipotézise világos magyarázatot adott a forró testek sugárzásának energiaeloszlására, az elmélet valódi jelentősége csak az 1920-as években bontakozott ki, amikor Werner Heisenberg, német fizikus megfogalmazta híres határozatlansági elvét. Megállapította, hogy minél rövidebb hullámhosszú hullámokkal figyelünk meg egy részecskét, annál biztosabban tudjuk a helyét.

Planck hipotéziséből következően minél pontosabban próbáljuk megmérni egy részecske helyét, annál pontatlanabbul tudjuk csak meghatározni a sebességét, és megfordítva. Pontosabban fogalmazva, bebizonyította, hogy a részecske helye bizonytalanságának és az impulzusa bizonytalanságának a szorzata mindig nagyobb kell, hogy legyen a Planck-állandónál, utóbbi mennyiség szoros kapcsolatban áll a fénykvantumok energiatartalmával.

A legtöbb fizikus ösztönösen viszolyog az idő kezdetének és végének elgondolásától. Ezért kimutatták, hogy a matematikai modell a szingularitás közelében várhatóan nem adja a téridő megfelelő leírását. Ennek az az oka, hogy a gravitációs erőt leíró általános relativitáselmélet, amint az 1. fejezetben megjegyeztük, klasszikus fizikai elmélet, így nem tartalmazza az összes többi, ismert kölcsönhatást irányító kvantummechanika bizonytalanságát. Ez a különbözőség a Világegyetem legtöbb helyén, és történetének legnagyobb részében nem számít, mert a téridő görbületének léptéke nagyon nagy, a kvantumjelenségek viszont csak a nagyon kis méretek tartományában jelentősek. A szingularitás közelében azonban a két lépték közel azonossá válik, jelent ősek lesznek a kvantumgravitációs hatások. A Penrose-zal közösen kidolgozott szingularitáselméleteink tehát lényegében azt állítják, hogy a téridő általunk ismert klasszikus tartományát olyan régiók kapcsolják össze a múlttal, és talán a jövővel is, amelyekben fontosak a kvantumgravitációs hatások. Ha meg akarjuk érteni a Világegyetem kezdetét és sorsát, akkor a kvantumgravitáció elméletére van szükségünk. Ezzel foglalkozunk könyvünk legnagyobb részében.

A véges számú részecskéből álló rendszerek - például egy atom - kvantumelméletét az 1920-as években Heisenberg, Schrödinger és Dirac dolgozta ki. (Dirac is az egyike volt azoknak, akik korábban az én mostani cambridge-i székemben ültek, de a szék még az ő idejében sem volt motoros.) A kutatók azonban nehézségekkel találták szembe magukat, amikor a kvantumelméletet ki akarták terjeszteni az elektromosságot, a mágnességet és a fényt leíró Maxwell-térre.

A Maxwell-teret különböző hullámhosszú hullámok összességeként képzelhetjük el (a hullámhossz a szomszédos

-----

A MAXWELL-TÉR

James Clerk Maxwell brit fizikus 1865-ben egyesítette az elektromosság és a mágnesség valamennyi akkor ismert törvényét. Maxwell elméletének alapja a „mezők” létezése, amelyek az egyik helyről a másikra közvetítik a hatásokat. Felismerte, hogy az elektromos és mágneses zavarokat továbbító mezők dinamikus létezők: rezegni képesek, és tova tudnak terjedni a térben. Az elektromágnesség Maxwell-féle szintézise két egyenletbe sűríthető össze, amelyek meghatározzák ezeknek a mezőknek a dinamikáját. Ő maga vezette le az egyenletek egyik nagy jelentőségű következményét, miszerint az elektromágneses hullámok a frekvenciájuktól függetlenül mindig ugyanakkora sebességgel terjednek a térben - mégpedig fénysebességgel.

hullámhegyek távolsága). A hullámban a térre jellemző fizikai mennyiség értéke két szélső érték között ingadozik, az inga lengéséhez hasonlóan (2.9. ábra).

A kvantumelmélet szerint az inga alapállapota, vagyis legalacsonyabb energiájú állapota nem az, amikor az inga pályája legalacsonyabb energiájú pontjában nyugalomban van, és függőlegesen lefelé lóg. Ebben az esetben ugyanis az inga helye és sebessége (ami értelemszerűen nulla) egyaránt pontosan meghatározott értékű lenne. Ez viszont megsértené a határozatlansági elvet, ami megtiltja, hogy egyszerre pontosan ismerjük a helyet és a sebességet. A hely bizonytalansága és az impulzus bizonytalansága szorzatának nagyobbnak kell lennie egy bizonyos, Planck-állandónak nevezett mennyiségnél. A Planck-állandó egy szám, amely azonban túlságosan hosszú ahhoz, hogy mindig leírjuk, ezért általában a h szimbólummal szokás helyettesíteni.

Ennek megfelelően az inga energiája az alapállapotában, vagyis a legalacsonyabb energiájú állapotában - legtöbbünk

(2.9. ÁBRA) HALADÓ HULLÁM ÉS LENGŐ INGA

Az elektromágneses sugárzás hullámként terjed tova a térben, benne az elektromos és a mágneses tér inga módjára oszcillál, a hullám terjedésére merőleges irányban. A sugárzás különböző hullámhosszú terekből épülhet fel.

várakozásával ellentétben - nem nulla. Éppen ellenkezőleg, az ingának, vagy bármilyen más rezgő rendszernek még alapállapotában is rendelkeznie kell valamilyen minimális energiával, amit nullponti fluktuációnak nevezünk. Ez azt jelenti, hogy az inga nyugalmi helyzetében nem lóg szükségszerűen függőlegesen, bizonyos valószínűséggel a függőlegessel kicsiny szöget bezáró helyzetben fogjuk találni (2.10. ábra). Hasonló jelenség következik be a Maxwell-tér esetében is, még a vákuumban, tehát a legalacsonyabb energiájú állapotában sem tűnnek el teljesen a hullámok, hanem nagyon kicsik lesznek ugyan, de mégiscsak jelen lesznek. Minél nagyobb az inga vagy a hullám frekvenciája (a percenkénti lengések száma), annál nagyobb az alapállapot energiája.

A Maxwell-tér és az elektron terének alapállapotéi fluktuációjára vonatkozó számítások eredménye szerint az elektron látszólagos tömegének és töltésének végtelenül nagynak kell lennie, ami ellentmondásban van a megfigyeléseinkkel. Az 1940-es években azonban három fizikus, Richard Feynman, Julian Schwinger és Shin’ichiro Tomonaga konzisztens eljárást dolgozott

(2.10. ÁBRA) AZ INGA HELYZETÉNEK VALÓSZÍNŰSÉGELOSZLÁSA

A Heisenberg-elv értelmében az inga nem lóghat pontosan függőlegesen, és nem lehet ezzel egyidejűleg pontosan nulla a sebessége. A kvantumelmélet előrejelzése szerint az ingának még a legalacsonyabb energiájú állapotában is kell lennie valamilyen minimális fluktuációinak.

Ez azt jelenti, hogy az inga mindenkori helyzetét csak a valószínűségek eloszlásával lehet megadni. Alapállapotában a legvalószínűbb helyzet az, amikor pontosan lefelé mutat a tűje, ám annak is van bizonyos valószínűsége, hogy valamilyen, a függőlegessel kicsiny szöget bezáró irányban helyezkedik el.

ki arra, miként lehet ezeket a végteleneket eltüntetni, vagyis „kivonni”, és csak a megfigyelt, véges tömeggel és töltéssel dolgozni. Mindamellett, az alapállapot fluktuációi továbbra is kicsiny hatásként jelentkeztek, de ezek mérhetőek voltak, és számított nagyságuk jól egyezett a kísérletek eredményeivel. Hasonló kivonási eljárást dolgozott ki az elméletben a Yang-Mills-térben előforduló végtelenek eltüntetésére Chen Ning Yang és Robert Mills. A Yang-Mills-elmélet a Maxwell-elmélet kiterjesztése, amelyik a gyenge és az erős magerőnek nevezett kölcsönhatásokat írja le. Az alapállapot fluktuációinak azonban a gravitáció kvantumelméletében sokkal komolyabb hatása van. Ebben az esetben is minden hullámhosszhoz valamilyen alapállapoti energia tartozik. Mivel a Maxwell-tér hullámhosszának nincs alsó határa, ezért a téridő bármely tartományában végtelen számú, különböző hullámhosszú hullám helyezkedhet el, amelyeknek együttesen végtelen nagyságú alapállapoti energiájuk van. Minthogy az energiasűrűség, akárcsak az anyag, a gravitáció forrása, ez a végtelen energiasűrűség azt kellene, hogy jelentse, hogy elegendő gravitációs vonzás van jelen a Világegyetemben ahhoz, hogy a téridőt egyetlen ponttá zsugorítsa össze, ami viszont nyilvánvalóan nem történt meg.

Esetleg abban reménykedhetünk, hogy a megfigyelés és az elmélet között fennálló, ezen látszólagos ellentmondást annak kijelentésével lehetne elkerülni, hogy az alapállapot fluktuációinak nincs gravitációs hatása, ez az eljárás azonban nem működik. Az alapállapot fluktuációinak energiáját a Casimir-effektus révén lehet kimutatni. Ha két, egymással párhuzamos fémlemezt egymás közelébe helyezünk, akkor a lemezek közelségének hatására kissé csökken a két lemez között elhelyezkedni képes hullámok száma, ahhoz képest, amit a lemezeken kívül megfigyelhetünk. Ez azt jelenti, hogy az alapállapot fluktuációinak energiasűrűsége a lemezek között továbbra is végtelen ugyan, de mégis valamilyen véges mennyiséggel kisebb a lemezeken kívüli energiasűrűségnél (2.11. ábra). Az energiasűrűségek közötti különbség hatására a két lemez között vonzóerő ébred, amit sikerült kísérleti úton megfigyelni. Az általános relativitáselméletben az erők, akárcsak az anyag, a gravitáció forrásai, ezért nem lennénk következetesek, ha elhanyagolnánk ennek az energiakülönbségnek a gravitációs hatását.

A probléma másik megoldásaként feltételezhetjük, hogy létezik egy olyasféle kozmológiai állandó, amilyet Einstein annak idején bevezetett, amikor egyenleteiből a Világegyetem statikus

(2.11. ÁBRA) A CASIMIR-EFFEKTUS

Az alapállapoti fluktuációk létezését kísérletileg is igazolni lehet a Casimir-effektus segítségével, amikor két, párhuzamos fémlemez között gyenge erő ébred.

(2.12. ÁBRA) A SPIN

Minden részecskének van egy spinnek nevezett tulajdonsága, ami azzal kapcsolatos, milyennek látszik a részecske különböző irányokból nézve. Ezt egy csomag játékkártya segítségével szemléltethetjük. Vegyük először szemügyre a pikk ászt. Ez csak akkor azonos önmagával, ha egy teljes fordulatot, azaz 360°-ot fordítunk rajta. Ezért azt mondhatjuk, hogy ennek a lapnak 1 a spinje.

Ezzel szemben a kör dámának két feje van, ezért az eredetivel megegyezőnek látjuk akkor is, ha csak fél fordulattal, azaz 180°-kal fordítjuk el. Azt mondjuk, hogy ennek a lapnak a spinje 2.Hasonlóképpen olyan tárgyakat is el tudunk képzelni, amelyek spinje 3 vagy még több, ezek kisebb elfordulás esetén is ugyanúgy néznek ki, mint a kiindulási helyzetben. Minél nagyobb a spin, a teljes körülfordulásnak annál kisebb hányada elegendő ahhoz, hogy a részecske ugyanolyannak nézzen ki, mint az alaphelyzetében. Figyelemre méltó sajátosság, hogy vannak olyan részecskék is, amelyek csak akkor azonosak kiindulási önmagukkal, ha legalább két teljes fordulatot hajtunk végre rajtuk, ezek az úgynevezett feles (1/2) spinű részecskék.

modelljét szerette volna eredményül kapni. Ha ez az állandó végtelenül nagy, negatív értékű, akkor pontosan kiegyenlíthetné a szabad tér alapállapotának végtelenül nagy, de pozitív energiáját. Ez a kozmológiai állandó azonban nagyon eseti ötletnek látszik, amellett értékének roppant pontosan behangoltnak kellene lennie.

Szerencsére az 1970-es években teljesen új típusú szimmetriát sikerült felfedezni, amely természetes, fizikai mechanizmust nyújt az alapállapot fluktuációiból eredő végtelenek kiküszöbölésére. A szuperszimmetria a korszerű, matematikai modellek egyik jellegzetessége, amely több, különféle módon is leírható. Az egyik lehetőség, ha kijelentjük, hogy a téridőnek az általunk észlelteken kívül további dimenziói is léteznek. Ezeket Grassmann-dimenzióknak nevezzük, mert jellemzésükre nem a közönséges valós számokat, hanem az úgynevezett Grassmann-változókat használjuk. A közönséges számok kommutatívak, azaz teljesen mindegy, milyen sorrendben szorzunk össze két számot: hatszor négy ugyanannyi, mint négyszer hat. A Grassmann-változók azonban antikommutatívak, vagyis x-szer y egyenlő -y-szor x-szel.

A szuperszimmetriát először olyan téridőkben alkalmazták az anyagi terek és a Yang-Mills-terek végtelenekt ől történ ő megszabadítására, amelyekben a közönséges számokkal kifejezett dimenziók és a Grassmann-dimenziók egyaránt síkok, tehát nem görbültek voltak. Magától értetődő volt később az elmélet kiterjesztése a görbült, közönséges számokkal kifejezett és Grassmann-féle dimenziókra is. Így alakult ki az együttesen szupergravitációnak nevezett számos elmélet, amelyek különböző mértékű szuperszimmetriát tartalmaznak. A szuperszimmetria egyik következménye az, hogy minden térnek és részecskének létezik a „szuperpárja”, amelynek spinje vagy 1/2-del nagyobb, vagy 1/2-del kisebb a részecske saját spinjénél (2.12. ábra).

A bozonoknak, vagyis az egész spinű (0, 1, 2 stb.) tereknek az alapállapoti energiája pozitív. Ezzel szemben a fermionok, vagyis

(2.13. ábra)

A Világegyetem minden ismert részecskéje két csoport valamelyikébe, a fermionok vagy a bozonok közé tartozik. A fermionok feles (például 1/2) spinű részecskék, ezek építik fel a közönséges anyagot. Alapállapotú energiájuk negatív.

A bozonok egész spinű (például 0, 1, 2) részecskék, ezek teszik lehetővé a fermionok közötti kölcsönhatásokat, például a gravitációt és a fényt. Alapállapotú energiájuk pozitív. A szupergravitációs elméletek feltételezése szerint minden fermionnak és minden bozonnak létezik egy szuperpárja, amelynek a spinje vagy 1/2-del több, vagy pedig 1/2-del kevesebb a partner részecske spinjénél. Például a (bozonok közé tartozó) foton spinje 1. Alapállapotú energiája pozitív. A foton szuperpartnerének, a fotínónak 1/2 a spinje, tehát a fermionok közé tartozik. Ennélfogva alapállapotú energiája negatív.

Ebben a szupergravitációs képben végső soron azonos számú bozon és fermion van jelen. A bozonok pozitív alapállapotú energiája pontosan kiegyenlíti a fermionok negatív alapállapotú energiáját, miáltal a legnagyobb végtelenek kiküszöbölődnek.

A RÉSZECSKÉK VISELKEDÉSÉNEK MODELLJEI

1 Ha léteznének olyan pontszerű részecskék, amelyek a szilárd biliárdgolyókhoz hasonló tulajdonságúak, akkor összeütközésük esetén pályáik megváltoznak, mozgásuk iránya eltérül, és az új pályáikon haladnak tovább.

2 Ez történik két elemi részecske kölcsönhatásakor bár a következmények sokkal drámaibbak.

3 A kvantumtérelmélet másként ad számot két részecske, például egy elektron, és antirészecskéje, egy foton ütközéséről. A két részecske egy pillanat alatt annihilálódik, miközben a viharos energiakitörésből egy foton születik. Ez a foton nemsokára saját energiájából egy elektron-pozitron párt kelt. A folyamat végeredménye ugyanolyannak látszik, mintha a két részecske egyszerűen új pályára térítette volna egymást.

4 Ha a részecskék nem nulla kiterjedésű pontok, hanem egydimenziós húrok, ahol a hurkok rezgése adja meg a részecskének az elektron, illetve pozitron jelleget, akkor ütközésük esetén annihilálják egymást, és új, eltérő rezgési mintázatú húr keletkezik Ez energia felszabadulása mellett két húrra szakad, amelyek új pályáikon haladnak tovább.

5 Ha az eredeti húrokat nem meghatározott pillanatoknak tekintjük, hanem az időben futó, megszakítás nélküli történetnek, akkor a folyamat eredményeképpen kapott húr világlepelhúrnak látszik.

(2.14. ÁBRA, a túloldalon)

HÚROK REZGÉSEI

A húrelmélet szerint az alapvető objektumok nem a tér egyetlen pontját elfoglaló részecskék, hanem egydimenziós húrok. Ezeknek a húroknak végpontjaik lehetnek, de zárt hurkokká is egyesülhetnek.

A hegedű húrjaihoz hasonlóan a húrelméletben szereplő húrok is csak bizonyos rezgési mintákat képesek megvalósítani. Ezek azok a rezonáns frekvenciák, amelyek hullámhossza pontosan illeszkedik a húr két végpontja közé.

A hegedű húrjának különböző rezonáns frekvenciái különböző zenei hangoknak felelnek meg, ezzel szemben a húrelmélet húrjainak különböző oszcillációi különböző tömegeket és töltéseket jelenítenek meg, amiket az alapvető részecskékként értelmezünk. Hozzávetőlegesen azt mondhatjuk, hogy minél rövidebb a húr oszcillációinak megfelelő

hullámhossz, annál nagyobb a részecske tömege.

---

a feles spinű (1/2, 3/2 stb.) terek alapállapoti energiája negatív. Minthogy azonos számú bozon és fermion létezik, a legnagyobb végtelenek kiesnek a szupergravitációs elméletekből (lásd a 2.13. ábrát az 50. oldalon).

Fennáll természetesen annak a lehetősége, hogy továbbra is megmaradnak az elméletben kisebb, ám még mindig végtelenül nagy mennyiségek. Senkinek sincs türelme elvégezni az összes szükséges számítást, amelyekkel el lehetne dönteni, hogy ezek az elméletek valóban végesek-e. Egyesek szerint egy ügyes egyetemi hallgató úgy kétszáz évi munkával tudná elvégezni a számítást, de vajon bizonyosak lehetnénk-e benne, hogy nem követ el már a második oldalon valamilyen számítási hibát? Mégis, egészen 1985-ig a kutatók többsége azt hitte, hogy a legtöbb szupergravitációs elmélet mentes a végtelenekt ől.

Akkor azonban hirtelen új helyzet állt elő. Egyesek kijelentették, semmi okunk sincs azt feltételezni, hogy a szupergravitációs elméletek mentesek a végtelenektől, ami egyúttal azt is jelentette, hogy ezek az elméletek katasztrofálisan hibásak. Ezzel szemben azt állították, hogy csakis egy új, szuperszimmetrikus húrelméletnek nevezett teória képes egyesíteni a gravitációt és a kvantumelméletet. A húrok, akárcsak azok a hétköznapi tárgyak, amelyekről a nevüket kapták, egydimenziós, kiterjedt objektumok. Csak hosszuk van. A húrelméletben a húrok a téridő hátterében mozognak. A húrok fodrozódásait értelmezzük elemi részecskékként (2.14. ábra).

Ha a húroknak a közönséges dimenziójuk mellett Grassmann-dimenzióik is vannak, akkor fodrozódásaik bozonoknak és fermionoknak felelnek meg. Ebben az esetben a pozitív és a negatív alapállapoti energiák olyan pontosan kiegyenlítik egymást, hogy a legcsekélyebb mértékben sem fordulhatnak elő végtelenek. A szuperhúrok jelentik a Mindenség Elméletét, állították.

A jövő tudománytörténészei számára izgalmas feladat lesz annak feltérképezése, miként változott az elméleti fizikusok véleménye. Néhány éven keresztül a húrok voltak az egyeduralkodó sztárok, a szupergravitációt pedig csak közelít ő, kis energiákon érvényes elméletnek tekintették, és félrelökték. A „kis energiákon” megjelölés kifejezetten becsmérlő hangvételű volt, bár ebben az összefüggésben a kis energiájú részecskéken olyanokat kell érteni, amelyek energiája közel milliárdszor milliárdszor akkora, mint a TNT robbanásakor el őforduló részecskék energiája. Ha a szupergravitáció valóban csak kis

energiákon érvényes közelítés lenne, akkor nem lehetett volna a Világegyetem alapvető elméletének tekinteni. Ehelyett feltételezték, hogy az alapjául szolgáló elmélet egyike az öt lehetséges szuperhúrelméletnek. De vajon az öt húrelmélet közül melyik írja le a mi Világegyetemünket? Miként lehet a húrelméletet matematikai formába önteni azon a közelítésen túl, amely szerint a húrokat egy térbeli és egy időbeli dimenziójú felületeknek képzeljük el, amelyek a jelenségek hátteréül szolgáló, sík téridőben mozognak? Nem görbítenék meg a húrok a háttérben lévő téridőt?

Az 1985 utáni években fokozatosan nyilvánvalóvá vált, hogy a húrelmélet nem adja a valóság teljes képét. Mindenekelőtt felismerték, hogy a húrok csupán az objektumok egy nagyobb osztályának egyetlen képviselői, amelyek egynél több dimenzióra is kiterjeszthetők. Paul Townsend, aki hozzám hasonlóan

(2.15. ÁBRA) PÉBRÁNOK

A pébránok olyan objektumok, amelyek kiterjedése p dimenziójú. Speciális eseteik p=1 esetén a húrok és p=2 esetén a membránok, de a tíz-vagy 11 dimenziós téridőben p nagyobb értékei is előfordulhatnak. A p számú dimenzió némelyike vagy mindegyike gyakran tórusz formájúra tekeredik össze.

----

Cambridge-ben az alkalmazott matematikai és elméleti fizikai tanszék munkatársa, és aki az ezen objektumokra vonatkozó munka oroszlánrészét végezte, a „pébrán” nevet adta ezeknek az objektumoknak. A pébránnak p irányban van kiterjedése. Ennek megfelelően p=1 esetén (az 1-brán vagy egybrán) a húrnak felel meg, míg a p=2 esetben a brán egy felületet, vagyis membránt jelent, és így tovább (2.15. ábra). Semmilyen érv nem szól a p=1 esetnek p többi értékével szembeni előnyben részesítése mellett. Jobban tesszük hát, ha elfogadjuk a pébránok demokráciájának alapelvét: minden pébrán egyenlőnek teremtetett.

Az összes pébrán előfordul a szupergravitációs elméletek egyenleteinek 10 vagy 11 dimenzióban történő megoldása esetén. Minthogy a 10 vagy 11 dimenzió alig emlékeztet arra a téridőre, amelyről közvetlen tapasztalataink vannak, ezért az az ötlet is felmerült, hogy a többi 6 vagy 7 dimenzió olyan kicsire feltekeredett, hogy azokat észre sem vesszük; csak a többi négy, nagy és hozzávetőlegesen sík dimenzióról van tudomásunk.

Be kell vallanom, hogy ami személy szerint engem illet, vonakodom elfogadni az extra dimenziókat. Mivel pozitivista vagyok, számomra a „Léteznek-e valóban extra dimenziók?” kérdésnek nincs értelme. Csupán azt kérdezhetjük meg, hogy az extra dimenziókat tartalmazó matematikai modellek megfelelően írják-e le a Világegyetemet. Nincsenek olyan megfigyeléseink, amelyek értelmezéséhez szükségünk lenne az extra dimenziókra. Mindamellett, fennáll annak a lehetősége, hogy a genfi, Nagy hadron ütköztetőnek nevezett gyorsítóban sikerül ezeket megfigyelni. Sok más kollégámmal együtt végül is akkor adtuk be a derekunkat, hogy az extra dimenziókat tartalmazó modelleket komolyan kellene venni, amikor kiderült, hogy e modellek között a dualitásoknak nevezett váratlan kapcsolatok hálózata áll fenn. Ezen dualitások tanúsága szerint a modellek lényegében egyenértékűek, vagyis csupán különböző nézőpontból szemlélt

Magától értetődőnek tartjuk ezeket az igazságokat: minden pébrán egyenlőnek teremtődik!

- Paul Townsend, a pébránok kiagyalója

- A MÚLT VÉDELME

- KISLEXIKON

Paul Townsend, a pébránok kiagyalója

1. Világegyetemünk térbeli szövetének kiterjedt és felcsavarodott térbeli dimenziói egyaránt lehetnek. A membránok jobban megfigyelhetőek, ha felcsavarodnak.

2. Összetekeredett 1-brán (egybrán), vagyis húr

3. Tórusszá felcsavarodott 2-brán (kétbrán), vagyis sík felület (membrán)

(2.16. ÁBRA) EGYESÍTETT RENDSZER?

---

)Az öt húrelméletet és a 11 dimenziós szupergravitációt a dualitásoknak nevezett kapcsolatok hálózata köti össze. A dualitások léte arra enged következtetni, hogy a különböző húrelméletek csupán ugyanannak, a dolgok mélyén fekvő, és M-elméletnek elkeresztelt elméletnek a különböző megnyilvánulásai.

megnyilvánulásai ugyanannak, a dolgok mélyén húzódó elméletnek, amelynek az Melmélet nevet adták. Ha a dualitások ezen hálózatát nem tekintenénk arra utaló jelnek, hogy jó úton járunk, akkor ez ahhoz hasonló magatartás lenne, mintha azt hinnénk, hogy Isten csak azért dugta el a fosszíliákat a kőzetekbe, hogy az élet evolúcióját illetően félrevezesse Darwint.

E dualitások tanúsága szerint mind az öt szuperhúrelmélet ugyanazt a fizikát írja le, és fizikailag egyenértékűek a szupergravitációval (2.16. ábra). Nem állíthatjuk, hogy a szuperhúrok alapvetőbbek a szupergravitációnál, de a kijelentés megfordítottja sem igaz. Sokkal pontosabb az a megfogalmazás, amely szerint ugyanannak, a dolgok mélyén fekvő elméletnek a megnyilvánulásai, amelyek mindegyike különböző helyzetekre vonatkozó számítások esetén használható. Minthogy a húrelméletben egyáltalán nincsenek végtelen mennyiségek, ezek különösen alkalmasak annak kiszámítására, mi történik, amikor néhány, nagy energiájú részecske ütközik egymással és szóródnak egymáson. Ugyanakkor nem túlságosan alkalmas annak leírására, miként görbíti meg a Világegyetem egészét nagyon nagyszámú részecske energiája, vagy hogyan hoznak létre a részecskék valamilyen kötött állapotot, mondjuk egy fekete lyukat. Ez utóbbi helyzetek leírásához inkább a szupergravitációra van szükségünk, ami alapvetően Einstein görbült téridőre vonatkozó elméletének néhány különleges adalékkal továbbfejlesztett változata. A következőkben elsősorban ezt a leírásmódot fogom használni.

Ha le akarjuk írni, miként alakítja a kvantumelmélet az időt és a teret, akkor hasznos lesz, ha bevezetjük a képzetes idő fogalmát. A képzetes idő úgy hangzik, mintha a tudományosfantasztikus irodalomból csöppent volna ide, ám ennek ellenére jól meghatározott matematikai fogalomról van szó, nevezetesen olyan időről, amelyet képzetes számokkal mérünk. A közönséges valós

Az 1990-es évek közepét megelőzően úgy tűnt, mintha öt, egymástól független húrelmélet létezne, amelyek mind különállóak, és közöttük semmiféle kapcsolat nem áll fenn.

Az Melmélet egyetlen elméleti rendszerben egyesíti az öt húrelméletet, ám sok tulajdonságát még a jövő kutatásainak kell tisztáznia.

---

(2.17. ÁBRA)

Létrehozható egy olyan matematikai modell, amelyben a közönséges, valós időre merőlegesen egy képzetes időbeli irány helyezkedik el. A modell szabályai a képzetes időben lejátszódó történéseket a valóságos időben lezajló események fogalmaival határozzák meg, és viszont.

számok említésekor például az 1, 2, -3, 5 és ezekhez hasonló számokra gondolhatunk, amelyek egy balról jobbra húzódó egyenes vonal mentén helyezkednek el, amelyiknek a közepén a nullát találjuk, tőle jobbra a pozitív valós számok, balra pedig a negatív valós számok sorakoznak (2.17. ábra).

A képzetes számok a függőleges tengelyen elfoglalt helyzetükkel ábrázolhatók: itt is a nulla van középen, míg a pozitív képzetes számokat fölötte, a negatívokat pedig alatta ábrázoljuk. A képzetes számok tehát a számok valamilyen új fajtájaként képzelhetők el, amelyek a közönséges, valós számokra merőlegesen helyezkednek el. Minthogy a képzetes szám csupán matematikai konstrukció, nem szükséges, hogy valóságos fizikai kép kapcsolódjék hozzájuk, e szerint nem beszélhetünk például képzetes számú narancsról, mint ahogy hitelkártyánk számlaegyenlege sem lehet képzetes szám (2.18. ábra).

Azt hihetnénk, hogy a képzetes számok bevezetése nem egyéb puszta matematikai játéknál, aminek az égvilágon semmi köze sincs a valóságos világhoz. A pozitivista filozófia nézőpontjából azonban nem tudjuk meghatározni, mi a valóságos. Nem tehetünk mást, mint megpróbálunk olyan matematikai modelleket találni, amelyek képesek leírni azt a Világegyetemet, amelyikben élünk. Kiderül, hogy a képzetes időt tartalmazó matematikai modell nemcsak általunk már korábban megfigyelt jelenségeket jelez előre, hanem olyanokat is, amelyeket nem voltunk képesek megmérni, ám mindamellett, valamilyen más okból kifolyólag mégiscsak hittünk a létezésükben. Akkor hát mi a valóságos, és mi a képzetes? Talán csak a tudatunkban létezik a kettő elkülönítése?

(2.18. ÁBRA)

A képzetes szám matematikai konstrukció. Hitelkártyánk

egyenlege soha nem lehet képzetes szám.

---

(2.19. ÁBRA)

A klasszikus általános relativitáselmélet valós idejű téridejében az időt az különbözteti meg a térbeli irányoktól, hogy az csak a megfigyelő történelmével azonos irányban tud növekedni, ellentétben a térbeli irányokkal, amelyek ugyanezen történelemben egyaránt tudnak növekedni és csökkenni is. A kvantumelmélet képzetes idejének iránya, ezzel szemben, olyan, mintha még egy térbeli dimenziónk lenne, mert csökkenhet is, nem csak növekedhet.

---

Einstein klasszikus (tehát nem kvantált) általános relativitáselmélete a valóságos időt és a tér három dimenzióját a négydimenziós téridővé egyesíti. A valós időbeli irány azonban különbözik a térbeli irányoktól, a megfigyelő története, vagy más szóval világvonala ugyanis a valós időben mindig csak a növekvő irányban haladhat (vagyis az idő csak a múlttól a jövő felé telhet), a három térbeli irány mentén azonban növekedés és csökkenés egyaránt felléphet. Röviden ezt úgy is kifejezhetjük, hogy a térbeli mozgás iránya visszafordítható, az időbelié viszont nem (2.19. ábra).

Ezzel szemben a képzetes idő - mivel merőleges a valós időre -negyedik térbeli dimenzióként viselkedik. Ennek megfelelően a lehetőségek sokkal gazdagabb tárházát nyújtja, mint a vasúti pályaként elképzelt valóságos idő, amelynek csak kezdete vagy vége lehet, esetleg köröket írhat le. Ez a képzetes idő az, amelyben az időnek alakja van.

Néhány lehetőséget szeretnénk érzékeltetni, ezért képzeljünk el egy olyan, képzetes időt tartalmazó téridőt, amelyik gömb alakú,

(2.20. ÁBRA) A KEPZETES IDŐ A gömb alakú, képzetes téridőben a képzetes idő a Déli-sarktól mért távolságot jelentheti. Ha észak felé megyünk, azt tapasztaljuk, hogy a Déli-sarktól állandó távolságra lévő körök egyre nagyobbak lesznek, ami a Világegyetem képzetes időbeli tágulásának felel meg. A Világegyetem kiterjedése az egyenlítőnél eléri maximumát, a képzetes idő további növekedése mellett mérete csökken, míg az Eszaki-sarkon egyetlen ponttá zsugorodik össze. Bár a Világegyetem kiterjedése a sarkokon nulla, ezek a pontok nem szingularitások, mint ahogy az Eszaki-és a Déli-sark is a földfelszín közönséges, tökéletesen szabályos pontjai. Ebből arra következtethetünk, hogy a képzetes időben a Világegyetem kezdőpontja a téridő egy szabályos pontja lehet.

(2.21. ábra)

A szélességi körök helyett a képzetes idő irányát a gömbfelület hosszúsági köreivel is szemléltethetjük. Minthogy az Eszaki-és a Déli-sarkon az összes hosszúsági kör átfut, az idő a pólusokon megáll, hiszen hiába nő a képzetes idő, ugyanabban a pontban maradunk Ugyanez történik amikor például a földi Eszaki-sarkon nyugat felé haladunk: ugyanott maradunk az Eszaki-sarkon.

A fekete lyuk entrópiájának - vagyis a belső állapotai számának - nagyságát a felületével összefüggésbe hozó képletből arra következtethetünk, hogy a fekete lyukban megőrződik a beléhulló dolgokra vonatkozó információ, ami később, a fekete lyuk párolgásakor visszajátszódik.

mint a Föld felszíne. Tételezzük fel, hogy a képzetes időnek a szélességi körök felelnek meg (2.20. ábra a 61. oldalon). Ekkor a képzetes időben a Világegyetem története a Déli-sarkon kezdődik. Nincs értelme megkérdezni: „Mi történt a kezdet kezdete előtt?”, mert ott még csak nem is definiáltuk az időt, éppúgy, amint a Földön sem találunk a Déli-sarknál délebbre fekvő pontokat. A Déli-sark a földfelszín tökéletesen szabályos pontja, ugyanazok a törvényszerűségek érvényesek rá, mint a földfelszín bármely más pontjára. Ebből arra következtethetünk, hogy a Világegyetem kezdete a képzetes időben a téridő egyik, teljesen szabályos pontja lehet, amelyre kezdetben pontosan ugyanazok a törvények vonatkoznak, mint a Világegyetem többi részére. (A Világegyetem kvantummechanikai eredetét és fejlődését a következő fejezetben tárgyaljuk.)

Egy másik lehetséges viselkedést mutathatunk be, ha a képzetes időnek a Föld hosszúsági köreit feleltetjük meg. Az összes hosszúsági kör az Északi-és a Déli-sarkon metszi egymást (2.21. ábra a 61. oldalon). Ennek következtében ott megáll az idő, legalábbis abban az értelemben, hogy a képzetes idő növekedése, ami a földrajzi hosszúság növekedésének felel meg, nem jár helyváltoztatással. Nagyon hasonló ez ahhoz, amint a közönséges idő is megállni látszik a fekete lyukak peremén. Rá kell jönnünk, hogy a valós és a képzetes időnek ez a megállása (akár mindkett ő megáll, akár egyik sem) azt jelenti, hogy a téridőnek is van hőmérséklete, amint azt a fekete lyukak esetében korábban már felfedeztem. A fekete lyuknak azonban nemcsak hőmérséklete van, hanem emellett úgy viselkedik, mintha úgynevezett entrópiája is lenne. Az entrópiának nevezett fizikai mennyiség azoknak a belső állapotoknak a száma, amelyek a fekete lyukban előfordulhatnak (ahányféleképpen a bels ő szerkezet elrendeződhet), anélkül, hogy a külső megfigyelő az általa megfigyelhető fizikai paraméterekben, nevezetesen a tömegben, a forgásban és a töltésben, bármi változást észlelne. A fekete lyukak entrópiáját az általam 1974-ben felfedezett, nagyon egyszerű formula fejezi ki. A képletben szerepel a fekete lyuk eseményhorizontjának felülete: a horizont alapvető mértékegységekben kifejezett egységnyi felületére egy bit, a fekete lyuk bels ő állapotára vonatkozó információ jut. E szerint mélyen gyökerező kapcsolat áll fenn a kvantumgravitáció és a termodinamika között, ahol az utóbbi a hőtan tudománya (amelyik többek között az entrópiával is foglalkozik). Mindebből az is

következik, hogy a kvantumgravitációban megjelenik a holográfiának nevezett jelenség (2.22. ábra).

A téridő valamely tartományának kvantumállapotára vonatkozó információ valahogy a régió határába van kódolva, amelynek a tartományénál kettővel kevesebb dimenziója van. Ez arra hasonlít, mint amikor a hologram egy háromdimenziós felület kétdimenziós képét hordozza. Ha a kvantumgravitáció tartalmazza a holográfia alapelvét, akkor ez azt jelenti, hogy követni tudjuk, mi történik a fekete lyuk belsejében. Ez alapvető jelentőségű, ha előre akarjuk jelezni a fekete lyukból kijövő sugárzást. Ha ezt nem tudjuk megtenni, akkor nem leszünk képesek a jövőt sem előre jelezni, a maga olyan teljességében, ahogyan azt elképzeltük. Ezzel majd a 4. fejezetben foglalkozunk. A holográfiára azután a 7. fejezetben térünk majd ismét vissza. Úgy tűnik, talán egy 3-bránon élünk -vagyis egy négydimenziós (három térbeli és az idő) felületen, amelyik egy ötdimenziós térrész határfelülete, a további dimenziók pedig nagyon szorosan fel vannak csavarodva. A bránon elhelyezkedő világ állapota viszont kódolva tartalmazza, mi történik az ötdimenziós tartomány belsejében.

A HOLOGRÁFIA ELVE

Az a felismerés, mely szerint a fekete lyukat körülvevő eseményhorizont felülete összefüggésben áll a fekete lyuk entrópiájával, annak kijelentésére vezetett, hogy a tér bármely zárt tartományának maximális entrópiája soha nem haladhatja meg a térrészt körülvevő felület nagyságának a negyedrészét. Minthogy az entrópia nem egyéb, mint a rendszerben található teljes információ mennyisége, ebből arra következtethetünk, hogy a háromdimenziós világ összes jelenségére vonatkozó minden információ elraktározható annak kétdimenziós határfelületén, valamilyen hologramszerű kép formájában. Bizonyos értelemben a világ kétdimenziós lenne.

---

(2.22. ÁBRA)

A holográfia lényegében a hullámok interferenciája által létrehozott jelenség. A hologram előállításához egyetlen lézersugarat használnak, amelyet két különálló nyalábra bontanak, (a)-ra és (b)-re. Az egyik nyaláb (b) visszaverődik a tárgyról (c), és a fényérzékeny lemezre (d) esik A másik nyaláb (a) áthalad egy lencsén (e) és találkozik a másik, a tárgyról visszaverődött nyalábbal. Ezért a fényérzékeny lemezen interferenciakép alakul ki. Ha az előhívott fényképezőlemezt lézerfénnyel megvilágítjuk, akkor előtűnik az eredeti tárgy teljes, háromdimenziós képe. A megfigyelő körbe tudja járni a képet, és szemügyre vehet olyan, takarásban lévő részleteket is, amelyek egy közönséges fényképen nem látszanának.

A bal oldali képen látható hologramot tartalmazó kétdimenziós lemez figyelemre méltó tulajdonsága a közönséges fényképekkel szemben, hogy felületének tetszőlegesen kicsiny darabkája mindazt az információt tartalmazza, amely a teljes kép előállításához szükséges.

3. FEJEZET

A VILÁGEGYETEM DIÓHÉJBAN

A Világegyetemnek sokszoros története van, melyek mindegyikét egy aprócska dió határozza meg.

Egy csigahéjban ellaknám s végtelen birodalom királyának vélném magamat..

Shakespeare: Hamlet, II. felvonás, 2. szín Fordította: Arany János

Hamlet talán arra gondolt, hogy bár nekünk, emberi lényeknek fizikai korlátaink vannak, szellemünk szabadon bejárhatja az egész világmindenséget, még oda is elmerészkedhet, ahonnan a Star Trek hősei is visszarettennek - vagyis bárhová, amit csak legnyomasztóbb álmaink megengednek.

Vajon a Világegyetem valóban végtelen, vagy egyszerűen csak roppant nagy? Vajon örökké létezik, vagy csupán nagyon hosszú ideig? Miként képes a véges elménk átfogni a végtelen Világegyetemet? Nem elbizakodottság a részünkről, ha akár csak megpróbálkozunk ezzel? Nem kockáztatjuk, hogy Prométheusz sorsára juthatunk, aki a klasszikus görög mitológia szerint ellopta Zeusztól a tüzet az emberek számára és hasznára? Prométheuszt vakmerősége büntetéséül egy sziklához láncolták, ahol egy saskeselyű szaggatta a máját.

Ezen óvatosságra intő történet ellenére a magam részéről úgy gondolom, legalább meg kell próbálnunk megértenünk az univerzumot. Már eddig is figyelemre méltó előrehaladást sikerült elérnünk a kozmosz megismerésében, különösen az elmúlt néhány évben. Képünk még korántsem teljes, de talán már ez sem várat sokat magára.

A világűrrel kapcsolatban a legnyilvánvalóbb tapasztalat, hogy egyre csak folytatódik és folytatódik. Ezt a legkorszerűbb berendezéseink, például a Hubblc-űrtávcső is megerősítették, amelyekkel bepillanthatunk a tér mélységeibe. Ott különböző alakú és méretű galaxisok milliárdjait és milliárdjait látjuk (lásd a 3.1. ábrát a 70. oldalon). Minden egyes galaxis megszámlálhatatlanul sok milliárd csillagot tartalmaz, melyek közül sok körül bolygók keringenek. Mi egy olyan bolygón élünk, amelyik a Tejútrendszernek nevezett spirálgalaxis egyik külső

(3.1. ÁBRA)

A tér mélységeibe pillantva galaxisok milliárdjait és milliárdjait látjuk. A galaxisok különféle alakúak és méretűek. Lehetnek elliptikusak, vagy a Tejútrendszerünkhöz hasonlóan spirálisak.

spirálkarjában kering egy csillag körül. A spirálkarokban lévő por eltakarja a kilátásunkat galaxisunk fősíkjában, más irányokba azonban akadálytalanul ellátunk, ezért feltérképezhetjük a távoli galaxisok helyzetét (3.2. ábra). Azt állapíthatjuk meg, hogy a galaxisok nagyjából egyenletesen oszlanak el a térben, jóllehet helyi koncentrációk és üres térrészek egyaránt el őfordulnak. Nagyon nagy távolságban a galaxisok sűrűsége lecsökkenni látszik, ennek azonban az az oka, hogy a nagyon távoli galaxisok olyan halványnak látszanak, hogy nem vesszük észre őket. Eddigi ismereteink alapján többé-kevésbé bizton állíthatjuk, hogy a Világegyetem a térben végtelen (lásd a 3.3. ábrát a 72. oldalon).

Bár a Világegyetem a tér minden pontjában ugyanolyannak látszik, időben határozott változásokat mutat. Ezt a huszadik század elejéig nem sikerült felismerni. Addig úgy gondolták, hogy a Világegyetem lényegében időben is változatlan. Lehetségesnek tűnt ugyan, hogy már végtelen idő óta létezik, ám ez a feltevés képtelen következményekhez vezetett. Ha a csillagok végtelen időn keresztül sugároztak volna, akkor saját hőmérsékletükre melegítették volna fel az egész Világegyetemet. Az egész égbolt -még éjszaka is - ugyanolyan fényes lenne, mint a Nap, mert bármerre is néznénk, látóirányunk mindenütt vagy egy csillagba,

(3.2. ÁBRA)

Bolygónk, a Föld (F) a Tejútrendszernek nevezett galaxis peremvidékén a Nap körül kering. A spirálkarokban található csillagközi por a Tejútrendszer

szimmetriasíkjában eltakarja előlünk a kilátást, e síktól távolabbi irányokban azonban messzire ellátunk.

----

vagy pedig egy olyan porfelhőbe ütközne, amelyik már felforrósodott a csillagok hőmérsékletére (3.4. ábra)

Ezért nagyon fontos az a felfedezésünk, amely szerint éjjel az égbolt sötét. Ebből az következik, hogy a Világegyetem nem létezhet végtelen idő óta változatlanul olyan formában, mint amilyennek most látjuk. Valaminek történnie kellett a múltban, amitől véges idővel ezelőtt kigyúltak a csillagok fényei. Ebben az esetben ugyanis a nagyon távoli csillagok fénye a rendelkezésre álló idő alatt nem tudott elérkezni hozzánk. Ez magyarázatot adna arra, miért nem fénylik ragyogóan minden irányban az éjszakai égbolt.

Ha a csillagok mindvégig egy helyben álltak volna, akkor mitől ragyogtak volna fel néhány milliárd évvel ezelőtt? Mi lehetett az az óramű, amely jelezte nekik, hogy itt az ideje elkezdeni világítani? Amint láttuk, ez a kérdés zavarba ejtette azokat a filozófusokat, akik Immanuel Kanthoz hasonlóan úgy gondolták,

(3.3. ÁBRA)

Helyi sűrűsödésektől eltekintve azt látjuk hogy a galaxisok nagyjából egyenletesen oszlanak el a térben.

----

hogy a Világegyetem örök idők óta létezik. A legtöbb ember számára azonban ez a kép tökéletesen összhangban állt azzal a felfogással, amely szerint a Világegyetemet valaki csupán néhány ezer évvel ezelőtt, nagyjából a mai formájában teremtette.

Ezen elgondolás ellentmondásai Vesto Slipher és Edwin Hubble megfigyelései nyomán, a XX. század második évtizedében kezdtek felbukkanni. Hubble 1923-ban felfedezte, hogy sok halvány, ködöknek nevezett fényfolt valójában nem más, mint a miénken kívüli, óriási távolságban fekvő galaxisok, a Naphoz hasonló csillagok hatalmas együttesei. Minthogy roppant kicsinek és halványnak látjuk őket, távolságuknak olyan nagynak kell lennie, hogy fényük néhány millió, vagy akár néhány milliárd évig is úton lehet, mire elér bennünket. Ez nyilvánvalóvá tette, hogy a Világegyetem kezdete semmiképpen sem lehetett csupán néhány ezer évvel ezelőtt.

(3.4. ÁBRA)

Ha a Világegyetem statikus, és minden irányban végtelen lenne, akkor bármilyen irányba is néznénk, valahol egy csillag esne a látó irányunkba. Ezért az éjszakai égbolt ugyanolyan fényes lenne, mint a Nap.

----

A DOPPLER-JELENSÉG

A sebesség és a hullámhossz közötti kapcsolat, az úgynevezett Doppler-jelenség, mindennapos tapasztalat.

Figyeljük meg a fejünk fölött elszálló repülőgép hangját. Amikor közeledik a motor hangját magasabbnak halljuk Miután elhaladt fölöttünk és távolodik tőlünk mélyebbnek hallatszik a hang.

A magasabb hang rövidebb hullámhosszú (két szomszédos hullámhegy távolsága kisebb) és nagyobb frekvenciájú (több a másodpercenkénti hullámok száma) hanghullámoknak felel meg.

A jelenséget az okozza, hogy amikor a gép közeledik felénk, akkor a következő hullámhegy kibocsátásakor mindig valamivel közelebb jár hozzánk, mint amikor az előző hullámhegyet kibocsátotta, ami csökkenti a hullámhegyek közötti távolságot. Hasonlóképpen, amikor a repülőgép távolodik, a hullámhossz nő, ezért a motor hangját mélyebbnek érzékeljük.

Hubble azonban még valamit felfedezett, ami ennél is figyelemreméltóbbnak bizonyult. A csillagászok tudták, hogy a galaxisok fényének elemzése útján következtetni lehet arra, hogy egy adott galaxis közeledik felénk vagy távolodik tőlünk (3.5. ábra). Legnagyobb meglepetésükre arra a megállapításra jutottak, hogy csaknem minden galaxis távolodik tőlünk. Sőt minél távolabb van egy galaxis, annál nagyobb sebességgel távolodik. Hubble volt az, aki felismerte ennek a felfedezésnek a mélyreható következményét: kozmikus léptékben szemlélve a világot, minden galaxis minden másiktól távolodik. A Világegyetem tehát tágul (3.6. ábra).

A Világegyetem tágulásának felfedezése a XX. század egyik nagy szellemi forradalmát jelentette. A felfedezés a teljes meglepetés erejével hatott, és alapvetően megváltoztatta a Világegyetem eredetéről folyó vita kereteit. Ha a galaxisok távolodnak egymástól, akkor a múltban közelebb kellett lenniük

(3.5. ÁBRA)

A Doppler-jelenség a fényhullámok esetében is fellép. Ha egy galaxis állandó távolságban lenne a Földtől, akkor a színkép jellegzetes vonalai jól megszokott helyükön jelennének meg. Ha azonban a galaxis távolodik tőlünk, akkor a hullámok megnyúlnak, vagyis megnő a hullámhosszuk, a színképvonalak tehát eltolódnak a színkép vörös vége felé (jobbra). Ha a galaxis közeledik hozzánk, akkor a hullámok látszólag összenyomódnak, ezért a színképvonalak kékeltolódást

mutatnak (balra).

----

Galaktikus szomszédunk, az Andromeda-köd, amelyen Hubble és Slipher méréseiket végezték.

SLIPHER ES HUBBLE 1910 ÉS 1930 KÖZÖTTI FELFEDEZÉSEINEK KRÓNIKÁJA

1912 - Slipher négy köd színképét mérte ki. Megállapította, hogy közülük háromé vöröseltolódást mutat, az Andromeda-ködé viszont kékeltolódást. Értelmezése szerint az Andromeda-köd közeledik felénk, a másik három köd viszont távolodik tőlünk.

1912-1914 - Slipher további 12 ködön végzett méréseket. Egy kivételével mindahány vöröseltolódást mutatott.

1914 - Slipher az Amerikai Csillagászati Társaságban beszámolt felfedezéséről, ahol Hubble is meghallgatta az előadást.

1918 - Hubble is megkezdte a ködök vizsgálatát.

1923 - Hubble megállapította, hogy a spirálködök (köztük az Andromeda-köd is) önálló galaxisok.

1914-1925 - Slipher és mások folytatták a Doppler-eltolódások mérését. 1925-re már 43 vöröseltolódás állt szemben 2 kékeltolódással.

1929 - Miután folytatták a Doppler-eltolódások mérését, és azt találták, hogy lényegében minden galaxis távolodni látszik minden másiktól, Hubble és Milton Humason bejelentették felfedezésüket, mely szerint a Világegyetem tágul.

egymáshoz. A tágulás jelenlegi üteme alapján megbecsülhetjük, hogy mintegy 10-15 milliárd évvel ezelőtt nagyon közel kellett lenniük egymáshoz. Amint könyvünk utolsó fejezetében olvasható, Roger Penrose-zal közösen ki tudtuk mutatni, hogy Einstein általános relativitáselméletének következménye, hogy az egész Világegyetemnek és magának az időnek is egy hatalmas robbanással kellett kezdődnie. Ezzel megtaláltuk annak a magyarázatát is, miért sötét az éjszakai égbolt: egyetlen csillag sem világíthat tíz-tizenöt milliárd évnél, vagyis az Ősrobbanásnál régebben.

Hozzá vagyunk szokva ahhoz, hogy az eseményeket mindig náluk korábbi események okozzák, amelyek okai viszont még korábbi történések. Létezik valamiféle, a messzi múltba visszanyúló oksági láncolat. Tételezzük azonban fel, hogy ennek a láncnak volt valamilyen kezdete. Tételezzük fel, hogy volt egy legelső esemény. Mi okozta azt? Ez olyan kérdés volt, amelyet a legtöbb tudós fel sem akart tenni. Megpróbálták elkerülni a

Edwin Hubble a Wilson-hegyi 100 inches (254 cm-es) távcső mellett, 1930-ban

---

(3.6. ÁBRA) HUBBLE TÖRVÉNYE

A távoli galaxisok fényének elemzése alapján Edwin Hubble az 1920-as években felfedezte, hogy csaknem minden galaxis távolodik tőlünk. Távolodási sebességük (V) arányos a Földtől mért távolságukkal (R), vagyis V = H x R.

E fontos, azóta Hubble-törvényként ismert megfigyelés alapján lehetett kijelenteni, hogy a Világegyetem tágul, a folyamat ütemét a H-val jelölt Hubble-állandó határozza meg.

Az alsó diagramon a közelmúltban végzett vöröseltolódás-mérések eredményei láthatók amelyek alátámasztják, hogy a Hubble-törvény tőlünk nagy távolságban is igaz.

A görbe nagy távolságoknál enyhén felfelé hajlik, ami azt jelzi, hogy a tágulás üteme gyorsul. Ezt esetleg a vákuum energiája okozhatja.

A FORRÓ ŐSROBBANÁS

Ha az általános relativitáselmélet helytálló, akkor a Világegyetem története az Ősrobbanásnak nevezett, végtelen sűrűségű és hőmérsékletű szingularitással kezdődött. A Világegyetem tágulása során egyre csökkent a sugárzás hőmérséklete. Körülbelül egy század másodperccel az Ősrobbanás után a hőmérséklet 100 milliárd fok lehetett, a Világegyetem pedig jobbára csak fotonokból, elektronokból és neutrínókból (roppant könnyű elemi részecskékből), valamint ezek antirészecskéiből állt. Emellett már egy kevés proton és neutron is létezett. Az ezután következő három perc leforgása alatt, miközben a Világegyetem hőmérséklete mintegy egymilliárd fokkal csökkent, a protonok és a neutronok elkezdtek egyesülni, létrehozva a hélium, a hidrogén és más könnyű elemek atommagjait.

Sok százezer évvel később, amikor a hőmérséklet már néhány ezer fokra csökkent, az elektronoknak már annyira le kellett lassulniuk, hogy a könnyű atommagok be tudták őket fogni, miáltal atomok jöttek létre. Azok a nehezebb elemek azonban, amelyekből mi magunk is felépülünk, így például a szén és az oxigén, csak évmilliárdokkal később alakultak ki, amikor a csillagok belsejében a hélium is elégett.

A Világegyetem korai korszakának ezt a sűrű és forró képét elsőként George Gamow vázolta fel 1948-ban, egy Ralph Alpherrel közösen írott cikkében. Ekkor írták le azt a figyelemre méltó előrejelzést, miszerint az ebből a nagyon forró, korai időszakból származó sugárzásnak még ma is léteznie kell. Jóslatukat 1965-ben sikerült igazolni, amikor Arno Penzias és Robert Wilson megfigyelte a mikrohullámú kozmikus háttérsugárzást.

kérdést. Egyesek az oroszokhoz hasonloan azt állították, hogy a Világegyetemnek egyáltalán nem is volt kezdete, míg mások ragaszkodtak ahhoz, hogy a Világegyetem kezdetének problémája nem a természettudomány, hanem a metafizika vagy a vallás világába tartozik. Véleményem szerint valodi tudos nem helyezkedhet ilyen álláspontra. Ha a Világegyetem kezdetén érvényüket veszítik a természettudomány törvényei, akkor ugyanez esetleg máskor is megeshet? Márpedig a törvény nem törvény, ha csak néha érvényes. Meg kell kísérelnünk természettudományos alapon megérteni a Világegyetem kezdetét. Lehetséges, hogy a feladat végrehajtása meghaladja a képességeinket, de legalább meg kell probálkoznunk vele.

A Penrose által és általam felállított tételek bebizonyították, hogy a Világegyetemnek kellett, hogy legyen kezdete, ám szinte semmit sem árultak el ennek a kezdetnek a mibenlétér ől. A tételek arra utaltak, hogy a Világegyetem története az Ősrobbanással vette kezdetét, vagyis abban a pillanatban, amikor az egész Világegyetem, és mindaz, amit benne látunk, egyetlen, végtelen sűrűségű pontba volt összezsúfolva. Ebben a pontban még Einstein általános relativitáselmélete is érvényét vesztette volna, ezért annak a segítségével sem lehet kiszámítani a Világegyetem kezdetének körülményeit. Úgy tűnt, hogy a Világegyetem történetének kezdete a természettudomány hatokörén kívülre esik.

A természettudósok nem voltak túlságosan boldogok ettől a végkövetkeztetéstől. Amint az 1. és 2. fejezetben láttuk, az általános relativitáselmélet azért vallott kudarcot az Ősrobbanás közelében, mert nem tartalmazta a határozatlansági elvet, tehát a kvantumelméletbe a határozatlanságot bevivő tételt, amelyet Einstein azon az alapon vetett el, mert szerinte „Isten nem kockázik”. Ugyanakkor viszont minden bizonyíték amellett szól, hogy Isten mégiscsak szerencsejátékos. A Világegyetemet hatalmas játékkaszinóként képzelhetjük el, ahol folyamatosan pörög a rulett és dobják a kockákat (3.7. ábra). Azt gondolhatnánk, hogy a kaszinó üzemeltetése felettébb kockázatos vállalkozás, hiszen minden egyes pörgetéskor vagy kockadobáskor veszíthetünk. Nagyszámú játék esetén azonban a nyeremények és a veszteségek átlagolódnak és az eredmény előre jelezhető, annak ellenére, hogy az egyes játékok eredményére vonatkozóan előre semmit sem mondhatunk (3.8. ábra). A kaszinó üzemeltetői úgy választják meg a nyerési esélyeket, hogy azok hosszú távon mindenképpen számukra kedvezőek legyenek. Ezért olyan

gazdagok a kaszinótulajdonosok. Az egyetlen nyerési esélyünk velük szemben, ha az összes pénzünket néhány dobásra vagy pörgetésre tesszük fel.

Ugyanez a helyzet a Világegyetemmel is. Ha a Világegyetem nagy, mint most, akkor nagyon sok kockadobás történik minden pillanatban, ezért az eredmények átlagolódnak, aminek következtében a folyamatok kimenetele előre jelezhető. Ezért használhatóak nagy rendszerek esetében a klasszikus fizika törvényei. Amikor azonban a Világegyetem nagyon kicsi, mint például közvetlenül az Ősrobbanás után, akkor csak kevésszer dobunk a kockával, ezért a határozatlansági reláció nagyon fontossá válik.

(3.7. ÁBRA fent és 3.8. ÁBRA a túloldalon)

Ha a szerencsejátékos nagyszámú forgatás mindegyikében a pirosra fogad, akkor meglehetősen pontosan meg tudja jósolni várható nyereségét, mert az egyes forgatások eredményei átlagolódnak.

Ugyanakkor viszont egy adott fogadás tényleges kimenetelét lehetetlen megjósolni.

----

Minthogy a Világegyetemben folyamatosan kockadobások eredményeként dől el a soron következő események kimenetele, ezért - várakozásunkkal ellentétben - nem beszélhetünk történetének egyetlen fonaláról. Ehelyett a Világegyetem összes lehetséges történetének egyidejűleg léteznie kell, amely történetek mindegyikének megvan a saját valószínűsége. Létezik, mondjuk a Világegyetemnek egy olyan története, amelyben Belize nyeri az összes aranyérmet az olimpiai játékokon, ám ennek a történetnek felettébb csekély a valószínűsége.

Az elképzelés, mely szerint a Világegyetemnek sokszoros, sok szálon futó történelme van, úgy hangzik, mintha valamilyen tudományosfantasztikus regényből idéznénk, ám ma már ez természettudományos ténynek tekinthető. Az elgondolást Richard Feynman öntötte matematikai formába, aki nemcsak híres fizikus volt, hanem a tudománytörténet jellegzetes figurája is.

Jelenleg azon dolgozunk, hogy Einstein általános relativitáselméletét és Feynman sokszoros történelemre vonatkozó elképzelését egyetlen, teljes, egyesített elméletté kovácsoljuk össze, amely a Világegyetem minden eseményét képes leírni. Az egyesített elmélet segítségével le tudjuk írni, miként fejlődik a Világegyetem, feltéve, ha ismerjük a történet kezdetének a körülményeit. Az egyesített elmélet önmagában azonban nem fog felvilágosítást adni arra vonatkozóan, miként vette kezdetét a Világegyetem vagy milyen lehetett a kezdeti állapota. Ehhez az úgynevezett határfeltételeket is ismernünk kell, vagyis azokat a szabályokat, amelyek leírják, mi történik a Világegyetem határán, a tér és az idő peremén.

Ha a Világegyetem határa a tér és az idő egy teljesen közönséges pontja, akkor keresztülhaladhatunk rajta, és az azon túl fekvő területeket is a Világegyetem részének nyilváníthatjuk. Ha ezzel szemben a Világegyetem határa cikcakkos, ahol a tér és

az idő szétesik, a sűrűség pedig végtelen, akkor nagyon nehéz értelmes határfeltételeket definiálni.

Mindamellett, egy Jim Hartle nevű kollégámmal együtt felismertem, hogy létezik egy harmadik lehet őség is. Elképzelhető, hogy a Világegyetemnek sem a térben, sem az időben nincs határa. Első pillanatban ez közvetlenül ellentmondani látszik a Penrose által és általam bizonyított tételeknek, amelyek szerint a Világegyetemnek kezdete kell, hogy legyen, vagyis az időben határának kell lennie. Amint azonban a 2. fejezetben kifejtettük, létezik egy másfajta idő is, az úgynevezett képzetes idő, amelyik merőleges arra a közönséges, valós időre, amelyiknek a múlását érzékeljük. A Világegyetem valós időbeli története meghatározza képzetes időbeli történetét, és viszont, de a két történet nagyon különböző lehet. Nevezetesen, nem szükségszerű, hogy a Világegyetemnek a képzetes időben is legyen kezdete vagy vége. A képzetes idő úgy viselkedik, mintha egyszerűen csak egy további térbeli irány lenne. Ennek megfelelően a Világegyetem

Ha a Világegyetem határa egyszerűen csak a téridő egy közönséges pontja, akkor a határfelülete kiterjeszthető.

----

Richard Feynman

----

A Caltech előadótermének táblája Feynman halálakor; 1988-ban.

----

FEYNMAN-TÖRTÉNETEK

A New York Brooklyn negyedében, 1918-ban született Richard Feynman, 1942-ben, a Princeton Egyetemen, John Wheeler irányításával készítette el doktori értekezését. Nem sokkal később bevonták a Manhattan-tervbe. Hamarosan élénk fantáziájáról és gyakorlatias vicceiről vált híressé -a Los Alamos-i laboratóriumban nagy el őszeretettel törte fel a szupertitkos páncélszekrények biztonsági kódját. Ugyanakkor kiváló fizikusként is tekintélyt szerzett, ő lett az atombomba elméletét kidolgozó kutatócsoport egyik meghatározó egyénisége. Feynman örökös kíváncsisága a világ jelenségei iránt lényének alaptermészetéből eredt. Ez nemcsak a tudományos sikerek felé vezető úton hajtotta előre, hanem számos más, meghökkentő területen is, például a maya hieroglifák megfejtésével is foglalkozott.

A II. világháborút követő években Feynman kidolgozta a kvantummechanika új megközelítési módját, amiért 1965-ben megkapta a fizikai Nobel-díjat Szakított azzal a klasszikus feltevéssel, amely szerint minden elemi részecskének egyetlen, meghatározott története van. Ehelyett arra gondolt,

hogy a részecskék két adott pont között a téridő minden lehetséges útvonalát bejárják. Minden ilyen pályához Feynman két számot rendelt hozzá, melyek egyike a hullám nagyságát - az amplitúdóját -, a másik pedig a fázisát írja le, azaz, hogy hullámhegyről vagy hullámvölgyről van-e szó. Annak a valószínűségét, hogy a részecske eljut az A pontból a B-be, úgy kapjuk meg, hogy összegezzük az A és B közötti összes lehetséges pályához tartozó hullámokat.

Mindazonáltal a hétköznapi világban azt tapasztaljuk, hogy a testek a kiindulópontjuk és az úti céljuk között egyetlen útvonalat követnek. Ez összhangban van Feynman sokszoros történeti (összegződő történetek) elgondolásával, mert nagyméretű objektumok esetében a minden egyes útvonalhoz számokat rendelő Feynman-szabály biztosítja, hogy a hozzájárulások összegzésekor egyetlen kivételével az összes többi szám kiejtse egymást. A lehetséges útvonalak végtelen sokaságából csupán egyetlenegy jöhet szóba makroszkopikus testek esetében a mozgás pályájaként, mégpedig pontosan az, amelyiket Newton klasszikus mozgástörvényei is előírják az adott esetre.

-----

képzetes időbeli története valamilyen görbült felületként képzelhető el, például gömbként, síkként vagy nyeregfelületként, azzal a különbséggel, hogy ezek a felületek nem két-, hanem négydimenziósak (lásd a 3.9. ábrát a 84. oldalon).

Ha a Világegyetem története a végtelenségig tart, mint egy nyeregfelület, vagy egy sík, akkor szembe kell néznünk a határfeltételek végtelenben történő meghatározásának a problémájával. Teljességgel elkerülhetjük viszont a határfeltételekkel kapcsolatos nehézségeket, ha a Világegyetem története a képzetes időben zárt felületen fut, például olyanon, mint a Föld felszíne. A Föld felszínének sincs ugyanis semmiféle határa vagy pereme. Nem léteznek hitelt érdemlő beszámolók olyan emberek sorsáról, akik leestek volna a Föld pereménél.

(3.9. ÁBRA) A VILÁGEGYETEM TÖRTÉNELMEI

Ha a Világegyetem történelme nyeregfelülethez hasonlóan a végtelenbe nyúlik, akkor szembe kell néznünk azzal a problémával, miként adhatjuk meg a végtelenben a kezdeti feltételeket. Ha a Világegyetem történelmei a képzetes időben zárt felületet alkotnak mint amilyen például a Föld felszíne, akkor egyáltalán nincs szükség kezdeti feltételek megadására.

-----

FEJLŐDÉSI TÖRVÉNYEK ÉS KEZDETI FELTÉTELEK

A fizika törvényei pontosan előírják miként kell valamely kezdeti állapotnak az idő múlásával továbbfejlődnie. Ha például feldobunk egy követ a magasba, akkor a gravitáció törvénye pontosan megszabja a kő további mozgását. Kizárólag ezekből a törvényekből azonban nem tudjuk levezetni, hol fog földre esni a kő. Ehhez ismernünk kell annak a sebességnek a nagyságát és irányát, amellyel a kő elhagyta a kezünket. Más szavakkal: ismernünk kell a kezdeti feltételeket, azaz a kő mozgásának határfeltételeit.

A kozmológia a fizika ezen törvényeinek felhasználásával az egész Világegyetem fejlődését próbálja meg leírni. Ezért fel kell tennünk a kérdést, milyen lehetett a Világegyetem kezdeti állapota, amelyre ezeket a törvényeket alkalmaznunk kell.

A kezdeti állapotnak jelentős hatása lehetett aVilágegyetem alapvető jellemzőire, talán még az elemi részecskék tulajdonságaira és a közöttük fellépő kölcsönhatásokra is, amelyek viszont döntő jelentőségűek a biológiai fejlődés szempontjából.

Az egyik elképzelés a határ nélküli feltevés, amely szerint az idő és a tér véges, és határok nélküli, zárt felületet alkot, mint amilyen például a Föld felülete is, amelyik szintén véges kiterjedésű, még sincsenek határai. A határ nélküli elképzelés Feynman sokszoros történelmekre vonatkozó elképzelésén alapul, de a Feynman-féle összegben az elemi részecske történetét ezúttal a teljes téridővel helyettesítjük, ami az egész Világegyetem történetét képviseli. A határ nélküli feltétel pontosan azt jelenti, hogy a Világegyetem lehetséges történeteit azon téridőkre korlátozzuk, amelyeknek a képzetes időben nincs határa. Másként fogalmazva, aVilágegyetem esetében a határfeltétel azt jelenti, hogy a Világegyetemnek nincs határa.

A kozmológusok most vizsgálják, hogy a határ nélküli feltétel szempontjából kedvező kezdeti elrendeződések, talán a gyenge antropikus érvekkel együtt, nagy valószínűséggel olyan Világegyetemmé fejlődnek-e, amilyennek a világunkat megfigyeljük.

Ha a képzetes időben a Világegyetem történeteit valóban zárt felületek alkotják, amint azt Hartle és a szerző javasolták, akkor ennek alapvető jelentőségű filozófiai következményei lennének, ami hatással lenne a saját eredetünkről alkotott felfogásunkra is. A Világegyetem teljes egészében tartalmazná önmagát, nem lenne szükség semmire rajta kívül, ami felhúzza, és működésbe hozza az óraművet. Ehelyett a világon mindent a természet törvényei és a Világegyetemen belül történő kockadobások kimenetelei határoznának meg. Mindez merészen hangzik, ám ez az, amiben sok más természettudóssal együtt én magam is hiszek.

Még ha olyanok is a határfeltételek a Világegyetemben, hogy a világnak nincs határa, ez akkor sem jelenti feltétlenül azt hogy a Világegyetemnek csupán egyetlen története lenne. Nyugodtan megvalósulhat a Feynman által kigondolt, sokszoros történelem. A képzetes időben minden lehetséges zárt felülethez tartozik egy történelem, és minden egyes képzetes időbeli történelem meghatároz egy valós időbeli történelmet. Ennek megfelelően elképesztő mennyiségben állnak rendelkezésünkre a lehetséges világegyetemek. Mi választja ki a lehetséges világegyetemek sokaságából azt az egyet, amelyikben ténylegesen élünk? Mindenekelőtt le kell szögeznünk, hogy a világegyetemek lehetséges történelmei közül nagyon sokban le sem játszódik a galaxisok és csillagok kialakulásának a folyamata, márpedig ez alapvető a létezésünk szempontjából. Noha elképzelhető, hogy értelmes lények galaxi sok és csillagok jelenléte nélkül is ki tudnak alakulni, ez mégis valószínűtlennek tűnik. Így tehát az a puszta tény, hogy mi magunk olyan lényekként létezünk, akik fel tudják tenni a kérdést: „Miért olyan a Világegyetem, amilyen?”, megszorításokat jelent arra a történelemre nézve, amelyikben élünk. Ebből következően a mi

történelmünk azoknak az összeshez képest csekély számú történelmeknek az egyike, amelyekben egyáltalán létrejönnek galaxisok és csillagok. Ez

AZ ANTROPIKUS ELV

Az antropikus elv nagyjából azt mondja ki, hogy a Világegyetemet, legalábbis részben, azért látjuk olyannak, amilyen, mert mi benne létezünk. Ez a kép szöges ellentéte annak a tökéletes előrejelzést nyújtó, egyesített elmélet ábrándjának, amelyikben a természet törvényei teljesek és a világ azért olyan, amilyen, mert másmilyen nem is lehetne. Az antropikus elv számos különböző változata létezik. Egyesek ezek közül olyan gyenge állítást fogalmaznak csak meg, hogy az egyszerűen magától értetődő, míg akadnak olyan erősek, hogy állításuk már-már képtelenbe hajlik. Bár az antropikus elv erős változatát a legtöbb természettudós vonakodik elfogadni, néhányan még a leggyengébb antropikus érvek létjogosultságát is kétségbe vonják.

A gyenge antropikus elv tulajdonképpen magyarázatot ad arra, melyek a Világegyetemnek azok a lehetséges területei, amelyek számunkra lakhatóak. Így például, mivel az Ősrobbanás mintegy tízmilliárd évvel ezelőtt történt a Világegyetem már elég öreg ahhoz, hogy egyes csillagai befejezhették életüket és létrehozták a testünket felépítő elemeket, például az oxigént és a szenet. Ugyanakkor viszont a Világegyetem még elég fiatal ahhoz, hogy legyenek benne olyan csillagok amelyek az élet fenntartásához nélkülözhetetlen energiát szolgáltatják.

A határ nélküli elképzelés keretein belül a Feynman-szabály segítségével számértékeket rendelhetünk hozzá aVilágegyetem minden egyes történetéhez, hogy megtaláljuk, mely tulajdonságok fognak a Világegyetemben nagy valószínűséggel felbukkanni. Ebben az értelemben az antropikus elvet az a követelmény juttatja érvényre, amely szerint a történelmeknek tartalmazniuk kell az értelmes életet. Természetesen akkor lesz az antropikus elv fölött érzett örömünk maradéktalan, ha igazolni tudjuk, hogy számos különböző kezdeti konfiguráció mindegyike nagy valószínűséggel olyan világgá fejlődik, amelyik hasonlít ahhoz a Világegyetemhez, amelyet megfigyelünk Ebből az következne, hogy a Világegyetem általunk lakott részének kezdeti állapotát nem szükséges túlzott gondossággal megválasztani.

1. A kettős felfúvódás otthont adhat az értelmes életnek.

2. A mi Világegyetemünk tágulása a felfúvódást követően mind a mai napig folytatódott.

----

(3.10. ÁBRA, a szemközti oldalon)

Az ábra bal szélén azokat a világegyetemeket ábrázoltuk (a), amelyek önmagukba összeomlanak ezáltal zárttá válnak. A rajz jobb szélén a nyitott világegyetemek láthatóak (b), amelyek tágulása örökké folytatódik.

Azok a kritikus állapotú világegyetemek, amelyek az önmagukba történő visszazuhanás, illetve a folyamatos tágulás (cl) vagy a kettős infláció (c2) állapota között egyensúlyoznak, képesek otthont adni az értelmes életnek. A mi Világegyetemünk (d) nyugodt ütemben folytatja mostanáig a tágulást.

---

kitűnő példa az úgynevezett antropikus elvre. Az antropikus elv szerint a Világegyetemnek nagyjából olyannak kell lennie, amilyennek megfigyeljük, mert ha nem ilyen lenne, akkor nem lenne benne senki, aki meg tudná figyelni (3.10. ábra). Sok természettudósnak nem szimpatikus az antropikus elv, mert túlságosan merésznek tűnik, amellett csekély az előrejelző képessége. Az antropikus elv azonban precízen megfogalmazható, és alapvető jelentőségűnek tűnik, amikor a Világegyetem eredetével foglalkozunk. A 2. fejezetben leírt Melmélet nagyon sok, lehetséges történelmet enged meg a Világegyetem számára. E történelmek legtöbbje nem alkalmas az értelmes élet kifejlődése számára, például azért, mert a világegyetem üres, túlságosan rövid ideig létezik, túl erősen görbült vagy valamilyen más fogyatékosságban szenved. Mégis, Richard Feynman sokszoros történelmekre vonatkozó elképzelése szerint ezek a lakatlan történelmek meglehetősen nagy valószínűségűek (lásd a 84. oldalon).

Valójában nincs különösebb jelentősége, hány olyan történelem létezhet, amelyekben nem élhetnek értelmes lények. Minket a történelmeknek csakis az az alrendszere érdekel, amelyekben kifejlődik az értelmes élet. Ennek az értelmes életnek természetesen egyáltalán nem szükséges az emberi lényekre hasonlítania. A kis zöld idegenek is tökéletesen megfelelnek. Valójában talán még jobban is, hiszen az emberi faj nem büszkélkedhet kiemelkedően jó eredményekkel az intelligens viselkedés területén.

Az antropikus elv erejét szemléltető példaként vegyük szemügyre a térbeli irányok számát. Hétköznapi tapasztalatunk szerint háromdimenziós térben élünk.

Ennek megfelelően valamely pont térbeli helyét három számadattal, például a földrajzi szélességgel, hosszúsággal és a tengerszint fölötti magassággal tudjuk jellemezni. De vajon

miért éppen háromdimenziós a tér? Miért nem két-, négy-vagy éppen akárhány dimenziós térben élünk, amint az a tudományosfantasztikus irodalomban oly gyakran megesik? Az M-elméletben a tér kilenc-vagy tízdimenziós, ám úgy gondoljuk, hogy a dimenziók közül hat vagy hét erőteljesen, nagyon kicsivé felcsavarodott, és csak három dimenzió maradt kiterjedt és közelítőleg sík (3.11. ábra).

Miért nem olyan történelemben élünk, ahol nyolc dimenzió csavarodott föl parányivá, és csak kettő maradt meg számunkra érzékelhető formában? A kétdimenziós állatoknak hallatlan nehézséget jelentene a táplálék megemésztése. Ha tápcsatornája az állat elejétől a hátsó feléig végighaladna, akkor annak két részre kellene osztania az állatot, így a szerencsétlen pára szétesne. Két síkbeli dimenzió tehát nem elegendő az olyan bonyolult jelenségek létezéséhez, mint amilyen az értelmes élet. Másrészt viszont, ha négy vagy még több, nagyjából sík dimenziós lenne a tér, akkor a két test közötti gravitációs erő sokkal rohamosabban növekedne, amikor megközelítik egymást. Ez egyúttal azt jelentené, hogy a bolygóknak nem lehetne stabil pályájuk a napjuk körül. Vagy belezuhannának csillagjukba (3.12A ábra), vagy elszöknének a világűr sötétségébe és dermesztő hidegébe (3.12B ábra).

Hasonlóképpen az atomokon belül az elektronpályák sem lennének stabilak, ezért az anyag általunk ismert formái sem létezhetnének. Így tehát, bár a sokszoros történelmek elképzelése tetszőleges számú közel sík dimenziót enged meg, mégis kizárólag

(3.11. ÁBRA)

Nagy távolságból a szívószál egydimenziós vonalnak látszik.

----

a három sík dimenziójú történelmek teszik lehetővé értelmes lények létezését. Csak ezekben a történelmekben teheti föl valaki a kérdést: „Miért háromdimenziós a tér?”.

A Világegyetem legegyszerűbb történetét a képzetes időben egy gömbbel ábrázolhatjuk. Ez a Föld felszínéhez hasonlítható, bár kettővel több dimenziója van (3.13. ábra). Ez a forma egy olyan világegyetem történelmét határozza meg a valós időben, amilyent mi is észlelhetünk, amelyikben a világegyetem a tér minden pontjában ugyanolyan, időben pedig tágul. A tágulás sebessége azonban nagyon gyors, ráadásul egyre gyorsul. Az ilyen, gyorsuló ütemű tágulást inflációnak, más néven felfúvódásnak nevezzük, mert ahhoz a pénzügyi jelenséghez hasonlítható, amikor az árak egyre rohamosabb tempóban emelkednek.

Az árak esetében az inflációt általában kedvezőtlennek tartjuk, a Világegyetem története esetében az inflációnak ezzel szemben felettébb jótékony hatása van. A rohamos tágulás kisimít minden olyan csomót és más egyenetlenséget, amely a korai világegyetemben esetleg létezett. Miközben a Világegyetem tágul, energiát vesz kölcsön a gravitációs térből, hogy több anyag keletkezzék. Az anyag pozitív energiája pontosan egyensúlyt tart a negatív gravitációs energiával, így a rendszer összenergiája nulla. Amikor a Világegyetem mérete a kétszeresére n ő, akkor az anyag és a gravitációs energia mennyisége is megkétszereződik - így

(3.13. ÁBRA)

A legegyszerűbb, határ nélküli, képzetes idejű történelem gömb alakú.

Ez a valós időben olyan történelmet határoz meg, amely inflációsan tágul.

kétszer nulla továbbra is nulla marad. Bárcsak a bankvilág is ilyen (3.14. ÁBRA) egyszerűen működne

Ha a világegyetem történetét a képzetes időben tökéletes gömb ábrázolná, akkor a valós időben ennek megfelelő történelem olyan világegyetemnek felelne meg, amely folyamatosan, egyre gyorsuló ütemben tágul. Mivel az ilyen világegyetem felfúvódik, az anyag nem képes galaxisokká és csillagokká összehúzódni, ezért az élet, nem is beszélve a hozzánk hasonló értelmes életr ől, nem fejlődhet ki. E szerint tehát, bár a sokszoros történelmek elgondolása megengedi olyan világegyetemek létezését, amelyek képzetes időbeli történelme tökéletes gömbfelülettel ábrázolható, ezek a világegyetemek a számunkra nem különösebben érdekesek.

Ezzel szemben azok a világok, amelyek képzetes időbeli történelme egy a déli pólusánál enyhén belapult gömb, sokkal izgalmasabbak (3.15. ábra).

(3.14. ábra).

(3.15. ÁBRA) A FELFÚVÓDÓ VILÁGEGYETEM

A forró Ösrobbanás-modellben nem állt elég idő rendelkezésre a Világegyetemben ahhoz, hogy a hő az egyik tartományból a másikba áramoljék. Ettől függetlenül azt tapasztaljuk, hogy bármerre is nézünk, a mikrohullámú háttérsugárzás hőmérséklete ugyanakkora. Ez azt jelenti, hogy a Világegyetem kezdeti állapotában a hőmérsékletnek mindenütt pontosan ugyanakkorának kellett lennie.

A kutatók megpróbáltak olyan modellt találni, amelyben sok különböző kezdeti feltétel bármelyike esetén a rendszer valamilyen ahhoz hasonló állapotba fejlődött, amilyennek ma a Világegyetemet megfigyelhetjük. Felvetették, hogy a korai Világegyetem esetleg egy nagyon gyors tágulással jellemezhető időszakon ment át. Ezt a tágulást felfúvódásnak vagy inflációs szakasznak nevezzük, ami azt jelenti, hogy akkor a tágulás sebessége egyre nőtt, szemben a ma megfigyelhető fokozatosan csökkenő sebességű tágulással. Az a felfúvódó szakasz magyarázatot tud adni arra a problémára, hogy miért látszik aVilágegyetem minden irányban ugyanolyannak, mert ebben az esetben a korai Világegyetemben elegendő idő állt rendelkezésre ahhoz, hogy a fény eljusson az egyik részéről a másikba.

Egy örökké inflációs jelleggel táguló világegyetem történelmének megfelelő, képzetes időbeli kép egy tökéletes gömb. A mi Világegyetemünkben azonban a felfúvódás a másodperc törtrésze elteltével lelassult, ami lehetővé tette a galaxisok kialakulását. A képzetes időben ennek a történetnek olyan gömb felel meg, amelyik a déli pólusánál enyhén lapult.

Ebben az esetben az ennek megfelelő történelem a valós időben eleinte gyorsuló, felfúvódó módon tágul. Ezt követően azonban a tágulás üteme lassulni kezd, így kialakulhatnak a galaxisok. Ahhoz, hogy az értelmes élet kialakulhasson, a déli pólus lapultságának nagyon enyhének kell lennie. Ez azt jelenti, hogy kezdetben a Világegyetemnek hihetetlen sebességgel kell tágulnia. A pénzügyi infláció rekordját Németország érte el a két világháború között, amikor az árak a milliárdszorosukra nőttek - a Világegyetemben ezzel szemben az infláció mértékének legalább milliárdszor milliárdszor milliárdszor ekkorának kellett lennie (3.16. ábra).

A határozatlansági elv következtében a Világegyetemnek nem csak egyetlen olyan történelme lehetséges, amelynek során megjelenik az értelmes élet. Sőt a képzetes időben a lehetséges történelmek az enyhén deformált gömbök egész családját alkotják, amely gömbök mindegyike a valós időben az eseményhorizont kezdetén egy-egy olyan világegyetemnek felel meg, amely hosszú, de nem végtelen ideig tartó felfúvódási szakaszon megy keresztül.

(3.16. ÁBRA)

AZ INFLÁCIÓ A TERMÉSZET TÖRVÉNYE LEHET

Németországban a békekötés után, 1920 februárjáig az árszint az 1918-as ötszörösére nőtt. 1922 júliusa után elkezdődött a hiperinfláció korszaka. Teljesen eltűnt a pénzbe vetett bizalom, az árindex tizenöt hónapon keresztül egyre rohamosabban emelkedett. Az inflációval a pénzjegynyomdák sem tudtak lépést tartani, nem voltak képesek olyan tempóban pénzt előállítani, amilyen gyorsan az elértéktelenedett. 1923 végére 300 papírmalom dolgozott teljes kapacitással, miközben 150 nyomdában 2000 nyomdagép éjjelnappal ontotta a bankjegyeket.

Ezek után megkérdezhetjük, hogy ezen megengedhető történelmek közül melyik a legvalószínűbb. Kiderül, hogy a legvalószínűbb történelmek nem teljesen simák, hanem felületén kicsiny kidudorodások és bemélyedések helyezkednek el (3.17. ábra). A legvalószínűbb történelemben ezek a fodrozódások valóban csak parányiak. A simaságtól való eltérések mindössze százezred résznyi nagyságrendűek. Bár rendkívül kicsik, mindamellett a tér különböző irányaiból érkező mikrohullámú háttérsugárzás kis ingadozásaiként képesek vagyunk megfigyelni ezeket. Egy 1989-ben pályára állított, a kozmikus mikrohullámú háttérsugárzást vizsgáló műhold (COBE, Cosmic Background Explorer) részletesen feltérképezte a mikrohullámú égboltot.

A különböző színek különböző hőmérsékleteket jelölnek, de az egész, átfogott tartomány, a kékt ől a vörösig mindössze mintegy tízezred foknyi hőmérséklet-különbségnek felel meg. Mégis, ez az eltérés a korai Világegyetem különböző tartományai között már elegendő ahhoz, hogy a sűrűbb tartományok átlagosnál nagyobb tömegvonzása végérvényesen megállítsa a tágulást, és ott az anyag saját gravitációja hatására elkezdjen összetömörülni, létrehozva ezáltal a galaxisokat és a csillagokat. Így tehát, elvben legalábbis,

(3.17. ÁBRA)

VALÓSZÍNŰ ÉS NEM VALÓSZÍNŰ TÖRTÉNETEK

A sima történelmek, mint például (a) a legvalószínűbbek, de ilyen csak kevés fordul elő.

Bár az enyhén szabálytalan történelmek mint (b) és (c) egyenként kevésbé valószínűek mégis olyan sok van belőlük, hogy a Világegyetem valószínű története csak kis eltéréseket mutat a simaságtól.

-----

a COBE térképe a Világegyetemben létező összes struktúra ősi lenyomatát ábrázolja.

Hogyan fog a Világegyetem értelmes lények megjelenésével összeegyeztethető, legvalószínűbb történelme viselkedni a jövőben? Különböző lehetőségek látszanak elképzelhetőnek, attól függően, mennyi anyagot tartalmaz a Világegyetem. Ha egy bizonyos kritikus mennyiségnél több anyag van jelen, akkor a galaxisok egymástól távolodó mozgása a közöttük ható gravitációs vonzás következtében lelassul, majd végül abbamarad a tágulás. Ezután elkezdenek egymás felé zuhanni, míg végül egy úgynevezett Nagy Reccsben egyesülnek. Ez jelenti majd a Világegyetem valós időbeli történelmének a végét (lásd a 3.18. ábrát a 96. oldalon).

Ha a Világegyetem sűrűsége a kritikus érték alatt marad, akkor a gravitáció nem elég erős ahhoz, hogy megállítsa a galaxisok örökké tartó távolodását. Az összes csillag kiég, a Világegyetem egésze pedig egyre üresebb és hidegebb lesz. Az események tehát ismét véget érnek, bár ebben az esetben sokkal kevésbé drámai

A COBE mesterséges hold DMR (Differential Microwave Radiometer, differenciális mikrohullámú sugárzásmérő) műszere által a teljes égboltról készített térkép az idő redöinek létezése mellett szóló bizonyítékot szolgáltat.

-----

körülmények közt. Akár így, akár úgy, a Világegyetemünk történelme még jó néhány milliárd évig eltart (3.19. ábra).

Ami az anyagot illeti, a Világegyetem úgynevezett „vákuumenergiát” tartalmazhat, vagyis olyan energiát, amely a látszólag üres térben is jelen van. Einstein híres, E=mc^2 egyenlete értelmében ennek a vákuumenergiának tömege van. Ez azt jelenti, hogy gravitációs hatást fejt ki a Világegyetem tágulására. A dologban azonban az az igazán figyelemreméltó, hogy a vákuumenergia hatása éppen ellentétes az anyagéval. Az anyag hatására a tágulás lelassul, végül megáll, majd visszájára fordul. Ezzel szemben a vákuumenergia hatására felgyorsul a tágulás, mint a felfúvódás esetében. Valójában a vákuumenergia pontosan úgy működik, mint az 1. fejezetben említett kozmológiai állandó, amelyet Einstein azért adott hozzá 1917-ben eredeti egyenleteihez, mert rájött, hogy az egyenletek nem engedik meg a statikus univerzumot jelentő megoldást. Miután azonban Hubble felfedezte a Világegyetem tágulását, megszűnt az indok, amiért az új tagot

(3.18. ÁBRA, fent)

A Világegyetem történelmének egyik lehetséges vége az úgynevezett Nagy Reccs, amelynek során minden anyag belehull egy hatalmas, kataklizmikus gravitációs kútba.

------

hozzá kellett adni az egyenletekhez, ezért Einstein tévedésnek minősítette és elvetette a kozmológiai állandót.

Elképzelhető azonban, hogy szó sem volt tévedésről. Amint a 2. fejezetben elmondtuk, ma már tisztában vagyunk azzal, hogy a kvantumelmélet egyik következményeként a téridő tele van kvantumfluktuációkkal. A szuperszimmetrikus elméletben ezeknek az alapállapotú fluktuációknak a pozitív és negatív energiái a különböző spinű részecskék között kiegyenlítődnek. Nem számíthatunk azonban arra, hogy a pozitív és negatív energiák oly tökéletesen megsemmisítik egymást, hogy nem maradna meg egy kicsiny, véges mennyiségű vákuumenergia, hiszen a Világegyetem nincs szuperszimmetrikus állapotban. Az egyetlen meglepetést az okozza, hogy a vákuum energiája olyan közel van a nullához, amennyire az nemrég még egyáltalán nem volt nyilvánvaló. Talán ez újabb példa az antropikus elv érvényesülésére. Egy nagyobb vákuumenergiájú történelemben nem alakultak volna ki galaxisok, ezért nem lehetnének jelen azok

(3.19. ÁBRA,)

A hosszú, jéghideg haláltusa, amelyben minden lejár, és az utolsó csillagok is kihunynak, mert elfogyott a nukleáris üzemanyaguk.

------

A KOZMOLÓGIAI ÁLLANDÓ VOLT ÉLETEM LEGNAGYOBB TÉVEDÉSE?

Albert Einstein

---

a lények, akik megkérdeznék: „Miért éppen akkora a vákuum energiája, amekkorának megfigyeljük?”.

Különböző megfigyelések segítségével megpróbálhatjuk meghatározni az anyag és a vákuumenergia mennyiségét a Világegyetemben. Eredményeinket olyan diagramon szemléltethetjük, amelyen a vízszintes tengelyen az anyag sűrűségét, a függőleges tengelyen pedig a vákuum energiáját ábrázoljuk. A szaggatott vonal jelenti annak a tartománynak a határát, amelyen belül kifejlődhet az értelmes élet (3.20. ábra).

A szupernóvákra, a halmazok kialakulására és a mikrohullámú háttérsugárzásra vonatkozó megfigyelések eredményeit is feltüntettük a diagramon. Szerencsére mindhárom tartománynak van egymással közös része. Ha az anyag sűrűsége és a vákuum energiája egyaránt ebben a közös tartományban fekszik, akkor ez

(3.20. ÁBRA)

A távoli szupernóvákra, a kozmikus mikrohullámú háttérsugárzásra és az anyag világegyetembeli eloszlására vonatkozó

megfigyelések eredményeinek egyesítésével meglehetősen

pontosan megbecsülhetjük a vákuum energiáját és az anyag sűrűségét a Világegyetemben.

----

azt jelenti, hogy a Világegyetem tágulása egy hosszú ideig tartó lassulási szakaszt követően ismét elkezdett felgyorsulni. Úgy tűnik, az infláció a természet törvényszerű velejárója.

Ebben a fejezetben azzal foglalkoztunk, miként érthető meg a hatalmas Világegyetem viselkedése a képzetes időben mutatott történelme segítségével, ahol utóbbi nem más, mint egy aprócska, enyhén lapult gömb. Olyasmi, mint Hamlet csigaháza, vagy egy dióhéj, jóllehet ez a kis dió mindent tartalmaz, ami csak a valós időben történik. Hamletnek tehát tökéletesen igaza volt. Elég, ha egy dióhéjban lakunk, és mégis a végtelen tér királyának vélhetjük magunkat.

4. FEJEZET

A JÖVŐ ELŐREJELZÉSE

Miért tudjuk a fekete lyukakban bekövetkező információvesztés miatt kevésbé pontosan előre jelezni a jövőt?

Az emberi faj mindig szerette volna ellenőrzése alá vonni a jövőt, vagy legalább előre jelezni, mi fog történni. Ez az oka az asztrológia rendkívüli népszerűségének. Az asztrológia azt állítja, hogy a Földön végbemenő események a bolygók égi mozgásával állnak kapcsolatban. Ez a hipotézis tudományos módszerekkel ellenőrizhető, vagy legalábbis ellenőrizhető lenne, ha a csillagjósok vállalnák a bírálatot és konkrét, ellen őrizhet ő jóslatokat adnának. Ok azonban elég bölcsek ahhoz, hogy előrejelzéseiket annyira általánosan fogalmazzák meg, hogy az események bármely kimenetele esetén alkalmazhatóak legyenek. Az afféle állítások, mint például „A személyes kapcsolatai erőteljesebbé válhatnak” vagy „Pénzügyi szempontból kifizetődő lehetőség nyílik meg Ön előtt” soha nem bizonyulhatnak hibásaknak.

Mindamellett, nem a tudományos bizonyítékok, vagy éppenséggel azok hiánya a valódi ok, amiért a legtöbb tudós nem hisz a csillagjóslásban, hanem az, hogy az asztrológia hipotézise nem áll összhangban más, kísérleti úton már ellenőrzött elméleteinkkel. Amikor Kopernikusz és Galilei felfedezte, hogy a bolygók nem a Föld, hanem a Nap körül keringenek, Newton pedig rátalált a mozgásukat irányító törvényekre, akkor az asztrológia rendkívüli mértékben valószínűtlenné vált. Miért állna fenn bármiféle összefüggés más bolygók Földről látszó égi helyzete és azon makromolekulák között, amelyek egy aprócska bolygón értelmes életnek nevezik magukat (4.1. ábra)? Mégis ez az, amit az asztrológia szeretne elhitetni velünk. A könyvünkben leírt elméletek némelyike mögé sem sorakoztathatók fel jobb kísérleti bizonyítékok, mint az asztrológia mellett, ám előbbieknek mégis hitelt adunk, mert összhangban állnak más, az ellen őrzés próbáját már kiállt elméletekkel.

(4.1. ÁBRA)

A Nap körül keringő Földön (kék) tartózkodó megfigyelő megfigyeli a csillagos égi háttér előtt látszó Marsot (vörös).

A bolygók égbolton látszó, bonyolult mozgása Newton törvényei segítségével értelmezhető, és semmiféle befolyása nincs személyes sorsunkra.

----

„A Mars ebben a hónapban a Nyilasban tartózkodik, ezért az Ön számára elérkezett az önismeret keresésének időszaka. A Mars arra kéri Önt, hogy aszerint éljen, amit saját maga helyesnek tart, ne pedig aszerint, amit mások helyeselnek. Ez így is fog történni.

20-án a Szaturnusz olyan területre érkezik, amely a kötelességeivel és karrierjével áll kapcsolatban, ezért kénytelen lesz felelősséget vállalni és a bonyolult kapcsolatokat ápolni. Újholdkor azonban egyetlen nagyszerű pillantással áttekintheti egész életét, ami gyökeresen át fogja alakítani a személyiségét.”

Newton törvényeinek és más fizikai elméleteknek a sikere nyomán alakult ki a természettudományos determinizmus elképzelése, amelyet elsőként a XIX. század elején de Laplace márki, francia természettudós fejtett ki. Laplace szerint, ha egy adott időpontban a Világegyetemben található összes részecske helyét és sebességét ismernénk, akkor a fizika törvényei segítségével ki tudnánk számítani a Világegyetem állapotát tetszés szerinti múltbeli vagy jövőbeli időpontra (4.2. ábra).

Más szavakkal kifejezve, a természettudományos determinizmus azt állítja, hogy elvben képesek lennénk előre jelezni a jövő alakulását, és ehhez még csak az asztrológia segítségét sem kellene igénybe vennünk. Természetesen a gyakorlatban még az olyan egyszerű törvény, mint például Newton gravitációelmélete is olyan bonyolult egyenletekhez vezet, amelyeket kettőnél több részecske esetén már nem tudunk egzakt módon megoldani. Sőt az egyenletekben gyakran felbukkan a káosznak nevezett jelenség, ami ebben az esetben azt jelenti, hogy egy adott időpontban a hely vagy a sebesség kismértékű megváltoztatása hatására a rendszer egy későbbi időpontban egészen másképp viselkedik. Akik látták a földtörténeti jura korban játszódó Jurassic Park című filmet, azok emlékezhetnek rá, hogy az egyik helyen létrejött kis zavar milyen nagy változásokat okozott másutt. Ha egy pillangó Tokióban meglibbenti a szárnyait, akkor ennek következményeképpen a New York-i Central Parkban elkezdhet esni az eső (4.3. ábra). A gondot az okozza, hogy az események ilyen sorozata nem

(4.2. ÁBRA)

Ha tudjuk, hol és milyen sebességgel dobja el a játékos a labdát, akkor meg tudjuk jósolni, hová fog érkezni.

-----

(4.3. ÁBRA)

reprodukálható. Legközelebb, amikor a pillangó ismét meglibbenti a szárnyait, a környezetet jellemző számos tényező értéke egészen más lesz, ami ugyancsak befolyással van az időjárás alakulására. Ezért olyan megbízhatatlanok a meteorológusok prognózisai.

Így, bár elvben a kvantumelektrodinamika törvényei segítségével a kémia és a biológia minden jelenségét kiszámíthatjuk, mégsem számolhatunk be sikerekről, ha az emberi viselkedést matematikai egyenletekből próbáljuk levezetni. Mindamellett, ezen gyakorlati nehézségek ellenére a legtöbb tudós azzal vigasztalja magát, hogy a jövő - elvben legalább

- mégiscsak előre jelezhető.

Első pillanatban úgy tűnik, hogy a determinizmus számára komoly veszélyt jelent a határozatlansági elv, amely kimondja, hogy nem tudjuk egyszerre pontosan megmérni egy részecske helyét is, és sebességét is.

Minél pontosabban mérjük meg a helyét, annál pontatlanabbul tudjuk csak meghatározni a sebességét, és viszont. A természettudományos determinizmus Laplace-féle változata azt állítja, hogy ha egy adott pillanatban pontosan ismerjük minden részecske helyét és sebességét, akkor a múlt vagy a jövő bármely pillanatára ki tudjuk számítani helyüket és sebességüket. De hogyan foghatnánk hozzá a számításokhoz, ha a határozatlansági reláció nem engedi, hogy a helyet és a sebességet egyidejűleg, pontosan ismerjük? Bármily tökéletes is a számítógépünk, ha gyatra adatokat táplálunk be, akkor csak ugyanolyan gyatra eredményeket várhatunk.

(4.4. ÁBRA)

A hullámfüggvény megadja annak a valószínűségét, hogy a részecske egy adott helyen tartózkodik és adott sebességgel mozog, de ezt oly módon teszi, hogy delta-x és delta-v engedelmeskedjék a

határozatlansági relációnak.

1. MEREDEKEN CSÚCSOSODÓ Pszi HULLÁMFÜGGVÉNY

2. A RÉSZECSKE SEBESSÉGÉNEK VALÓSZÍNŰSÉGELOSZLÁSA

3. HULLÁMVONULAT JELLEGŰ Pszi HULLÁMFÜGGVÉNY

4. A RÉSZECSKE SEBESSÉGÉNEK VALÓSZÍNŰSÉGELOSZLÁSA

-----

A determinizmust azonban módosított formában újjáélesztették a kvantummechanikának nevezett elmélet keretein belül úgy, hogy az már a határozatlansági relációt is tartalmazza. Durva közelítéssel azt mondhatjuk, hogy a kvantummechanikában csak a felét tudjuk mindannak előre jelezni, mint amire a klasszikus, Laplace-féle szemlélet esetén számíthatunk. A kvantummechanikában a részecskének ugyan nincs pontosan meghatározott helye vagy sebessége, azonban állapota mégis leírható az úgynevezett hullámfüggvénnyel (4.4. ábra).

A hullámfüggvény a tér minden egyes pontjához egy számértéket rendel hozzá, amely megmutatja, milyen valószínűséggel tartózkodik az illető részecske a tér adott pontjában. A hullámfüggvény térbeli változási sebessége megmutatja, mekkora a valószínűsége annak, hogy a részecske egy bizonyos sebességgel mozog. Egyes hullámfüggvények hegyes csúcs alakúak a tér adott pontjában. Ezekben az esetekben a részecske helyét kis bizonytalansággal ismerjük. Az ábráról

azonban az is leolvasható, hogy az ilyen esetekben a hullámfüggvény e pont környezetében gyorsan változik, az egyik oldalon nő, a másikon csökken. E szerint a sebesség valószínűségi eloszlása széles tartományt fog át. Másképpen ezt úgy is kifejezhetjük, hogy nagy a sebesség bizonytalansága. Vegyünk szemügyre egy másik lehetőséget is, egy folytonos hullámvonulatot. Ebben az esetben a hely bizonytalansága lesz nagy, a sebességé pedig kicsi. A részecske hullámfüggvénnyel történő leírása esetén tehát vagy a pozíciója, vagy a helye nem lesz pontosan meghatározott. A leírásmód tehát eleget tesz a határozatlansági reláció követelményének. Rájövünk tehát, hogy az egyetlen, amit pontosan ismerünk, az a hullámfüggvény. Még azt sem tételezhetjük fel, hogy a részecskének létezik a pontos helye és sebessége, amelyeket azonban csak Isten ismer, számunkra rejtve marad. Az efféle „rejtett változókkal” dolgozó elméletek kijelentései nem egyeznek a megfigyelések eredményeivel. Még Isten kezét is megköti a határozatlansági reláció, így Ő sem ismerheti egyszerre a helyet és a sebességet. Isten is csak a hullámfüggvényt tudhatja.

A hullámfüggvény időbeli változásának a sebességét az úgynevezett Schrödinger-egyenlet adja meg (4.5. ábra). Ha

(4.5. ÁBRA)

A SCHRÖDINGER-EGYENLET

A Pszi hullámfüggvény időbeli fejlődését a H-val jelölt Hamilton-operátor határozza meg, amely a szóban forgó fizikai rendszer energiájával áll összefüggésben.

(4.6. ÁBRA)

A speciális relativitáselmélet sima (síkszerű) téridejében a különböző sebességgel mozgó megfigyelők különböző időket mérnek, a Schrödinger-egyenlet segítségével azonban bármelyik időt felhasználva kiszámíthatjuk, milyen lesz a jövőben a hullámfüggvény.

----

ismerjük egy adott pillanatban a hullámfüggvényt, akkor a Schrödinger-egyenlet segítségével kiszámíthatjuk bármely más időpontra, tetszés szerint, akár a múltra, akár a jövőre. Létezik tehát a kvantummechanikában is a determinizmus, de csak korlátozott jogkörrel. Nem vagyunk képesek a helyek és a sebességek előrejelzésére, a hullámfüggvényt azonban bármely időpontra ki tudjuk számítani. Ennek birtokában természetesen már ki tudjuk számítani a helyet vagy a sebességet, de nem egyszerre a kettőt, pontosan. A kvantummechanikában eszerint csak fele akkora képességünk van előrejelzések készítésére, mint a klasszikus, Laplace-féle világképben. Mindamellett, ebben a korlátozott értelemben bár, de kijelenthetjük, hogy létezik a determinizmus.

Amikor a Schrödinger-egyenlet segítségével az időben előrefelé kiszámítjuk a hullámfüggvényt (azaz előre jelezzük, mi fog történni a jövőben), akkor kimondatlanul bár, de feltételezzük, hogy az idő mindenütt és mindörökké egyenletesen múlik. Ez a newtoni fizikában természetesen így is van. Az időt abszolútnak tartották, ami azt jelenti, hogy a Világegyetem történetének minden egyes eseményéhez egy időnek nevezett számot rendeltek hozzá, miközben a számokat tartalmazó címkék egyenletesen sorakoztak a múltbeli végtelentől a jövőbeli végtelenig. Ezt akár az időről józan ésszel alkotott képünknek is nevezhetjük, és ez az a kép, amely a legtöbb ember, sőt még a legtöbb fizikus tudata mélyén is ott rejtőzik. Amint azonban láttuk, 1905-ben az abszolút idő fogalmát félrelökte a speciális relativitáselmélet, amelyben az idő többé már nem önálló fizikai mennyiség, hanem csak a téridőnek nevezett négydimenziós kontinuum egyik dimenziója. A

(4.7. ÁBRA) MEGÁLL AZ IDŐ

Az idő mértékének szükségszerűen stagnáló pontja van ott, ahol a fül a fő hengerhez kapcsolódik: ezekben a pontokban megáll az idő, mert egyik irányban sem növekszik. Ezért nem használhatjuk a Schrödinger-egyenletet a hullámfüggvény jövőbeni viselkedésének

kiszámítására.

-----

speciális relativitáselméletben a különböző sebességgel közlekedő megfigyelők különböző pályákon mozognak a téridőben. Minden egyes megfigyelő a saját maga által bejárt pálya mentén maga méri az időt, így a különböző megfigyelők két esemény között különböző időtartamokat fognak mérni (4.6. ábra).

Ezek szerint tehát a speciális relativitáselméletben nem létezik az az abszolút idő, amelynek segítségével megcímkézhetnénk az egyes eseményeket. A speciális relativitáselmélet térideje azonban síkszerű (sima). Ez azt jelenti, hogy a speciális relativitáselméletben a bármely szabadon mozgó megfigyelő által mért idő egyenletesen múlik a múltbeli végtelennek megfelelő mínusz végtelentől, a jövőbeli végtelen plusz végtelenjéig. A Schrödinger-egyenletbe ezen idők bármelyikét behelyettesítve kiszámíthatjuk a hullámfüggvényt. A speciális relativitáselméleten belül tehát még létezik a determinizmus kvantumváltozata.

Egészen más a helyzet az általános relativitáselmélet esetében, ahol a téridő immár nem sík (sima), hanem a benne található anyag és energia torzító hatása következtében görbült. A Naprendszerünkben a téridő görbülete oly csekély - legalábbis makroszkopikus léptékben -, hogy az nem játszik szerepet az időről kialakított hagyományos felfogásunkban. Ebben az esetben ezt az időt továbbra is behelyettesíthetjük a Schrödinger-egyenletbe, ha meg akarjuk határozni a hullámfüggvény determinisztikus fejlődését. Ha viszont megengedjük, hogy a téridő görbült legyen, akkor ezzel szabad utat engedünk olyan szerkezetek létezésének, amelyek nem tételezik fel az idő minden megfigyelő számára egyenletes múlását, amit viszont egy ésszerű időskálától joggal várnánk el. Tételezzük fel például, hogy a térid ő alakja függőleges tengelyű hengerre hasonlít (4.7. ábra).

(4.9. ÁBRA)

A henger függőleges tengelye mentén mért magasság lenne az idő mértéke, ami minden megfigyelő számára a mínusz végtelentől a plusz végtelen felé múlik. Képzeljük most el ezzel szemben, hogy az időt olyan henger ábrázolja, amelynek a hengerből kiágazó, majd másutt oda betorkolló füle van (mondjuk egy „féreglyuk”). Ebben az esetben az idő bármely mértékének szükségszerűen stagnáló pontja lesz ott, ahol a fül a fő hengerhez kapcsolódik: ezekben a pontokban az idő megáll. Ezekben a pontokban az idő egyetlen megfigyelő számára sem növekszik. Egy ilyen tulajdonságú téridőben nem használhatjuk a Schrödinger-egyenletet a hullámfüggvény determinisztikus fejlődésének meghatározására. A féreglyukakkal óvatosan kell bánni, az ember sohasem tudhatja, mi jön ki belőlük.

(4.8. ÁBRA)

A fekete lyukak miatt nem tételezhetjük fel, hogy az idő nem növekszik minden megfigyelő számára. A fekete lyukakról szóló első értekezés 1783-ban látott napvilágot. Egy egykori cambridge-i professzor, John Michell a következő érveléssel állt elő. Ha függőlegesen felfelé kilövünk egy részecskét, mondjuk egy ágyúgolyót, akkor emelkedési sebessége a gravitáció hatására fokozatosan lassul, míg egy idő után megáll, majd visszahull a Földre (4.8. ábra). Ha azonban a fölfelé irányuló kezdősebesség nagyobb a szökési sebességnek nevezett, kritikus értéknél, akkor a gravitáció sohasem lesz képes megállítani a részecskét, így az mindörökre eltűnik. A szökési sebesség a Földön 12 kilométer másodpercenként, a Napon viszont 618 km/s.

Mindkét említett szökési sebesség jóval meghaladja a

A SCHWARZSCHILD-FÉLE FEKETE LYUK

Karl Schwarzschild német csillagász 1916-ban olyan megoldást talált Einstein relativitáselméletére, amely gömbszimmetrikus fekete lyukként értelmezhető. Schwarzschild eredménye az általános relativitáselmélet megdöbbentő következménye. Kimutatta, hogy ha a csillag tömege elegendően kicsiny térrészbe koncentrálódik, akkor a csillag felszínén olyan erős lesz a gravitációs tér, hogy még a fény sem tud onnan kijutni. Ezt a képződményt nevezzük mai szóhasználattal fekete lyuknak Ez a téridő olyan tartománya, amelyet az úgynevezett eseményhorizont zár körül, és amely tartományból semmi sem juthat el a távoli megfigyelőhöz, még a fénysugár sem. A fizikusok, Einsteint is beleértve, hosszú időn keresztül kételkedtek abban, hogy a valóságos

Világegyetemben vajon tényleg előfordulnak-e az anyag ilyen extrém alakzatai. Ma már tudjuk, hogy ha bármely, nagy tömegű, nem forgó csillag - bármilyen bonyolult is az alakja és a belső szerkezete - elhasználja egész nukleáris üzemanyagkészletét, akkor szükségszerűen tökéletesen gömbszimmetrikus, Schwarzschild-féle fekete lyukká omlik össze. A fekete lyuk eseményhorizontjának R sugara csak a tömegétől függ, és az alábbi képlettel számítható ki:

R = 2GM / c^2

Ebben az összefüggésben c jelöli a fény sebességét, G a Newton-féle gravitációs állandót, és Ma fekete lyuk tömegét. Egy a Napéval azonos tömegű fekete lyuk sugara mindössze három kilométer lenne.

-----

valóságos ágyúgolyók sebességét, azonban elenyészően csekélyek a fény másodpercenkénti 300 000 kilométeres sebességéhez képest. Ennek értelmében a fény minden különösebb nehézség nélkül el tudja hagyni a Föld vagy a Nap felszínét. Michell érvelése szerint azonban létezhetnek olyan csillagok, amelyek tömege sokkal nagyobb a Napénál, és ennek megfelelően a rájuk vonatkozó szökési sebesség meghaladhatja a fénysebességet (4.9. ábra). Az ilyen csillagokat nem is láthatnánk, hiszen a róluk kiinduló fénysugarakat a csillag gravitációja visszahúzza. Ezért nevezte el ezeket az égitesteket Michell sötét csillagoknak, míg ma ugyanezeket fekete lyukaknak nevezzük.

Michell sötét csillagokra vonatkozó elképzelése a newtoni fizikán alapult, amelyben az idő abszolút volt, és múlása teljességgel független volt a lejátszódó eseményektől. Ennek megfelelően a sötét csillagok létezése nem befolyásolta a klasszikus newtoni kép szerinti jövő előrejelzését. Gyökeresen eltérő azonban a helyzet az általános relativitáselméletben, ahol a nagy tömegű testek meggörbítik a téridőt.

1916-ban, nem sokkal az elmélet első megfogalmazását követően Karl Schwarzschild (aki nem sokkal később belehalt az I. világháborúban az orosz fronton szerzett betegségébe) a fekete lyuknak megfelelő megoldást talált az általános relativitáselmélet téregyenleteire. Schwarzschild felfedezését sok éven keresztül nem értették meg, és jelentőségét sem ismerték fel. Maga Einstein sem hitt a fekete lyukak létezésében, és ezt az álláspontját a relativitáselmélet sok nagy öregje is magáévá tette. Emlékszem,

(4.10. ÁBRA)

A 3C273 jelű kvazár az elsőként felfedezett csillagszerű rádióforrás kis térfogatban hatalmas mennyiségű energiát termel. A fekete lyukba hulló anyag tűnik az egyetlen olyan mechanizmusnak, amelyik ilyen hatalmas

luminozitásról számot adhat.

-----

JOHN WHEELER

John Archibald Wheeler 1911-ben született a floridai Jacksonville-ben. Doktori fokozatát (Ph.D.) 1933-ban a Johns Hopkins Egyetemen szerezte a héliumatom fényszórásával foglalkozó kutatásaival. 1938-ban Niels Bohr dán fizikussal közösen kidolgozta a maghasadás elméletét. Ezt követően Wheeler rövid ideig végzős hallgatójával, Richard Feynmannal együtt az elektrodinamikára összpontosította figyelmét. Nem sokkal az Egyesült Államok II. világháborús hadba lépését követően csatlakozott a Manhattan-tervhez. Az 1950-es évek elején - Robert Oppenheimernek 1939-ben végzett, a nagy tömegű csillagok gravitációs összeomlásával kapcsolatos munkája hatására

- Wheeler figyelme Einstein általános

relativitáselmélete felé fordult. Abban az időben a legtöbb fizikus magfizikával foglalkozott, az általános relativitáselméletet már idejétmúlt dolognak tartották. Wheeler azonban csaknem teljesen egyedül átalakította a fizikának ezt a területét, részben kutatómunkájával, részben pedig a Princeton Egyetemen végzett oktatói munkásságának köszönhetően.

Sokkal később, 1969-ben az anyag összeomlott állapotára megalkotta a fekete lyuk fogalmát, amit csak nagyon kevesek hittek valóságosan létező objektumnak. Werner Israel munkásságának hatására feltételezte, hogy a fekete lyukak nem szőrösek, ami azt jelenti, hogy bármely, nem forgó, nagy tömegű csillag összeomlott állapota a Schwarzschild-megoldással írható le.

amikor Párizsba utaztam, hogy előadást tartsak arról a felfedezésemről, amely szerint a fekete lyukak mégsem egészen feketék. Előadásom kis híján teljes unalomba fulladt, mert abban az időben Párizsban szinte senki nem hitt a fekete lyukakban. A franciák úgy vélték, hogy a fogalom francia megfelel őjét - trou noir - félreérthető szexuális tartalma miatt meg kell változtatni astre occlu-ra, ami „rejtett csillagot” jelent. Ám sem ez, sem az egyéb javasolt elnevezések nem ragadták meg annyira a közvélemény figyelmét, mint a fekete lyuk kifejezés, amelyet John Archibald Wheeler amerikai fizikus, a területen folytatott modern kutatások egyik legfőbb ihletője vezetett be.

A kvazárok 1963-ban történt felfedezése meglendítette a fekete lyukakkal kapcsolatos elméleti kutatásokat éppúgy, mint a megfigyelésükre irányuló próbálkozásokat (4.10. ábra). Erre vonatkozóan a következő kép alakult ki. Vegyük szemügyre -legjobb tudásunk szerint - egy a Napnál hússzor nagyobb tömegű csillag fejlődésének történetét. Ezek a csillagok olyan kozmikus por-és gázfelhőkből keletkeznek, mint például a képen látható Orion-köd (4.11. ábra). Amint a gázfelhő a saját gravitációja hatására összehúzódik, a gáz felmelegszik, míg végül olyan forró lesz, hogy beindul az atommagok egyesülése, melynek során a hidrogén héliummá alakul. Az e folyamatban keletkező hő olyan nagy nyomást hoz létre, ami megtartja a csillagot saját gravitációja ellenében, ezért leáll az összehúzódás. A csillag hosszú időn keresztül ebben az állapotban marad, hidrogént éget, és fényt sugároz a világűrbe.

(4.11. ÁBRA)

A csillagok az Orion-ködhöz hasonló gáz-és porfelhőkből keletkeznek.

------

A csillag gravitációs tere hatással van a felszínét elhagyó fénysugarakra. Felrajzolhatunk egy olyan diagramot, amelyen az időt a függőleges, a csillag középpontjától mért távolságot pedig a vízszintes tengelyen ábrázoljuk (lásd a 4.12. ábrát a 114. oldalon). Ezen a rajzon a csillag felszínét a középpont két oldalán két, párhuzamos, függőleges vonal ábrázolja. Megállapodhatunk abban, hogy az időt másodpercekben, a távolságot pedig fénymásodpercekben mérjük (a fénymásodperc az a távolság, amelyet a fénysugár 1 másodperc alatt befut). Ha ezeket a mértékegységeket használjuk, akkor a fény sebessége 1, hiszen 1 fénymásodperc utat tesz meg minden másodpercben. Ez azt jelenti, hogy a csillagtól és gravitációs terétől távoli fénysugár útja a rajzon a függőlegessel 45 fokos szöget bezáró egyenessel ábrázolható. A csillaghoz közelebb azonban a téridőnek a csillag tömege által előidézett görbülete következtében a csillag

megváltoztatja a fénysugár irányát, méghozzá úgy, hogy azok a rajzunkon kisebb szöget zárnak be a függőlegessel.

A nagy tömegű csillagok sokkal gyorsabban égetik el hidrogénjüket héliummá, mint a Nap. Ennek megfelelően hidrogénkészletük mindössze néhány száz millió év alatt kifogy. Ezt követően az ilyen csillagok válságba kerülnek. Héliumkészletüket tovább tudnák égetni nehezebb elemekké, például szénné és oxigénné, e magreakciókban azonban nem túl sok energia szabadul fel, ezért a csillag hőt veszít, miközben lecsökken a termikus nyomás, amely a csillagot a gravitáció ellenében fenntartja. Ennek következtében a csillag elkezd összehúzódni. Ha a csillag tömege több mint kétszerese a Napénak, akkor a nyomás soha többé nem lesz elegendően nagy ahhoz, hogy megállítsa az összehúzódást. A csillag nulla méretűre és végtelen sűrűségűre húzódik össze, amit szingularitásnak nevezünk (4.13. ábra). Amint a csillag összehúzódik, a csillag középpontjától mért távolságot az idő függvényében ábrázoló diagramon a csillag felszínét elhagyó fénysugarak egyre kisebb szöget zárnak be a függőlegessel. Amikor a csillag sugara elér egy bizonyos kritikus értéket, akkor a fény útja függőlegessé válik,

(4.12. ÁBRA)

A téridő szerkezete egy nem összeomló csillag körül. A fénysugarak akadálytalanul távoznak a csillag felszínéről (piros, függőleges vonalak). A csillagtól távol 45 fokos szöget zárnak be a függőlegessel, a csillag közelében azonban a téridőnek a csillag tömege által okozott torzulása hatására a fénysugarak kisebb szöget zárnak be a függőlegessel.

-----

(4.13. ÁBRA) Ha a csillag összeomlik (a vörös vonalak egy pontban találkoznak), a téridő torzulása oly erőteljes lesz, hogy a fénysugarak a felszín közelében befelé mozognak. Fekete lyuk alakult ki, vagyis a téridő olyan tartománya, amelyet még a fény sem képes elhagyni.

Az eseményhorizontot, vagyis a fekete lyuk külső határát azok a fénysugarak alkotják, amelyeknek éppen nem sikerült kiszabadulniuk a fekete lyukból, hanem a középponttól állandó távolságban lebegnek.

-----

ami azt jelenti, hogy a fény a csillag távolságától állandó távolságban lebeg, soha nem tud elszabadulni a csillag közeléb ől. A fénynek ez a kritikus pályája jelöli ki az eseményhorizontnak nevezett felületet, amely elválasztja egymástól a téridő két tartományát, azt, amelyikből el tud szabadulni a fény, attól, ahonnan soha nem juthat ki. A téridő görbülete mindazon fénysugarakat visszahajlítja, amelyeket a csillag azt követően bocsátott ki, hogy összehúzódása következtében felülete az eseményhorizonton belülre került. A csillag tehát a Michell-féle sötét csillagok egyikévé vált, vagy mai szóhasználattal fekete lyukká alakult.

Hogyan tudjuk kimutatni egy fekete lyuk jelenlétét, ha egyáltalán nem hagyhatja el fény az ilyen objektumot? A válasz egyszerű: mert a fekete lyuk ugyanakkora gravitációs hatást fejt ki a környezetében lévő égitestekre, mint összeomlása előtt a csillag, amelyikből létrejött. Ha a Nap fekete lyukká válna, és eközben nem veszítene a tömegéből, akkor a bolygók továbbra is ugyanúgy keringenének körülötte, mint most.

A fekete lyukak kimutatásának egyik módszere szerint olyan anyagot kell keresni, amelyik egy láthatatlan, kicsiny, de nagy tömegű objektum körül látszik keringeni. Számos ilyen rendszert sikerült már megfigyelni. Talán a leglátványosabbak mind közül azok az óriás fekete lyukak, amelyek a galaxisok és a kvazárok magjában fordulnak elő (4.15. ábra).

A fekete lyukak eddig tárgyalt tulajdonságai nem jelentenek különösebb problémát a determinizmust illetően. A fekete lyukba bezuhanó és a szingularitást elérő űrhajós számára véget ér az idő. Az általános relativitáselméletben azonban az idő a különböző helyeken különböző sebességgel múlhat. Az űrhajós órája tehát felgyorsulhat, amikor megközelíti a szingularitást, de úgy, hogy azért végtelen időtartamot mérjen. Az idő-távolság diagramon (4.14. ábra) az így definiált új idő állandó értékeinek megfelelő felületek a középpont közelében összesűrűsödnek azon pont alatt, ahol a szingularitás megjelent. A fekete lyuktól nagyon távol viszont egybeesnek a csaknem sík téridőben mért, közönséges idő állandó értékeinek megfelelő felületekkel.

Ezt az időt behelyettesíthetjük a Schrödinger-egyenletbe, és ha ismerjük a hullámfüggvény kezdeti értékét, akkor kiszámíthatjuk későbbi időpontokra is. Még mindig érvényes tehát a determinizmus. Érdemes azonban megjegyezni, hogy a későbbi időpontokban a hullámfüggvény egy része a fekete lyuk belsejében lesz, ahol viszont a kívül tartózkodók számára megfigyelhetetlen. E szerint az a megfigyelő, aki elég ügyes ahhoz, hogy ne essen bele a fekete lyukba, nem tudja a Schrödinger-egyenletet időben visszafelé alkalmazva a múltbeli időpontokra kiszámítani a hullámfüggvényt. Ehhez ugyanis ismernie kellene a hullámfüggvénynek azt a részét is, amelyik a fekete lyuk belsejébe esik. Ez tartalmazza a fekete lyukba esett dolgokra vonatkozó információkat. Ez potenciálisan tekintélyes mennyiségű információt jelent, mert egy adott tömegű és forgási sebességű fekete lyuk nagyon nagyszámú részecske különböző konfigurációiból jöhet létre; ugyanakkor viszont a fekete lyuk tulajdonságai nem függenek annak a testnek a természetétől,

(4.15. ÁBRA)

FEKETE LYUK EGY GALAXIS KÖZÉPPONTJÁBAN

Balra: az NGC 4151 jelű galaxis képe a Hubble-űrtávcső nagy látószögű kamerájával.

Középen: a képen áthaladó vízszintes vonal az NGC 4151 középpontjában lévő fekete lyuk által keltett fénytől származik. Jobbra: az oxigén színképvonalának hullámhosszán látható emissziós sugárzás. Minden bizonyíték amellett szól, hogy az NGC 4151 fekete lyukat tartalmaz, amelynek tömege mintegy százmilliószorosa a Nap tömegének.

-----

(4.14. ÁBRA)

A fenti rajz egy űrhajóst ábrázol, aki 11:59:57 órakor leszáll egy összeomló csillag felszínére, és ott marad, miközben a csillag sugara a kritikus érték alá csökken, ahol a gravitáció már olyan erőssé válik, hogy semmilyen jel nem hagyhatja el az égitest felszínét. Órája szabályos időközönként jeleket bocsát ki a csillag körül keringő űrhajó felé.

Ha valaki távolról figyeli a csillagot, akkor soha nem fogja észrevenni, hogy a csillag átlépi az eseményhorizontot és fekete lyukká válik. Ehelyett azt látja, hogy a csillag a kritikus sugárnál nagyobb marad, a felszínén lévő óra pedig fokozatosan lassul, majd megáll.

amelyik összeomlása eredményeképpen a fekete lyuk keletkezett. John Wheeler ezt az eredményt a következőképpen kommentálta: „a fekete lyuk nem szőrös” (más megfogalmazásban: „a fekete lyuknak nincs haja” - a lektor megjegyzése)! A franciák számára viszont ez éppenséggel gyanújuk megerősítését jelenti.

A determinizmust illetően akkor léptek fel nehézségek, amikor felfedeztem, hogy a fekete lyukak nem teljesen feketék. Amint a 2. fejezetben láttuk, a kvantumelmélet azt állítja, hogy a mezők értéke még az úgynevezett vákuumban sem lehet pontosan nulla. Ha nulla lenne az értékük, akkor a helyük és változásuk mértéke, azaz a sebességük egyidejűleg pontosan nulla lenne. Ezáltal viszont megsérülne a határozatlansági reláció, amely szerint nem lehet a helyet és a sebességet egyidejűleg pontosan megadni. Ezért minden mezőnek rendelkeznie kell bizonyos mértékig a vákuum fluktuációjának nevezett tulajdonsággal (ugyanúgy, ahogyan a 2. fejezetben leírt ingának is kell lennie nullponti fluktuációinak). A vákuumfluktuációk sokféleképpen értelmezhetők, amelyek különbözőeknek tűnnek, ám matematikailag egyenértékűek. A pozitivista szemléletmódot követve a lehetséges képek közül szabadon kiválaszthatjuk azt, amelyik a leghasznosabbnak látszik a szóban forgó probléma megoldásához. Ebben az esetben a legcélszerűbb a vákuumfluktuációkra mint virtuális részecskepárokra gondolni, amely párok a téridő valamely pontjában együtt jelennek meg, eltávolodnak egymástól, azután visszajönnek, és annihilálódnak. A „virtuális” itt azt jelenti, hogy ezek a részecskék közvetlenül nem figyelhetők meg, közvetett hatásuk azonban megmérhető, miközben ez figyelemre méltó pontossággal egyezik az elméleti előrejelzésekkel (4.16. ábra).

Ha jelen van egy fekete lyuk, akkor a részecskepár egyik tagja beleeshet a fekete lyukba, aminek eredményeképpen a másik részecske szabadon távozhat a végtelenbe (4.17. ábra). A fekete lyuktól távol elhelyezkedő megfigyelő az elszökő részecskét úgy érzékeli, mintha azt a fekete lyuk sugározta volna ki. A fekete lyuk spektruma pontosan olyan, mint amit egy forró test sugárzása esetében várunk, amelyiknek a hőmérséklete arányos a fekete lyuk eseményhorizontján - vagyis a határán - mért gravitációs térrel. Más szavakkal, a fekete lyuk h őmérséklete a méretét ől függ.

Egy néhány naptömegű fekete lyuk hőmérséklete csak pár milliomod fokkal lenne az abszolút nulla fok fölött, míg a nagyobb fekete lyukak hőmérséklete még alacsonyabb lenne. E szerint a fekete lyukak bármiféle kvantumsugárzását könyörtelenül

----

A FEKETE LYUK HŐMÉRSÉKLETE

A fekete lyuk sugárzást bocsát ki, mintha T hőmérsékletű test lenne, ahol a hőmérséklet csak a fekete lyuk tömegétől függ. Pontosabban

fogalmazva a hőmérsékletet az alábbi összefüggés adja meg:

Ebben a képletben c jelöli a fény sebességét, h a Planck-állandó, G a Newton-féle gravitációs állandó és k a Boltzmann-állandó. Végül, M jelöli a fekete lyuk tömegét. Látható, hogy minél kisebb a fekete lyuk tömege, annál nagyobb a hőmérséklete. A képletből kiderül, hogy egy néhány naptömegű fekete lyuk hőmérséklete csupán pár milliomod fok az abszolút nulla fölött.

Fent: a virtuális részecskék egy fekete lyuk eseményhorizontja közelében bukkannak fel és annihilálódnak. A pár egyik tagja beesik a fekete lyukba, míg ikertestvére elszökik. Az eseményhorizonton kívülről úgy tűnik, mintha a fekete lyuk sugározná ki a megszökő részecskéket.

-----

Lent: az üres térben a részecskepárok tűnnek elő, rövid ideig léteznek, majd annihilálódnak.

(4.18. ÁBRA)

Az általános relativitáselmélet téregyenleteinek de Sitter-féle megoldása olyan világegyetemet ír le, amely inflációsan (felfúvódva) tágul. A rajzon az időt a függőleges tengelyen, a világegyetem kiterjedését a vízszintesen ábrázoljuk. A térbeli távolságok olyan gyorsan nőnek, hogy a távoli galaxisok fénye soha nem képes elérni hozzánk, ezért - akárcsak a fekete lyukak esetében - kialakul egy eseményhorizont, annak a tartománynak a határa, amelyet nem figyelhetünk meg.

-----

elnyomná az Ősrobbanásból visszamaradt 2,7 K hőmérsékletű kozmikus háttérsugárzás, amelyről ugyancsak a 2. fejezetben volt szó. A sokkal kisebb és forróbb fekete lyukak sugárzását ki lehetne mutatni, de úgy tűnik, ezekből meg nincs túl sok a környezetünkben. Kár. Ha csak egy ilyet felfedeznének, megkapnám a Nobel-díjat. Mindamellett, van azonban egy közvetett bizonyítékunk az ilyen sugárzás létezésére vonatkozóan, amely bizonyíték a Világegyetem történetének korai szakaszából származik. Amint a 3. fejezetben elmondtuk, feltételezzük, hogy a Világegyetem történetének nagyon korai szakaszában volt egy felfúvódó időszak, amikor a Világegyetem egyre gyorsuló ütemben tágult. Ebben az időszakban a tágulásnak oly sebesnek kellett lennie, hogy egyes objektumok túlságosan messze lennének tőlünk ahhoz, hogy fényük bármikor is elérhessen minket. A Világegyetem túl sokat és túl gyorsan tágult, miközben a fény felénk tartott. Emiatt a Világegyetemben lennie kellene egy a fekete lyukak eseményhorizontjához hasonló horizontnak, amelyik elválasztja egymástól azt a két tartományt, ahonnan a fény elérhet, illetve ahonnan nem érhet el bennünket (4.18. ábra).

Nagyon hasonló érvek arra mutatnak, hogy ezt a horizontot is termikus sugárzásnak kell elhagynia, akárcsak a fekete lyukak eseményhorizontját. Tudjuk, hogy a termikus sugárzásban számítanunk kell a sűrűségfluktuációk jellegzetes spektrumára. Ebben az esetben a sűrűségfluktuációk a Világegyetemmel együtt tágultak volna. Ha karakterisztikus méretük meghaladja az eseményhorizont kiterjedését, akkor befagytak volna, ezért ma a korai Világegyetemből visszamaradt kozmikus háttérsugárzás hőmérsékletében fellépő, parányi ingadozások formájában figyelhetnénk meg a nyomukat. Ezen változásokra vonatkozó megfigyeléseink eredményei figyelemreméltóan jó egyezést mutatnak a termikus fluktuációkra vonatkozó előrejelzéseinkkel.

Noha a fekete lyukak sugárzására vonatkozó megfigyelési bizonyítékunk némileg közvetett, mindenki, aki behatóbban foglalkozott a kérdéssel, egyetért abban, hogy a sugárzásnak léteznie kell, ha összhangban akarunk maradni más, megfigyelésekkel ellenőrzött elméletekkel. Mindennek fontos következménye van a determinizmusra nézve. A fekete lyukat elhagyó sugárzás energiát visz magával, aminek következtében a fekete lyuk tömeget veszít és kisebb lesz. Ebből azonban egyúttal az is következik, hogy a fekete lyuk hőmérséklete emelkedik, sugárzása pedig intenzívebbé válik. Végül a fekete lyuk tömege nullára csökken. Nem tudjuk, hogyan lehet kiszámítani, mi történik ebben a pontban, ám a dolgok egyetlen magától értetődő, ésszerű kimenetele csak az lehet, ha a fekete lyuk nyomtalanul eltűnik. De mi történik ebben az esetben a hullámfüggvénynek a fekete lyuk belsejébe eső részével, és az általa hordozott információval, amely a fekete lyukba hullott? Először arra gondolhatnánk, hogy a hullámfüggvénynek ez a része és az általa hordozott információ előbukkan abban a pillanatban, amikor a fekete lyuk végérvényesen eltűnik. Az információ azonban nem közlekedhet szabadon, amiről bárki meggyőződhet, amikor kézhez kapja a telefonszámláját.

Az információ hordozásához energiára van szükség, márpedig a fekete lyuknak élete végső szakaszára csak kevés energiája marad. A lyuk belsejében felhalmozott információ kijutásának egyetlen kézenfekvő módja az lehet, ha az a sugárzással folyamatosan távozik, és nem várja meg a lyuk történetének legvégső fázisát. Emlékezzünk azonban vissza a fekete lyuk sugárzásáról alkotott képünkre, miszerint egy virtuális részecskepár egyik tagja beléhull a fekete lyukba, míg a másik elszökik. Nem várhatjuk, hogy az elszabaduló részecske kapcsolatban maradjon a fekete lyukba hulló párjával és ily módon információt tudjon kicsempészni a lyuk belsejéből. Ezért az egyetlen elfogadható válasznak az t űnik, hogy a hullámfüggvény fekete lyuk belsejébe eső része által hordozott információ egyszerűen elvész (4.19. ábra).

Az ilyen információvesztésnek fontos következménye van a determinizmusra nézve. Mindenekelőtt megállapítottuk, hogy hiába ismerjük a hullámfüggvényt a fekete lyuk eltűnését követően, a Schrödinger-egyenlettel nem számolhatunk az időben visszafelé, ezért nem tudjuk kiszámítani, milyen volt a hullámfüggvény a fekete lyuk létrejötte előtt. Az, hogy milyen lehetett akkor a hullámfüggvény, bizonyos mértékig a hullámfüggvénynek attól a részétől is függ, amelyik odaveszett a fekete lyukban. Arra szoktunk gondolni, hogy a múltat pontosan megismerhetjük. Ha azonban a fekete lyukakban információ vész el, akkor ez a feltevésünk nem állja meg a helyét - vagyis bármi megtörténhetett.

(4.19. ÁBRA)

Az eseményhorizontról távozó termikus sugárzás energiát visz magával, ami csökkenti a fekete lyuk tömegét. A tömegvesztés következtében a fekete lyuk hőmérséklete és sugárzásának intenzitása nő, ezért egyre gyorsabban veszíti a tömegét. Nem tudjuk, mi történik, amikor a tömeg rendkívül kicsire csökken, de a folyamat legvalószínűbb kimenetele az, hogy a fekete lyuk nyomtalanul eltűnik.

----

Az afféle emberek, mint az asztrológusok és ügyfeleik elsősorban a jövő megjóslására kíváncsiak, semmint a múlt rekonstruálására. Első pillanatban úgy tűnhet, hogy a hullámfüggvény egy részének elveszése a fekete lyukban nem akadályozhat meg bennünket abban, hogy előre jelezzük a hullámfüggvény fekete lyukon kívüli részének a viselkedését. Kiderül azonban, hogy az információvesztés kölcsönhatásban van a jövőre vonatkozó előrejelzésekkel is, ami nyilvánvalóvá válik, ha alaposan elemezzük azt a gondolatkísérletet, amelyet Einstein, Boris Podolsky és Nathan Rosen az 1930-as években vetett fel.

Képzeljük el, hogy egy radioaktív atom elbomlik, és két, egymással ellentétes irányban egy-egy részecskét bocsát ki, amelyek spinje ellentétes irányú. Az a megfigyelő, aki csak az egyik részecskét látja, nem tudja előre, hogy annak spinje jobbra vagy balra csavarodik-e. Ha azonban megméri a részecske spinjét, és mondjuk, azt tapasztalja, hogy spinje jobbra csavarodik, akkor teljes bizonyossággal előre jelezheti, hogy a másik részecske spinje balra mutat, és megfordítva (4.20. ábra). Einstein a gondolatkísérlet eredményét a kvantumelmélet képtelensége mellett szóló bizonyítéknak tekintette: a másik részecske ugyanis esetleg már valahol a galaxisunk átellenes vidékén jár, hogyan is hihetnénk, hogy valaki egyetlen szempillantás alatt megállapíthatná, milyen irányú a spinje. A legtöbb tudós azonban egyetért abban, hogy Einstein volt az, aki tévedett, nem a kvantummechanika. Az Einstein-Podolsky-Rosen-féle gondolatkísérletből ugyanis nem következik, hogy bárki is képes lehetne a fénysebességnél gyorsabban információt küldeni. Ez valóban nevetségesen hangzana. A lényeg az, hogy mi nem tudjuk megválasztani, hogy a mi részecskénk spinje mondjuk jobbra irányuljon, így azt sem tudjuk előírni, hogy a távoli megfigyelő által vizsgált részecske spinje balra mutasson.

(4.20. ÁBRA)

Az Einstein-Podolsky-Rosen-féle gondolatkísérletben a megfigyelő, aki megmérte az egyik részecske spinjét, pontosan tudni fogja a másik részecske spinjének irányát is.

Valójában ez a gondolatkísérlet pontosan azt az esetet írja le, ami a fekete lyukaknál lejátszódik. A virtuális részecskepár hullámfüggvénye előírja, hogy a két részecske spinjének egymással ellentétesnek kell lennie (4.21. ábra). Meg szeretnénk állapítani a kifelé haladó részecske spinjét és hullámfüggvényét, amit csak akkor tehetünk meg, ha megfigyeljük a befelé eső részecskét. Azt a részecskét viszont már elnyelte a fekete lyuk, ahol sem a spin, sem a hullámfüggvény nem mérhető meg. Ennek következtében nem jelezhető előre a megszökő részecske spinje vagy hullámfüggvénye. Különböző spinje és hullámfüggvénye lehet, sok különféle lehet őséggel, semmiképpen nem jelenthetjük ki, tehát, hogy egyetlen spin vagy hullámfüggvény jellemzi a részecskét. Úgy tűnik, ezáltal csak korlátozottabban vagyunk képesek előre jelezni a jövőt. Laplace klasszikus elképzelését,

(4.21. ÁBRA)

A virtuális részecskepár hullámfüggvénye olyan, hogy a két részecskének csakis ellentétes lehet a spinje. Ha azonban az egyik részecske beleesik egy fekete lyukba, akkor lehetetlen teljes bizonyossággal megállapítani a megmaradó részecske spinjét.

amely szerint a részecskék jövőbeni helyét és sebességét egyaránt pontosan ki tudjuk számítani, akkor kellett módosítani, amikor a határozatlansági reláció kimondta, hogy nem lehetséges a helyet és a sebességet egyidejűleg pontosan megmérni. A hullámfüggvényt azonban meg tudjuk mérni, majd a Schrödinger-egyenlet segítségével ki tudjuk számítani, miként változik a jövőben. Ez lehetővé teszi, hogy teljes bizonyossággal előre jelezzük a hely és a sebesség egy meghatározott kombinációját, ami fele annyi információt jelent, mint amennyit Laplace elképzelése szerint megjósolhatunk. Teljes bizonyossággal megjósolhatjuk például, hogy a két részecske spinje különböző lesz, de ha az egyik részecske bezuhan a fekete lyukba, akkor semmit sem állíthatunk bizonyosan a megmaradó részecskéről. Ez azt jelenti, hogy a fekete lyukon kívül semmiféle olyan mérés nem létezik, amelyiknek az eredménye teljes bizonyossággal megjósolható lenne, vagyis a határozott előrejelzések készítésére vonatkozó képességünk nullára csökkent. Elképzelhető tehát, hogy az

(4.22. ÁBRA)

A fekete lyukakat a pébránoknak a téridő extra dimenzióiban előforduló metszeteiként foghatjuk fel. A fekete lyuk belső állapotára vonatkozó információ a pébránok hullámai formájában tárolódik.

---

asztrológia semmivel sem teljesít rosszabbul a jövő előrejelzésében, mint a természettudományok törvényei.

Sok fizikusnak nem szimpatikus a determinizmus efféle korlátozása, ezért felvetették, hogy a belül uralkodó állapotokra vonatkozó információ valahogy kijuthat a fekete lyukból. Eveken keresztül csak reménykedni lehetett abban, hogy valamilyen módszert sikerülne találni az információ megmentésére. 1996-ban azonban Andrew Strominger és Cumrun Vafa jelentős előrehaladást ért el. Úgy tekintettek a fekete lyukakra, mint amelyek nagyszámú, pébránoknak nevezett építőelemből állnak (lásd az 54. oldalon).

(4.23. ÁBRA)

A fekete lyukba beeső részecske úgy képzelhető el, mint egy pébránnak nekiütköző zárt hurok (1).Az ütközés hullámokat gerjeszt a pébránban (2). A hullámok találkozhatnak, aminek hatására a pébrán egy része zárt hurokként leszakad (3). Ez lenne a fekete lyuk által kibocsátott részecske.

-----

Emlékezzünk vissza, hogy a pébránok - egyik leírásmódjuk szerint - olyan kiterjedt lapok, amelyek a tér három dimenziójában, valamint további hét, számunkra észrevétlen maradó, extra dimenzióban mozognak (lásd a 4.22. ábrát a 125. oldalon). Bizonyos esetekben kimutatható, hogy a pébránokon elhelyezkedő hullámok száma pontosan annyi, mint amennyi információ jelenlétére számíthatunk a fekete lyukban. Ha részecskék találják el a pébránokat, akkor azokon újabb hullámokat gerjesztenek. Hasonlóképpen, ha a pébránokon különböző irányokba mozgó hullámok, egy pontban találkoznak, akkor olyan erőteljes csúcsot hozhatnak létre, hogy a pébrán egy

része leszakad, és részecskeként távozik. Ezek szerint a pébránok ugyanúgy képesek részecskéket elnyelni és kibocsátani, akárcsak a fekete lyukak.

A pébránokat hatékony elméletnek tekinthetjük. Nem kell arra gondolnunk, hogy ténylegesen kis felületek mozognak a sík téridőben, ám a fekete lyukak mégiscsak úgy viselkednek, mintha ilyen felületekből állnának. Olyan a helyzet, mint a víz esetében, amely H_2O molekulák milliárdjaiból és milliárdjaiból épül fel, amelyek között bonyolult kölcsönhatások lépnek fel. Ugyanakkor a víz viselkedésének leírására a folytonos folyadék nagyon jó és hatékony modellnek bizonyul. A fekete lyukak azon matematikai modellje, amely a lyukakat pébránokból felépülő objektumoknak tekinti, hasonló eredményekre vezet, mint a korábban tárgyalt, virtuális részecskepárokkal dolgozó modell. Ezért a pozitivista szemlélet szerint ez a modell is éppolyan jó, legalábbis a fekete lyukak bizonyos csoportjaira. Ezen csoportok esetében a pébránmodell pontosan ugyanazt a részecskekibocsátási ütemet jelzi előre, mint a virtuális részecskepármodell. Van azonban egy fontos különbség: a pébránmodell szerint a fekete lyukba hulló objektumokra vonatkozó információ a pébránok hullámainak hullámfüggvényében megőrződik. A pébránokat a sík téridő felületeinek tekintjük, ezért az idő egyenletesen múlik, a

fénysugarak pályája nem hajlik el, és a hullámokban tárolt információ nem vész el. Ezzel szemben az információ végeredményben a pébránok sugárzása folytán előbukkan a fekete lyukból. Ennek értelmében a pébránmodell szerint a Schrödinger-egyenlet segítségével kiszámíthatjuk későbbi időpontokra is a hullámfüggvény értékét. Semmi sem vész el, az idő pedig egyenletesen folyik. Elértük a kvantummechanikai értelemben is teljes determinizmust.

Akkor hát melyik leírásmód a helyes? Elvész a hullámfüggvény egy része a fekete lyukakban, vagy minden információ ismét előkerül, amint azt a pébránmodell állítja. Ez napjaink elméleti fizikájának egyik kulcsfontosságú kérdése. Sokan úgy hiszik, hogy a legújabb kutatások eredménye szerint az információ nem vész el. A világ biztonságos és előre jelezhető, semmi váratlan nem fog történni. A helyzet azonban nem egészen világos. Ha komolyan vesszük Einstein általános relativitáselméletét, akkor meg kell engednünk azt a lehetőséget is, hogy a téridő megcsomózódik, és az információ a gyűrődésekben vész el. Amikor az Enterprise csillaghajó keresztülhaladt egy féreglyukon, valami váratlan dolog történt. Tudom, mert én is ott voltam a fedélzeten, Newtonnal, Einsteinnel és Datával pókereztem. Nagy meglepetés ért. Figyeljék csak meg, mit hoz a jövő.

5. FEJEZET

A MÚLT VÉDELME

Lehetséges-e az időutazás?

Visszautazhat-e egy fejlett civilizáció a múltba, hogy azt megváltoztassa?

Barátom és kollégám, Kip Thome (balra), akivel már számtalanszor fogadtam, nem olyan ember, aki a jól bejáratott utat követi a fizikában, csak azért, mert mindenki más ezt teszi. Így azután neki volt elsőként bátorsága a komoly természettudósok közül arra, hogy az időutazást gyakorlati lehetőségként tárgyalja.

Bonyolult dolog nyíltan spekulálni az időutazásról. Egyrészt az a veszély fenyeget, hogy egyesek felháborodnak, amiért a közpénzeket ilyen nevetséges dologra fordítjuk, másrészt viszont felmerülhet az egész kutatás katonai célú titkosításának az igénye is. Valóban, hogyan is tudnánk megvédeni magunkat valaki ellen, aki időgéppel van felszerelve? Az időutazás képességének birtokában lévő ellenség megváltoztathatja a történelmet, és uralma alá hajthatja a Földet. Nagyon kevesen vannak, akik elég merészek ahhoz, hogy egy fizikuskörökben ennyire elfogadhatatlan témán dolgozzanak. Legjobb, ha az időutazás szinonimájaként használható szakkifejezések mögé bújva álcázzuk tevékenységünket.

Az időutazásra vonatkozó minden modern fejtegetés alapja Einstein általános relativitáselmélete. Amint a korábbi fejezetekben már láttuk, az Einstein-egyenletek dinamikussá tették a teret és az időt, azáltal, hogy leírták, miként torzítja a Világegyetemben található anyag és energia a tér és az idő szerkezetét. Az általános relativitáselméletben valakinek a karóráján mért személyes ideje mindig növekszik ugyan, akárcsak

5.1. ÁBRA

a sík téridő Newton-féle mechanikájában vagy a speciális relativitáselméletben. Ám itt már fennáll annak a lehetősége, hogy a téridő oly mértékben meggörbül, hogy egy űrhajóval útnak indulva előbb érkezhetünk vissza, mielőtt elindultunk (5.1. ábra).

Az egyik lehetőség, amikor a fentebb említett jelenség előfordulhat az, ha a téridőben olyan, féreglyukaknak nevezett, a 4. fejezetben már bemutatott csövek vannak jelen, amelyek összekapcsolják a téridő különböző tartományait. Ebben az esetben megtehetjük, hogy belevezetjük űrhajónkat a féreglyuk egyik szájába, majd a másikon keresztül a téridő egy másik pontján, tehát térben másutt, és időben máskor lépünk ki (lásd az 5.2. ábrát a 136. oldalon).

Ha léteznek féreglyukak, akkor a térbeli határsebesség problémájára is megoldást jelenthetnek. Egy a speciális relativitáselmélet előírásainak megfelelően a fénysebességnél lassabban haladó űrhajóval csak sok tízezer év alatt tudnánk eljutni a Tejútrendszer egyik széléről a másikra. Egy féreglyukon keresztül azonban hamar átugorhatnánk a galaxis másik szélére, de vacsorára már haza is érnénk. Kimutatható ugyanakkor, hogy ha léteznek féreglyukak, akkor segítségükkel akár indulásunkat megelőzően is visszaérkezhetünk. E szerint akár azt is elképzelhetjük, hogy visszaérkezésünk után felrobbantjuk az

indítóállványon álló űrhajót, amellyel éppen el akarunk indulni arra az űrrepülésre, amelyikről az imént érkeztünk vissza. Ez az úgynevezett nagyapa paradoxon egyik változata: mi történik, ha visszamegyünk az időben és megöljük saját nagyapánkat, még mielőtt apánk megfogant volna (lásd az 5.3. ábrát a 138. oldalon)?

Természetesen a paradoxon csak akkor áll fenn, ha úgy gondoljuk, hogy az időben visszautazva tetszés szerinti cselekedeteket hajthatunk végre. Könyvünkben nem bocsátkozunk a szabad akaratra vonatkozó filozófiai fejtegetésekbe. Ehelyett inkább arra koncentrálunk, vajon megengedik-e a fizika törvényei a téridő oly mértékű görbületét, hogy egy makroszkopikus test, mondjuk egy űrhajó, visszatérhessen saját múltjába. Einstein elmélete értelmében az űrhajó szükségszerűen lassabban halad a helyi fénysebességnél, aminek következtében a téridőben úgynevezett időszerű pályán mozog. Ennek megfelelően a kérdés más szakkifejezésekkel is megfogalmazható: megengedi-e a téridő zárt, időszerű görbék létezését - vagyis létezhetnek-e olyan

(5.2. ÁBRA) AZ IKERPARADOXON MÁSIK VÁLTOZATA

(1) Ha létezne olyan féreglyuk, amelynek két vége közel van egymáshoz, akkor átsétálhatnánk a féreglyukon, ahonnan ugyanakkor lépnénk ki, mint amikor oda beléptünk.

(2) Elképzelhetjük, hogy egy féreglyuk egyik végét egy űrhajóhoz rögzítve hosszú utazásra visszük, miközben másik vége mindvégig a Földön marad.

(3) Az ikerparadoxon következtében az űrhajó visszaérkezésekor a féreglyuk űrhajóhoz rögzített vége számára rövidebb idő telt el, mint a mindvégig a Földön maradt vége számára. Ez azt jelentené, hogy ha belépünk a féreglyuk földi végén, akkor az űrhajóban ennél korábban tudunk kilépni a másik végén.

hurkok, amelyek újra meg újra visszatérnek önmagukba. Ezeket a zárt útvonalakat a továbbiakban „időhurkoknak” fogom nevezni.

A kérdésre három szinten próbálhatunk meg választ adni. Az első szint Einstein általános relativitáselmélete, amely feltételezi, hogy a Világegyetemnek pontosan meghatározott, bizonytalanságok nélküli története van. Az efféle klasszikus elméletek meglehetősen teljes képet rajzolnak. Ugyanakkor viszont, mint láttuk, az ilyen elméletek nem lehetnek tökéletesen helytállóak, hiszen megfigyeléseink szerint az anyag eredendő tulajdonsága a bizonytalanság és a kvantumfluktuációk.

Ezért az időutazásra vonatkozó kérdésünket egy második szinten, a félklasszikus elméletek világában is feltehetjük. Ezekben az anyagot a kvantumelmélet előírásainak megfelelően viselkedőnek tekintjük, az ennek megfelelő bizonytalanságokkal és kvantumfluktuációkkal, ám a téridőt jól meghatározottnak és klasszikus jellegűnek tartjuk. Ebben az esetben a leírás kevésbé teljes, de legalább van elképzelésünk arról, miként kell eljárnunk.

Végül számításba vehetjük a gravitáció teljes kvantumelméletét, függetlenül attól, hogy részleteiben milyen is lehet az. Ebben az elméletben, ahol nemcsak az anyag, hanem maga az idő és a tér is bizonytalan lehet és fluktuálhat, még az sem világos, miként fogalmazhatjuk meg az időutazás lehetségességére vonatkozó kérdésünket. Talán a legjobb, amit tehetünk, ha megkérdezünk a téridő csaknem sík, és bizonytalanságoktól mentes tartományaiban

(5.3. ÁBRA)

Hatással lehet-e a féreglyukon keresztüllőtt lövedék egy korábbi időpontban a fegyvert elsütő személyre?

-------

A kozmikus húrok

A kozmikus húrok hosszú, de parányi keresztmetszetű, nagy tömegű objektumok, amelyek talán a Világegyetem fejlődésének kezdeti

szakaszában jöttek létre. Ha már egyszer kialakultak a kozmikus húrok, akkor a Világegyetem tágulása egyre jobban megfeszítette őket, így mostanra egyetlen húr átfoghatja az egész, megfigyelhető Világegyetemünket.

A kozmikus húrok előfordulásának lehetősége a modern részecskefizikai

elméletekben bukkant fel, amelyek jóslata szerint a Világegyetem forró, ősi szakaszában az anyag szimmetrikus fázisban létezett. Ez leginkább a víz állapotához hasonlítható, amely szimmetrikus közeg, hiszen minden pontjában minden irányban egyforma, ellentétben például a jégkristályokkal, amelyek meghatározott szerkezetet mutatnak.

Amikor a Világegyetem lehűlt, akkor az egymástól távoli tartományokban különbözőképpen sérülhetett a szimmetria. Ennek következtében a kozmikus anyag az egyes tartományokban különböző alapállapotokbanjutott nyugalomba. A kozmikus húrok az anyag azon megnyilvánulási formái, amelyek az említett tartományok közötti határfelületeket alkotják.

Kialakulásuk e szerint tehát annak a ténynek volt az elkerülhetetlen következménye, hogy a különböző tartományok alapállapotai nem lehetnek azonosak.

lakó embereket, miként értelmezik méréseik eredményét. Arra gondolnak-e, hogy az időutazás az erős gravitációjú és nagy kvantumfluktuációkkal jellemzett helyeken valósulhat meg?

Lássuk először a klasszikus elméletet: a speciális (gravitáció nélküli) relativitáselmélet sík térideje nem engedi meg az időutazást, éppúgy, amint az eleinte ismert, görbült téridők sem. Ezért jelentett Einstein számára nagy megrázkódtatást, amikor 1949-ben a Gödel-tétel (lásd a keretben) nyomán híressé vált Kurt Gödel olyan téridőt fedezett fel, amelyik egy forgó anyaggal teli világegyetem volt, minden egyes pontjában időhurkokkal (5.4. ábra).

A Gödel-megoldáshoz szükség volt egy kozmológiai állandóra, amelyik vagy létezik, vagy nem létezik, ám a később talált további megoldások egyikéhez sem volt szükség a kozmológiai állandóra. Különösen érdekes az az eset, amikor két kozmikus húr nagy sebességgel elhalad egymás mellett.

A kozmikus húrokat nem szabad összetéveszteni a húrelméletben szereplő húrokkal, bár a két fogalom nem teljesen független egymástól. A húrok hosszú, de nagyon kicsiny keresztmetszetű objektumok. Előfordulásukat egyes részecskefizikai elméletek jósolják meg. Egyetlen kozmikus húron kívül a téridő sík. Ez a sík téridő azonban olyan, mintha kimetszettünk volna belőle egy cikkelyt, amelynek hegyes vége a húr közelébe esik. Így a téridő olyan lesz, mint egy kúppalást. Képzeljünk magunk elé egy kartonpapír korongot, amelyből kivágtunk egy cikkelyt, mint egy vastag szeletet egy tortából,

(5.4. ÁBRA)

Megengedi-e a téridő a zárt, időszerű görbéket, amelyek újra meg újra visszatérnek saját kiindulópontjukba?

-----

GÖDEL „NEM TELJESSÉGI” TÉTELE

Kurt Gödel osztrák matematikus 1931-ben bebizonyította híres, a matematika természetére vonatkozó, nem teljességi tételét. A tétel állítása szerint az axiómák bármely formális rendszerén belül, mint amilyen például napjaink matematikája, szükségszerűen létezniük kell olyan kérdéseknek, amelyeket a rendszert definiáló axiómák alapján sem bizonyítani, sem pedig megcáfolni nem lehet. Más szavakkal kifejezve, Gödel tehát azt bizonyította be, hogy vannak olyan problémák, amelyeket nem lehet adott szabályok vagy eljárási rend alapján megoldani.

Gödel tétele alapvető korlátokat állított fel a matematika számára. A tudományos közösséget sokkolta a felismerés, hiszen félresöpörte azt a széles körben elterjedt nézetet, amely szerint a matematika egységes logikai alapon nyugvó, saját magával összhangban lévő és teljes rendszert alkot. Gödel tétele, Heisenberg határozatlansági relációja és az a tény, hogy még a determinisztikus rendszerek fejlődését is gyakorlatilag lehetetlen nyomon követni, mert az ilyen rendszerek is kaotikusakká válnak, együttesen olyan korlátokat állítottak a természettudományos ismeretszerzés útjába,

amelyeket csak a XX. század folyamán kezdtek megfelelően értékelni.

amely szelet csúcspontja a korong középpontjában van. Tegyük félre a kivágott cikkelyt, a megmaradó részt meghajlítva két élét ragasszuk össze. Eredményül kúppalástot kapunk. Ez a felület ábrázolja a téridőt, amelyben a húr elhelyezkedik (5.5. ábra).

Vegyük észre, hogy a kúppalástot továbbra is ugyanaz a papírlap alkotja, amelyből kiindultunk (eltekintve természetesen a kivágott résztől), ezért a csúcspontját kivéve a felületet továbbra is síknak tekinthetjük. Kimutathatjuk, hogy a kúp csúcspontjában görbület van, azon egyszerű oknál fogva, mert a csúcspont köré rajzolt kör kerülete kisebb, mint az ugyanolyan távolságban az eredeti sík körlap középpontja köré rajzolt kör kerülete. Egyszerű a magyarázat: a hiányzó cikkely okozza azt, hogy a csúcs körül húzott körvonal rövidebb, mint az ugyanekkora sugarú kör kerülete a sík térben (5.6. ábra).

5.5. ÁBRA

Hasonlóképpen, a kozmikus húrok esetében a sík téridőből eltávolított szegmens lerövidíti a húr körüli kört, ám nem befolyásolja az időt vagy a húr mentén mért távolságokat. Ez azt jelenti, hogy egyetlen kozmikus húr körül a téridő nem tartalmaz időhurkokat, ezért nem lehetséges az utazás a múltba. Ha azonban létezik egy másik, az előzőhöz képest mozgó kozmikus húr, akkor abban az idő iránya az idő és a tér első húrbeli irányának a kombinációja lesz. Ez azt jelenti, hogy a második húrnál kivágott ék a térbeli távolságokat és az időtartamokat egyaránt megrövidíti, legalábbis az első húrral együtt mozgó megfigyelő így látja (5.7. ábra). Ha a kozmikus húrok a fényét megközelítő sebességgel mozognak egymáshoz képest, akkor mindkét húrt megkerülve oly tetemes időnyereségre tehetünk szert, hogy hazaérkezünk, még mielőtt elindultunk volna. Másként kifejezve, tehát léteznek olyan időhurkok, amelyeket követve visszautazhatunk a múltba.

A kozmikus húr térideje pozitív energiasűrűségű anyagot tartalmaz, amelynek létezése összhangban van a fizika általunk ma ismert törvényeivel. Az időhurkokat létrehozó felgyűrődés azonban a térben is, és az időben visszafelé, a múltban is végtelen kiterjedésű. E szerint tehát ezek a téridők úgy alakultak ki, hogy lehetséges bennük az időutazás. Nincs okunk feltételezni, hogy a mi Világegyetemünk is ilyen meggyűrt formájúra teremtődött, és a jövőből érkező látogatók érkezésére sincsenek hitelt érdemlő bizonyítékaink. (Szóra sem méltatom azokat az összeesküvéselméleteket, amelyek szerint az ufók a kormányok tudtával és azok által eltitkoltan a jövőből érkeznek. Az eltitkolásokra vonatkozó feljegyzések nem túl jók.) Éppen ezért a továbbiakban

(5.8. ÁBRA)

Még a legfejlettebb civilizáció is csak egy véges tartományban képes meggyűrni a téridő szerkezetét. Az ebből a véges tartományból kiinduló fénysugarak alkotják az időutazás eseményhorizontját, vagyis a téridőnek azt a részét határoló felületet, amelyen belül lehetséges visszamenni saját múltunkba.

----

feltételezem, hogy nem léteztek időhurkok a távoli múltban, vagy pontosabban fogalmazva, a téridő egy a továbbiakban S-sel jelölt felületének múltjában. Ebben az esetben az a kérdés: képes lehet e valamely fejlett civilizáció időgép építésére. Másként kifejezve, módosítani tudja-e S jövőjében (a fenti ábrán az S felület fölött) a téridőt úgy, hogy egy véges tartományon belül időhurkok jelenjenek meg? Azért beszélek véges tartományról, mert bármilyen fejlett is egy civilizáció, mindenképpen csak a Világegyetem egy véges részét lehet képes ellenőrzése alá vonni.

A természettudományban valamely probléma helyes megfogalmazása gyakran egyben a megoldás kulcsát is jelenti, amire a fenti okfejtés kitűnő példaként szolgált. Ha pontosan definiálni akarom, mit értek véges időgépen, akkor vissza kell nyúlnom egy korábbi munkámhoz. Az időutazás a téridő egy olyan tartományán belül lehetséges, amelyben léteznek időhurkok, vagyis olyan, a fénysebességnél lassabban mozgó útvonalak, amelyek azonban a téridő felgyűrődése miatt soha nem érkeznek vissza ugyanarra a helyre és ugyanabba az időpontba, ahonnan elindultak. Mivel feltételeztem, hogy a távoli múltban nem léteztek időhurkok, léteznie kell az általam az időutazás „horizontjának” elnevezett határfelületnek, amely elválasztja egymástól azokat a tartományokat, amelyekben léteznek időhurkok, azoktól, amelyekben nem fordulnak elő ilyenek (5.8. ábra).

Az időutazás horizontjai olyanok, mint a fekete lyukak horizontjai. Míg a fekete lyuk horizontját olyan fénysugarak

alkotják, amelyek éppen nem hullanak bele a fekete lyukba, az időutazás horizontját olyan fénysugarak képezik, amelyek pontosan az önmagukkal való találkozás határán vannak. Ezek után az időgép megvalósíthatósága számára saját kritériumomként az úgynevezett végesen generált horizontot tekintem, vagyis egy olyan horizontot, amelyet olyan fénysugarak alkotnak, amelyek mindegyike egy körülhatárolt tartományból indul ki. Másképpen úgy is kifejezhetjük ezt, hogy a fénysugarak nem a végtelenből és nem valamely szingularitásból erednek, hanem egy időhurkokat tartalmazó, véges tartományból - tehát olyan tartományból, amilyent feltételezésünk szerint a mi fejlett civilizációnk is megalkothat.

Ha elfogadjuk ezt a definíciót az időgép létrehozása sarkkövének, akkor megvan az az előnyünk, hogy azt a formalizmust használhatjuk, amelyet Roger Penrose és én a szingularitások és a fekete lyukak tanulmányozására fejlesztettünk ki. Még az Einstein-egyenletek használata nélkül is ki tudom mutatni, hogy általánosságban egy végesen generált horizont fog olyan fénysugarat tartalmazni, amely ténylegesen találkozik önmagával, vagyis olyan fénysugarat, amelyik folytonosan, újra és újra visszatér a téridő egyazon pontjába. Minden alkalommal, amikor a fénysugár visszaérkezik kiindulási helyére, egyre erősebb kékeltolódást fog mutatni, ezért a képek egyre kékebbek és kékebbek lesznek. A fényimpulzusban a hullámhegyek tehát egyre közelebb kerülnek egymáshoz, és a fénysugár a saját idejében egyre rövidebb időtartamok alatt teszi meg az önmagába visszatérő utat. Valójában egy fényrészecskének saját időskáláján csak véges története lenne, még akkor is, ha folytonosan csak egy véges tartományon belül járna körbe, és soha nem találkozna a görbület szingularitásával.

Megtehetjük, hogy nem is törődünk azzal, ha egy fényrészecske véges idő alatt történelme végére ér. Én azonban azt is be tudom bizonyítani, hogy létezhetnek olyan útvonalak, amelyek a fényénél kisebb sebességgel mozognak, élettartamuk mégis véges. Ezek

(5.9. ÁBRA, fent)

Az időutazás veszélyei

(5.10. ÁBRA, szemközt)

Azon előrejelzésből, amely szerint a fekete lyukak sugároznak, és tömeget veszítenek, az következik, hogy az eseményhorizonton keresztül negatív energiának kell a fekete lyukba áramolnia. Ahhoz, hogy a fekete lyuk mérete csökkenjen, az eseményhorizonton az energiasűrűségnek negatívnak kell lennie, ez viszont az időgép építéséhez megkövetelt feltétel.

olyan megfigyelők történetei lehetnek, akik valamely véges tartományon belül csapdába estek még az eseményhorizont előtt, ahol azután egyre gyorsabban és gyorsabban köröztek, míg végül véges idő alatt elérték a fény sebességét. Ha tehát egy gyönyörűséges földönkívüli hölgy meghívja önöket a repülő csészealja fedélzetén található időgépébe, legyenek óvatosak. Megtörténhet, hogy beleesnek a véges időtartamú, ismétlődő történelmek valamelyikébe (5.9. ábra).

Ezek az eredmények függetlenek az Einstein-egyenletektől, csupán attól függenek, miként kell a téridőnek felgyűrődnie ahhoz, hogy véges tartományon belül időhurkok jöjjenek létre. Ekkor azonban felmerül a kérdés, milyen anyagot kellene egy fejlett civilizációnak használnia, ha oly mértékben meg akarnák gyűrni a téridő szerkezetét, hogy az lehetővé tegye véges méretű időgép építését. Előállítható valahogyan pozitív energiasűrűség, hasonlóan a korábban bemutatott kozmikus húrok téridejéhez? A kozmikus húrok térideje nem elégíti ki az igényeimet, mert megköveteltem, hogy az időhurkok egy véges tartományon belül jelenjenek meg. Arra is gondolhatnánk azonban, hogy ez csak azért történt így, mert a kozmikus húrok végtelenül hosszúak. Valaki arra is gondolhatna, hogy meg tudja építeni a véges időgépet, ha a kozmikus húrok véges hurkait használja, és ha az energiasűrűség mindenütt pozitív. Sajnos ki kell ábrándítanom Kipet és társait, akik vissza akarnak térni a múltba, az időutazás ugyanis nem hajtható végre úgy, hogy mindenütt pozitív az energiasűrűség. Be tudom bizonyítani, hogy a véges időgép építéséhez negatív energiára van szükség.

A klasszikus fizikában az energiasűrűség mindig pozitív, ezen a szinten tehát ki van zárva a véges időgép építésének lehetősége. Egészen más azonban a helyzet a félklasszikus elméletben, ahol az anyag a kvantumelmélet szabályainak engedelmeskedik, a térid őt azonban klasszikus módon definiáljuk. Amint láttuk, a kvantumelmélet határozatlansági relációja értelmében a mezők mindig fel-le fluktuálnak, még a látszólag teljesen üres térben is, miközben az energiasűrűség végtelen. Ahhoz tehát, hogy megkapjuk a Világegyetemben megfigyelhető véges energiasűrűséget, egy végtelen mennyiséget kell kivonnunk. E kivonás eredményeképpen az energiasűrűség - legalábbis lokálisan - negatívvá válhat. Még a sík térben is találhatók olyan kvantumállapotok, amelyekben az energiasűrűség lokálisan negatív, jóllehet az összenergia pozitív. Elcsodálkozhatunk azon,

5.11. ÁBRA

----

hogy ezek a negatív energiaértékek éppen a megfelelő mértékben gyűrik meg a téridőt ahhoz, hogy megépíthetővé váljék a véges időgép, ám úgy tűnik, ennek így kell lennie. Amint a 4. fejezetben láttuk, a kvantumfluktuációk következtében még a látszólag üres tér is tele van virtuális részecskepárokkal, amelyek együtt jelennek meg, majd eltávolodnak egymástól, végül ismét összetalálkoznak egymással és annihilálódnak (5.10. ábra). A virtuális részecskepár egyik tagjának pozitív, a másiknak negatív energiája lesz. Ha a környezetükben egy fekete lyuk is jelen van, akkor a pár negatív energiájú tagja beléhullhat, miközben a pozitív energiájú részecske megszökhet a végtelenbe, ahol a fekete lyukból kiinduló, pozitív energiát szállító sugárzásnak látszik. Ugyanakkor a fekete lyukba beléhulló, negatív energiájú részecskék hatására a lyuk veszít a tömegéből, és lassan elpárolog, miközben eseményhorizontja folyamatosan zsugorodik (5.11. ábra).

5.10. ÁBRA

-----

A pozitív energiasűrűségű közönséges anyag gravitációs hatása vonzó jellegű, miközben a téridőt úgy görbíti meg, hogy a fénysugarak egymás felé hajlanak el, pontosan úgy, amint azt a 2. fejezetben bemutatott gumilepedő esetében láttuk, ahol a kis csapágygolyók pályája mindig a középen elhelyezkedő nagy tömeg felé görbül, sohasem attól elfelé.

Ebből az következne, hogy egy fekete lyuk eseményhorizontjának területe az idő múlásával mindig csak növekedhet, sohasem

csökkenhet. Ahhoz, hogy a fekete lyuk eseményhorizontja összezsugorodjék, a horizonton negatívnak kellene lennie az energiasűrűségnek és a téridő szerkezetének úgy kellene meggyűrődnie, hogy a fénysugarak egymástól elfelé hajoljanak el. Ez volt az első dolog, amire rájöttem, amikor nem sokkal a lányom születése után ágyba kényszerültem. Nem akarom megmondani, milyen régen történt ez, csak annyit árulok el, hogy ma már nagypapa vagyok.

A fekete lyukak párolgása azt mutatja, hogy a kvantummechanikai szinten az energiasűrűség néha negatív lehet, miáltal úgy gyűri meg a téridőt, amint az az időgép építéséhez szükséges. Ennélfogva elképzelhetjük, amint egy roppant fejlett civilizáció úgy rendezhetné be saját környezetét, hogy az energiasűrűség elegendően negatív legyen egy olyan időgép létrehozásához, amelyet makroszkopikus méretű tárgyak, például űrhajók is használhatnak. Van azonban egy lényeges különbség a fekete lyuk egy irányba haladó fénysugarak által létrehozott eseményhorizontja, és az időgép szüntelenül körbe-körbe rohanó, zárt fénysugarakat tartalmazó horizontja között. Egy ilyen zárt pályán mozgó virtuális részecske újra és újra elviszi saját alapállapotú energiáját ugyanabba a pontba. Arra számíthatunk ezért, hogy az energiasűrűség végtelen nagy lesz az eseményhorizonton, vagyis az időgép határán, tehát abban a tartományban, ahol elutazhatunk a múltba. Ez explicit számításokkal is alátámasztható néhány olyan háttér esetében, amelyek eléggé egyszerűek ahhoz, hogy az egzakt számítások elvégezhetőek legyenek. Ez azt jelentené, hogy azt a személyt vagy űrhajót, aki, vagy amely be akarna jutni az időgépbe, megsemmisítené a villámcsapásszerűen heves energiafelvillanás (5.12. ábra). Az időutazás jövője tehát elég sötétnek látszik - bár stílszerűen akár azt is mondhatnánk, hogy vakítóan fényesnek.

Az anyag energiasűrűsége annak állapotától függ, ezért nincs kizárva, hogy egy fejlett civilizáció képes lehet arra, hogy az időgép határán végessé tegye az energiasűrűséget, azáltal, hogy a zárt hurkok mentén szakadatlanul körberohanó virtuális részecskéket valamiképpen „kifagyasztja” vagy eltávolítja. Nem világos azonban, hogy az ilyen időgép stabil lenne-e: megeshet, hogy a legkisebb zavar, például az, amikor valaki az eseményhorizontot átlépve be akar jutni az időgép belsejébe, visszaállíthatja a köröző virtuális részecskéket, és ezáltal kiválthatja a megsemmisítő erejű felvillanást. Ez az a kérdés, amelyet a fizikusok szabadon megvitathatnak, anélkül, hogy bárki is megvetően kinevetné őket. Még ha kiderül is, hogy az időutazás lehetetlen, nagyon fontos lenne megértenünk, miért lehetetlen.

Ha határozott választ akarunk adni erre a kérdésre, akkor nemcsak az anyagi mezőknek, hanem magának a téridőnek a vákuumfluktuációit is vizsgálat tárgyává kell tennünk. Arra számíthatunk, hogy ez valamiképpen elmosódottá teszi a fénysugarak útját, és ennélfogva az időbeli rendezettség egész fogalmát. Tulajdonképpen a fekete lyukakból kiszivárgó sugárzást is úgy tekinthetjük, mint ami azért lép fel, mert a téridő kvantumfluktuációi azt jelentik, hogy az eseményhorizont nincs egzaktul meghatározva. Minthogy még nem sikerült megalkotnunk a kvantumgravitáció teljes elméletét, nehéz megmondani, milyen hatásainak kell lennie a téridő fluktuációinak. Mindamellett abban azért reménykedhetünk, hogy a 3. fejezetben bemutatott, a történetekre vonatkozó Feynman-összegek némi útbaigazítást adhatnak.

(5.12. ÁBRA)

Az időutazót akár meg is semmisítheti az időutazás eseményhorizontjának átlépésekor megjelenő villámcsapásszerű

sugárzás.

-----

Minden egyes történet egy-egy görbült téridő lesz, amelyben anyagi terek léteznek. Minthogy feltételezésünk szerint az összegezést minden egyes történelemre el kell végeznünk, nem csak azokra, amelyek kielégítik az egyenleteket, az összegnek tartalmaznia kell azokat a téridőket is, amelyek eléggé meg vannak gyűrődve ahhoz, hogy lehetővé tegyék a múltba történő utazást (5.13. ábra). Így tehát az a kérdés, miért nem fordul elő az időutazás mindenütt. Nos azért, mert az időutazás valóban jelen van, de csak mikroszkopikus léptékben, így nem vesszük észre. Ha a történetek összegzésének Feynman-féle elvét egy elemi részecskére alkalmazzuk, akkor figyelembe kell vennünk azokat a történelmeket is, amelyekben a részecske a fénysebességnél gyorsabban halad, valamint azokat is, amelyekben a részecske az időben visszafelé mozog. Emellett lesznek olyan történetek is, amelyekben a részecske egy, az időben és térben zárt hurok mentén körbe-körbe jár. Olyannak képzelhetjük el ezt, mint amikor a Groundhog Day (Idétlen időkig) című film újságírójának újra meg újra egyazon napnak az eseményeit kellett végigélnie (5.14. ábra).

Az ilyen zárt hurkon mozgó részecskéket nem tudjuk semmilyen részecskedetektorral közvetlenül kimutatni. Közvetett hatásaik azonban számos kísérletben megmérhetőek. Az egyik hatásuk a hidrogénatomok által kisugárzott fény hajszálnyi eltolódása, amit a zárt hurkok mentén mozgó elektronok okoznak. Egy másik ilyen hatás a párhuzamos fémlemezek között fellépő, gyenge erőhatás. Az erő fellépését az a tény okozza, hogy a külső környezettel összehasonlítva a lemezek közé valamivel kevesebb

(5.13. ÁBRA)

Az összes lehetséges történelemre vonatkozó Feynman-összegnek azokat a történelmeket is tartalmaznia kell, amelyekben a részecskék az időben visszafelé haladnak, sőt azokat is, amelyekben a történelmet a térben és az időben zárt hurkok írják le.

zárt hurkú történelem fér be. Mindez a Casimir-effektus másik, a korábban bemutatottal egyenértékű értelmezése. E szerint tehát a zárt hurkú történelmek létezését kísérleti bizonyítékok támasztják alá (5.15. ábra).

5.15. ÁBRA

Elvitatkozgathatunk azon, hogy a zárt hurkú részecsketörténelmeknek van-e valami köze a térid ő felgyűrődéséhez, minthogy ilyenek a sík tér állandó háttere előtt is előfordulnak. Az elmúlt években azonban sokszor tanúi lehettünk, hogy a fizikai jelenségekre gyakran két, egyenértékű, egyformán érvényes leírás is adható. Kijelenthetjük, hogy a részecske zárt hurok mentén mozog egy adott, rögzített háttér előtt, de ugyanilyen joggal azt is állíthatjuk, hogy a részecske állandó helyzetű marad, miközben a téridő fluktuál körülötte. Mindössze annyi a különbség, hogy előbb végezzük el a részecskék pályáira az összegzést, és utána a görbült téridőre, vagy fordítva.

Úgy tűnik tehát, mintha a kvantummechanika a mikroszkopikus méretek világában megengedné az időutazást. Ez azonban nem túl sokat ér a tudományos-fantasztikus irodalom szempontjából, ha mondjuk vissza akarnánk menni a múltba, hogy eltegyük láb alól a nagyapánkat. Az a kérdés, lehet-e a történelmekre vett összegben a valószínűségnek csúcsa a makroszkopikus időhurkokat tartalmazó téridő körül.

Ezt a kérdést vizsgálhatjuk, ha olyan téridők sorozata, mint háttér előtt figyeljük meg az anyagi terek történetére vett összegek viselkedését, amely téridők egyre közelebb vannak a zárt időhurkokat megengedő állapothoz. Várakozásunk szerint valami megrendítőnek kell történnie, amikor először tűnnek fel az időhurkok. Ezt az az egyszerű példa is alátámasztja, amelyet tanítványommal, Michael Cassidyvel tanulmányoztam.

(5.16. ÁBRA)

Az Einstein-féle Világegyetem hengerhez hasonlítható: véges a térben és állandó az időben. Véges kiterjedése következtében megtörténhet, hogy mindenütt a fényénél kisebb sebességgel forog.

----

Az általunk háttérként figyelembe vett téridők sorozatának mindegyike szoros kapcsolatban állt az úgynevezett Einstein-világegyetemmel, vagyis azzal a téridővel, amelyet Einstein akkor vázolt fel, amikor még úgy hitte, hogy a Világegyetem statikus és időben változatlan, tehát sem nem tágul, sem nem húzódik össze (lásd az 1. fejezetben). Az Einstein-világegyetemben az idő a végtelen múlttól a végtelen jövő irányába múlik. A térbeli irányok azonban végesek és önmagukba záródóak, például a Föld felszínéhez hasonlóan, csak éppen eggyel több dimenzióban. Az ilyen téridőt hengerként ábrázolhatjuk, amelynek hossztengelye felel meg az idő irányának, keresztmetszete pedig a három térbeli dimenziónak (5.16. ábra).

Az Einstein-világegyetem nem ábrázolja megfelelően azt a Világegyetemet, amelyben mi élünk, mert nem tágul. Mindamellett elfogadott alapként használhatjuk az időutazás lehetőségének tárgyalásakor, mert legalább elég egyszerű ahhoz, hogy elvégezhessük a szükséges összegzéseket. Feledkezzünk meg most egy pillanatra az időutazásról, és vegyük szemügyre az anyag viselkedését egy olyan Einstein-világegyetemben, amelyik valamilyen tengely körül forog. Ha a tengely valamelyik pontjában helyezkednénk el, akkor mindig egy helyben maradnánk éppúgy, mintha a vidám parki körhintán beállnánk a forgó szerkezet középpontjába. Ha viszont nem a tengelyben tartózkodnánk, akkor a tengely körüli forgás következtében mozgást végeznénk a térben. Minél messzebb lennénk a tengelytől, annál gyorsabban haladnánk (5.17. ábra). Ha tehát a Világegyetem térben végtelen lenne, akkor a forgástengelytől elegendően távoli pontok a fénysebességnél gyorsabban mozognának. Minthogy azonban az Einstein-világegyetem a térbeli dimenziókban véges, létezik egy kritikus forgási sebesség, amelynél lassúbb forgás esetén nincs a Világegyetemnek olyan része, amelyik a fénysebességnél gyorsabban forogna.

Vegyük most szemügyre a részecskék történelmére vett összegzést egy forgó Einstein-világegyetemben. Ha a forgás lassú, akkor az adott energiájú részecske sok lehetséges útvonal közül választhat. Ezért ilyen háttér esetén a részecske összes lehetséges történetére vett összeg nagy amplitúdót eredményez. Ez azt jelenti, hogy ennek a háttérnek az összes görbült téridőre vett történelmek összegét tekintve nagy lesz a valószínűsége - vagyis ez a valószínűbb történelmek közé tartozik. Ha viszont az Einstein-világegyetem forgási sebessége megközelíti a kritikus értéket, és ennek megfelelően peremvidéke a fényét megközelítő sebességgel mozog, akkor a peremen már csak egyetlenegy pályát enged meg a klasszikus fizika a részecske számára, nevezetesen a pontosan fénysebességgel történő mozgást. Ez azt jelenti, hogy a részecske történeteire vett összeg kicsi lesz. Ennélfogva ezeknek a háttereknek az összes görbült téridőre vett történelmek összegét tekintve kicsi lesz a valószínűsége. Másként ezt úgy fejezhetjük ki, hogy ezek lesznek a legkevésbé valószínű világegyetemek.

De mi köze van a forgó Einstein-világegyetemeknek az időutazáshoz és az időhurkokhoz? A válasz az, hogy az Einstein-világegyetemek matematikailag egyenértékűek azon egyéb hátterekkel, amelyek ugyancsak megengedik az időhurkok létezését. Ezek az egyéb hátterek olyan világegyetemek, amelyek

(5.17. ÁBRA) FORGÁS A SÍK TÉRBEN

A sík térben merev testként végbemenő forgás esetében a tengelytől elegendően messze a kerületi sebesség meghaladja a fénysebességet.

két térbeli dimenzióban tágulnak. A harmadik térbeli dimenzióban viszont ezek a világegyetemek nem tágulnak, az a dimenzió periodikus. Ez azt jelenti, hogy ha az egyik térbeli irány mentén elmegyünk egy bizonyos távolságra, akkor visszaérkezünk oda, ahonnan elindultunk. Mialatt azonban megteszünk egy kört a harmadik térbeli dimenzióban, közben az első vagy a második dimenzióbeli sebességünk növekszik (5.18. ábra).

Ha a gyorsító lökés kicsi, akkor nincsenek időhurkok. Képzeljük azonban el a hátterek olyan sorozatát, amelyekben egyre nagyobb a sebesség növekedése. A sebességlökés egy kritikus értékénél megjelennek az időhurkok. Nem meglepő, hogy a kritikus sebességlökés pontosan az Einstein-világegyetemek kritikus forgási sebességének felel meg. Minthogy ezen hátterek esetében a történelmekre vett összegzéssel végzett számítások

matematikailag egyenértékűek, arra a következtetésre juthatunk, hogy ezeknek a háttereknek a valószínűsége a nulla felé tart, miközben a téridő gyűrődése közelít az időhurkok létrejöttéhez megkívánt értékhez. Egyszerűbben kifejezve ez azt jelenti, hogy nulla annak a valószínűsége, hogy létrejön az időgép létezéséhez szükséges

mértékű térgörbület. Ez alátámasztja azt az elgondolást, amelyet a kronológia védelme sejtésének neveztem el, miszerint a fizika törvényei összejátszanak egymással, hogy megakadályozzák makroszkopikus testek számára az időutazást.

Bár a történelmekre vett összegzések megengedik az időhurkok létezését, a valószínűségek hihetetlenül csekélyek. A korábban említett dualitási érv alapján végzett becslésem szerint annak a valószínűsége, hogy Kip Thorne vissza tud menni a múltba, eltenni láb alól saját nagyapját, kevesebb mint 1 egy akkora számhoz viszonyítva, amelyikben az egyes után billió billió billió billió billió nullát kellene írnunk.

Ez tényleg meglehetősen csekély valószínűség, de ha Kip képére pillantunk, a szélén némi elmosódottságot veszünk észre. Ez felel meg annak a halvány esélynek, hogy valamilyen elvetemült gazember visszamegy a jövőből, és megöli Kip nagyapját, így Kip valójában nincs is itt.

Játékos kedvű emberek lévén, Kip és én szívesen kötnénk fogadásokat ilyen esélyek mellett. Csak az a probléma, hogy egymással nem tudunk fogadni, mert mindketten ugyanazon az állásponton vagyunk. Másrészt viszont nem szívesen fogadnék valaki mással. Lehet, hogy éppen olyasvalakivel fogadok, aki a jövőből érkezett, így bizonyos ab ban, hogy az időutazás működik.

Önök bizonyára

meglepődnének, ha kiderülne, hogy ez a fejezet

kormánykörökből ered, azzal a céllal, hogy titokban tartsa az időutazás lehetőségét.

Önöknek bizonyára igazuk lenne.

Annak a valószínűsége, hogy Kip visszautazhat a múltba és meggyilkolja saját nagyapját, mindössze

1/(1010)60

Ha le akarnánk írni a nevezőben szereplő számot, akkor az 1-es után billió billió billió billió billió nullát kellene írnunk.

6. FEJEZET

JÖVŐNK, A STAR TREK. VAGY MÉGSEM?

Miként no egyre fokozódó tempóban a biológiai és az elektronikus élet bonyolultsága?

ÍJ

A Star Trek azért olyan népszerű, mert biztonságosnak és megnyugtatónak ábrázolja a jövőt. Én magam is egy kicsit Star Trek-rajongó vagyok, ezért könnyen kötélnek álltam, amikor rá akartak venni, hogy vállaljak szerepet az egyik jelenetben, amelyben Newtonnal, Einsteinnel és Data parancsnokkal pókerezem. Megvertem mindannyiukat, de sajnos közben megszólalt a vészjelző, így nem tudtam bekasszírozni a nyereményemet.

A Star Trek olyan társadalmat mutat be, amelyik a természettudományok, a technika és a politikai szervezettség területén egyaránt messze fejlettebb a mienknél. (Az utóbbi talán nem is olyan nehéz.) Mai világunk és az ábrázolt jövő között hatalmas változásoknak kell végbemenni, az ezzel együtt járó feszültségekkel és csalódásokkal együtt, ám a filmben bemutatott, eljövendő világban az alkotók feltételezése szerint a természettudományok, a technika és a társadalom szervezettsége területén sikerült a csaknem tökéletes szintet elérni.

A magam részéről szeretném megkérdőjelezni ezt az álláspontot, és végiggondolni, vajon elér-e valaha is a tudomány és a technológia fejlődése egy állandó állapotot. A legutóbbi jégkorszak óta eltelt talán tízezer év alatt nem akadt olyan id őszak az emberi faj történelmében, amikor az ismeretek ne gyarapodtak volna és megállt volna a műszaki fejlődés. Előfordultak persze megtorpanások, mint például a Római Birodalom bukását követ ő sötét középkorban. Mindamellett a világ népessége, ami az életünk fenntartásához és a táplálékunk megszerzéséhez szükséges

technológiai képességünk jellemzője, állandóan növekedett, eltekintve néhány, a fekete halál okozta átmeneti visszaeséstől (6.1. ábra).

Az elmúlt kétszáz évben a népesség növekedése exponenciálissá vált, vagyis a Föld lakóinak száma évről évre ugyanannyi százalékkal növekszik. Jelenleg a növekedés üteme 1,9 százalék évente. Ez első hallásra nem tűnik túl soknak, mégis azt jelenti, hogy a világ népessége negyvenévenként megkétszereződik.

A közelmúlt technikai fejlődését a felhasznált elektromos energia mennyiségével, illetve a megjelent tudományos cikkek számával is jellemezhetjük (6.2. ábra). E két paraméter ugyancsak exponenciális növekedést mutat, azonban itt a megkétszereződéshez szükséges idő kevesebb, mint negyven év. A legcsekélyebb jelét sem tapasztaljuk annak, hogy a tudományos és műszaki fejlődés a közeljövőben lelassulna vagy megállna -természetesen itt nem a Star Trek koráról beszélünk, ami feltételezhetően az igencsak távoli jövő. Ám ha a népesség növekedése és az elektromosenergia-fogyasztás növekedése a jelenlegi ütemben folytatódik, akkor 2600-ra a Föld lakossága már

(6.2. ÁBRA)

Balra: A világ teljes energiafelhasználása milliárd tonna BCU egyenértékben kifejezve. 1 tonna BCU (Bitumenous Coal Unit, bitumenes szén egység) = 8,13 MWóra.

Jobbra: Az évente megjelenő természettudományos cikkek száma (a függőleges tengelyen ezrekben). 1900-ban 9000 cikk jelent meg, 1950-ben 90 000, míg 2000-re a szám elérte a 900 000-et.

csak szorosan egymás mellett állva férne el bolygónkon, a roppant mennyiségű energia felhasználása következtében pedig bolygónk vörösen izzana (lásd a szemközti oldalon az illusztrációt).

Ha szorosan egymás mellé raknánk az összes újonnan megjelenő könyvet, akkor óránként százötven kilométeres sebességgel kellene rohannunk, csak hogy lépést tartsunk a sor végének gyarapodásával. Természetesen 2600-ban az újonnan megjelenő művészi és tudományos alkotások nem könyvek és papírra nyomtatott cikkek formájában, hanem elektronikusan lát majd napvilágot. Mindamellett, ha az exponenciális növekedés folytatódna, akkor csak az elméleti fizika általam is művelt területén másodpercenként tíz új cikk jelenne meg, így nyilván képtelenség lenne mindet elolvasni.

A jelenlegi exponenciális fejlődés tehát nyilvánvalóan nem tarthat a végtelenségig. Akkor hát mi fog történni? Az egyik lehetőség az, hogy valamilyen katasztrófa, például egy nukleáris háború folytán az emberiség nyomtalanul megsemmisíti önmagát. Egy tréfásnak szánt, de valójában morbid megjegyzés szerint azért nem tudtunk mindeddig kapcsolatba lépni a földönkívüliekkel,

2600-ra a világ népessége már csak szorosan egymás mellett állva férne el a Földön, az óriási energiafelhasználás következtében pedig a Föld vörösen izzana.

mert amikor valamely civilizáció eléri a mi mostani fejlettségi szintünket, akkor instabillá válik és elpusztítja önmagát. Én azonban optimista vagyok. Nem hiszem, hogy az emberi faj arra vetemedne, hogy beadja a kulcsot, éppen most, amikor a dolgok egyre izgalmasabbá válnak. A Star Trek jövőről alkotott képe -amely szerint elérünk egy nagyon fejlett, de lényegében statikus szintet - a Világegyetem egészét irányító, alapvető természeti törvények vonatkozásában akár valóra is válhat. Amint a következő fejezetben elmondom, létezhet egy olyan, úgynevezett végső elmélet, amelynek felfedezése a nem túl távoli jövőben megtörténhet. Ez a végső elmélet - ha egyáltalán létezik ilyen -megszabja majd, hogy megvalósítható-e a Star Trek fénysebességnél gyorsabb utazása. Jelenlegi elképzeléseink szerint a Tejútrendszert lassú és unalmas módszerrel, a fénynél lassabban haladó űrhajókkal kell majd meghódítanunk. Minthogy azonban egyelőre nem áll rendelkezésünkre a teljes, egyesített elmélet, nem zárhatjuk ki teljesen a fénysebességnél gyorsabb utazás lehetőségét sem (6.3. ábra).

(6.3. ÁBRA)

A Star Trek történetének kulcsszereplői az Enterprise, és azok, a fentihez hasonló csillagközi űrhajók, amelyek a fényénél jóval nagyobb sebességgel

száguldoznak. Ha azonban a kronológia védelméről szóló sejtésem helytálló, akkor a Tejútrendszert a fénysebességnél sokkal lassúbb, rakétahajtású űrhajókkal kell meghódítanunk.

Másrészt viszont ismerjük azokat a törvényeket, amelyek a legszélsőségesebb helyzeteket kivéve mindenütt érvényesek, nevezetesen azokat a törvényeket, amelyek nem magát az Enterprise űrhajót, hanem annak személyzetét irányítják. Mégsem tűnik úgy, mintha valaha is elérnénk egy állandó állapotot e törvények hasznosításában vagy a segítségükkel el őállítható rendszerek komplexitásában. Ennek a fejezetnek a hátralévő részében ezzel a komplexitással foglalkozunk.

Az általunk ismert messze legbonyolultabb rendszer a saját testünk. Úgy tűnik, hogy az élet a Földet négymilliárd évvel ezelőtt beborító ősóceánokban jött létre. Azt azonban nem tudjuk, miként játszódhatott le ez a folyamat. Talán az atomok közötti véletlen ütközések eredményeképpen álltak össze azok az óriásmolekulák, amelyek már képesek voltak önmaguk megsokszorozására, és amelyek bonyolultabb rendszerekké tudtak szerveződni. Tudjuk viszont, hogy három és fél milliárd évvel ezelőtt megjelent a rendkívül bonyolult DNS-molekula.

A DNS a földi élet alapja. Kettős spirális, leginkább csigalépcsőre emlékeztető szerkezetét 1953-ban a cambridge-i Cavendish Laboratóriumban fedezte fel Francis Crick és James Watson. A kettős spirál két szálját bázispárok kötik össze, mint a csigalépcső fokai. A DNS-t alkotó négy bázis a következő: adenin, guanin, timin és citozin. A csigalépcs ő mentén az előfordulási sorrendjük hordozza azt a genetikai információt, amely lehet övé teszi, hogy a DNS-molekula irányítsa saját maga körül egy teljes szervezet felépítését, és önmaga reprodukálódásra legyen képes. Amikor a molekula másolatot készít önmagáról, óhatatlanul hibák fordulnak elő a spirál mentén a bázisok számában vagy sorrendjében. A legtöbb esetben a másolás során fellépő hibák képtelenné, vagy legalábbis kevésbé képessé teszik a DNS-molekulát önmaga reprodukálására. Ennek következtében az ilyen genetikai hibák, az úgynevezett mutációk elhalnak. Néhány esetben azonban a másolási hiba, azaz a mutáció megnöveli a DNS reprodukciós képességét és ezáltal túlélési esélyét. A genetikai kód ilyen megváltozásai előnyöseknek bizonyulnak. Ez a folyamat adja meg a DNS bázissorozatában tárolt információ fokozatos fejlődésének és egyre bonyolultabbá válásának a lehetőségét (lásd a 6.4. ábrát a 162. oldalon).

Minthogy a biológiai evolúció alapvetően véletlenszerű bolyongás a genetikai lehetőségek mezején, a változás nagyon lassú. A bonyolultság, vagy a DNS-ben kódolt információ

(6.4. ÁBRA) AZ EVOLÚCIÓ MŰKÖDÉSE

A jobb oldali ábrán egy számítógéppel előállított,

úgynevezett biomorf látható. Az alakzatot a Richard Dawkins, brit biológus által fejlesztett program állította elő.

Egy adott fajta túlélése olyan egyszerű tulajdonságoktól függ, mint az „érdekes”, „különböző” vagy „rovarszerű”.

Egyetlen pixelből kiindulva az első, véletlenszerűen előállított

generációk a természetes kiválasztódáshoz hasonló

folyamaton mennek keresztül. Dawkins figyelemre méltó munkával egy rovarszerű alakzatot nem kevesebb, mint 29 generáción keresztül életben tudott tartani (miközben az evolúció

számtalanszor zsákutcába

torkollott).

mennyisége, bitjeinek száma, nagyjából a molekulában található bázisok számától függ. Az első mintegy kétmilliárd évben a bonyolultság növekedési ütemének hozzávetőlegesen százévenként egy bit nagyságrendjébe kellett esnie. A DNS bonyolultságának növekedési üteme azóta megnőtt, az elmúlt néhány millió évben már évente egy bittel nőtt a DNS-molekula információtartalma. Azután viszont, mintegy hat-vagy nyolcezer évvel ezelőtt alapvető változás következett be. Kifejlődött az írott nyelv. Ennek köszönhetően az információt úgy adhatta át egyik generáció a másiknak, hogy ahhoz nem kellett kivárni, amíg a véletlenszerű mutációk nyomán a természetes kiválasztódás meglehetősen lassú folyamata a DNS kódjába beírja azt. A bonyolultság foka hihetetlen mértékű növekedésnek indult. Egyetlen romantikus ponyvaregény annyi információt tartalmaz, mint amennyi a majmok és az emberek DNS-ének információtartalma közötti különbség. Az emberi DNS teljes leírása egy harminckötetes lexikonban férne el (6.5. ábra).

Még ennél is fontosabb, hogy a könyvekben tárolt információ gyorsan naprakésszé tehető. Az emberi DNS-ben tárolt információt a biológiai evolúció nagyjából évente egy bites sebességgel aktualizálja. Ezzel szemben évente kétszázezer új

Az embriók emberi testen kívüli növekedése nagyobb méret ű agyvelőt és ezáltal magasabb intelligenciát tesz lehet övé.

könyv jelenik meg, ami új, másodpercenként egymillió bit sebességű információözönt jelent. Természetesen ennek az információnak a legnagyobb része haszontalan, de még ha csak minden milliomodik bit hasznos, akkor is ez a biológiai evolúciónál százezerszer gyorsabb információáramlást jelent.

Az emberi faj azért válhatott uralkodóvá a Földön, és azért szaporodhat exponenciális ütemben, mert létre tudta hozni az információtovábbításnak ezt a külső, nem biológiai módját. Most azonban új korszak küszöbén állunk, amikor képesek leszünk megnövelni belső információtároló eszközünk, a DNS bonyolultságát, anélkül, hogy ehhez a biológiai evolúció meglehetősen lassú folyamatára kellene várnunk. Az elmúlt tízezer évben nem következett be számottevő változás az emberi DNS-ben, ám valószínű, hogy a következő ezer évben képessé válunk a DNS gyökeres újjátervezésére. Természetesen sokan úgy fognak vélekedni, hogy az embereken végrehajtott génmérnöki változtatásokat be kellene tiltani, de kétséges, hogy meg lehet-e akadályozni az efféle próbálkozásokat. A növényeken és állatokon végzett génmérnöki tevékenységet gazdasági megfontolásokból engedélyezni fogják, márpedig mindig akad majd valaki, aki megpróbálja az eredményeket az emberre is alkalmazni. Hacsak nem jön létre egy totalitárius világrend, akkor valahol, valaki meg fogja tervezni a tökéletesített emberi lényeket.

Jelenlegi számítógépeink

teljesítménye még egy közönséges

földigiliszta agyának

teljesítőképessége mellett is lemarad.

-----

Nyilvánvalóan a tökéletesített emberi lények létrehozása jelentős társadalmi és politikai problémákat vet majd fel a tökéletesítetlen embereket illetően. Nézetem szerint az embereken végzett génmérnökséget nem azzal kell megvédeni, hogy azt kívánatos színben tüntetjük fel, hanem egyszerűen ki kell jelenteni, hogy erre valószínűleg sor fog kerülni, akár akarjuk, akár nem. Ezért nem hiszek a StarTrek-hez hasonló tudományos-fantasztikus műveknek, amelyekben a négyszáz év múlva élő embereket lényegében ugyanolyanoknak ábrázolják, mint a mai emberek. Úgy gondolom, hogy az emberi faj és az emberi DNS bonyolultsága meglehetősen gyorsan megnő. Fel kell ismernünk, hogy ez meg fog történni, és végig kell gondolnunk, mit kezdünk majd ezzel az új helyzettel.

Bizonyos értelemben az emberi fajnak tökéletesíteni kell szellemi és fizikai minőségét, ha továbbra is helyt akar állni az őt körülvevő, de egyre bonyolultabbá váló világban és meg akar birkózni az új kihívásokkal, például azzal, amit az űrutazás jelent. Az emberi lényeknek akkor is növelniük kell saját bonyolultságukat, ha lépést akarnak tartani az elektronikus rendszerek fejlődésével. Jelenleg a

A számítógépek teljesítményének exponenciális növekedése 1972 és 2007 között, egyetlen processzorgyártó cég konzervatív becslése szerint. Az adott chip megjelölése utáni szám a másodpercenként elvégzett

műveletek számát jelenti.

számítógépek egyetlen előnye velünk szemben a gyorsaságuk, az értelemnek ugyanis a legcsekélyebb jelét sem mutatják. Ez nem meglepő, hiszen jelenlegi számítógépeink egyszerűbbek, mint egy primitív földigiliszta agya, amely faj nem éppen szellemi teljesít őképességér ől ismert.

A számítógépek azonban a Moore-törvény néven ismertté vált összefüggésnek engedelmeskednek: sebességük és bonyolultságuk tizennyolc hónaponként megkétszereződik (6.6. ábra). Ez is egyike azoknak az exponenciális ütemű növekedéseknek, amelyik nyilvánvalóan nem folytatódhat a végtelenségig. Addig azonban valószínűleg folytatódni fog ez a fejlődés, amíg a számítógépek bonyolultsága el nem éri az emberi agyét. Vannak, akik szerint a számítógépek soha nem mutathatnak valódi intelligenciát, bármilyenek is legyenek. Számomra azonban úgy tűnik, hogy ha az emberekben a nagyon bonyolult kémiai felépítésű molekulák képesek úgy működni, hogy intelligensekké tesznek bennünket, akkor a hasonlóan bonyolult elektronikus áramköröket tartalmazó számítógépek ugyancsak intelligens működést tanúsíthatnak. Ha viszont intelligensek, akkor még náluk is bonyolultabb és intelligensebb számítógépeket tudnak tervezni.

Vajon a biológiai és elektronikus bonyolultságnak ez a növekedése mindörökké tartani fog, vagy létezik valamilyen természetes határ? Biológiai szempontból az emberi intelligencia határát mindeddig az agy mérete jelentette, amire viszont a

A neurális implantátumok jelenősen megnövelik a memória

teljesítőképességét. Ennek

köszönhetően teljes

információcsomagok, például egy idegen nyelv teljes ismerete, vagy ennek a könyvnek a tartalma néhány perc alatt elsajátítható. Az ilyen fokozott teljesítőképességű emberi lények már alig fognak ránk hasonlítani.

szülőcsatorna átmérője jelent korlátot. Megfigyelve három gyermekem születését, tudom, milyen nehéz az újszülött fejének kijutnia az anya testéből. Az elkövetkező száz éven belül várakozásom szerint képesek leszünk az emberi magzatok emberi testen kívüli felnevelésére, így ez a korlát többé nem áll az utunkban. Végső soron azonban az emberi agy méretének génmérnöki úton történő megnövelése közben szembetaláljuk magunkat azzal a problémával, hogy a szellemi képességeinkért felelős, kémiai üzenettovábbító anyagok viszonylag lassúak. Ez azt jelenti, hogy az agy bonyolultságának további növelése csak a sebesség rovására történhet. Vagy gyors észjárásúak lehetünk, vagy nagyon intelligensek, de a kettő egyszerre nem megy. Mégis, azt hiszem, sokkal intelligensebbek leszünk, mint a Star Trek hőseinek legtöbbje, nem mintha ez különösebben nehéz lenne.

Az emberi agyhoz hasonlóan az elektronikus áramkörökben is fellép a bonyolultság kontra sebesség probléma. Ebben az esetben azonban nem kémiai, hanem elektromos jelekről van szó, amelyek a kémiaiaknál sokkal gyorsabban, a fény sebességével terjednek. Mindamellett a fénysebesség máris gyakorlati korlátot jelent a még gyorsabb számítógépek tervezése felé vezető úton. Javíthatunk a helyzeten, ha lekicsinyítjük az áramköröket, de végső soron elérjük az anyag atomos szerkezetéb ől eredő korlátot. Ennek ellenére van néhány lehetőségünk, még mielőtt beleütközünk ebbe a korlátba.

(6.7. ÁBRA)

Az emberi faj a Világegyetem történetének csak parányi töredéke óta létezik. (Ha a fenti vázlat méretarányos lenne, és 7 cm hosszúnak ábrázolnánk azt az időtartamot, amióta az ember létezik, akkor ebben a léptékben a Világegyetem történetét több mint egy kilométer hosszúra kellene rajzolnunk.) Ha valaha találkozunk Földön kívüli élőlényekkel, akkor azok nagy valószínűséggel vagy sokkal primitívebbek, vagy sokkal fejlettebbek lesznek nálunk.

Üj i Miértths: hiiüíilű. nii' ntíiéz eeneXst s

1A' LjIi'IlLZÓ

izülíinek.

KgJaJqjl 4 Nnprrndi.ierOnL .l Ndp es j: ■oÜTjé.'We

3.B líillikd liwéi ímIíci megs-: ci e<4í íleifofinik.

J__

eterít 1 Foldiir ósefrbe-

<y , ív^1 líiViftS“

‘A

i£> VV

rí/ ;.>

if :'

IS miliárd

Az egyik módszer, amellyel az elektronikus áramkörök bonyolultsága a sebesség megtartása mellett is fokozható, ha lemásolják az emberi agy szerkezetét. Az agyban nincs egyetlen központi végrehajtó egység - mint a számítógépben a processzor -, amely sorban egymás után minden feladatot végrehajt. Ehelyett az agyban processzorok milliói dolgoznak együtt és egyszerre. Az ehhez hasonló, tömeges, párhuzamos adatfeldolgozás jelenti az elektronikus intelligencia számára is a jövőt.

Feltételezve, hogy nem pusztítjuk el önmagunkat az elkövetkező száz évben, valószínűnek látszik, hogy előbb a Naprendszer bolygóit, majd a közeli csillagok környezetét is benépesítjük. Ez azonban nem úgy fog történni, mint a Star Trek vagy a Babylon 5 történeteiben, ahol csaknem minden csillagrendszerben egy új, az emberrel közeli hasonlóságot mutató faj tűnik fel. Az emberi faj az Ősrobbanás óta eltelt mintegy tizenötmilliárd évhez képest csak kétmillió éve létezik mostani formájában (6.7. ábra).

Még ha kifejlődik is tehát az élet más csillagrendszerekben, nagyon kicsi az esélye annak, hogy éppen egy felismerhetően emberszerű fejlődési állapotukban találkozunk velük. Valószínűleg bármely, Földön kívüli életforma, amellyel találkozunk, vagy sokkal fejletlenebb lesz nálunk, vagy pedig sokkal fejlettebb. Ha sokkal fejlettebbek, akkor miért nem

a biológiai-elektronikai összeköttetés

Két évtizeden belül egy ezerdolláros számítógép talán már olyan bonyolult lesz, mint az emberi agy. A párhuzamos processzorok agyunk működését fogják utánozni, a számítógépek intelligens és öntudatos lényekként fognak tevékenykedni.

A neurális implantátumok sokkal gyorsabb kapcsolattartást tesznek majd lehetővé az emberi agy és a számítógépek között, elmosva a különbséget a biológiai és az elektronikus intelligencia között.

A közeljövőben a legtöbb üzleti tranzakciót valószínűleg kibernetikus személyek fogják végrehajtani, az interneten keresztül.

Egy évtizeden belül sokan közülünk a világhálón való virtuális létezést fogják választani, kibernetikus barátságokat kötnek, és ilyen kapcsolatokat ápolnak.

Az emberi genom megértése (a géntérkép elkészítése) kétségkívül óriási előrelépést jelent az orvostudomány számára, ugyanakkor lehetővé teszi, hogy jelentős mértékben növeljük az emberi DNS szerkezetének

bonyolultságát. Az elkövetkező néhány száz évben az emberen végrehajtott génmérnöki tevékenység veheti át a biológiai evolúció szerepét. Megtörténhet az emberi faj újratervezése, ami merőben új erkölcsi kérdéseket vet fel.

A Naprendszer határain túlra végrehajtandó űrutazáshoz valószínűleg vagy genetikailag módosított emberi lényekre, vagy ember nélküli, számítógéppel vezérelt automata szondákra lesz szükség.

terjedtek el az egész Tejútrendszerben, és miért nem látogatták már meg a Földet? Ha az idegenek már idejöttek volna, akkor az a számunkra nyilvánvaló lett volna, sokkal inkább a Függetlenség napja (Independence Day) felfogásához hasonlóan, semmint úgy, ahogy azt az E.T. ábrázolta.

Miképpen adhatunk tehát számot arról, hogy eddig még soha nem kerestek fel bennünket a Földön kívüli látogatók? Előfordulhat, hogy valahol a mindenségben él egy nálunk sokkal fejlettebb faj, amelynek tudomása van a mi létezésünkről, ám inkább hagyják, hogy a saját primitív levünkben főjünk. Kétséges persze, hogy tényleg ilyen figyelmesek lennének egy hozzájuk képest alacsonyabb fejlettségű életformával szemben: gondoljuk csak meg, törődik-e legtöbbünk azzal, ha jártában-keltében eltapos egy rovart vagy férget. Ésszerűbb magyarázat lehet annak feltételezése, hogy vagy az élet más bolygókon történő kifejlődésének, vagy az élővilágon belül az intelligencia kialakulásának nagyon kicsi a valószínűsége. Minthogy magunkat intelligenseknek tartjuk, bár talán erre az égvilágon semmi alapunk nincs, mégis hajlunk annak feltételezésére, hogy az értelem megjelenése az evolúció szükségszerű velejárója. Ez a feltevés azonban kétségbe vonható. Egyáltalán nem világos, van-e egyáltalán az intelligenciának bármiféle értéke a túlélés szempontjából. A baktériumok nagyon jól boldogulnak az értelem legcsekélyebb szikrája nélkül is, és kétségtelenül túlélnek bennünket, ha úgynevezett intelligenciánk eredményeképpen egy nukleáris háborúban megsemmisítjük önmagunkat. Ha tehát bejárjuk a Tejútrendszert, rábukkanhatunk egyszerű életformákra, de nem valószínű, hogy hozzánk hasonló lényekkel is találkoznánk.

Jelentős értéke van-e az intelligenciának a hosszú távú túlélés szempontjából?

------

A természettudományok jövője nem lehet olyan megnyugtató, mint amilyennek a Star Trek bemutatja a fejlett, de tovább már nem fejlődő tudományú és technikájú, emberszerű lényekkel benépesített Világegyetemet. Ezzel szemben én azt gondolom, hogy mi a magunk útját fogjuk járni, gyorsan haladva a biológiai és elektronikus komplexitás felé. Mindebből nem sok fog megvalósulni a következő évszázadban, ennél messzebbre pedig aligha tehetünk megbízható előrejelzéseket. A következő évezred végére azonban, ha eljutunk odáig, alapvetően különbözni fog a világunk attól, amilyet a Star Trek bemutat.

7. FEJEZET

SZÉP, ÚJ (BRÁN)VILÁG

Vajon egy bránon élünk, avagy csupán hologramok vagyunk?

(7.1. ÁBRA)

Az Melmélet olyan, mint a kirakós játék. A szélekre kerülő darabokat könnyű felismerni, és egymáshoz illeszteni, nincs viszont túl sok ötletünk arra vonatkozóan, mi történhet középen, ahol nem érvényesek azok a közelítések, amelyekben valamelyik mennyiség kicsiny.

Vajon merre halad majd a jövőben felfedezéseink útja? Sikerül-e megalkotni azt a teljes egyesített elméletet, amelyik nemcsak a Világegyetemet irányítja, hanem mindent, ami benne található. Amint azt a 2. fejezetben már megtárgyaltuk, talán már a kezünkben is van a Mindenség Elmélete, az úgynevezett Melmélet formájában. Ennek az elméletnek azonban nem létezik egyetlen, egységes megfogalmazása, legalábbis mai ismereteink szerint. Ehelyett egymástól látszólag független elméletek egész hálózatát sikerült felfedeznünk, amelyek valószínűleg ugyanannak az alapvető elméletnek a különböző határfeltételek esetén érvényes közelítései, éppúgy, amint a Newton-féle gravitációelméletet Einstein általános relativitáselmélete gyenge gravitációs terek esetén érvényes közelítésének tekinthetjük. Az Melmélet olyan, mint egy kirakós játék (puzzle): ott is a széleken fekvő képdarabokat a legkönnyebb megtalálni és összeilleszteni. Az Melmélet esetében ezek a határoló elméletek azok, amelyekben egyik vagy másik paraméter értéke kicsiny. Ma már meglehetősen pontos elképzelésünk van ezekről a peremelméletekről, az Melmélet közepén azonban továbbra is hatalmas lyuk tátong, ahol fogalmunk sincs arról, mi történik (7.1. ábra). Nem jelenthetjük ki, hogy megtaláltuk a Mindenség Elméletét, amíg nem sikerül kitölteni azt a lyukat.

Mi lehet az Melmélet közepén? Lehet, hogy sárkányokat találunk (vagy valami hasonló furcsaságokat), amilyeneket a régi térképeken a feltáratlan világrészek belsejében ábrázoltak? Múltbéli tapasztalataink azt mutatják, hogy mindannyiszor, amikor megfigyeléseink körét kiterjesztettük a kisebb nagyságrendek világa felé, váratlanul újszerű jelenségekre bukkantunk. A XX. század kezdetén például a természet működését a klasszikus fizika törtvényei segítségével tudtuk megmagyarázni, ami a csillagközi távolságoktól egészen a századmilliméteres méretek világáig megfelelőnek is bizonyult. A klasszikus fizika feltételezi, hogy az anyag folytonos közeg,

(7.2. ÁBRA)

Jobbra: A klasszikus, oszthatatlan atom.

Jobb szélen: A protonokból és a neutronokból álló mag körül keringő elektronok alkotta atom.

(7.3. ÁBRA)

Fent: A proton két fel és egy le kvarkból áll, előbbiek mindegyikének kétharmad egységnyi pozitív elektromos töltése van, míg az utóbbi egyharmad egységnyi negatív töltést hordoz. Lent: A neutron két le és egy fel kvarkból áll, az előbbiek mindegyikének egyharmad egységnyi negatív, az utóbbinak kétharmad egységnyi pozitív töltése van.

-----

amelynek a rugalmassághoz és a viszkozitáshoz hasonló tulajdonságai vannak. Később azonban egyre több arra utaló bizonyíték látott napvilágot, miszerint az anyag nem folyamatos, hanem szemcsés szerkezetű: apró, atomoknak nevezett építőkövekből áll. Az atom szó ókori görög eredetű, és oszthatatlant jelent. Hamarosan megállapították azonban, hogy az atomokat a protonokból és neutronokból álló atommag, valamint a körülötte keringő elektronok építik fel (7.2. ábra)

A század első harminc évében az atomfizika területén elért eredményeknek köszönhetően ismereteink az egymilliomod milliméteres méretek világáig lehatoltak. Később felismertük, hogy a protonok és a neutronok is a kvarkoknak nevezett, kisebb részecskékből épülnek fel (7.3. ábra).

A legújabb magfizikai és nagy energiájú fizikai kutatások a további egymilliárdszor kisebb léptékek világába vezettek el bennünket. Úgy tűnhet, mintha a végtelenségig folytathatnánk a kutatást, feltárva az egyre kisebb méretek világát. A sorozatnak azonban határa van, mint ahogy az orosz matrjoska babák sem férnek el egymás belsejében végtelen sokaságban (7.4. ábra).

Végső soron elérkezünk a legkisebb babához, amelyet már nem lehet szétszedni. A fizikában a legkisebb babát Planck-hosszúságnak nevezik. Az ennél kisebb távolságok világát már csak olyan nagy energiájú részecskékkel lehetne megszondázni, amelyek csak fekete lyukak belsejében fordulhatnának el ő. Nem tudjuk pontosan, mi lehet a Planck-hosszúság az M-elméletben, de talán akkora lehet, mintha egy millimétert százezer milliárd milliárd millárd részre osztanánk fel (10-35 mm). Egyhamar nem leszünk képesek akkora részecskegyorsítót építeni, amelyikkel az ilyen parányi távolságok világa megszondázható. Egy ilyen berendezésnek ugyanis nagyobbnak kellene lennie az egész

(7.4. ÁBRA) Minden egyes baba a természet bizonyos hosszúságléptékig történő megértését jelképezi. Mindegyik belsejében egy kisebb baba található, ami a természet kisebb mérettartományokban érvényes leírásának felel meg. A természetben azonban létezik a lehetséges legkisebb, alapvető hosszúság, az úgynevezett Planck-hosszúság, az ennek megfelelő mérettartományban a természet jelenségei már csak az M-elmélettel írhatók le.

Naprendszernél, ami napjaink pénzügyi környezetében nem tűnik elfogadhatónak (7.5 ábra).

Létezik azonban egy izgalmas, új fejlemény, amelynek segítségével az Melmélet sárkányai közül legalább néhányat könnyebben (és olcsóbban) felfedezhetünk. Amint a 2. és a 3. fejezetben kifejtettük, a matematikai modellek M-elméletnek nevezett hálózatában a téridő tíz-vagy tizenegy dimenziós. Egészen mostanáig azt gondoltuk, hogy a hat vagy hét extra dimenzió nagyon szorosan felcsavarodott, olyan lenne tehát a szerkezete, mint az emberi hajszálé (7.6. ábra).

Ha erős nagyítóval megvizsgálunk egy hajszálat, akkor érzékeljük a vastagságát, szabad szemmel viszont olyan vonalnak látszik, amelynek csak hossza van, a többi dimenzió irányában nincs kiterjedése. A téridő szerkezete is hasonló lehet: az emberi, az atomi, sőt még a részecskefizikai távolságskálán is négydimenziósnak és csaknem síknak látszhat. Másrészt viszont, ha rendkívül nagy energiájú részecskék segítségével megpróbálunk behatolni a roppant kis méretek világába, akkor ott már a téridőt tíz-vagy tizenegy dimenziósnak látnánk.

(7.5. ÁBRA)

A Planck-hosszúság léptékében lejátszódó jelenségek vizsgálatához szükséges részecskegyorsító

nagyobb átmérőjű lenne, mint az egész Naprendszer

(7.6. ÁBRA)

Szabad szemmel nézve a hajszál vékony vonal, egyetlen dimenziójának a hosszúság látszik. Hasonlóképpen, a téridő számunkra négydimenziósnak tűnhet, miközben nagyon nagy energiájú elemi részecskékkel szondázva előtűnhet tíz-vagy tizenegy dimenziós szerkezete.

Ha minden további dimenzió nagyon kicsi lenne, akkor nagyon nehéz lenne a megfigyelésük. Egy újabban felmerült elgondolás szerint azonban az extra dimenziók közül egy vagy kettő viszonylag nagy, vagy akár végtelen kiterjedésű lehet. Ennek az elképzelésnek az a nagy előnye (legalábbis a magamfajta pozitivista számára), hogy a részecskegyorsítók következő generációjával vagy a gravitációs erő nagyon érzékeny, kis hatótávolságú mérésével ellenőrizhető lehet. Az efféle megfigyelések vagy megcáfolják az elméletet, vagy pedig kísérleti úton igazolják a további dimenziók létezését.

A nagy kiterjedésű, extra dimenziók új fejleményt jelentenek a végső modell vagy elmélet utáni nyomozásunkban. Ezek létezéséből az következne, hogy bránvilágban élünk, vagyis egy magasabb dimenziószámú világban létező, négydimenziós felületen, más néven bránon.

Az anyag és a nem gravitációs jellegű erők, mint például az elektrosztatikus erő, a bránra korlátozódnának. Ennek

(7.7. ÁBRA) BRÁNVILÁGOK

Az elektromos erő a bránokra szorítkozhat, az elektronok esetében pedig a megfelelő mértékben csökken, hogy az atommagok körül stabil

elektronpályák alakulhassanak ki.

következtében a gravitáció kivételével minden úgy viselkedne, mintha négydimenziós lenne a világunk. Nevezetesen, az atommag és a körülötte keringő elektronok közötti elektromos erő pontosan olyan távolságfüggést mutatna, amely mellett stabil atomok létezhetnek, vagyis az elektronok nem zuhannak bele az atommagba (7.7. ábra).

Ez összhangban állna az antropikus elvvel, amelynek értelmében a Világegyetem megfelelő helyszín az értelmes élet számára. Ha ugyanis az atomok nem lennének stabil képződmények, akkor mi sem lehetnénk itt, és nem tudnánk megfigyelni a Világegyetemet és megkérdezni, miért látszik éppen négydimenziósnak.

Másrészt viszont a gravitáció a görbült tér formájában áthatná az egész sokdimenziós téridőt. Ez azt jelentené, hogy a gravitáció a természetben megfigyelhető összes többi kölcsönhatástól eltérő viselkedést mutatna. Mivel a gravitáció az extra dimenziókra is

(7.8. ÁBRA)

A gravitáció kiterjed az extra dimenziókra is, emellett a brán mentén hat, a távolság növekedésével pedig gyorsabb ütemben csökken, mint négy dimenzióban.

kiterjedne, ezért a távolság növekedésével a vártnál rohamosabban csökkenne a nagysága (7.8. ábra).

Ha a gravitáció eltérő távolságfüggése a csillagászati távolságok világára is kiterjed, akkor észre kellene vennünk a bolygók pályáira gyakorolt hatását. Ha a bolygópályák valóban instabilak lennének, amint azt a 3. fejezetben megjegyeztük, akkor a bolygóknak vagy a Napba kellene zuhanniuk, vagy mindörökre el kellene távolodniuk a világűr sötétjében (7.9. ábra).

Ez azonban nem történne meg, ha az extra dimenziók egy másik, az általunk lakottól nem túl távoli bránon véget érnének. Ebben az esetben a bránokat elválasztó távolságnál messzebb a gravitáció nem lenne képes szabadon terjedni, hanem hatása lényegében a bránra korlátozódna, akárcsak például az elektromos erőké. Ekkor egyúttal a stabil bolygópályák létezéséhez megfelel ő távolságfüggést is mutatna (7.10. ábra).

(7.9. ÁBRA)

A gravitációs erő rohamosabb csökkenése következtében nagy távolságban a bolygópályák instabilak lennének. A bolygók vagy belezuhannának a Napba (a), vagy végérvényesen kiszabadulnának a vonzásából (b).

(7.10. ÁBRA) A mi bránvilágunk közelében lévő másik brán megakadályozná, hogy a gravitáció messze behatoljon az extra dimenziókba, ami azt jelentené, hogy a bránok egymástól való távolságánál nagyobb távolságban a gravitáció távolságfüggése éppen olyan lenne, amilyenre négy dimenzióban számítanánk.

Másrészt viszont a bránok távolságánál kisebb távolságokban a gravitáció rohamosabban változna. A súlyos testek között ható, nagyon kicsiny gravitációs erőt laboratóriumainkban nagyon pontosan meg tudjuk mérni, ám az eddig elvégzett kísérletekben még milliméteres távolságok esetén sem találtuk nyomát a bránok hatásának. Jelenleg is folynak a hasonló kísérletek - még kisebb távolságokon (7.11. ábra).

Ebben a bránvilágban mi az egyik bránon élnénk, ám lenne valahol a közelünkben egy másik „árnyék” bránvilág. Minthogy a fény terjedése az egyes bránokra korlátozódna, a két brán közötti térben nem tudna terjedni, ezért nem láthatnánk az árnyékvilágot. Éreznénk viszont az árnyékbrán által az anyagra gyakorolt gravitációs hatást. A mi bránunkon belül úgy tűnne, mintha ezt a gravitációs erőt olyan valóban „sötét” objektumok keltenék, amelyek létezéséről semmilyen más módon nem szerezhetünk tudomást, csakis gravitációs hatásuk révén (7.12. ábra). Valójában, ha meg akarjuk magyarázni egyes csillagoknak a Tejútrendszer középpontja körüli keringési sebességét, akkor úgy tűnik, mintha

(7.11. ÁBRA)

A CAVENDISH-KÍSÉRLET

A kalibrált ernyőre (f) eső lézersugár (e) kimutatja a súlyzó bármilyen csekély elfordulását. A torziós szálra függesztett súlyzó (b) a rá erősített kis tükörrel (c) és a két kis ólomgolyóval (a) együtt szabadon elfordulhat.

A két kis golyó közelébe két, forgatható rúdra szerelt, nagy ólomgolyót (g) helyezünk. Amikor a nagy ólomgolyók az átellenes helyzetbe fordulnak, a súlyzó lengeni kezd, majd új egyensúlyi helyzetben állapodik meg.

(7.12. ÁBRA) A bránvilágokra vonatkozó elképzelés szerint bolygók keringhetnek egy, az árnyékbránon elhelyezkedő, nagy, sötét tömeg körül, mert a gravitációs erő behatol az extra dimenziókba is.

BIZONYÍTÉK A SÖTÉT ANYAG LÉTEZÉSÉRE

A különböző kozmológiai megfigyelések erőteljesen alátámasztják azt a véleményt, amely szerint a Tejútrendszerben és más galaxisokban is sokkal több anyagnak kell jelen lennie annál, mint amennyit megfigyelünk. A legmeggyőzőbb ilyen megfigyelés szerint a Tejútrendszer és a hozzá hasonló galaxisok peremvidékén a csillagok sokkal gyorsabban keringenek annál, mint amekkora sebesség mellett a látható csillagok gravitációs ereje a pályájukon képes őket tartani (lásd szemközt).

Az 1970-es évek óta tudjuk, hogy eltérés mutatkozik a spirálgalaxisok külső részén a csillagok megfigyelt keringési sebessége (pontok a diagramon) és a megfigyelhető csillagok eloszlása alapján a Newton-törvényekből számított keringési sebességek (folytonos vonal a diagramon) között. Ez az eltérés arra enged következtetni, hogy a spirálgalaxisok külső tartományaiban a feltételezettnél sokkal több anyagnak kell lennie.

A SÖTÉT ANYAG TERMÉSZETE A kozmológusok jelenleg úgy gondolják, hogy miközben a spirálgalaxisok központi vidéke túlnyomórészt csillagokból áll, addig a külsőbb részeken a közvetlenül nem látható, sötét anyag az uralkodó. A kozmológia egyik alapvető problémája a galaxisok peremvidékén uralkodó szerepű, sötét anyag természetének felderítése. Az 1980-as évek előtt széles körben élt az a feltételezés, amely szerint a sötét anyag nem más, mint közönséges, tehát protonokból, neutronokból és elektronokból álló anyag, amely azonban valamilyen, csak nehezen kimutatható formában van jelen. Például talán gázfelhőket alkot, vagy machók (massive compact halo objects, azaz nagy tömegű, kompakt, halóbeli objektumok), például fehér törpék, neutroncsillagok, vagy akár fekete lyukak formájában van jelen.

A galaxisok keletkezésével kapcsolatos legújabb vizsgálatok eredményei alapján azonban a kozmológusok ma már arra az álláspontra helyezkednek, hogy a sötét anyag jelentős részét valamilyen, a közönségestől gyökeresen különböző anyagfajta alkotja. Talán jelentős szerepe lehet a nagyon könnyű elemi részecskéknek, például az axionoknak vagy a neutrínóknak.

A sötét anyag azonban ezeknél sokkal egzotikusabb részecskefajták formájában is létezhet, ilyenek lehetnek például a wimpek (vagyis a gyengén kölcsönható, nagy tömegű részecskék: weakly interacting massive particles). Utóbbiak létezését a modern részecskefizikai elméletek megjósolják ugyan, kísérleti kimutatásuk azonban mindeddig nem sikerült.

több anyag lenne jelen a rendszerben, mint amennyiről megfigyeléseink alapján számot tudunk adni.

A hiányzó tömegről kiderülhet, hogy valamilyen egzotikus részecskék formájában létezik, ilyenek lehetnek például az úgynevezett wimpek (weakly interacting massive particles: gyengén kölcsönható, nagy tömegű részecskék) vagy az axionok (nagyon könnyű elemi részecskék). Ám a hiányzó tömeg egy más magyarázat szerint az anyagot tartalmazó árnyékvilágok létezése melletti bizonyítékként is felfoghatók. Talán ebben a világban olyan felületes megfigyelők élnek, akik elcsodálkoznak azon, milyen sok tömeg hiányzik a világukból ahhoz, hogy az

(7.13. ÁBRA)

Nem láthatnánk az árnyékbránon elhelyezkedő árnyékgalaxist, mert a fény nem terjed az extra dimenziókban. A gravitáció azonban igen, ezért a mi galaxisunk forgását is befolyásolja a sötét anyag, tehát az az anyag, amelyet nem látunk.

árnyékcsillagok az árnyékgalaxis középpontja körül a megfigyelt pályán keringjenek (7.13. ábra).

A másik bránon véget érő extra dimenziók helyett az is lehetséges, hogy a dimenziók végtelenek, de erősen görbültek, mint egy nyeregfelület (7.14. ábra). Lisa Randall és Raman Sundrum kimutatta, hogy az ilyen típusú görbület inkább második bránként működik: egy objektumnak a bránra gyakorolt gravitációs hatása a brán szűk környezetére korlátozódik, nem terjed ki a végtelenig az extra dimenziókban. Akárcsak az árnyékbránmodellben, a gravitációs térnek nagy távolságok esetén itt is megfelelő távolságfüggése van ahhoz, hogy a bolygók pályáját és a gravitációs térre vonatkozó laboratóriumi kísérletek eredményeit meg lehessen magyarázni, a gravitáció azonban rövid hatótávolságokon sokkal gyorsabb változást mutat.

Van azonban egy lényeges különbség a Randall-Sundrum-modell és az árnyékbránmodell között. A gravitációs térben mozgó testek gravitációs hullámokat keltenek, vagyis a téridő görbületének a téridőben fénysebességgel tovaterjedő

(7.14. ÁBRA)

A Randall-Sundrum-modell szerint csak egyetlen brán létezik (amelyet itt csak egy dimenzióban ábrázolunk. Az extra dimenziók a végtelenbe nyúlnak, ám nyeregszerűen görbültek. Ez a görbület megakadályozza, hogy a bránokon lévő anyag gravitációs tere messzire behatoljon az extra dimenziókba.

Két, kompakt neutroncsillag spirális pályán egymáshoz egyre közeledve kering egymás körül.

A PSR 1913+16 kettőspulzár 1975 óta bekövetkezett periódusváltozását ábrázoló diagram

----

A KETTŐSPULZÁROK

Az általános relativitáselmélet előrejelzése szerint a gravitáció hatására mozgó nagy tömegű testek gravitációs hullámokat bocsátanak ki. A fényhullámokhoz hasonlóan a gravitációs hullámok is energiát szállítanak az őket kibocsátó objektumokról. Az energiavesztés üteme azonban általában rendkívül csekély, ezért nagyon nehéz a jelenséget megfigyelni. Így például a gravitációs hullámok kibocsátása következtében a Föld is spirális pályán mozogva egyre közelebb kerül a Naphoz, ám nem kevesebb, mint 10^27 évnek kell még eltelnie, mire összeütköznének.

Russell Hulse és Joseph Taylor 1975-ben felfedezte a PSR 1913+16 jelű kettőspulzárt,

vagyis egy olyan, két, kompakt neutroncsillagból álló rendszert, amelynek tagjai egy napsugárnyi maximális távolságban keringenek egymás körül. Az általános relativitáselmélet szerint a gyors mozgás következtében gravitációs hullámok formájában energia hagyja el a rendszert, ezért a keringési periódus a vártnál gyorsabban csökken. Az általános relativitáselmélet által megjósolt

perióduscsökkenés kitűnően egyezik Hulse és Taylor gondos és pontos megfigyeléseinek eredményeivel, amelyek szerint 1975 óta a rendszer keringési periódusa több mint tíz másodperccel csökkent. A felfedezők 1993-ban az általános relativitáselmélet ezen kísérleti igazolásáért megkapták a fizikai Nobel-díjat.

fodrozódásait hozzák létre. Az elektromágneses hullámokhoz hasonlóan a gravitációs hullámok is energiát szállítanak. Ezt az elméleti előrejelzést a PSR 1913+16 kettőspulzárra vonatkozó csillagászati megfigyelések igazolták is.

Ha valóban egy extra dimenziókkal rendelkező téridőben létező bránon élünk, akkor a bránhoz tartozó testek mozgása által keltett gravitációs hullámok eljutnak a más dimenziókba is. Ha létezne egy második brán, a feltételezett árnyékbrán, akkor a gravitációs hullámok a két brán között ide-oda visszaverődve csapdába eshetnének. Másrészt viszont, ha csak egyetlen brán létezne, és az extra dimenziók végtelen kitelj edésűek lennének, amint azt a Randall-Sundrum-modell feltételezi, akkor a gravitációs hullámok örökre eltűnnének, és elvinnék az energiát a mi bránvilágunkból (7.15. ábra).

(7.15. ÁBRA)

A Randall-Sundrum-modellben a rövid hullámhosszú gravitációs hullámok energiát szállítanak el a bránokhoz tartozó forrásokból, ami látszólag az energiamegmaradás törvényének a megsértését okozza.

Ezáltal megsérülni látszana a fizika egyik legalapvetőbb elve, az energiamegmaradás törvénye. A teljes energiamennyiség mindazonáltal változatlan maradna. Az energiamegmaradás sérülése csak látszólagos lenne, hiszen a világ jelenségeire vonatkozó megfigyeléseink csak a mi bránunkra szorítkozhatnak. Egy angyal, aki képes az extra dimenziók érzékelésére is, tudná, hogy a teljes energiamennyiség változatlan, csak ezúttal másképpen oszlik meg az egyes bránok között.

A két egymás körül keringő csillag által keltett gravitációs hullámok hullámhossza sokkal nagyobb lenne, mint az extra dimenziókban előforduló nyereg alakú felületek görbületi sugara. Ez azt jelentené, hogy csak a brán közvetlen környezetére korlátozódnának - akárcsak maga a gravitációs erő -, így nem tudnának számottevő mértékben behatolni az extra dimenziókba, aminek megfelelően csak kevés energiát tudnának elszállítani a bránról. Másrészt viszont az extra dimenziók görbülete jellemző mértékénél rövidebb hullámhosszú gravitációs hullámok könnyűszerrel elszökhetnének a bránok közeléből.

A rövid hullámhosszú gravitációs hullámok egyetlen számottevő forrásai valószínűleg a fekete lyukak lehetnek. A bránon lévő fekete lyuk kiterjed egy az extra dimenziókba átnyúló fekete lyukba. Ha a fekete lyuk kicsi, akkor csaknem kerek, és akkor körülbelül csak annyira nyúlik be az extra dimenziókba, mint amekkora a kiterjedése a bránon. Másrészt viszont a bránon lévő nagy fekete lyuk „fekete palacsinta” formájúvá terjed ki, amely a brán közvetlen közelére szorítkozik, és sokkal kevésbé vastag (az extra dimenziókban), mint amekkora a bránon az átmérője (7.16. ábra).

Amint a 4. fejezetben megmagyaráztuk, a kvantummechanika értelmében a fekete lyukak nem teljesen feketék, részecskéket és különféle sugárzásokat bocsátanak ki, akárcsak a forró testek. A részecskék és a sugárzásszerű fény a brán mentén sugárzódna ki, mert az anyag és a nem gravitációs erők, például az elektromos kölcsönhatás a bránra korlátozódik. A fekete lyukak azonban gravitációs hullámokat is kibocsátanak. Ezek viszont nem korlátozódnak a bránra, hanem az extra dimenziókban éppúgy terjednek. Ha a fekete lyuk nagy és palacsinta alakú, akkor a gravitációs hullámok a brán közelében maradnak. Ez azt jelentené, hogy a fekete lyuk energiát veszít (és e szerint az E=mc^2 összefüggésnek megfelelően tömeget is), mégpedig olyan ütemben, mint amit a négydimenziós téridőben várnánk egy fekete

lyuktól. Ezért a fekete lyuk lassan elpárolog és összezsugorodik, egészen addig, míg sugara kisebb lesz a nyeregszerű extra dimenziók görbületénél. Ebben a pontban a fekete lyuk által kibocsátott gravitációs hullámok elkezdenek szabadon elszökni az extra dimenziókba. A bránon tartózkodó megfigyelő számára a fekete lyuk - vagy a sötét csillag, ahogyan Michell nevezte ezeket az objektumokat (lásd a 4. fejezetben) - úgy tűnne, mintha sötét sugárzást bocsátana ki, vagyis olyan sugárzást, amely a bránon közvetlenül nem figyelhető meg, ám amelynek létezésére abból a tényből mégis csak következtethetünk, hogy a fekete lyuk tömeget veszít.

Ez egyúttal azt is jelentené, hogy az elpárolgó fekete lyuk végs ő megsemmisülését kísérő lökésszerű sugárzás gyengébbnek látszik annál, amilyen ténylegesen volt. Ez lehet az egyik magyarázat

(7.16. ÁBRA)

A mi világunkban, a bránon található fekete lyuk kiterjed az extra dimenziókba is. Ha a fekete lyuk kicsi, akkor csaknem gömb alakú, a bránon elhelyezkedő nagy fekete lyuk azonban az extra dimenziókban palacsinta alakúvá lapul.

(7.17. ÁBRA) A bránvilág kialakulása olyan lehet, mint a forrásban lévő vízben a gőzbuborék képződése.

arra, miért nem figyeltünk meg az égen olyan gammasugár-felvillanásokat, amelyek elpusztuló fekete lyukaknak tulajdoníthatók. Másfelől, egy ugyancsak lehetséges, ám sokkal prózaibb magyarázat szerint azért nem látunk ilyeneket, mert nincs elegendően sok fekete lyuk, amelyek tömege olyan kicsi, hogy a Világegyetem eddigi története elég lett volna a párolgással történő megsemmisülésükhöz.

A bránvilág fekete lyukjaiból érkező sugárzás a bránon lévő és az azon kívüli részecskék kvantumfluktuációiból ered, ám a bránok, mint minden a Világegyetemben, maguk is kvantumfluktuációkat mutatnak. Ennek következtében bránok spontán módon tudnak keletkezni és megszűnni. Egy új brán kvantummechanikai keletkezése úgy képzelhető el, amint a forrásban lévő vízben a gőzbuborékok képződnek. A folyékony víz H_2O molekulák milliárdjaiból és milliárdjaiból áll, amelyeket a közvetlenül szomszédos molekulák közötti vonzóerők tartanak össze. Amikor a vizet felmelegítjük, a molekulák gyorsabban mozognak, és egymással ütköznek. Alkalmanként ezek az ütközések olyan erejűek, hogy a molekulák elég nagy sebességre gyorsulnak fel, így valamelyik csoportjuk kiszabadul kötelékeiből, és kicsiny, vízzel körülvett gőzbuborék jön létre. Ezután a buborék véletlenszerűen növekedni vagy zsugorodni kezd, attól függően, hogy több vagy kevesebb molekula lép-e át a vízből a gőzállapotba. A legtöbb kis gőzbuborék hamar összeomlik, és folyadékká válik, néhány azonban elér egy kritikus méretet, amelytől kezdődően a buborék már csaknem bizonyosan növekedni fog. Ezek a nagy, táguló buborékok figyelhetők meg, ha a forrásban lévő vízre pillantunk (7.17. ábra).

Hasonló lehet a bránvilágok viselkedése is. A határozatlansági elv lehetővé teszi, hogy a semmiből buborékok formájában olyan bránvilágok pattanjanak elő, ahol a buborék felszínét a brán alkotja, belsejét pedig magasabb dimenziójú tér tölti ki. A nagyon kis buborékok itt is általában összeomlanak, és semmivé fosztanak, de az a buborék, amelyik a kvantumfluktuációknak köszönhetően egy kritikus méretnél nagyobbra nőtt, valószínűleg tovább fog növekedni. A bránon, tehát a buborék felszínén élő emberek (mint például mi magunk) azt érzékelik, mintha a Világegyetem tágulna. Olyan ez, mintha galaxisokat festenénk egy léggömb felületére, majd elkezdenénk felfújni a lufit. A galaxisok távolodnak egymástól, de

közülük egyetlenegyet sem lehet kijelölni a tágulás középpontjaként. Reménykedjünk, hogy senki nem áll lesben egy kozmikus tűvel, hogy kipukkassza a buborékot.

A 3. fejezetben ismertetett határ nélküli elképzelés szerint egy bránvilág spontán keletkezésének a történetét a képzetes időben dióhéjhoz hasonló alakzat írná le. A felület négydimenziós gömb lenne, olyan, mint a Föld felszíne, csak kettővel több dimenzióban. Fontos különbség, hogy a 3. fejezetben leírt dióhéj lényegében üreges: a négydimenziós gömb semminek nem lett volna a határa, az Melmélet jóslata szerinti további hat vagy hét dimenzió pedig még a dióhéjnál is kisebb méretűre van felcsavarodva. Az új, bránvilágokkal operáló kép szerint azonban a dióhéj tele van: az általunk lakott bránnak a képzetes időbeli története olyan négydimenziós gömb lenne, amelyik egy ötdimenziós gömb határfelületét alkotja, miközben a többi öt vagy hat dimenzió szorosan, nagyon kicsire fel van csavarodva (7.18. ábra).

A brán képzetes időbeli története meghatározza a valós időbeli történetét. A valós időben a brán gyorsuló, felfúvódó módon tágul, amint azt a 3. fejezetben leírtuk. A képzetes időbeli buborék legvalószínűbb története egy tökéletesen sima és gömbölyű dióhéj lenne. Ez azonban olyan bránnak felelne meg, amely a valós időben örökké felfúvódó módon tágul. Egy ilyen bránon nem alakulnának ki galaxisok, így természetesen az értelmes élet sem fejlődhetett volna ki. Másrészt viszont a nem tökéletesen sima és gömbölyű képzetes időbeli történelmek olyan valós időbeli viselkedésnek felelnek meg, amelynél a brán történetének kezdetben van egy inflációsan, tehát gyorsulva táguló szakasza, azonban később a tágulás üteme lelassul. A lassuló tágulás szakaszában kialakulhatnak a galaxisok, és kifejlődhet az értelmes élet. Így a 3. fejezetben bemutatott antropikus elv értelmében csak a nem teljesen csupasz dióhéjakat fogják megfigyelni az értelmes lények, akik felteszik a kérdést, miért nem volt tökéletesen sima a Világegyetem kezdete.

A brán tágulásával a belsejében lévő, többdimenziós tér térfogata növekszik. Végső soron hatalmas buborék alakul ki, amelyet az általunk lakott brán határol. De vajon valóban a bránon élünk? A holográfia 2. fejezetben leírt elve értelmében egy adott tartomány eseményeire vonatkozó információ a tartomány határfelületén kódolható. Lehetséges tehát, hogy azért élünk egy négydimenziós világban, mert mi csak a bránra vetülő árnyai vagyunk mindannak, ami a buborék belsejében történik.

(7.18. ÁBRA)

A Világegyetem keletkezésének bránokkal leírt képe eltér attól, amit a 3. fejezetben tárgyaltunk, mert az enyhén lapult, négydimenziós gömb, vagyis a dióhéj, immár nem üreges, hanem az ötödik dimenzióval tele van.

HOLOGRÁFIA

A holográfia a tér egy adott tartományában található információt eggyel alacsonyabb dimenziószámú felületen rögzíti. Úgy tűnik, hogy ez a gravitáció tulajdonsága, amit az a tény is mutat, hogy az eseményhorizont területe a fekete lyuk belső állapotainak mértéke. A bránvilágmodellben a holográfia egyértelmű hozzárendelést létesít a négydimenziós világunk állapotai és a magasabb dimenziós állapotok között. Pozitivista szemlélettel nem lehet eldönteni, melyik leírás az alapvetőbb.

------

Pozitivista szemlélettel azonban nem kérdezhetjük meg, melyik a valóság, a brán vagy a buborék. Ugyanis mindkettő csak a megfigyeléseinket leíró matematikai modell. Mindenki azt a modellt használhatja, amelyik neki tetszik. Mi van a bránon kívül? Erre vonatkozóan számos lehetőséget említhetünk (7.19. ábra).

1. Lehet, hogy kívül nincs semmi. Bár a gőzbuborékon kívül víz van, ez csupán analógia, amely megpróbálja \ szemléletessé tenni a Világegyetem eredetét. El tudunk ' képzelni egy olyan matematikai modellt, amely nem más, mint egyetlen brán, amelynek a belsejében magasabb dimenziószámú tér van, rajta kívül viszont abszolút semmi sincs, még üres tér sem. Kiszámíthatjuk, milyen előrejelzést ad a matematikai modell a rajta kívül lévő világra való hivatkozás nélkül.

2. Olyan matematikai modellünk is lehet, amelyben egy buborékon kívüli világ hozzáragad egy másik buborékon kívüli világhoz. Ez a modell lényegében matematikailag ekvivalens a fentebb tárgyalt lehetőséggel, ahol semmi sincs a buborékon kívül, a különbség csupán pszichológiai jellegű: az emberek jobban örülnek, ha a téridő közepén lehetnek, mintha a peremén kellene elhelyezkedniük. A pozitivista számára azonban az 1. és a 2. lehetőség tökéletesen egyenértékű.

3. A buborék tágulhat egy olyan térben, amelyik nem tükörképe mindannak, ami a buborék belsejében történik. Ez a lehet őség különbözik az előző kettőtől, és inkább a forrásban lévő víz esetére hasonlít. Más buborékok is kialakulhatnak és tágulhatnak. Ha a táguló buborékok összeütköznének és egyesülnének azzal a buborékkal, amelyikben mi élünk, akkor ennek katasztrofális következményei lennének. Felmerült az az ötlet is, hogy esetleg maga az Ősrobbanás is bránok összeütközése eredményeképpen jött volna létre.

(7.19. ÁBRA)

1. Brán/buborék, a belsejében többdimenziós térrel, kívül nincs semmi.

2. Az a lehetőség, amikor a bránon/buborékon kívüli rész hozzáragad egy másik buborékon kívüli világhoz.

------

A bemutatotthoz hasonló bránmodellek vizsgálata napjainkban a legaktuálisabb kutatási témák közé tartozik. A kérdés felettébb spekulatív, azonban olyan újfajta viselkedéseket kínálhatnak, amelyeket megfigyelésekkel ellenőrizni lehet. Magyarázatot adhatnak arra, miért tűnik gyengének a gravitáció. Az alapvető elméletben a gravitáció meglehetősen erős lehet, azonban a gravitációs kölcsönhatás szétterjedése az extra dimenziókban azt eredményezi, hogy az általunk lakott bránon nagy távolságokban gyenge lesz a gravitáció.

3. A brán/buborék olyan térben tágul, amelyik nem tükörképe annak, ami a buborék belsejében történik. Ebben az elrendezésben más buborékok is kialakulhatnak és tágulhatnak.

-----

Ennek az lehet az egyik következménye, hogy a Planck-hosszúság, az általunk a fekete lyuk létrehozásának veszélye nélkül tanulmányozható legkisebb távolság, sokkal nagyobb lehet, mint amilyennek a mi négydimenziós bránunkon a gravitáció gyengesége alapján tűnik. A legkisebb matrjoska baba talán mégsem olyan kicsi, amilyennek gondoltuk, így a jövő részecskegyorsítói számára elérhető lehet. Valójában talán már fel is fedezhettük volna a legkisebb matrjoskát, az alapvető Planck-hosszúságot, ha az Egyesült Államok 1994-ben egy átmenetileg rátörő gyenge pillanatában nem szakította volna félbe a szupravezető szuperütköztető (SSC, Superconducting Super Collider) programot, jóllehet a berendezés felét már megépítették. Más részecskegyorsítók, például az LHC (nagy hadronütköztető, Large Hadron Collider) jelenleg épül Genf közelében (7.20. ábra). Ezekkel a berendezésekkel és más, például a kozmikus

(7.20. ÁBRA)

A Genf mellett működő LEP részecskegyorsító vázlata,

elkülönítve a már létező rendszereket, valamint a nagy hadronütköztető (Large Hadron Collider) jövőbeli kiépítését.

-----

mikrohullámú háttérsugárzásra vonatkozó megfigyelések segítségével képesek lehetünk meghatározni, hogy egy bránon élünk-e vagy sem. Ha igen, akkor az valószínűleg azért van így, mert az antropikus elv kiemeli a bránmodelleket az Melmélet által megengedett világegyetemek hatalmas állatkertjéből. Mirandának Shakespeare A vihar című drámájában elhangzó szavait kissé kiforgatva kijelenthetjük:

Ó, brán új világ, Amelyben ilyen nép van.

(William Shakespeare: A vihar

V. felvonás, 1. szín

Babits Mihály fordítása nyomán)

------

Ez hát a Világegyetem története - dióhéjban.

KISLEXIKON

abszolút idő: elgondolás, amely szerint létezik valamilyen egyetemes óra. Einstein relativitáselmélete kimutatta, hogy nem létezik ilyen fogalom.

abszolút nulla (fok): a lehetséges legalacsonyabb hőmérséklet, amelynél az anyagoknak nincs hőenergiájuk. Értéke körülbelül -273 Celsius-fok, a Kelvin-féle hőmérsékleti skála 0 pontja (0 K).

alapállapot: valamely rendszer minimális energiájú állapota.

általános relativitáselmélet: Einstein elmélete, amely azon elgondoláson alapul, hogy a fizika törvényeinek minden megfigyelő számára ugyanolyanoknak kell lenniük, függetlenül attól, miként mozognak a megfigyelők. A gravitációs erőt a négydimenziós téridő görbületével magyarázza.

amplitúdó: a hullámhegy maximális magassága, illetve a hullámvölgy legnagyobb mélysége (a középhelyzettől mérve).

antirészecske: az anyag minden elemi részecskéjének van egy antirészecske párja. Ha valamely részecske összeütközik saját antirészecskéjével, annihilálódnak (szétsugárzódnak), csak energia marad a nyomukban.

antropikus elv: azon elképzelés, amely szerint a Világegyetem azért olyan, amilyennek látjuk, mert ha más lenne, akkor nem létezhetnének benne olyan lények, akik képesek megfigyelni.

atom: a közönséges anyag alapegysége, amelyik a parányi (protonokból és neutronokból álló) atommagból, valamint a körülötte keringő elektronokból épül fel.

atommag: az atom központi része, amelyet az erős kölcsönhatás által összetartott protonok és neutronok alkotnak.

bozon: olyan részecske, vagy egy húr olyan rezgési mintázata, amelyiknek a spinje egész szám.

brán: objektum, amely az M-elmélet alapvető alkotórészének tűnik, és amelynek számos térbeli dimenziója van. Általánosságnak a pébránnak p számú irányban van kiterjedése. Az 1-brán (egybrán) a húr, a 2-brán (kétbrán) egy felület vagy membrán, és így tovább.

bránvilág: négydimenziós felület vagy brán egy magasabb dimenziószámú téridőben.

Casimir-effektus: két sík, párhuzamos, egymáshoz vákuumban nagyon közel elhelyezett fémlemez között ébredő vonzóerő. Ez a nyomás azért ébred, mert a lemezek közötti résben a szokásoshoz képest lecsökken a virtuális részecskék száma.

csupasz szingularitás: a téridő olyan szingularitása, amelyet nem vesz körül fekete lyuk, és amely a távoli észlelő számára megfigyelhető.

DNS: dezoxiribonukleinsav, foszfátot, cukrot és négyféle bázist, nevezetesen adenint, guanint, timint és citozint tartalmazó anyag. A DNS-molekula két szálja a csigalépcsőre emlékeztető, kettős spirális szerkezetet alkot. A DNS-molekula tárolja kódolt formában mindazt az információt, amelyre a sejtek reprodukálódásához szükség van, ezért létfontosságú szerepet játszik az öröklődésben is.

Dopplerjelenség: a hang-vagy fényhullámok megfigyelő által észlelt frekvenciájának és hullámhosszának megváltozása abban az esetben, ha a hullámok forrása mozog az észlelőhöz képest.

dualitás: látszólag különböző, de ugyanazon fizikai eredményre vezető elméletek közötti kapcsolat.

egyesített elmélet: bármely fizikai elmélet, amely a természet négy alapvető kölcsönhatását és az anyag minden jelenségét egyetlen rendszerben írja le.

elektromágneses erő: az az erő, amely két azonos (vagy ellentétes) előjelű elektromos töltés között ébred.

elektromágneses hullám: hullámszerű zavar az elektromos térben. Az elektromágneses színkép minden hulláma fénysebességgel terjed, idetartozik például a látható fény, a röntgensugarak, a mikrohullámok, az infravörös sugárzás stb.

elektromos töltés: a részecskéknek azon tulajdonsága, amelynek következtében más részecskéket taszítani (vonzani) képes, ha azok töltése azonos (ellentétes) előjelű az övékkel.

elektron: negatív töltésű részecske, amelyik az atommag körül kering.

elemi részecske: olyan részecske, amelyet legjobb tudomásunk szerint nem lehet alkotórészeire bontani.

energiamegmaradás: fizikai törvény, amelynek értelmében az energia (vagy a vele egyenértékű tömeg) nem keletkezhet és nem semmisülhet meg.

entrópia: valamely fizikai rendszer rendezetlenségének a mértéke; azon összes lehetséges mikroszkopikus konfigurációnak a száma, amelyek ugyanazt a makroszkopikus állapotot állítják elő.

erős kölcsönhatás: a négy alapvető fizikai kölcsönhatás közül a legerősebb, de egyben a legrövidebb hatótávolságú. Összetartja a protonokat és a neutronokat felépítő kvarkokat, valamint a protonokat és neutronokat atommaggá egyesíti.

erőtér: az a mód, ahogyan egy erő kifejti a hatását.

esemény: a téridő egy pontja, amelyet helye és időpontja határoz meg.

eseményhorizont: a fekete lyuk pereme; azon tartomány határfelülete, amelyből nem lehetséges kiszökni a végtelenbe.

éter: hipotetikus, nem anyagi közeg, amely egykori feltételezések szerint kitöltötte volna a teret. Ma már egyáltalán nem tartható fenn az a vélekedés, amely szerint az elektromágneses sugárzás terjedéséhez efféle közegre lenne szükség.

fekete lyuk: a téridő olyan tartománya, amelyet semmi, még a fény sem képes elhagyni, olyan erős a gravitációs tere.

felcsavarodott dimenzió: térbeli dimenzió, amely kimutathatatlanul kicsinyre csavarodik össze.

felfúvódás: gyorsuló tágulással jellemzett rövid időszak, amelyben a nagyon fiatal Világegyetem mérete elképesztő mértékben megnőtt.

fényév: az a távolság, amelyet a fénysugár egy év alatt befut.

fénykúp: felület a téridőben, amelyet egy adott eseményen keresztülhaladó fénysugarak lehetséges haladási irányai rajzolnak ki.

fénymásodperc: az a távolság, amelyet a fénysugár egy másodperc alatt befut.

téreglyuk: vékony cs ő a téridőben, amely a Világegyetem távoli részei között közvetlen kapcsolatot teremt. A féreglyukak párhuzamosan létező csecsemővilágegyetemeket is összeköthetnek, és lehetővé tehetik az időutazást.

fermion: olyan részecske, vagy egy húr rezgéseinek olyan mintázata, amelynek spinje valamely egész szám fele.

fotoelektromos jelenség: az a folyamat, melynek során bizonyos fémek a rájuk eső fény hatására elektronokat adnak le.

foton: a fény kvantuma, az elektromágneses tér lehetséges legkisebb energiacsomagja.

frekvencia: hullám esetében a másodpercenként végbemenő teljes ciklusok száma.

Grassman-számok: a számok nem kommutatív (nem felcserélhető) osztálya. A közönséges valós számok körében teljesen mindegy, milyen sorrendben végzünk el egy szorzást, hiszen ha A*B=C akkor B*A=C. A Grassman-számok ezzel szemben antikommutatívak, ami azt jelenti, hogy A*B ugyanannyi, mint -B*A.

gravitációs erő: a természet négy alapvető kölcsönhatása közül a leggyengébb.

gravitációs hullám: a gravitációs tér hullámszerű zavara.

gravitációs tér: az a mód, amiként a gravitáció kifejti a hatását.

gyenge kölcsönhatás: a négy alapvető kölcsönhatás közül a második leggyengébb, hatótávolsága nagyon rövid. Közvetítői a Z-és W-bozonok.

gyorsulás: a testek sebességének megváltozása. Akár a sebesség nagysága, akár iránya (vagy mindkettő) változik meg, gyorsulásról beszélünk. határ nélküli feltétel, azon elképzelés, amely szerint a Világegyetem véges, de a képzetes időben nincs határa.

határfeltételek: valamely fizikai rendszer kezdeti állapota, vagy általánosabban fogalmazva: a rendszer állapota térbeli vagy időbeli határán.

határozatlansági elv: a Heisenberg által megfogalmazott alapelv, melynek értelmében nem lehet egy részecske helyét és sebességét egyidejűleg pontosan meghatározni. Minél pontosabban ismerjük az egyik mennyiséget, annál pontatlanabbul határozhatjuk csak meg a másikat.

hullám/részecske kettősség: a kvantummechanika egyik alapfogalma, mely szerint nincs különbség a hullámok és a részecskék között; a részecskék képesek hullámként viselkedni és megfordítva.

hullámfüggvény: a kvantummechanika egyik alapfogalma; egy részecske hullámfüggvénye a tér minden egyes pontjához hozzárendel egy számértéket, amely megmutatja, milyen valószínűséggel tartózkodik az illető pontban a részecske.

hullámhossz: egy hullámon belül két szomszédos hullámhegy vagy két szomszédos hullámvölgy távolsága.

húr: a húrelmélet alapvető, egydimenziós objektuma, amely a belső szerkezet nélküli elemi részecskék fogalmát helyettesíti. A húr különböző rezgési mintái felelnek meg a különböző tulajdonságú elemi részecskéknek.

húrelmélet: fizikai elmélet, amelyben az elemi részecskéket húrok rezgéseiként írjuk le. Az elmélet egyesíti a kvantummechanikát és az általános relativitáselméletet. Szuperhúrelmélet néven is ismerjük.

idődilatáció: a relativitáselméletben előforduló alapvető fogalom, mely szerint mozgó megfigyelő számára, vagy erős gravitációs tér jelenlétében az idő folyásának üteme lelassul.

időhurok: a zárt, időszerű görbék másik elnevezése.

interferenciamintázat: különböző helyekről vagy különböző időpontokban kibocsátott két vagy több hullám egyesülésekor létrejövő kép.

kékeltolódás: a megfigyelőhöz képest mozgó test által kibocsátott sugárzás hullámhosszának a Dopplerjelenség következtében fellépő rövidülése.

kelvin: hőmérsékleti skála, amelyben a hőmérsékletet az abszolút nulla foktól (-273 °C-tól) mérik.

képzetes idő: képzetes számokkal mért idő.

képzetes szám: elvont matematikai konstrukció. A valós és a képzetes számok úgy képzelhetők el, mint amelyek egy sík pontjainak a helyét jelölik ki, ilyen értelemben tehát a képzetes számok merőlegesek a közönséges, valós számokra.

kezdeti feltételek: egy fizikai rendszer állapota létezése kezdetekor.

kizárási elv: az az elgondolás, amely szerint két azonos, 1/2 spinű részecskének nem lehet (a határozatlansági elv határain belül) ugyanaz a helye és ugyanakkora a sebessége.

klasszikus elmélet: a relativitáselmélet és a kvantummechanika előtti fogalmakon nyugvó elmélet. Feltételezi, hogy a testeknek pontosan meghatározott helyük és sebességük van, akár egyszerre is. A nagyon kis méretek világában ez nem igaz, amint azt a Heisenberg-féle határozatlansági reláció kifejezi.

kozmikus húr: nagy tömegű, hosszú és nagyon kis keresztmetszetű objektum, amely feltehetően a Világegyetem története korai szakaszában keletkezett. Mostanra már egyetlen húr mérete is akkora lehet, mint az egész Világegyetem.

kozmológia: a Világegyetem egészét tanulmányozó tudományág.

kozmológiai állandó: matematikai segédeszköz, amelynek segítségével Einstein be akarta építeni egyenleteibe a Világegyetem tágulásra való hajlamát, és ezáltal lehetővé tegye, hogy az általános relativitás egyenletei statikus Világegyetemet adjanak eredményül.

kronológia védelmének sejtése: elgondolás, amely szerint a fizika törvényei együttes erővel megakadályozzák makroszkopikus testek számára az időutazást.

kvantum: a kisugárzott vagy elnyelt hullámok legkisebb, tovább oszthatatlan egysége.

kvantumgravitáció: a kvantummechanikát az általános relativitáselmélettel egyesítő elmélet.

kvantummechanika: a nagyon kis objektumok, mint például az atomok, a protonok és az ahhoz hasonló részecskék világát irányító fizikai törvények összessége. Planck kvantumelve és a Heisenberg-féle határozatlansági reláció képezi az alapját.

kvark: töltött elemi részecske, amelyikre hat az erős kölcsönhatás. A kvarkok hatféle „ízben” jelennek meg: fel, le, különös, bájos, alul és felül. Minden egyes ízen belül három „színt” különböztetünk meg: pirosat, zöldet és kéket.

Lorentz-kontrakció: mozgó testek megrövidülése mozgásuk irányában, amint azt a speciális relativitáselmélet állítja.

magfúzió: azon folyamat, amelynek során két atommag összeütközik, és nagyobb, nehezebb atommaggá egyesül.

maghasadás: azon folyamat, amelynek során egy nagyobb atommag két vagy több kisebbre szakad szét, miközben energia szabadul fel.

makroszkopikus: elég nagy ahhoz, hogy szabad szemmel látható legyen, általában a 0,01 mm-nél nagyobb testek megjelölésére használjuk. Az ennél kisebb dolgokat mikroszkopikusaknak nevezzük.

Maxwell-tér: az elektromosság, a mágnesség és a fény szintézise olyan dinamikus terekké, amelyek rezegnek és tovaterjednek a térben.

mágneses tér: a mágneses erő fellépéséért felelős fizikai mező.

második főtétel, termodinamikáé: fizikai törvény, melynek értelmében az entrópia mindig csak növekedhet, soha nem csökkenhet.

megfigyelő: valamely rendszer fizikai tulajdonságainak mérését végző személy vagy kísérleti berendezés.

M-elmélet: mind az öt húrelméletet és a szupergravitációt egyetlen elméleti keretben egyesítő elmélet, amelyet azonban még nem sikerült kísérletekkel teljes mértékben igazolni.

mező: olyan valami, ami a teret és az időt kitöltve létezik, szemben a részecskékkel, amelyek egy időpontban csak egyetlen helyen létezhetnek.

mikrohullámú háttérsugárzás: a Világegyetem korai, ősi, forró állapotából származó sugárzás, amely mára már oly mértékű vöröseltolódást szenvedett, hogy nem fénynek, hanem mikrohullámú sugárzásnak (azaz néhány centiméter hullámhosszú rádióhullámoknak) észleljük.

Moore-törvény: törvény, melynek állítása értelmében a számítógépek teljesítőképessége 18 hónaponként a kétszeresére nő. Nyilvánvaló módon az ilyen ütemű fejlődés nem tartható fenn a végtelenségig.

nagy egyesítési elmélet: fizikai elmélet, amely egyesíti az elektromágneses és erős kölcsönhatást, valamint a gyenge magerőt.

Nagy Reccs: a Világegyetem története egyik lehetséges végkimenetelének az elnevezése. Bekövetkeztekor az egész tér és minden anyag egyetlen szingularitássá omlik össze.

napfogyatkozás: a Nap elsötétedése, amikor a Hold áthalad a Föld és a Nap között. Jellemző időtartama a Földön néhány perc. 1919-ben egy Nyugat-Afrikából látható napfogyatkozás során végzett megfigyelésekkel sikerült minden kétséget kizáróan igazolni az általános relativitáselmélet helyességét.

neutrínó: töltés nélküli részecskefajta, amelyre csak a gyenge kölcsönhatás hat.

neutron: töltés nélküli elemi részecske, nagyon hasonló a protonhoz, az atommagot alkotó részecskék mintegy fele neutron. Három kvarkból áll (2 le, 1 fel).

Newton általános gravitációs törvénye: elmélet, melynek értelmében két test között fellépő vonzóerő azok tömegétől és a köztük lévő távolságtól függ. A vonzóerő egyenesen arányos a testek tömegével és fordítva arányos a távolságuk négyzetével.

Newton mozgástörvényei: a testek mozgásának az abszolút tér és idő fogalmán alapuló leírását adó törvények. Kizárólagos érvényességűeknek tekintették őket, mindaddig, amíg Einstein fel nem fedezte az általános relativitáselméletet.

ősi fekete lyuk: a Világegyetem fejlődése korai szakaszában keletkezett fekete lyuk.

Ősrobbanás: a Világegyetem történetének mintegy 15 milliárd évvel ezelőtti kezdetét jelentő szingularitás.

P-brán, pébrán: p-dimenziós brán. Lásd még: brán.

Planck-állandó: a határozatlansági reláció alapja - a hely és a sebesség bizonytalansága szorzatának nagyobbnak kell lennie a Planck-állandónál. Az állandót a fizikában a h szimbólummal jelölik.

Planck-féle kvantumelv: azon elmélet, mely szerint az elektromágneses hullámok (például a fény) csak diszkrét energiacsomagok, az úgynevezett kvantumok formájában sugározhatók ki vagy nyelhetők el.

Planck-hosszúság: mintegy 10-35 centiméter. A húrelméletben a húrok jellemző mérete.

Planck-idő: mintegy 10-43 másodperc. Az az időtartam, amelyre a fénynek a Planck-hosszúság befutásához van szüksége.

pozitivista szemléletmód: azon elgondolás, mely szerint a tudományos elmélet olyan matematikai modell, amely leírja és egységbe foglalja az általunk végzett megfigyelések eredményét.

pozitron: az elektron pozitív töltésű antirészecskéje.

proton: pozitív töltésű elemi részecske, nagyon hasonló a neutronhoz. Az atommagot alkotó részecskék mintegy fele proton. Három kvarkból áll (2 fel és 1 le).

radioaktivitás: egy bizonyos fajta atom spontán átalakulása valamilyen más atommá.

Randall-Sundrum-modell: azon elmélet, mely szerint egy végtelen, ötdimenziós, negatív görbületű, a nyeregfelülethez hasonló szerkezetű térben létező bránon élünk.

részecskegyorsító: mozgó, elektromos töltést hordozó elemi részecskéket felgyorsító, és így azok energiáját növelő berendezés.

Schrödinger-egyenlet: a kvantummechanikában a hullámfüggvény időbeli változását leíró egyenlet.

sebesség: valamely test által időegységenként megtett út nagyságát és a mozgás irányát jellemző fizikai mennyiség.

sötét anyag: a galaxisokban, a galaxishalmazokban és valószínűleg azok között is található anyag, amely közvetlenül nem figyelhető meg, gravitációs hatása azonban kimutatható. A Világegyetem anyagának nem kevesebb, mint 90 százaléka sötét anyag.

speciális relativitáselmélet: Einstein elmélete, amely azon az elgondoláson alapul, miszerint gravitációs tér nélkül a természet törvényeinek minden megfigyelő számára ugyanolyanoknak kell lenniük, függetlenül attól, hogy mozognak-e.

spektrum: lásd színkép.

spin: az elemi részecskék elválaszthatatlan tulajdonsága, amely a forgás hétköznapi fogalmával áll kapcsolatban, bár nem azonos azzal.

stacionárius állapot: állapot, amelyik nem változik az időben.

standard modell a kozmológiában: az Ősrobbanás-elmélet és a részecskefizikai standard modell együttes elnevezése.

standard modell a részecskefizikában: a három nem gravitációs kölcsönhatást, valamint azoknak az anyagra gyakorolt hatását leíró, egyesített elmélet.

sugárzás: hullámok vagy részecskék által a téren vagy valamilyen más közegen keresztül továbbított energia.

súly: valamely testre a gravitációs tér által kifejtett erő. Arányos a test tömegével, de a súly és a tömeg két alapvetően különböző fizikai mennyiség, nem azonosak egymással.

szabad tér: a vákuumtér mezőktől teljességgel mentes része, vagyis olyan tartománya, ahol semmiféle erő nem hat.

szingularitás: a téridő egy pontja, ahol a téridő görbülete végtelenné válik.

szingularitási tétel: tétel, melynek értelmében bizonyos feltételek teljesülése esetén léteznie kell szingularitásoknak, vagyis olyan pontoknak, ahol az általános relativitáselmélet bizonytalanná válik. A tételből következően a Világegyetem történetének is egy szingularitással kellett kezdődnie.

színkép: egy hullámot felépítő, összetevő frekvenciák. A Nap színképének látható része néha szivárvány formájában figyelhető meg.

szupergravitáció: az általános relativitáselméletet és a szuperszimmetriát egyesítő elméletek csoportja.

szuperszimmetria: a különböző spinű részecskék tulajdonságai között kapcsolatot teremtő elmélet.

térbeli dimenzió: a téridő három térszerű dimenziójának bármelyike.

téridő: négydimenziós tér, amelynek pontjai az események.

termodinamika második főtétele: lásd: második főtétel.

termodinamika: dinamikus fizikai rendszerekben az energia, a munka, a hő és az entrópia közötti kapcsolatot vizsgáló tudományág.

tömeg: valamely testet alkotó anyag mennyisége; illetve a szabad térben a gyorsulással szemben mutatott ellenállásának, ún. tehetetlenségének a mértéke.

tudományos determinizmus: a Világegyetemet óraműhöz hasonlító, Laplace-tól származó elképzelés, amely szerint ha tökéletes pontossággal ismerjük a Világegyetem állapotát, akkor ebből pontosan ki tudjuk számítani az állapotát bármely korábbi és későbbi időpontra.

vákuum energiája: energia, amely még a látszólag üres térben is jelen van. Különös tulajdonsága, hogy a tömeg jelenlétével ellentétben a vákuumenergia jelenléte felgyorsítja a Világegyetem tágulását.

végtelen: határ vagy vég nélküli kiterjedésű mennyiség vagy szám.

virtuális részecske: a kvantummechanikában az a részecske, amely közvetlenül soha nem mutatható ki, ám létezésének mérhető hatásai vannak. Lásd még: Casimir-effektus.

vöröseltolódás: egy a megfigyelőtől távolodó forrás által kibocsátott sugárzás látszólagos vörösebbé válása a Dopplerjelenség következtében.

Yang-Mills-elmélet: a Maxwell-féle mezőelmélet kiterjesztése, amely a gyenge és az erős kölcsönhatás közötti kapcsolatot írja le.

zárt húr: a húrok egyik, hurok alakú változata.

További ajánlott olvasmányok

Számos ismeretterjesztő könyv kapható, amelyek között vannak igen kitűnőek, például a The Elegant Universe, de akadnak figyelemre sem méltathatóak (melyeket itt nem szeretnék megnevezni). Ezért az alábbi lista összeállításakor csak azon szerzők műveire szorítkoztam, akik jelentős mértékben hozzájárultak a bemutatott tudományterület fejlődéséhez, így munkáikból első kézből kaphat hiteles tájékoztatást az olvasó.

Elnézést kérek azoktól, akiknek a könyveit saját figyelmetlenségem folytán kihagytam, A második csoport azokat a szakmailag elmélyültebb munkákat tartalmazza, amelyek a részletekbe is alaposabb betekintést nyújtanak.

Einstein, Albert: The Meaning of Relativity, ötödik kiadás, Princeton: Princeton University Press, 1966.

Feynman, Richard: The Character of Physical Law, Cambridge, Mass: MIT Press, 1967. (Magyarul: R. P. Feynman:

A fizikai törvények jellege, Magvető, 1984)

Greene, Brian: The Elegant Universe: Superstrings, Hidden Dimensions, and the Quest for the Ultimate Theory, New York: W. W. Norton & Company, 1999.

Guth, Alan H.: The Inflationary Universe: The Quest for a New Theory of Cosmic Origins, New York: Perseus Books Group, 2000.

Rees, Martin J.: Our Cosmic Habitat, Princeton: Princeton University Press, 2001.

Rees, Martin J: Just Six Numbers: The Deep Forces that Shape the Universe, New York: Basic Books, 2000.

Thome, Kip: BlackHoles and Time Wraps: Einstein’s OutrageousLegacy, New York: W. W. Norton & Company, 1994.

Weinberg, Steven: The First Three Minutes: A Modern View of the Origin of the Universe, második kiadás, New York: Basic Books, 1993. (Magyarul az első kiadás alapján: S. Weinberg: Az első három perc, Gondolat, 1983)

Szakmailag elmélyültebb munkák

Hartle, James: Gravity: An Introduction to Einstein’s General Relativity, Reading, Mass.: Addison-Wesley Longman, 2002.

Linde, Andrei D.: Particle Physics and Inflationary Cosmology, Chur, Svájc: Harwood Academic Publishers, 1990. Misner, Charles W. - Kip S. Thorne - John A. Wheeler: Gravitation, San Francisco: W. H. Freeman and Company, 1973.

Peebles, P. J.: Principles of Physical Cosmology, Princeton New Jersey: Princeton University Press, 1993.

Polchinski, Joseph: String Theory: An Introduction to the Bosonic String, Cambridge, Cambridge University Press, 1998.

Wald, Robert M.: General Relativity, Chicago, University of Chicago Press, 1984.

A képek forrása/köszönetnyilvánítás

3. és 19. oldal: A California Institute of Technology levéltárának szívességéből. Albert Einstein™ a Jeruzsálemi Héber Egyetem tulajdona, képviseli a Roger Richman Agency Inc., www.albert-einstein.net; 5. oldal: AKC Photo, London; Albert Einstein™ a Jeruzsálemi Héber Egyetem tulajdona, képviseli a Roger Richman Agency Inc., www.albert-einstein.net; 13. oldal: Los Alamos National Laboratory szívességéből; 23. oldal: Science Photo Laboratory szívességéből; 26. oldal: Albert Einstein™ a Jeruzsálemi Héber Egyetem tulajdona, képviseli a Roger Richman Agency Inc., www.albert-einstein.net; 27. oldal: Harry Burnett felvétele, a California Institute of Technology levéltárának szívességéből. Albert Einstein™ a Jeruzsálemi Héber Egyetem tulajdona, képviseli a Roger Richman Agency Inc., www.albert-einstein.net; 55. oldal: Neel Shearer szívességéből; 68. oldal: A Space Telescope Science Institute (STScI)/NASA szívességéb ől; 69. oldal: A leláncolt Prométheusz máját egy saskeselyű csipkedi. Feketealakos etruszk vázafestmény. Vatican Museums and Galleries, Vatikán és Bridgeman Art Library; 70. oldal: NCC 4414 spirálgalaxis: Hubble Heritage Team, STScI/NASA szívességéből, NGC 4314 küllős spirálgalaxis: University of Texas et al. STScI/NASA szívességéből, NGC 147 elliptikus galaxis: STScI/NASA szívességéből, a Tejútrendszer fényképe: S. J.: Maddox, G. Efstathiou, W. Sutherland, J. Loveday, Department of Astrophysics, Oxford University szívességéből; 76. oldal: Jason Ware szívességéből, galaxyphoto.com; 77. oldal: The Observatories of the Carnegie Institution of Washington szívességéből; 83. oldal: Floyd Clark felvétele, a California Institute of Technology levéltárának szívességéből; 107. oldal: Neel Shearer szívességéből; 112. oldal: NASA/Chandra X-Ray Center/Smithsonian Astrophysical Observatory/H. Marshall és munkatársai szívességéb ől; 113. oldal: STScI/NASA szívességéből; 116. oldal: STScI/NASA szívességéből; 133. és 153. oldal: Copyright California Institute of Technology; 147. oldal: Neel Shearer szívességéből; 162. oldal: Richard Dawkins: The Blind Watchmaker c. könyvéből, New York, W. W. Norton & Company, 1986; 168. oldal: Hubble Deep Field: R. Williams, STScI/NASA szívességéből; 169. oldal: „INDEPENDENCE DAY” © 1996 Twentieth Century Fox Film Corporation. Minden jog fenntartva; E.T.: Copyright © 2001: Universal Studios Publishing Rights, a Division of Universal Studios Licecsing, Inc. Minden jog fenntartva; 195. oldal: Neel Shearer szívességéb ől.

A fenti felsorolásban nem említett, eredeti illusztrációkat kifejezetten e könyv számára készttette Malcolm Godwin (Moonrunner Design Ltd., Nagy-Britannia)

Table of Contents

Paul Townsend, a pébránok kiagyalója

A MÚLT VÉDELME

KISLEXIKON